Rouva Dorotija

Depresija. Izlaušanās no iekšējā cietuma

Dorotija Rouva

Depresija. Izlaušanās no iekšējā cietuma

Priekšvārds

Depresija ir veca kā cilvēce, un reti kuram nekad nav gadījies ar to saskarties. Dažkārt mūs negaidot, šķietami bez jebkāda iemesla pārņem neaptveramas skumjas. Pasaule iekrāsojas pelēkos toņos, bet mutē riešas rūgta garša. Dzirdam zvana, kas sludina aiziešanu, atbalsi un alkstam pēc mierinošas rokas pieskāriena, taču attopamies vienatnē. Dažiem tas ir vien īss mirklis - skumjas viegli aizgaiņā prāta apsvērumi un praktiska rīcība. Citus depresija vajā kā uzmācīgs rēgs, kura nepielūdzamā klātbūtne aptumšo prieku vai vēl ļaunāk - ieslēdz cietumā aiz necaurejamām, kaut neredzamām sienām.

Šajā gadsimtā (divdesmitajā) depresija pieskaitīta slimībām un to ārstē ar tabletēm un elektrokonvulsīvo terapiju (EKT). Dažiem šāda ārstēšana izrādījusies ļoti efektīva. Depresija pagaist uz neatgriešanos. Tomēr ir arī cilvēki, kuriem tabletes un EKT sniedz vienīgi īslaicīgu atvieglojumu vai nepalīdz nemaz. Viņiem vajadzīgs kas vairāk, un par to nevajadzētu brīnīties, jo būt depresijas varā ir kas vairāk nekā būt slimam.

Saslimstot ar masalām vai salaužot kāju, cilvēks var justies nožēlojami vai nedroši, bet, ja vien slimība neapdraud dzīvību, mēs parasti neapgrūtinām sevi ar pārliecīgām raizēm par saviem grēkiem vai eksistences veltīgumu. Savukārt depresija nav iedomājama bez tamlīdzīgiem mokošiem prātojumiem. Katrs savā veidā kavējamies grūtās pārdomās par dzīvības un nāves Jautājumiem - kāds ir dzīves mērķis, kādai ticībai pievērsties, ko esam paveikuši un vai dzīve noslēdzas ar nāvi vai arī tai paredzams turpinājums. Mēs apceram kaunu un vainas apziņu, bailes un drosmi, piedošanu un atriebību, dusmas, greizsirdību, naidu un mīlestību. Daļai mokošais nemiera periods tiek atlīdzināts ar mieru un dzīves gudrību; citi turpina maldīties neziņas miglā.

Depresija tik bieži sastopama vēstures gaitā un visās kultūrās, ka kļūst skaidrs - tur slēpjas kas vairāk par vienkārši apgrūtinošu slimību. Tā šķiet universāla pieredze: grūtsirdības un atsvešinātības laiks, netīkams ziemas miegs, kas liecina, ka dzīve iegriezusies nepareizajās sliedēs un nepieciešams kaut ko mainīt. Kāpēc daži nonāk līdz atklājumam, kas jāvērš par labu, kamēr citi turpina nožēlojamu eksistenci mokošā neziņā?

Pēdējos divpadsmit gadus esmu aizvadījusi garās sarunās ar cilvēkiem, kuri nespēj atbrīvoties no depresijas par spīti ārstēšanai ar labākajām zālēm. Tāpat esmu daudz runājusi ar ļaudīm, kuriem jāsaskaras ar ne mazumu problēmu, tomēr viņi spējuši rast izeju un tikt galā. Tie, kuri iztur pārbaudījumus, un tie, kuri cieš no depresijas, uzlūko dzīvības un nāves jautājumus no atšķirīgiem skatu punktiem.

Daži no maniem sarunu biedriem atraduši ceļu ārā no depresijas gūsta. Citus laiku pa laikam pārņem nomāktība, taču tagad viņi vismaz zina, kāpēc tā notiek. Depresija ir pašu radīts cietums. Tātad mūsu spēkos ir atdarīt durvis un dāvāt sev brīvību.

Dorotija Rouva

Īgla, Linkolnšīra, 1983

Priekšvārds 2. izdevumam

………………………………………………………………………………………

Priekšvārds 3. izdevumam

………………………………………………………………………………………

Pateicības

………………………………………………………………………………………

1. nodaļa IEKŠĒJAIS CIETUMS

Kā atšķirt nelaimīgu cilvēku no cilvēka, kurš nonācis depresijas gūstā? Atšķirība pastāv, un, piedzīvojot abus stāvokļus, to iespējams noteikt.

Ja esi nelaimīgs, pat pēc smagākā trieciena tu tomēr spēj rast mierinājumu un ļaujies tam, lai remdētu sāpes. Tu tiecies pēc citu cilvēku līdzjūtības un mīlošajām rūpēm; vari būt mīļš pret sevi un izpatikt sev. Depresijā nelīdzēs citu līdzjūtība, mierinājums vai sevis lutināšana. Cilvēki tev apkārt var visiem spēkiem censties izrādīt savu mīlestību, līdzjūtību un rūpes, kas iepriecinātu jebkuru, taču līdzjūtības apliecinājumi nespēj izlauzties cauri sienai. Biezajai sienai, kas šķir tevi no apkārtējiem. Atrodoties aiz neizpratnes sienas, tu ne tikai atsakies atvieglot ciešanas un mierināt sevi, bet turpini sodīt sevi ar vārdiem un darbiem. Depresija ir cietums, un tu vienlaikus esi tā nelaimīgais gūsteknis un nežēlīgais sargs.

Tieši neparastā nošķirtība no ārpasaules atšķir depresiju no ikdienišķām nelaimēm.1 Tā nelīdzinās parastai vientulībai, kaut depresijas gūstā cilvēks jūtas viens un nožēlojams. Nošķirtība maina attieksmi pret apkārtējo vidi. Ar prātu tu apzinies, ka dzīvo kopā ar citiem ļaudīm, sarunājies ar viņiem un viņi tevi dzird. Tomēr citu sacītie vārdi tevi nesasniedz, it kā jūs šķirtu dziļš bezdibenis. Tu vari pieskarties otram cilvēkam un viņš var pieskarties tev, taču jūs nejūtat viens otru. Saskarsme nespēj nojaukt uzcelto barjeru. Pat uz apkārtējiem priekšmetiem tu skaties it kā no liela attāluma, kaut ar prātu apzinies, ka tas tā nav. Kad saule spīd un putni dzied, tevi māc drūmas nojautas - debesis šķiet izbalējušas un putnu dziesmas apklusušas.

Kā iespējams atainot šīs izjūtas un atklāt to nozīmi citiem? Apgalvojumus, ka jūties nomākts, esi skumjš un tev viss apnicis, cits cilvēks var uztvert kā ikdienišķu garastāvokļa kritumu pirmdienas rītā vai ko tādu, no kā iespējams atbrīvoties, ja papūlēsies. Tu gan zini, ka tās nav tikai pārejošas garastāvokļa svārstības. Tu zini, ka nomācošās izjūtas negaisīs, lai kā tu censtos vērst visu par labu. Nemiers ir tik visaptverošs, ka grūti piemeklēt vārdus, lai to aprakstītu. Tādēļ labāk neteikt neko.

Tomēr pastāv kāds veids, kā paust savas iekšējās izjūtas. Ja tu būtu mākslinieks vai kinorežisors, tu spētu izteikt savas izjūtas vismaz ar attēlu palīdzību. Šī iemesla dēļ saviem klientiem pirmajā tikšanās reizē uzdodu noteiktu jautājumu: ja tu spētu uzgleznot savas izjūtas, kas būtu attēlots šajā gleznā?

Daži cilvēki atbild bez liekas vilcināšanās un sarežģītā izteikšanās manierē apraksta domās radušos tēlu. Citi bikli uzsāk sarunu, ar grūtībām atrod īstos vārdus un vienkāršoti raksturo savu iedomu gleznu. Lai kuram es jautātu, tas, ko dzirdu, daudz neatšķiras no turpmākajā tekstā minētajiem piemēriem.

Viens no biežākajiem tēliem šajās iedomu gleznās ir miglas dūmakā ietīts vientuļa cilvēka stāvs. Migla var būt pelēka, melna vai arī violeto toņu sajaukums. Tā virmo vai arī ir rāma un bieza kā vate. Reizēm cilvēks cenšas atrast ceļu ārā no dūmakas, bet citreiz viņš stāv sastindzis bailēs un bezcerībā.

Nereti tiek aprakstītas iedomu gleznas, kurās attēlota tukša ainava, izkaltis tuksnesis vai mūžīgais sasalums, kā arī bezgalīgs okeāna plašums. Cilvēks redz sevi vienatnē klīstam pretim tukšam apvārsnim, ierautu spēcīgā vētrā vai bezpalīdzīgu un nekustīgu sēžam uz degošas klints vai kūstoša ledus gabala ūdens klajā.

Dažreiz depresijas mākts cilvēks redz sevi vienu noslēgtā telpā, cieši ietītu kādā materiālā vai nospiestu pie zemes ar smagu svaru. Viņš var būt ietīts līķautā, ievīstīts biezā, melnā audumā vai ģērbts bruņu tērpā. Slogs, kas nospiež cilvēku, ir prāva kaste, sirdij uzgūlies akmens vai smagai, melnai pūcei līdzīgs putns, uztupies uz pleca. Endrjū Solomons iztēlojās savu depresiju kā spēcīgu vīteņaugu, kas apvijies ap ozolu un izsūc tā dzīvības enerģiju. "Rijīgais radījums aptinās ap mani pretīgs un daudz dzīvēlīgāks par mani pašu."2

Detaļām bagātas ir iedomu gleznas, kurās cilvēks redz sevi sagūstītu. Viņš virzās pa bezgalīgu, tumšu tuneli, izmisīgi cenšas noturēties bezdibenīgas aizas malā vai rāpus lien uz vēdera pa vulkāna krāteri lavas izvirduma laikā. Gūsteknis var būt ieslēgts saltā pazemes cietumā, ieslodzīts metāla lodē vai melnā balonā. Būriem ir dažādas formas un apveidi. Dažreiz cilvēks iedomu ainās redz sevi batiskafā dziļi Ziemeļjūras ūdeņos vai attopas pamests tukšā atrakciju parkā augstu virs zemes velna ratā. Reizēm viņš sakņupis šaurā būrī, kas iekārts nodriskātā virvē virs neiedomājami dziļa bezdibeņa.

Visas iedomu gleznas uzdzen šermuļus. Dažās cerība parādās kā niecīgs gaismas stariņš tumsā. Iespējams, tev izdosies atrast izeju no virmojošās, pelēkās miglas vai novelt slogu no saviem pleciem. Palīdzība var nākt no ārpasaules - tuvumā varētu gadīties draudzīgs eskimoss vai uzrasties kāds ar velna rata atslēgu rokā un izglābt tevi. Varbūt tev izdotos saņemties un tikt galā paša spēkiem - izrāpties no bezdibeņa vai atsvabināties no smagajām drēbēm. Tomēr visām iedomu gleznām ir kas kopīgs. To galvenais varonis ir šaušalīgi, bezcerīgi vientuļš.

Tu esi gluži viens savā iekšējā cietumā.

2. nodaļa IEKŠĒJĀ CIETUMA ŽŅAUGOS

"Kad no rīta pamostos," Roza stāstīja, "esmu pārāk nobijusies, lai izlīstu no gultas. Esmu nodzīvojusi tajā mājā divdesmit gadus un tikpat ilgi gulējusi tajā gultā, tomēr esmu tik ļoti pārbijusies, ka nevaru izkāpt no tās, pāriet pāri istabai un atvērt guļamistabas durvis. Tādēļ palieku gultā un man prātā nāk briesmīgas, neticami baismīgas domas. Es vēlos piecelties un rosīties pa māju, lai atbrīvotos no postošajām domām, bet esmu pārāk nobijusies, lai izkāptu no gultas. Tādēļ palieku guļot, un baiļu sajūta arvien pieaug."

No rīta Džons pieceļas un dodas uz darbu. Savā nelielajā birojā viņš jūtas drošībā, bet, kad ierodas priekšnieks, sāk kritizēt viņa darbu un paziņo, ka nākamajā dienā jāapmeklē sanāksme rūpnīcā, Džona ķermenis acumirklī pārklājas sviedriem un viņu sāk mocīt nelaba dūša. Pusdienas pārtraukumā viņš dodas mājās, ielien gultā un pārvelk segu pāri galvai. Sieva atrod viņu tādā stāvoklī, taču ne līdzjūtības apliecinājumi, ne pārmetumi nespēj izkustināt viņu no vietas. "Tu esi nelabojams egoists," viņa izkliedz, ejot ārā no istabas, un skaļi aizcērt durvis.

"Egoists" ir pareizais vārds. Ieslodzīts depresijas cietumā, tu uzvedies kā egoists. Vai tad mēs visi neesam egoisti, kad baidāmies par savu dzīvību? Jūtot nāves šausmas, mēs cenšamies sevi glābt. Vērotājam no malas varētu šķist, ka depresijas nomāktam cilvēkam nedraud nāves briesmas, taču iekšējā cietuma žņaugos tevi vajā nepārvaramas bailes no nāves. Ja tu visā nopietnībā atklātu citiem, cik dziļas ir tavas bailes, viņi nospriestu, ka esi zaudējis prātu. Varbūt tas tiešām ir noticis. Tamlīdzīgas domas raisa vēl pamatīgākas bailes. Tās ir tik dziļas, ka nāve salīdzinājumā ar tām līdzinās miera izlīgumam, kas pieliktu punktu visām bažām. Bet ja nu pēc nāves būs kas briesmīgāks par dzīvi uz zemes? Nāve nestu mūžīgu mieru, taču pati miršana šķiet tik mokoša. Ir jābūt kādam iemeslam, kāpēc esi tik nobijies. Varbūt tu mirsti? Tās sāpes krūtīs - varbūt tā ir sirdslēkme vai vēzis?

Ar vārdiem "nāve", "neprāts", "sirdslēkme" un "vēzis" nepietiek, lai izpaustu bailes, kas tevi pārņem, kad apdraudēta tava eksistence. Kristietis uzskatītu to par lāstu.

Šī drausmīgā, pretīgā bezgala slīkšana, slīkšana

cauri lēniem, postošiem līmeņiem, kas sadala arvien vairāk,

kad "es" izkritis Dievam no rokām

un slīkst, slīkst mutuļojošs un sabojāts,

un slīkst arvien dziļāk un dziļāk sadalītajā apziņā,

slīkst bezgala bojāejā, drausmīgā sabrukuma bezdibenī!1

Ja sacīsi saviem draugiem, ka esi nolādēts, viņi steigsies to noliegt. Viņi teiks, ka domas par lāstu ir muļķīgas, ka nevajag tā domāt par Dievu un ka tu patiesi esi labs cilvēks. Ja stāstīsi draugiem, ka tevi māc bailes, jo nespēj pienācīgi darīt savu darbu, ka neesi laba māte vai ka šī pasaule ir drausmīga vieta un viss pamazām iet uz slikto pusi, viņi teiks, lai nerunā muļķības, mēģinās tevi pārliecināt, ka priekšnieks tevi nudien augstu vērtē un ka esi brīnišķīga māte savam bērnam. Tev tiks ieteikts neuzlūkot visu tikai no melnās puses, jo mēdz būt arī ļaunāk. Viņi nespēj aptvert, cik mokošas tev mēdz būt agrās rīta stundas.

Mēdz būt kas ļaunāks par izgāšanos sabiedriskā vietā,

mēdz būt kas ļaunāks par sīkām nodevībām —

pastrādātām, pieļautām vai nojaustām; mēdz būt kas

ļaunāks

par brīžiem, kad nespēj iemigt un prāto par to. Ir pieci no

rīta. Ļaunums pielavās

un stindzinoši ieskauj gultu, nemitīgi pieņemdamies

spēkā.2

Bailes ielaužas tavā dzīvē, graujot pašapziņu, līdz niecīgākais lēmums - kādu kaklasaiti izvēlēties vai ko ēst pusdienās -pārtop neizpildāmā uzdevumā. Dažreiz bailes ir primitīvas un nežēlīgas, kā jau bailes; citreiz tās pārņem cilvēku savā varā, maskējoties par vainas apziņu.

Ar laiku tu kļūsti par īstu vainas ekspertu. Jebkuru rīcību vai atturēšanos no rīcības vari uzskatīt par iemeslu sirdsapziņas pārmetumiem. Tu esi pievīlis sevi un citus. Tev nav izdevies īstenot citu cerības, un tu nespēj apkārtējos darīt laimīgus. Atskatoties uz visām muļķīgajām kļūmēm un neveiksmēm savā dzīvē, tu sodi sevi par zināmiem un nezināmiem nodarījumiem, kamēr dziļi dvēselē alksti pēc miera.

Mana sirds, ļauj man būt līdzjūtīgākam;

Ļauj man dzīvot savai skumjajai nākamībai

Žēlsirdīgi; nedzīvot ar šo izmocīto prātu,

Ar izmocīto prātu, kas tirda arvien.3

Tu jūti vainu par savu nomāktību un zini, ka esi pelnījis depresiju kā sodu - patiesībā esi pelnījis pat vēl ko ļaunāku.

Depresija ir kā tumša, bieza migla, kas slēpjas istabas stūros, allaž tur tup, gatava virmojot izlīst no slēpņa un, arvien pieaugot, ielenkt tevi. Tā ir melnums, tā ir tukšums, bezjēdzība un galēja bezcerība. Citi var domāt, ka esi laimīgs, taču tu zini, ka tā ir krāpšana, ka reiz tukšais balons sasprāgs gabalos, atmaskojot tevi un tavu noziegumu. Kādu noziegumu? To tu nezini; tu zini tikai to, ka esi vainīgs; un tu dzirdi, kā viņi pa gaiteni nāk tev pakaļ. Sods, protams, ir Nāve, turklāt tu vari kļūt pats par savu bendi.4

Tu ilgojies pēc nāves, kas dāvātu mūžīgu mieru, un tomēr baidies, jo to varētu nomainīt kas ļaunāks par dzīvi uz zemes. Nāve dotu mieru, taču atņemtu cerību, ka baismīgās skumjas reiz tiks atalgotas un tava sirds sajutīs atvieglojumu. Par savām skumjām tu nevienam nestāsti, jo prātīgs cilvēks sacītu — "būtu laiks tikt tam pāri" vai "cik muļķīgi pārdzīvot ko tādu".

Skumjas varētu būt sekas bērnības bēdām, kad kāds no vecākiem nomira vai aizgāja no ģimenes — pameta tevi. Kā gan iespējams aprakstīt, ko tas tev nozīmēja vai joprojām nozīmē? Cik mazs un vājš tu biji, un cik milzīga, drūma un baisa tev šķita pasaule. Neviens tevi nesaprata un nespēja mierināt. "Bērni ātri tiek tam pāri," tu pastāvīgi dzirdēji no pieaugušajiem. Tu beidzi raudāt, taču nepārstāji skumt. Dažreiz pat tagad, atceroties to drausmīgo dienu, tu jautā, vai tā bija tava vaina.

Iespējams, vainojams nesens zaudējums. Cilvēks, uz kuru varēji paļauties, vai bērns, kuru tev būtu vajadzējis pasargāt, nomira, varbūt mīlētais un nīstais tēvs vai māte aizgāja no šīs pasaules, neizlīdzis ar tevi. Kā lai izrāda, cik vainīgs jūties par savu neveiksmi un kā dusmojies par savu vientulību? Tu jūties nelaimīgs, jo esi pamests viens un tavi zaudējumi nekad netiks atlīdzināti, tu nekad nesalabsi ar citiem, nekad netiksi atzinīgi novērtēts un nesaņemsi neierobežotu bezierunu mīlestību.

Varbūt mīļotais cilvēks nav miris, bet tikai aizgājis, jo mīl citu. "Sameklē kādu citu," draugi tev ieteic. Kā gan to paveikt, ja mīļotā aiziešana skaidri pierāda, ka esi nemīlams? Kā gan viņi var zināt, cik daudz tev nozīmēja tavs neuzticīgais mīļotais?

Tev labi saprotamas rindas, iegravētas kapakmenī kādam ierindniekam, kritušam kaujā pie El Alameinas:

Pasaulei viņš bija tikai karavīrs, man viņš bija vesela pasaule.5

Kā gan turpināt dzīvot, it kā nekas nebūtu noticis, ja tavai pasaulei pienācis gals, bet citu pasaules šķiet pārāk gausas un blāvas?

Iespējams, tu pārdzīvo ko vairāk par viena cilvēka zaudējumu. Varbūt tu sēro par zaudēto bērnību un baidies kļūt pieaudzis? Citkārt skumju iemesls ir zaudētā jaunība, skaistums vai vīrišķība, kādēļ jūties nevienam nevajadzīgs, tuvojoties šausminošajām vecumdienām. Varbūt tu atceries laikus, kad biji vajadzīgs bērniem vai biji atbildīgais, labākais speciālists savā nozarē, kamēr tagad nevienam neesi vajadzīgs, tevi neviens neapbrīno un neciena. Tu baidies kļūt atkarīgs no citiem un nevēlies, lai tevi žēlo. Varbūt tu sēro par sapni, par to, kas reiz bija gaišs un skaists, bet tagad šķiet neiespējams šajā nežēlīgajā un zemiskajā pasaulē? Nav vērts gaidīt apsolīto zemi vai laimīgas beigas. Šādus zaudējumus ir grūti nosaukt vārdā un vēl grūtāk apraudāt.

Skumjas izraisa bezcerību. Nekas nemainīsies, un, ja arī mainīsies, tad tikai uz slikto pusi. Vai ir kāda jēga cerēt un censties? Reiz tevi vadīja godkāre; tagad tu esi samierinājies ar savu šausmīgo likteni un nespēj tam pretoties. Tevi māc pelēka un smaga vienaldzība, pat pret cilvēkiem, kuri reiz tev bija nozīmīgi. Mīlestība aizbēgusi no tevis, palikusi tikai nojausma par tās neesamību. Reiz tu raizējies par citiem cilvēkiem un centies izlīdzināt viņiem nodarīto netaisnību. Tagad citu nelaimes tev nerūp. Tās tikai nostiprina tavu pārliecību - pasaule tev apkārt pamazām grūst.

Mīlestības vietā tu jūti rūgtumu un greizsirdību. Tu esi vīlies, ka dzīve nav izdevusies kā cerēts, un greizsirdīgs par to, ka citiem gluži nepelnīti aiztaupītas ciešanas un smaidījusi veiksme. Galu galā cilvēks sāk ienīst sevi par postošo greizsirdību un nespēju mīlēt. Viņu sagrābj dusmas uz sevi un visu pasauli. Kāpēc pasaule nav tāda, kādai tai vajadzētu būt? Tu centies pasauli, savu dzīvi un citus cilvēkus mainīt pēc saviem ieskatiem, taču ciet neveiksmi. Tev šķiet, ka esi niecība. Tu esi vīlies un bezgala nikns.

Mani tuvinieki, sieva Selija un bērni, piekrīt, ka neesmu vairs tik nepacietīgs kā agrāk. Tas nav mazsvarīgi. Neiecietība darīja mani pārlieku prasīgu. Es vēlējos, lai citi rīkotos pēc mana prāta. Kaut patiesībā nemaz nedomāju, ka visai automašīnu rindai sastrēgumā nekavējoties vajadzētu pavirzīties sānis un dot mums ceļu, izteicos un uzvedos tā, it kā tā domātu. Neremdināmā nepacietība lika man justies kā nelabā apsēstam. Es biju nikns un gatavs uzsprāgt no dusmām.

Nevaru apgalvot, ka nu esmu kļuvis par īstu kristīgās pacietības paraugu; tā noteikti nav. Jāatzīst, šaubos, vai esmu tam kaut cik pietuvojies. Taču tagad, iekļūstot sastrēgumā, paņemu rožukroņi, atkārtoju glābjošo lūgšanu — "Dieva miers" — un gandrīz vienmēr spēju noturēt mēli aiz zobiem tā vietā, lai izgāztu dusmas uz nabaga Seliju. (Tomēr grūtos brīžos varu rupji izrīkoties ar rožukroņi un vārdos neizteiktā lūgšana drīzāk kļūst par lāstu, nevis svētību.)6

Juzdamies aizkaitināts un nelaimīgs, tu atgrūd cilvēkus, taču drīz sāc baiļoties, ka viņi aizies un atstās tevi gluži vienu. Tādēļ tu izliecies, ka viss ir kārtībā. Kaut centies smaidīt un izturēties kā parasti, izlikšanās prasa daudz spēka, un dziļi dvēselē tev jākliedz no bezspēcības.

"Kad eju pa ielu kopā ar draugu," stāstīja Džekija, "mani pārņem šķitums, ka mūs šķir stikla siena. Jūtos pavisam viena.

Man uznāk vēlēšanās kliegt un sasaukties ar viņu. Kad cenšos sasist stiklu, tas ir kā no plastmasas. Tas lokās, bet neplīst." Kādu dienu, zaudējusi cerību, ka apkārtējie cilvēki sapratīs, kas ar viņu notiek, Džekija aprakstīja savas izjūtas un atdeva ārstam savu vēstījumu. Viņš savukārt nodeva to man.

Pirms četriem gadiem janvārī es laidu pasaulē dēlu. Tas bija ļoti laimīgs laiks manā mūžā. Iepriekš tika teikts, ka mums nekad nevarēs būt bērnu, tāpēc jūs noteikti varat iztēloties, cik laimīga un pacilāta es jutos. Kaut arī esmu vecākā meita septiņu bērnu ģimenē un uzskatīju, ka par bērniem zinu ļoti daudz, ik dienu gadījās kāds sīkums, kas atspēkoja manu pārliecību. Tomēr tas nelika man pagurt - priekam manā dzīvē nebija ne gala, ne malas. Kad Nīlam apritēja trīs mēneši, mēs pārcēlāmies uz Holtbiju, un kopš tā laika manā dzīvē viss šķiet mainījies (galvenokārt es pati). Man bija ļoti vientuļi bez draugiem, un tuvumā nebija neviena, ar kuru es varētu izrunāties. Galu galā sāku izgāzt negatīvās izjūtas uz savu vīru Ronu. Nīls nebija no mierīgajiem gulētājiem un naktīs sagādāja daudz rūpju. Pāris nākamo mēnešu laikā es kļuvu ļoti nervoza un nomākta, daudz ķildojos ar Ronu. Atceros, ka jutos ļoti nelāgi un, kaut arī apmeklēju ārstus, nespēju ar viņiem par to runāt. Nespēju to apspriest ar Ronu, draugiem un savu māti, jo viņa noteikti teiktu: "Man ir septiņi bērni, un es neko tamlīdzīgu neesmu izjutusi, tātad tie ir nieki." Sāku domāt, ka ar mani nekas nav kārtībā. Kad man sāka sāpēt labā krūts, biju nobijusies līdz nāvei. Aiz bailēm pārstāju mīlēties, jo nespēju paciest vīra pieskārienus. Ar katru mirkli jutos arvien sliktāk. Beidzot devos pie ārsta, bet bija nepieciešami vairāki mēneši, lai es noticētu, ka tā ir tikai muskuļu vaina.

Tolaik biju tik nomākta, ka, izlasot avīzē par kādu slimību, vairākas nedēļas dzīvoju pārliecībā, ka tā piemetusies arī man. Lai kā es censtos, mana pašsajūta arvien pasliktinājās. Pēc kāda laika ārsts aizsūtīja mani pie psihiatra, kurš ārstēja mani ar antidepresantiem, taču es nespēju ar viņu atklāti runāt. Es nelietoju izrakstītās zāles, jo nepārtraukti dzirdēju galvā mātes balsi, kas teica, ka tas nav pa īstam, ka tas tā nevar būt. Baidoties no nosodījuma, nevienam neko nestāstīju. Mūsu laulība bija uz sabrukuma sliekšņa. No rītiem sāku baidīties kāpt ārā no gultas.

Es vēlreiz devos pie ārsta, un sarunas laikā viņš ierosināja veikt asins analīzes. Tolaik man zem acīm sāka parādīties mazi plankumiņi, kas varēja būt saistīti ar paaugstinātu tauku līmeni. Gaidīju analīžu rezultātus, pārakmeņojusies no bailēm. Kad rezultāti pienāca un ārsts paziņoja, ka man tiešām ir paaugstināts tauku līmenis asinīs un man būs jāievēro īpaša diēta, es mēģināju izrunāties ar māti par savām izjūtām. Viņa sacīja, ka tās ir muļķības. Tā bija pēdējā reize, kad mēģināju ar kādu runāt. Ārsti ieteica pārlieku neraizēties par paaugstināto tauku līmeni, jo ar pareizu diētu es spēšu to kontrolēt un pat samazināt.

Tobrīd šķita, ka mans tēvs ir ļoti slims, viņam bieži reiba galva un viņš izskatījās bāls. Tēvam tika izrakstītas tabletes pret paaugstinātu asinsspiedienu, un es ievēroju, ka viņam zem acīm ir līdzīgi plankumiņi. Mans prāts izdarīja secinājumus, un drīz sākās nopietnas nepatikšanas. Es pārstāju gulēt un ēst un augu dienu jutos kā murgā, no kura gribētu pamosties. Biju tik ļoti iedziļinājusies savā noslēgtajā pasaulītē, ka vairs neredzēju izeju. Rons bija ļoti pacietīgs, taču ar laiku sāka dusmoties un zaudēja savaldību, jo es atteicos runāt par savām jūtām. Es atkal kļuvu grūta un uzzināju, ka gaidu dvīņus. Kādu laiku nekas cits mani neinteresēja, kaut jāatzīst, dziļi sirdī joprojām netiku vaļā no nelāgajām domām. Es biju stingri apņēmusies parūpēties par sevi, lai mazuļiem viss būtu kārtībā, tāpēc dažus mēnešus jutos citādi, bet tūlīt pēc viņu piedzimšanas viss sākās no jauna, un es vairs nespēju tikt galā. Nepārtraukti jutos nogurusi. Ziemassvētkos mēs braucām ciemos uz manām mājām. Otrajā Ziemassvētku dienā ap tējas laiku manam tēvam notika insults, un mana pasaule sagriezās kājām gaisā. Pavadījis nedēļu slimnīcā, viņš atgriezās mājās. Es biju pārliecināta, ka ar mani notiks tas pats. Pēc divām nedēļām viņš nomira. Mani pārņēma dziļas sēras, it kā es būtu zaudējusi kādu sava ķermeņa daļu. Garastāvoklis arvien pasliktinājās, un es joprojām nespēju par to runāt, līdz kādu dienu man šķita, ka uzsprāgšu. Toreiz biju pilnīgi pārliecināta, ka zaudēju prātu. Es piezvanīju Beitsas kundzei, savai patronāžas māsai, un tiku uzņemta psihiatriskajā slimnīcā.

Tagad šķiet, ka mana dzīve man nolaupīta. Katru dienu sastopos ar jaunām bailēm. Nespēju aizmigt un visu dienu baidos no nakts, jo zinu, ka naktī mani pārņems nemiers un spriedze. Es nespēšu paelpot, nespēšu to izturēt un jutīšos stinga un pārakmeņojusies. Mani nemitīgi vajā izjūtas, ka tam jāpieliek punkts. Patiesībā manā galvā notiek daudz vairāk, nekā esmu izlikusi uz papīra. Nepārstāju domāt, ka noteikti pastāv kāda izeja no šī sarežģīto izjūtu labirinta, un ilgojos, kaut kāds spētu man palīdzēt. Man ir divdesmit septiņi gadi, trīs burvīgi bērni un lielisks vīrs, tomēr nespēju iztēloties, ka izturēšu vēl vienu dienu, kas līdzinātos četrām pēdējām manas dzīves dienām. Rakstot jutu lielu nemieru un mani kratīja drebuļi, taču tagad esmu nedaudz nomierinājusies. Lūdzu, palīdziet man atbrīvoties no šīm domām.

3. nodaļa KĀ UZCELT IEKŠĒJO CIETUMU

Depresija nav ģenētikas kļūda vai noslēpumaina kaite, kas negaidot sagrābj mūs savā varā. Mēs esam tās radītāji, tātad spējam to iznīcināt.

Apspriežot savu stāvokli ar vispārējās prakses ārstu vai psihiatru, iespējams, esi dzirdējis, ka depresija rodas pēc izjaukta ķīmisko vielu līdzsvara tavās smadzenēs. Tādā gadījumā noteikti esi dzirdējis arī to, ka tev izrakstītie antidepresanti atjaunos ķīmisko vielu līdzsvaru tavās smadzenēs. Iespējams, sarunā ar ārstu pieminēti tādi vārdu savienojumi kā "zems serotonīna līmenis" un "5-hidroksitriptamīna receptoru neirotransmisija", kas izklausās pēc nopietniem medicīniskiem terminiem, lai gan tev varbūt neizdevās izprast to nozīmi. Tolaik tu nevarēji zināt, ka klausījies to, ko Deivids Hīlijs dēvē par "biopļāpām".1

Deivids Hīlijs ir psihiatrs, starptautiski atzīts psihiatrijā lietoto zāļu pētnieks. Rakstā par jaunāko antidepresantu grupu -selektīvajiem serotonīna atpakaļuzsūksanās inhibitoriem (SSAI), viņš norādījis: "Nepastāv droša saikne starp šo zāļu efektivitāti serotonīna atpakaļuzsūksanās mazināšanā un depresijas ārstēšanas efektivitāti vai ilgumu. Iespējams, šo ārstēšanas līdzekļu intensīvā ražošana vairāk skaidrojama ar tirgus noietu un pirmtiesībām, nevis zinātni."2

Deivids Hīlijs nebūt nav vienīgais psihiatrs, kurš kritizē izplatīto pieņēmumu, ka depresiju var skaidrot kā izjauktu ķīmisko vielu līdzsvaru. British Journal of Psychiatry ievadrakstā doktors F. Dž. Kouens izvērtēja dažādus pētījumus par ķīmisko vielu pārmaiņām cilvēka smadzenēs depresijas laikā. Viņš raksta:

Mēs joprojām nezinām, kāpēc dažiem cilvēkiem šīs pārmaiņas ir saistītas ar depresīvo traucējumu rašanos, bet citiem tas tā nav. Problēmas pamatā ir nepieciešamība izprast individuālas atšķirības reakcijā uz stresu un dzīves likstām. Tikai apvienojot bioloģiskos, personīgos un sociālos faktorus, mēs varētu cerēt uz pienācīgu skaidrojumu.3

Tātad lai saprastu, kāpēc dažiem cilvēkiem sākas vai nesākas depresija, mums vispirms nepieciešams izprast, cik atšķirīgi cilvēki reaģē uz stresu un nelabvēlīgām dzīves situācijām. Turklāt jāatrod saikne ne tikai ar fizioloģiskiem procesiem, kas varētu būt šīs problēmas pamatā, bet arī ar katra atsevišķa cilvēka dzīvi un pasauli, kurā viņš dzīvo.

Daudziem cilvēkiem lāgā nepatīk gremdēties pārdomās par savu dzīvi un apkārtējo pasauli. Viņi izvēlas skaidrot depresiju tikai kā bioķīmisku procesu sekas galvas smadzenēs. Endrjū Solomons sniedz raksturīgu šāda uzvedības modeļa piemēru, sakot vārdus: "Man ir depresija, bet tā ir tikai ķīmiska reakcija." Tas ir tas pats kā teikt: "Es esmu slepkava, bet tā ir tikai ķīmiska reakcija." Šādi domājot, iespējams rast attaisnojumu teju visam.4

Depresijas izpratne ir sarežģīts un grūts uzdevums. Patiesībā mans galvenais mērķis, rakstot šo grāmatu, ir maksimāla pietuvošanās depresijas izpratnei. Cenšos rakstīt ļoti vienkāršā valodā, tomēr lasītājam nepieciešams domāt, lai izsekotu līdzi grāmatas jēgai. Ļoti iespējams, domāšana ir grūtākais darbs pasaulē. Nav brīnums, ka daudzi ārsti izvēlas nenoteiktus skaidrojumus par izjauktu ķīmisko vielu līdzsvaru. Viņi paļaujas uz to, ka depresijas slimnieki parasti ir labi audzināti cilvēki, kuri vismaz publiski atturēsies no piņķerīgiem jautājumiem, piemēram: "Kādas analīzes liecina, ka man ir izjaukts ķīmisko vielu līdzsvars smadzenēs?" Saprotams, tādu analīžu nav, jo nav nevienas pārbaudes, kas palīdzētu izvērtēt depresiju un citus stāvokļus, kurus psihiatri savā terminoloģijā dēvē par garīgiem traucējumiem.5

Saprotams, depresija izsauc noteiktas fizikālas pārmaiņas cilvēka organismā. Jebkuru emociju, vai tā būtu patīkama vai nepatīkama, pavada fizikālas pārmaiņas, kas pastiprinās, ja cilvēks ilgstoši atrodas emocijas varā. Depresija saistīta ar dziļu emocionālu pieredzi, kas, bez šaubām, ietekmē ķermeņa funkcijas. Cilvēki, kuri cieš no depresijas, biežāk saaukstējas un slimo ar gripu. Dažiem ar laiku pat attīstās vēzis vai kāda sirds saslimšana. Laime dara mūs veselus.

Daži cilvēki ievērojuši, ka kļūst nomākti pēc gripas uzliesmojuma, un ir sievietes, kurām nomāktība rodas vai saasinās pirms mēnešreižu sākuma. Tas nenozīmē, ka gripa vai premenstruālā spriedze izraisa depresiju. Ne vienmēr cilvēki kļūst nomākti pēc pārslimotas gripas, un ne visas sievietes ik mēnesi cieš no depresijas. Kad esam fiziski neveseli, mēs jūtamies nožēlojami un neviļus pakļaujamies sērīgām domām. Ja šādas domas rosina depresiju, var uzskatīt, ka gripa vai premenstruālā spriedze darbojas kā veicinošs faktors.

Ik reizi, kad uzzinām par kādām pārmaiņām savā ķermenī, mums tās kaut kā jāizskaidro, gluži tāpat kā mums jāizskaidro un jāatrod nozīme visam, kas ar mums notiek. (Kad mēs sakām, ka uzskatām kaut ko par bezjēdzīgu vai nesaprotam, tas arī ir sava veida izskaidrojums.) Iztēlosimies, ka paklupām uz paklāja, nokrītam pa kāpnēm un salaužam kāju. Kā mēs iztulkosim to, kas notika? Mēs zinām traumas fiziskos iemeslus - paklāju, aizķeršanos un neveiksmīgo kritienu. Tomēr pastāv arī citi cēloņi. Daži no mums tūlīt vainos sevi - es rīkojos muļķīgi, būtu jāskatās, kur likt kāju, un vairāk jāuzmanās. Savukārt daži meklēs vainu citos cilvēkos — kāds nesakārtoja paklāju, izslēdza gaismu vai lika kāpt man lejup pa kāpnēm. Bez šaubām, atrastos cilvēki, kuri meklētu kādu dziļāku iemeslu - tas bija Dieva sods, mācība; mani vajā sātans vai ļaunais liktenis; šis ir jau otrais negadījums nedēļā - drīz gaidāms trešais. Arī lauztās kājas ārstēšanu iespējams tulkot ļoti dažādos veidos: mēs varam paļauties uz brīnišķīgajiem ārstiem un medmāsām vai uzskatīt visus par neprašām, it sevišķi ārzemniekus. Mēs varam priecāties, ka liekam lietā visu to naudu, kas tērējama veselības aprūpei, bet varam arī dzīvot vienos uztraukumos par to, cik tas viss maksās, ņemot vērā papildu izmaksas par darba kavējumiem un mājas izpalīga algu. Mēs varam izbaudīt atpūtu slimnīcā vai arī nemitīgi raizēties par to, kas notiek mājās un darbā mūsu prombūtnē. Varam būt pārliecināti - kauls sadzīs labi un kāja drīz būs vesela, vai arī nepārtraukti turēt ārstu aizdomās, ka viņš nestāsta visu patiesību un mūs gaida sakropļojums uz visu atlikušo mūžu. (Pārliecināti un pieredzējuši pesimisti spēj iztēloties daudzkārt šaušalīgākas varbūtības!)

Šķietami tik vienkāršs atgadījums, tomēr pasaulē nav divu cilvēku, kuri to iztulkotu pilnīgi vienādi. Pasaulē nav atrodami divi cilvēki, kuri jebkuru notikumu savā dzīvē izskaidrotu absolūti identiski. Mēs visi to zinām, tāpat kā to, ka laika gaitā mums dažu jautājumu redzējums mainās. Katram ir savi uzskati, un tie var mainīties.

Tomēr, kaut arī to apzināmies, mēs joprojām var ticēt, ka pasaule ir tāda, kādu to redzam, un mēs esam tādi, kādi esam, un mainīties nevaram. Patiesībā mēs uztveram pasauli tā, kā esam iemācījušies to darīt. Tas, kā redzam garumu un platumu, formas un kustības un ko uzskatām par svarīgu vai mazsvarīgu, ir atkarīgs no mūsu iepriekšējās pieredzes. Mūs vada pašu radīti priekšstati par apkārtējo pasauli. Arī priekšstatu, ko esi radījis par sevi, nosaka tava pieredze. Iespējams, tev šķiet, ka esi mantojis tēva nesavaldību un nejauko dabu. Īstenībā tu tā domā tikai tāpēc, ka māte to atkārtojusi vienā laidā, it sevišķi brīžos, kad jutās sarūgtināta par tēva rīcību un izgāza dusmas pār tevi.6

Diemžēl, ja cilvēks uzaug ar pārliecību, ka pasaule ir tāda, kādu viņš to redz, un viņš ir tāds, kāds ir, agri vai vēlu viņu gaida nepatikšanas tā vienkāršā iemesla dēļ, ka viss mainās. Tu vari domāt, ka nekad netiksi vaļā no savas nesavaldības un nejaukās dabas, tomēr pēc tam, kad esi atstājis mājas, atradis brīnišķīgu darbu un tikpat brīnišķīgus draugus, tu neviļus atklāj, ka no nesavaldības un nejaukās dabas nav ne vēsts. Tev vairs nav nemitīgi jāsadzīvo ar neapmierinātību, un tu vari justies labi. Tomēr, ja spītīgi izliksies nemanām pārmaiņas un turpināsi uzskatīt, ka allaž paliksi neciešams cilvēks, tu nespēsi noticēt nevienam, kurš tevi mīlēs. Tā tu iznīcināsi savas cerības uz laimīgu, piepildītu dzīvi.

Ja esi stingri apņēmies ticēt, ka pasaule ir tāda, kādu to redzi, tevi pārņems bailes un apjukums, ja tā piepeši mainīsies. Daudzi cilvēki Ziemeļīrijā uzticas tikai savam priekšstatam par pasauli. Viņi to redz sadalītu katoļos un protestantos, kas ir mūžīgi, nesamierināmi ienaidnieki. Šādi ļaudis uztver miera procesu kā kaut ko briesmīgu un visiem spēkiem cenšas tam pretoties. Viņi dod priekšroku nožēlojamai, bet drošai eksistencei, nevis laimei, kas šķiet tik nedroša un biedējoša.

Šāda domāšana liek cilvēkiem noticēt, ka viņu viedoklis ir Vienīgā un īstā patiesība par pasauli, un ikviens, kurš uzdrošinās to apšaubīt, ir ļauns vai zaudējis prātu. Ticot tam, mēs lielā mērā sarežģījam dzīvi sev un cilvēkiem sev apkārt. Mēs dusmojamies (un baidāmies), jo dzīve ne vienmēr atbilst mūsu uzskatiem par patiesību un citi cilvēki nemana savus maldus un nepieņem mūsu patiesību kā savu. Mūsu dzīve un apkārtējo cilvēku dzīve var izvērsties ļoti nelaimīga, ja ignorēsim viedā sengrieķu filosofa Epiktēta atziņu. Viņš sacījis:

Ne lietas uztrauc cilvēkus, bet gan ieskati par šīm lietām.

Šī grāmata ir par ieskatiem un to, kā varam tos mainīt.

Dzīvē nav nekā tik vienkārša, kam iespējams atrast vienu vienīgu cēloni. Katra notikuma pamatā ir vesels sakarību tīkls, un, lai saprastu, kāpēc kaut kas notiek, mums jāpatur prātā ļoti daudz un dažādi fakti.

Lai nonāktu depresijā, tev gadu gaitā jāsakrāj milzum daudz savstarpēji saistītu, sarežģītu uzskatu par noteiktiem notikumiem tavā dzīvā Kad divi cilvēki sastopas psihoterapijas seansā, var būt nepieciešams ļoti ilgs laiks, lai atšķetinātu šos uzskatus un izlemtu, vai tie jāmaina. Pat ja diviem cilvēkiem ir līdzīgi uzskati, katrs izteiks tos atšķirīgi. Kāds var teikt "mana laulība man ir ļoti svarīga", kamēr cits teiks "es redzu sevi tikai pārī". Dažiem cilvēkiem ir savi uzskati par visu, bet citi ignorē lielāko daļu no tā, kas notiek pasaulē, un interesējas tikai par dažām lietām. Saprotams, katrs dzīvē sastopas ar ko tādu, ko nav iespējams ignorēt un par ko katram jābūt kādam viedoklim. Tieši mūsu uzskati par šiem dzīves aspektiem nosaka to, vai attīstīsies depresija.

Tātad, ja vēlies ieslēgties depresijas cietumā, te būs pāris norādījumu, kas tev jādara.

Tev jāievēro seši turpmāk minētie viedokļi kā vienīgā, īstā un mūžīgā patiesība.

1. Lai cik labs un patīkams cilvēks es liktos citiem, patiesībā esmu ļauns, nevērtīgs un nepieņemams sev un citiem.

2. Man jābaidās no citiem cilvēkiem, tie jāienīst un jāapskauž, jo viņi ir to pelnījuši.

3. Dzīve ir briesmīga, un nāve ir vēl ļaunāka.

4. Pagātnē ar mani noticis tikai sliktais, un nākotnē gaidāms tas pats.

5. Dusmoties ir nepareizi.

6. Es nedrīkstu nevienam piedot, vismazāk jau sev.

Tagad paraudzīsimies, kā mainās mūsu dzīve, ja pieņemam šādus uzskatus.

1. Lai cik labs un patīkams cilvēks es liktos citiem, patiesībā esmu ļauns, nevērtīgs un nepieņemams sev un citiem

"Nekad neesmu bijusi labās domās par sevi," stāstīja Džekija.

Helēna teica: "Es neesmu mīlestības vērta."7 Džouna sacīja: "Ja es kādam nepatīku, tā noteikti ir mana vaina."8

Mērija teica: "Ja kāds dusmojas uz mani, tai jābūt manai vainai."9

Džons: "Vienatnē es pārstāju eksistēt."10

Pīters: "Ja es varētu izveidot sava ķermeņa modeli, tā iekšpusē būtu kaut kas līdzīgs spainim, piepildītam ar stikla lauskām un neganti kratītam, kaisot bīstamas stikla lauskas uz visām pusēm."11

Zigfrīds uzskatīja, ka bērns nāk pasaulē kā "pilnīgs mežonis… jau agrā vecumā es manīju šo ļaunumu (sevī), nepatīkamās īpašības, nejauko raksturu un nejaušības pēc vai par laimi iemācījos to ienīst. Grūti mainīties pēc piecdesmit vai sešdesmit gadiem, vai ne?"12

Korola uzrakstīja dzejoli, kas izteica viņas viedokli par sevi.

Kas ir šis es, mans es?

Kāpēc sevi vēlos mainīt?

Kāpēc nevaru sevi pieņemt?

Es taču nepatīku sev, - kāpēc?

Citi šķiet mierā ar sevi.

Kāpēc ne es? Vai tik citāda es?

Jautājumi ir, bet kur atbildes?

Kāpēc no dzīves viļņa visaugstākā

Tik smagi krītu lejup padibenēs?

Kāpēc liegts man pareizais vidusceļš?

Viļņa virsotnē es dzirdu:

"Tā ir labi - tavs vecais, labais es!"

Bail. Negribu būt vecais, labais es.

īsti nezin neviens, ko ietver šis vecais es.

Bēdas, jukas, bažas un nemiers,

Rūgtums, paslēpts aiz ārējās maskas.

Kuru uzlieku vēl joprojām,

Kad pasaulē veros.13

Izjūta, ka tevī slēpjas ļaunums, var izpausties daudz dažādos veidos. Daži cilvēki, piemēram, Pīters, tic, ka ir iekšēji samaitāti, ļauni un bīstami citiem. Daži, to skaitā arī Zigfrīds, vairāk lepojas ar to, ka spējuši atklāt ļaunumu sevī, nevis baidās, ka šis ļaunums samaitās vai kaitēs citiem cilvēkiem. Ir cilvēki kā Helēna, kuri nesaskata sevī milzīgu ļaunumu, tomēr uzskata sevi par ārkārtīgi nepatīkamiem. Viņi nicina sevi un sagaida, ka to darīs arī citi. Gluži tāpat kā Mērija, viņi allaž uzņemas vainu par citu dusmām. Daži cilvēki nedomā, ka ir pārlieku ļauni vai nepatīkami, taču uzskata sevi par nepilnvērtīgiem, tādiem, kuri neko nespēj izdarīt pareizi. Reizēm nepilnvērtības izjūta ir ļoti spēcīga, un tādi cilvēki kā Džons sāk domāt, ka patiesībā nemaz neeksistā Tikai citu cilvēku klātbūtnē viņi spēj noticēt savai eksistencei.

Daudziem no mums nav sveša pieredze, ka esam uzskatījuši sevi par pamatā labiem cilvēkiem, taču pēc kāda briesmīga notikuma radušās aizdomas, ka, iespējams, nemaz neesam tik labi un pareizi. Negadījumi vai slimības var vedināt mūs uz domām, ka Dievs soda mūs par kādiem grēkiem, par kuriem iepriekš nenojautām; pēc tam, kad mūs nodevis vai cietsirdīgi izmantojis kāds, kuram uzticējāmies, mēs neviļus sākam uzskatīt sevi par netīriem, nemīlamiem un pretīgiem. Laikam ritot, mēs varētu noticēt draugiem vai savam veselajam saprātam Un pārliecināt sevi, ka, lai kas būtu noticis, mēs esam labi un mīlami. Tomēr, ja esi stingri pārliecināts par savu ļaunumu, tu spītīgi izliksies nemanām visus pierādījumus, kas varētu liecināt par pretējo. Katrs, kas cenšas tevi pārliecināt, ka esi labs vai mīlams, ir pārāk dumjš, lai saredzētu tavu patieso būtību, vai arī melo, vēlēdamies tevi piekrāpt. Varbūt viņš tevi gluži vienkārši žēlo (tu neciet šo domu) vai vēlas tevi izmantot un lipināt. Kad tādi profesionāļi kā ārsti, medmāsas vai psihiatri apgalvo, ka tu viņiem patīc, tu zini, ka patiesībā viņi tā nemaz nedomā. Viņi saņem algu par šādiem vārdiem.

Apzinoties, ka esi ļauns, tu esi spiests nepārtraukti nopūlēties, lai izliktos labs un rādītu pasaulei pieņemamu seju. Tāpat kā Kerolai, tev vajadzīga "maska, lai stātos pretī pasaulei". Tu nekad nevari būt tu pats, jo tad ļaudis tevi atraidīs. Varbūt tu valkā masku vai spēlē noteiktu lomu tik sen, ka, pat ja vēlētos, tu vairs nevarētu būt tāds, kāds esi patiesībā. Tu vairs nezini, kāds esi un kas tev patiesībā patīk, un neuzdrošinies to noskaidrot. Lai zinātu, kā uzvesties, tev jāpaļaujas uz citu cilvēku uzskatiem, tāpēc tu dzīvo pasaulē, kurā noteicēji ir viņi. Ko par to domās viņi? Šī doma pavada katru tavu soli un nonu ka katru lēmumu.

Kad es vēl strādāju Linkolnšīrā, starp maniem klientiem biju daudz nomāktu māšu un mājsaimnieču. Bieži vien mūsu saruna pievērsās spriedzei un rūpēm, ko izraisa mājas darbi. Tas lika man domāt, ka jābūt kādai mājsaimniecības likumu grāmatai, ko Mozus saņēma kopā ar desmit baušļiem. Ja pēc desmit baušļu pārkāpšanas vēl var cerēt uz Dieva piedošanu, debešķīgās mājsaimnieču likumu grāmatas priekšrakstu pārkāpšana ir nepiedodama kā šajā dzīvē, tā aizsaulē. Debešķīgā mājsaimnieču likumu grāmata satur daudz dažādu likumu un priekšrakstu, bet pastāv arī viens universālais likums - MĀJAI VIENMĒR JĀBŪT IDEĀLI TĪRAI UN KĀRTĪGAI.

Tā nu tev jādzīvo saskaņā ar šo likumu un jāraugās, lai arī tava ģimene to stingri ievēro. Dievs sūta uzraugus tavas mātes (dzīvas vai mirušas) un kaimiņienes personā. Tavas kaimiņienes māja allaž ir nevainojami tīra, un viņas bērni nemēdz izmētāt savas mantas. Viņa ir skaista un viegli tiek galā ar pilna laika darbdienu un lielu ģimeni. Pat ja šiem uzraugiem kaut kas paslīd garām, Dievs zina, ka aizritējušas vairāk nekā divas nedēļas, kopš tu iztīrīji veļas skapi vai uzkopi brīvo istabu.

Kaut bieži pasmejos par šāda veida "smalko stilu", es zinu, ko nozīmē no galvas iekalti likumi no debešķīgās mājsaimnieču likumu grāmatas. Zinu, kāds izmisums tevi pārņem, kad uzturēt māju kārtībā vairs nav tavos spēkos. Kad tavā dzīvē viss iet uz slikto pusi, tu kā apmāta tīri un uzkop māju, jo tas ir vienīgais, ko tu vēl spēj kontrolēt un turēt grožos. Mūsdienu jaunās sievietes varētu nievājoši saviebties, iedomājoties par debešķīgo mājsaimnieču likumu grāmatu, taču viņām ir savi Negrozāmie un Vienīgie likumi, kas valda pār viņu dzīvi. Proti, tev jābūt veiksmīgai karjerai un vairākiem ģeniāliem, godkārīgiem, skaistiem un uzvedīgiem bērniem, turklāt katram jābūt neatkārtojamai personībai. Tev jābūt teicamai pavārei un namamātei. Obligāts nosacījums ir arī valdzinoša personība, tev vienmēr jāsmaida un jābūt laimīgai, noteikti jābūt slaidai un jāģērbjas saskaņā ar pēdējām modes tendencēm. Savā ziņā tev ir izvēle. Tu vari būt laimīgi precējusies ar garu, izskatīgu un veiksmīgu vīrieti vai vari būt pārliecināta vecmeita ar izsmalcinātu dzīvesveidu, bet, lai ko tu izvēlētos, tev noteikti jābūt izcilai mīļākajai, kuru neviens nekad neatraida un arvien ielenc atzīstamu pielūdzēju bars. Ja neizdodas ievērot VISUS šos noteikumus, tu kļūsti par nelabojamu neveiksminieci. Tomēr, pat ja tev izdodas ievērot visus likumus, tu nekad nedrīksti to atzīt. Tev jāturpina neatlaidīgi apgalvot, ka vēl neesi sasniegusi pilnību.

Sievietes uztiepj šos nosodāmos uzskatus ne tikai sev, bet arī visām pārējām un tādējādi veicina to, ko žurnāliste Džūlija Bērčila nodēvējusi par "verdziskas zemošanās kultūru".

Gada sākumā aktrise Zoja Vonameikere nāca klajā ar neparastu paziņojumu. Komentējot savu ekscentrisko izskatu, viņa sacīja: "Es nepazīstu nevienu sievieti, kura ir apmierināta ar savu ārējo izskatu. Noteikti negribētu būt draugos ar kādu, kura būtu pilnīgi apmierināta ar savu izskatu." Toreiz nodomāju, ka pēdējais teikums ir jocīgākais, ko esmu lasījusi kopš neatminamiem laikiem, un gaidīju, kad tas parādīsies kā galvenais jaunums tukšās muldēšanas un pikanto ziņu sadaļās, kas atrodamas vairumā lielformāta laikrakstu. Taču pagāja vairākas nedēļas un avīzēs nebija ne miņas no šīs jocīgās pļāpāšanas. Beidzot sapratu, ka no laika gara esmu atpalikusi es, nevis Vonameikeres jaunkundze. Es sapratu, ka esmu rets izņēmums starp mūsdienu veiksmīgajām sievietēm un atrodos ārpus "verdziskās zemošanās kultūras" kluba.14

Dzīvojot saskaņā ar "verdziskās zemošanās kultūras" principiem, sieviete vai nu melo, jo patiesībā spēj sevi novērtēt un tikai izliekas, vai arī saka patiesību un ļauj vēl vairāk nospiest lavu niecīgo pašapziņu.

Vīrieši cieš no līdzīgas muļķīgas apsēstības. Lai atbrīvotos no nepilnvērtības izjūtas, viņiem jāiesaistās savstarpējā sacensībā katru reizi, kad pavīd tāda iespēja. Kad rakstīju grāmatu "Draugi un ienaidnieki", salīdzināju savus pierakstus par vīriešu un sieviešu atšķirīgo draudzības izpratni ar sava drauga, romānu rakstnieka Tima Lota daiļradi. Tima pirmajā romānā "Vaitsitijas skumjas"15 aprakstīti četri vīrieši, kuri uzskata sevi par draugiem kopš skolas laikiem. Protams, viņi bija iepazinušies skolā, taču, kā vēlāk atklājās, šos cilvēkus nevienoja draudzība, uzticība un paļāvība, bet gan nemitīga sacensība savā starpā. Ne savā romānā, ne sarunās ar mani Tims nenosoda tamlīdzīgu sacensību. Viņaprāt, tā ir neatņemama vīriešu uzvedības tendence. Tieksme sacensties vīriešiem ir tikpat dabiska kā elpošana. Tas nav nekas ļauns, ja vīrietis ir pašpārliecināts un nejūtas sagrauts zaudējuma gadījumā. Tomēr, kā Tims parādīja romānā "Vaitsitijas skumjas", šie četri vīrieši sacentās ar mērķi slēpt savu nicināmo vājumu no sevis un citiem. Divus no viņiem iznīcināja pašapmāns. Pārējie divi, apzinādamies patiesību un savu vājumu, kļuva stipri. Viņi spēja baudīt uzticību un paļāvību, kas veido patiesu draudzību.

Tikai nedaudziem vīriešiem izdodas sevi izprast tik labi. Daži vīrieši, ticamāk, kaitēs savam darba devējam, nevērīgi izturēsies un atraidīs sievu un ģimeni vai iedragās savu veselību, lai tikai nevajadzētu izrādīt savu vājumu un nepilnvērtības izjūtu, zaudējot sacensību vai apdraudot kādas sabiedrības grupas pieņēmumus par sevi. Ne vienmēr šādi vīrieši tiecas pēc bagātības un varas. Daži vēlas tikai to, lai netiktu noslaucīti no zemes virsas tādu vīriešu rokām, kurus uzskata par stipriem. Viņi baidās no katra, kam pieder vara, un ir spiesti vareni nopūlēties, lai izvairītos no kritikas. Šādi vīrieši nedrīkst riskēt un izlikties slinkāki, negribīgāki vai mazāk sagatavoti. Gluži tāpat kā sievietes, kuras cenšas būt ideālas visās jomās, viņi baidās tikt atmaskoti.

Daudzi vīrieši pievēršas alkoholam, lai slēptu no citiem to, ko uzskata par savu nicināmo vājumu. Viņi cenšas izbēgt no bailēm un izmisuma. Četrdesmit gadus amerikāņu rakstnieks

Viljams Stairons pārmērīgi lietoja alkoholu. Viņš uzskatīja alkoholu par "burvju tuneli, kas ved uz fantāzijām un eiforiju un veicina iztēli".16 Galu galā viņa aknas atteicās darboties, un viņš nespēja izturēt pat niecīgu alkohola daudzumu. Tad Viljams Stairons atklāja, ka lietojis alkoholu kā "līdzekli, lai nomāktu nemieru un pirmatnējās bailes, kuras tik ilgi slēpušās dvēseles cietuma kambaros".17

Sievietes var aizrauties ar alkoholu šo pašu iemeslu dēļ. Kādā savas dzīves posmā Gvineta Lūisa lietoja alkoholu, lai aizmirstos un paslēptos no sevis pašas. Viņa rakstīja: "Visvairāk es baidījos no tā, ka nespēšu rakstīt skaidrā prātā, jo būšu pārāk aprobežota un garlaicīga. Es pieļāvu plaši izplatītu rakstnieku kļūdu - noturēju haosu par radošumu. Protams, var gadīties, ka krīzes laikā uzraksti labu, neparastu darbu - tā ir necerēta laime -, taču tas drīzāk ir izņēmums, nevis likumsakarība. Patiesībā daudz vieglāk ir dzīvot krāsainu, "poētisku" dzīvi, nevis rakstīt dzejoļus. Pirmais gadījums prasa labas aknas un šaubīgus draugus, bet otrajā gadījumā nepieciešama valsts ierēdņa cienīga disciplīna."18 Ne jau tikai rakstīšana prasa tik stingru disciplīnu. Jābūt skaidrā prātā, lai cienīgi padarītu jebkuru darbu.

Kad melojam sev par patiesajām izjūtām, mēs nevaram būt mēs paši. Mēs piespiežam sevi tēlot noteiktu lomu, patiesībā pat vairākas lomas. Visas šīs lomas lieti noder, lai noslēptu patiesību par to, kas mēs esam.

Tēlojot lomu, tev ļoti jāpiesargās no tā, kā izskaties no malas, Ja savu iekšējo ļaunumu uztver kā kaut ko netīru, tev jācenšas attīrīties. Jāziedo daudz laika un pūļu sava ķermeņa sakopšanai. Iztēlojoties iekšējo ļaunumu kā bīstamu spēku, ko nepieciešams savaldīt, cilvēks var veltīt daudz pūļu, lai viņa mati būtu kārtīgi un apģērbs būtu nevainojams un tīrs kā formastērps, turklāt viņš centīsies kontrolēt savas izjūtas. Tu varētu tērēt daudz laika, lai Uzkrāsotu seju, ko rādīt pasaulei, vai iegādāties ekstravagantas, acīs krītošas drānas, kas novērsīs vērotāja uzmanību no viltojuma, kas patiesībā esi. Savukārt, ģērbjoties necilās drēbes, tu centies nekrist acīs apkārtējiem, jo neesi pelnījis viņu uzmanību. Daži cilvēki mēģina izlikties labāki, apmierinot tikai pašas vienkāršākās vajadzības, kamēr citi pūlas atbrīvoties no vājuma un nepilnvērtīguma, iegādājoties mantas.

Ja uzskati sevi par ļaunu cilvēku, tev varētu likties, ka neesi pelnījis dzīvot, staigāt pa šo planētu un elpot to pašu gaisu, ko pārējie. Tātad tev jāpazūd vai arī kaut kas jāizdara, lai attaisnotu savu eksistenci. Ko tu vari darīt? Viena no iespējām ir rūpes par citiem. Tu varētu kļūt noderīgs. Ja šķiet, ka partneris un bērni tevi atraidītu, iepazīstot tavu patieso dabu, tu varētu dāsni apveltīt (un kontrolēt) viņus ar tik nesavtīgu, mīlošu padevību, ka tikai vēl ļaunāki cilvēki par tevi uzdrošinātos tevi atraidīt. Ja kādam šķiet, ka bērnībā viņš nav saņēmis pietiekami daudz mīlestības, viņš varētu censties labot šo trūkumu, rūpējoties par citiem (tādiem pašiem upuriem) tā, kā būtu gribējis, lai kāds aprūpē viņu. Tā tu vari veltīt sevi ģimenei un dot tuviniekiem vairāk uzmanības, nekā viņi spētu vēlēties vai tas viņiem būtu vajadzīgs. Reizumis, pievēršoties labajiem darbiem, tu vari atgādināt savai ģimenei un draugiem, cik viņi ir savtīgi un pašapmierināti ļautiņi. Par laimi mūsu pasaulē labi darbi allaž ir pieprasīti, tāpēc, paturot to prātā, tu vari atrast piemērotu nodarbi, kas ļaus tev uzturēt spēkā savus aizspriedumus, kaitināt ienaidniekus, kļūt cildenākam citu acīs un pienācīgi sodīt sevi. Tieši vēlēšanās sevi sodīt izceļ tevi starp citiem. Tu neapmierinies ar lepnumu un prieku par to, ka spēj turēt kārtībā savu māju, labi dari savu darbu, izbaudi spēles, sportu un draudzīgu ķircināšanos un ģērbies pēc sirds patikas. Tev nepietiek ar prieku par jaukām mantām, kas tev pieder, un gandarījumu par palīdzību citiem. Viss, ko tu uzsāc, tiek darīts ar nolūku noslēpt ļaunumu un sodīt sevi par to.

Ideja par sodu palīdz saprast, kāpēc iekšēji jūtamies ļauni un nevērtīgi. Varam respektēt Bībeles mācību, ka jaundzimušam bērnam uzlikta iedzimtā grēka nasta, taču mazuļi nenojauš, vai viņi ir labi vai ļauni, tāpat kā nenojauš, vai ir zēni vai meitenes. Šīs zināšanas bērni apgūst no pieaugušajiem. Ja tavi vecāki, tantes un onkuļi, vecvecāki, vecākie brāļi un māsas nemitīgi atkārtos, cik tu esi labs ("Kurš ir skaistākais mazulis pasaulē?" vai "Tā ir tēta mazā, burvīgā meitiņa.", vai "Vai viņš nav apķērīgākais zēns, kādu esat redzējuši?", vai "Tas nebija prātīgi darīts, mīļais. Tu taču tā vairs nedarīsi, vai ne?"), visai iespējams, ka noticēsi viņu vārdiem tāpat, kā tu tici, kad viņi saka, cik tev gadu un kā tevi sauc. Savukārt, ja vecāki, tantes un onkuļi, vecvecāki, vecākie brāļi un māsas nekavēsies katrā Izdevīgā brīdī norādīs tavus trūkumus ("Žēl, ka viņa ir tikai vēl viena meitene." vai "Māmiņai nepatīk slikti zēni.", vai "Tu esi tik dumjš.", vai "Tu pretīgā, ļaunā meitene."), nebūs nekāds brīnums, ka ticēsi viņiem, it sevišķi, ja bērnībā biežāk sastapsies ar nosodījumu, sarūgtinājumu un vientulību, nevis atzinību, drošības apziņu un mīlestību.

Daži vecāki no sirds tic, ka bērna audzināšana sagatavo viņu dzīvei skarbajā pieaugušo pasaulē, tāpēc bērnu nedrīkst "sabojāt" ar izdabāšanu viņa vēlmēm. Citi vēlas celt savu vērtību uz bērnu rēķina, un, kaut arī vecāki viņus mīl, bērni par to nenojauš, jo vecāki allaž cenšas viņus pārveidot pēc saviem ieskatiem. Ir vecāki, kuri patiesi mīl bērnus, bet ir tik pārņemti ar savām raizēm un vajadzībām, ka bērniem iet garām vecāku mīlestības siltums. Daži cilvēki nemīl savus bērnus. Vairums vecāku ir labi nodomi, taču viņi pieļauj kļūdas. Katrs bērns agri vai vēlu sastopas ar ciešanām, lai kāds būtu to iemesls, un tad viņam jācenšas rast izskaidrojumu, kāpēc tā noticis. Vai tā ir bērna vai viņa vecāku vaina? Ja tā ir vecāku vaina, tas nozīmē, ka tie divi cilvēki, no kuriem atkarīga viņa drošība, nespēj tikt galā ar saviem pienākumiem. Šī atziņa bērnu šausmina, jo viņš nespēj pats par sevi parūpēties. Vienīgā izeja no šīs sarežģītās dilemmas ir savu spriedumu pārskatīšana. Bērns nolemj, ka viņš ir ļauns un labie vecāki soda viņu pēc taisnības. Amerikāņu karikatūrists Džūlss Feifers atspoguļojis šos apsvērumus karikatūrā, attēlojot mazu meiteni, kas sarunājas ar sevi. Viņa saka: "Es domāju, ka esmu laba meitene, līdz pazaudēju savu lelli un vēlāk atklāju, ka patiesībā tā nav pazudusi. Lelli nozaga mana lielā māsa. Mamma teica, ka mēs iesim uz zoodārzu, taču tas nebija zoodārzs, bet gan skola. Mans tētis teica, ka mēs iesim uz cirku, taču mēs gājām pie zobārsta. Tā es uzzināju, ka neesmu laba. Ja es būtu laba, kāpēc gan viņiem visiem vajadzētu mani sodīt?"19

Tātad, lai glābtu vecāku labo slavu, tev jāupurē sava labestība, un šis pirmais upuris nes līdzi miljoniem citu. Vēl šodien tu neuzdrīksties pieļaut iespēju, ka taviem vecākiem bija trūkumi un viņi nodarīja tev pāri. Jau šī doma vien norāda, cik ļauns cilvēks tu esi. Mēģinot aizmirst bērnībā pārciestās sāpes, cilvēki mēdz izstumt no savas apziņas bērnības notikumus. Dažreiz viņiem tas izdodas tik veiksmīgi, ka dzīve šķietami sākas tikai no sešpadsmit, septiņpadsmit gadu vecuma. Tomēr šo to ir grūti aizmirst, piemēram, fizisku vardarbību no tēva vai skolotāja rokas. Fiziskas sāpes nevar aizmirst, taču tu vari mēģināt tikt galā ar sāpīgo apziņu, ka tevi pievīlis kāds, kuram vajadzētu tevi mīlēt un aprūpēt. Tu vari pasargāt sevi no atmiņām par šīm šaušalīgajām sāpēm, pieņemot lēmumu, ka toreiz saņēmi pēc nopelniem. Tu biji pelnījis sodu sava nejaukā rakstura dēļ, un cilvēks, kurš tevi sodīja, darīja labu darbu.

Nereti gadās, ka skarbo sodu lieto bieži un bērnam ir grūti nosargāt ticību sodītāja labestībai. Tad viņš cenšas sev iegalvot, ka sodītājs ir labs, sakot: "Es esmu slikts un esmu pelnījis sodu. Kad izaugšu, es sodīšu sliktus cilvēkus tāpat, kā tiku sodīts pats." Tā cietsirdība tiek nodota no vienas paaudzes nākamajai.

Bērni, kuri saņēmuši sitienus un pieraduši domāt, ka tas bijis pelnīti, pieauguša cilvēka vecumā mēdz teikt: "Mani bērnībā sita, un man tas nav nodarījis nekādu kaitējumu." Viņi nesaprot, ka lielākais kaitējums ir neziņa par to, kas viņiem nodarīts. Beigu beigās šādi cilvēki nespēj just līdzjūtību pret sevi. Viņi nejūt žēlumu pret bērnu, kas reiz bija. Ja mēs nespējam žēlot sevi, nejūtam žēlumu arī pret citiem. Līdzjūtība ir iztēles prasme, kas ļauj mums uzcelt tiltu starp sevi un apkārtējiem. Līdzjūtība sasaista mūs kopā. Tā pārvar cilvēka vienatnību. Mēs piedzimstam ar šo prasmi, bet bērnības skarbā pieredze liek to zaudēt.

Cilvēkiem, kuri ieslīgst nomāktībā un ilgstoši saglabā šo stāvokli, raksturīga viena uzkrītoša iezīme - mīlestības un līdzjūtības trūkums pret bērnu, kas viņi reiz bija. Ļoti bieži, uzklausot klientu stāstus par bērnību, mana seja atklāj, cik satriekta un sāpināta es jūtos par ciešanām, pazemojumu un nežēlību, kas viņiem bijis jāpārcieš. Tādos gadījumos klienti parasti reaģē apmēram tā: "Es biju slikts bērns, un sods bija pelnīts. Tikai nesaprotiet mani nepareizi, Dorotij. Mani vecāki bija brīnišķīgi cilvēki." Šādi cilvēki var izrādīt milzīgas rūpes par mazajiem bēgļiem un bērniem, kuri miruši traģiskā nāvē, bet nejaudā apraudāt savu bērnību.

Diemžēl, nespēdami apraudāt savu bērnību, viņi neizvairās no nomāktības. īstenībā nomāktība nozīmē atteikšanos sērot par bērnu, kas reiz biji, un neatgūstamajiem zaudējumiem. Lai ļautos sērām, nepieciešams atskatīties uz saviem vecākiem un bērnības notikumiem pieauguša cilvēka acīm. Pieaugušie mēdz izteikt kritiku, bet tu neuzdrīksties kritizēt savus vecākus. Iespējams, tu neatceries precīzu piektā baušļa formulējumu, tomēr tik un tā baidies to pārkāpt. Piektajā bauslī teikts:

"Godini savu tēvu un savu māti, lai tu ilgi dzīvotu tanī zemē, ko Tas Kungs, tavs Dievs, tev dod." Tātad, ja negodināsi vecākus, tevi gaida nāve.

Ieklausoties ikdienišķās sarunās, nereti var pārliecināties, kā cilvēki dedzīgi sargā savus vecākus pret jebkuru mājienu, ka viņiem bijusi nelaimīga bērnība. Intervējot aktieri Mārtinu Klūnsu, BBC televīzijas žurnālists Maikls Parkinsons izteica pieņēmumu, ka Mārtiņš Klūnss bērnībā bijis nelaimīgs, kad pēc tēva nāves aizsūtīts uz privātskolu. Iesākumā Mārtiņš Klūnss cēla iebildumus, jo esot samierinājies ar situāciju, kā jau bērni mēdz to darīt, bet pēc brīža aptvēra, ka nevar turēties pie sava stāsta ar tīru sirdsapziņu. Izvairoties nosodīt savu ģimeni, viņš izlīdzējās ar bērnu vispārējo uzskatu par pieaugušajiem. "Bērnībā," viņš sacīja, "pieaugušie var šķist briesmīgi."20

Daudzi cilvēki apgalvos, ka viņiem bijusi laimīga bērnība, jo tā viņi to atceras. Tomēr ir divu veidu laimīgas bērnības.

Pirmkārt, bērnība ir laimīga, ja vecāki mīl savu bērnu jau par viņa esamību vien. Tā ir bezierunu mīlestība, kas samierinās ar visu. Vecāki nekritizē, nerāj un nepakļauj bērnu stingrai disciplīnai, bet gan cenšas viņu uzklausīt, iedrošināt un uzslavēt. Tajā pašā laikā viņi liek bērnam noprast, ka jebkurai rīcībai ir sekas un ar to jārēķinās, pieņemot lēmumus. Ja vien ģimeni nesatriec smaga nelaime, nesot grūtības un zaudējumus, bērns, visticamāk, jutīsies laimīgs šādā ģimenē ar spēcīgu pašapziņu un pašcieņu.

Otram laimīgas bērnības veidam raksturīgs, ka bērns ļoti ātri noskaidro, kas patīk viņa vecākiem, un meistarīgi izmanto šīs zināšanas. Tādā gadījumā vecāki pastāvīgi atalgo bērna labo uzvedību. (Daži bērni iemācās to, ko viņu vecāki dēvē par labu uzvedību, un regulāri to izmanto, bet vecāki izsaka atzinību tikai laiku pa laikam, un bērnu kļūmes tiek bargi sodītas. Šie bērni nebauda laimīgu bērnību.)

Zinot, kas iepriecina vecākus, bērni parasti uzmin, kā iepatikties skolotājiem, un nesastop pārlieku daudz pieaugušo, kas Viņiem varētu šķist briesmīgi. Tomēr labā uzvedībā balstīta laime nav tik droša kā gribētos. Bērnībā ir diezgan viegli izpatikt vecākiem un skolotājiem ar priekšzīmīgu uzvedību, bet pieaugušam cilvēkam ir neiespējami patikt visiem - ģimenei, draugiem, kolēģiem, sabiedrībai un Dievam. Katra diena pārvēršas par smagu cīņu, lai pierādītu visiem, ka esi pietiekami labs. Agri vai vēlu cilvēkam uzklūp nelaime un viņš gūst skarbu mācību, ka nelaime nav novēršama, lai cik labs viņš būtu. Tikai labi cilvēki ieslīgst depresijā un nespēj no tās atbrīvoties, jo nepieņem domu, ka jākļūst mazāk prasīgam pret sevi. Nepieņemot šo domu, viņi nespēj sev iestāstīt, ka ir pieliekami labi.

Endrjū Solomons aprakstījis savu bērnību kā "mēreni laimīgu".21 Savā grāmatā viņš pastāvīgi piemin nepieciešamību būt labam, bet nenorāda uz skaidru saikni starp šo tieksmi un savu depresiju. Viņš pietiekami sīki apraksta savu dzīvi, tomēr nešķiet apzināmies, kādu iespaidu uz viņu atstājuši aprakstītie notikumi. Būdams mazs bērns, Endrjū apjauta, ka viņa mīļotā māte nejūtas laimīga. Viņš raksta: "Kad biju mazs zēns, nekas mani tā neiepriecināja kā apziņa, ka mana māte ir laimīga. Man labi padevās darīt viņu laimīgu, taču tas nebija viegli."22 Atbildība par mātes laimi bija neticami grūts uzdevums mazam bērnam. Patiesībā tas bija neizpildāms uzdevums, jo viņa māte turējās pie uzskatiem, kam bija lemts darīt viņu nelaimīgu. Kā aprakstījis viņas dēls, šī sieviete nesatricināmi ticēja disciplīnai un kārtībai. Ģimenē šis princips reti ir tik efektīvs, cik gribētos. Endrjū nespēja atsaukt atmiņā nevienu gadījumu, kad viņa māte būtu lauzusi solījumu vai nokavējusi norunātu tikšanos. Šāds sasniegums prasa neticamu pašdisciplīnu, kas noteikti neveicina laimes izjūtu. Dēls redzēja savu māti kā ļoti vientuļu cilvēku, un šīs vientulības cēlonis bija meklējams viņas bērnībā. Kā gan šādā situācijā dēls spētu darīt māti laimīgu?

Viņš ļoti centās, un māte, bez šaubām, manīja šīs pūles un mīlēja viņu par tām. Māte atklāja dēlam, kas darītu viņu laimīgu, un viņš mēģināja izpildīt viņas vēlmes. Kādu dienu viņa paziņoja dēlam, ka jutīsies laimīga, ja dēls palīdzēs viņai nomirt.

Endrjū bija iedzīts slazdā. Lai ko viņš iesāktu, tas nopietni apdraudētu viņa personības individualitāti. Viņa priekšstatus par savu personību veidoja apziņa, ka viņš ir labs, jo spēj iepriecināt savu māti. Noraidot mātes vēlmi, nebūtu šaubu, ka Endrjū ir slikts dēls. Tomēr - vai labs dēls varētu nogalināt savu māti? Turklāt viņa dzīvē nebija augstākas prioritātes par attiecībām, un attiecības ar māti lielā mērā veidoja viņa personību. "Mēs mēdzām sēdēt virtuvē un runāties no tā laika, kad man bija pieci gadi, līdz pat viņas nāves brīdim, kad biju divdesmit septiņus gadus vecs."23

Viņa māte slimoja ar vēzi pēdējā stadijā un nespēja ilgāk izturēt ciešanas. Šī sieviete izlēma beigt dzīvi pašnāvībā, un viņas lēmumā bija iesaistīti arī citi cilvēki - viņas vīrs un jaunākais dēls. Vīrs un dēli piekrita izpildīt viņas lūgumu, un sieviete nomira ar klusu cieņu.

Pēc viņas nāves Endrjū Solomons jutās izpostīts, kā viņš pats izteicās. Viņš vainoja sevi, ka pievīlis mātes cerības viņas dzīves laikā, publicējis romānu, kas mātei varētu nepatikt, un pārtraucis romantiskas attiecības, kurās "bija ieguldījis savu ticību un cerības".24 Smagā vainas apziņa iegrūda viņu depresijā.

Depresija atkārtojās vairākkārt, un tas nebija nekāds brīnums, jo viņš joprojām izmisīgi centās būt labs. "Būt labam," viņš raksta, "ir nebeidzama cīņa."25 Endrjū Solomona grāmata ir slavinājuma dziesma viņa vecākiem. Viņš ne brīdi neapšauba, vai ir pareizi likt bērniem justies atbildīgiem par vecāku laimi. Endrjū aizstāv vecākus, liedzot sev iespēju izprast depresijas cēloni. Cīnoties ar depresiju, viņš pievērsās sīkai šīs tēmas izpētei. Viņa grāmata ir apjomīgs izplatītāko ideju, zinātnisko pētījumu rezultātu un lielā mērā viņa personīgās pieredzes kopsavilkums. Tomēr Endrjū nemēģina noskaidrot, kāpēc viņš tik ļoti alka būt labs. Viņš neuzdrīkstas pārkāpt piekto bausli.

Bailes liek tev noticēt, ka esi ļauns un nevēlams. Šo ticību veicina lepnums, kas tevi pārņem, apzinoties, cik esi ļauns un nevēlams. Tam ir daudz priekšrocību.

Kad apvaicājos Džekijai, kādas priekšrocības viņai dod mazvērtības izjūta, viņa šķita ļoti pārsteigta par manu jautājumu un atbildēja, ka nespēj iztēloties nevienu priekšrocību.

Es mēģināju aprakstīt dažas priekšrocības. Ja uzskati sevi par vāju cilvēku, kurš allaž ilgojas pēc aizbildniecības, tev nav jāuzņemas atbildība par sevi. Kad tavā dzīvē kaut kas noiet greizi, tu vari par to vainot citus. Būdams pietiekami nesaprātīgs, lai apzinātos savas patiesās spējas, tu esi spiests likt tās lietā, censties pēc panākumiem un riskēt ar neizdošanos. No šī bīstamā stāvokļa var veiksmīgi izvairīties, lolojot uzskatu, ka tev nav nekādu spēju. Pūloties saglabāt kaut mazumiņu pašlepnuma, tu sev iegalvo, ka varētu būt labākais, taču esi nolemts neveiksmēm un citu cilvēku skaudībai un dusmām.

Neviena no šīm priekšrocībām nešķita piemērota manai klientei Džekijai. Tāpēc mēs turpinājām runāt par to, kas lika Džekijai justies nepilnvērtīgai mājsaimnieces lomā, kaut viņa mīlēja savu vīru un bērnus. Viņa zināja, ka tas nav pareizi, un jutās ļoti vainīga, ja kāds norādīja, kā viņai laimējies ar tik labu vīru un burvīgiem bērniem. Citas sievietes bija apmierinātas ar savu dzīvi. Kāpēc tad viņa nejutās apmierināta? Jau no bērnības dienām Džekija gaidīja brīdi, kad apprecēsies un viņai būs ģimene.

"Tika sagaidīts, ka mēs ar māsu atstāsim skolu, tiklīdz būsim pietiekami vecas, lai dabūtu kādu darbu - jebkuru darbu -, un vēlāk apprecēsimies," viņa stāstīja. Džekijas vecāki vēlējās, lai viņa atstāj skolu. Viņai nebija citas izvēles. Tad es izteicu pieņēmumu, ka sieviete ar tik neapšaubāmu talantu (manuprāt) varētu just vilšanos, apmierinoties ar tik nogurdinošu un laikietilpīgu nodarbi kā mājas pienākumi un trīs mazu bērnu aprūpe. Es izteicu līdzjūtību, ka māte nav ļāvusi Džekijai palikt skolā un vēlāk turpināt mācības mākslas koledžā.

"Ak, to es nebūtu spējusi," Džekija iebilda, it kā es nupat būtu mudinājusi viņu kļūt par Pasaules Bankas prezidenti.

"Būtu gan," es atbildēju.

"Nē, un es nevaru vainot māti par to, ka viņa neļāva man mācīties. Es jūtos vainīga, ja iedomājos ko tādu. Labāk domāšu, ka nebūtu to spējusi."

"Tā," es triumfējoši sacīju, "mēs beidzot esam atradušas priekšrocību."

Dzīve nereti nozīmē centienus pēc iespējas labāk darīt sliktu darbu. Ja agrā bērnībā esi iemācījies uzskatīt sevi par ļaunu, nevērtīgu un nepieņemamu sev un citiem, nav grūti aptvert, kāpēc jācenšas meklēt priekšrocības. Tomēr, ja šīs priekšrocības kļūst pārāk nozīmīgas, iespējams, tu nekad nespēsi pārskatīt savus uzskatus. Tu zaudēsi iespēju atklāt, ka tas ir tikai uzskats, nevis mūžīga patiesība. Tu nespēsi neko mainīt. Uzskatot sevi par ļaunu cilvēku un turoties pie šī uzskata priekšrocībām, cilvēks nesaprot kādu svarīgu dzīves patiesību. Pašvērtējums ir pamatā mūsu priekšstatiem par pasauli, kurā dzīvojam, tas nosaka mūsu lēmumus. Ja cilvēks savas pasaules pamatos liek uzskatu, ka viņš ir ļauns un nevērtīgs, cena var izrādīties pārlieku augsta.

2. Man jābaidās no citiem cilvēkiem, tie jāienīst un jāapskauž, jo viņi ir to pelnījuši

Viss jaukais, skaistais un vērtīgais ir tā vai citādi saistīts ar mīlestību. Kad sajūsmināmies par viļņiem, kas sitas pret klintīm, vai tumšiem koka zariem uz blāvo vakara debesu fona, piedzīvojam mīlestību, īpašu emocionālu saikni ar Visumu. Priecājoties par mūziku, gleznu, dzejoli, stāstu vai izcilu aktiermākslas un sporta talantu, jūtam mīlestību, kas saista mūs ar apkārtējiem. Katru reizi, kad cilvēks rada kaut ko labu, piemēram, simfoniju vai kaudzi cepumu, viņš atrodas mīlestībai līdzīgu jūtu varā, kas patiesībā ir radīšanas prieks. Kad pieglaužamies vecākiem, sadodamies rokās ar mīļoto, šūpojam klēpī savu mazuli vai kopā ar draugu smejamies par labu joku, piedzīvojam izjūtas, kas vienlaikus ir gan ikdienišķas, gan noslēpumainas. Ikdienišķas, jo mīlestības pilnas attiecības starp cilvēkiem nav nekas pārsteidzošs un negaidīts. Noslēpumainas, jo cilvēks piedzimst ar šīm izjūtām, un tās ir neatņemama viņa būtības sastāvdaļa. Nemīlot citus un šo brīnumaino pasauli, mēs novīstam un lēnām mirstam. Lai izdzīvotu, cilvēkiem nepieciešams gaiss, ūdens, ēdiens, patvērums un iespēja mīlēt un būt mīlētam.

Kā gan iespējams mīlēt un būt mīlētam, ja esi pārliecināts, ka zem ārējās virskārtas slēpjas ļauna, nevērtīga būtne, nīstama tev un citiem? Tu vari mīlēt, bet, saņemot pretmīlestību, zini, ka neesi to pelnījis, agri vai vēlu maska tiks norauta un tevi gaidīs atraidījums. Dažreiz gaidīšanas spriedze ir tik neizturama, ka nelaimīgais cilvēks pats pasteidzas atraidīt savus mīļos vai tīšuprāt uzvedas izaicinoši, lai izpelnītos atraidījumu. Labāk ciest sāpes, nevis mocīties gaidās.

Tātad mīlestība tev nozīmē nevis laimi, bet gan bēdas, bailes un vainas apziņu. Nav brīnums, ka jūti bailes no cilvēkiem, kuri modina sāpes, tāpat kā baidies no tiem, kuri, kā esi pārliecināts, vēl tev ļaunu, nosoda, nicina un vēlas tevi pārspēt jebkurā sacensībā. Bailes ne tikai no atsevišķiem cilvēkiem, bet arī noteiktām ļaužu grupām. Tevi var biedēt pusmūža sievietes (kā tava māte) vai pusmūža vīrieši (kā tavs tēvs). Vīrietim var iedvest bailes visas sievietes, kuras viņš uzskata par valdonīgām un postošām būtnēm, bet sieviete var saskatīt vīriešos tikai bezjūtību un cietsirdību. Tu vari baidīties no visiem cilvēkiem, kuriem piemīt kāda vara. Policists vai ārsta sekretāre var iedvest tev klusas šausmas. Varbūt tu baidies no visiem katoļiem, visiem musulmaņiem, jebkura cilvēka ar citu ādas krāsu, bagātajiem, kuri liek justies pazemotam, vai trūcīgajiem, kuri perina neģēlīgus plānus atņemt visu, kas tev pieder? Bailes var būt tik nepārvaramas, ka neuzdrošinies spert soli pāri sava mājokļa slieksnim. Baiļu mākts, cilvēks izvairās aicināt svešiniekus pie sevis un nereti atkārto, ka dod priekšroku vienatnei. Pat ja viņš vēlētos biežāk iziet no mājas un iesākt ko citu, viņu aptur bailes un iznīcinoša mazvērtības apziņa. Viņam nav nepieciešamās pārliecības, lai pienācīgi iejustos sabiedrībā. Vieglāk nolēkt no kraujas nekā ieiet istabā, kas pilna cilvēkiem.

Saprotams, ir ļoti grūti just patiku pret cilvēkiem, kuriem mēs nepatīkam, un vēl grūtāk mīlēt cilvēkus, kuri mūs nemīl. Ja vēlamies, varam palikt vienaldzīgi pret tiem, kuriem nepatīkam, bet, jūtot bailes, drīz piedzīvojam tik neciešamas mokas, ka sākam nīst cilvēkus, kas, mūsuprāt, ir tām par iemeslu. Mēs varam mēģināt noliegt savas bailes un ieguldīt visus spēkus naidā pret saviem ienaidniekiem. Tad būtu jāatceras Džordža Bernarda Šova vārdi: "Naids - gļēvuļa atriebība par pārciestām bailēm."26

Tu vari būt pārliecināts, ka nepatīc citiem, jo esi tik ļauns, tomēr skaidri nezini, vai apkārtējie savā dziļākajā būtībā ir labi vai slikti. Abas iespējas vienādā mērā nesniedz mierinājumu.

ļa citi cilvēki ir labi, viņi jutīs nicinājumu, atklājot tavu patieso leju. Jau viņu klātbūtne vien izsauc dziļu pazemojumu. Ja citi līdzinās tev un slēpj ļaunumu zem labā maskas, jābaidās vēl vairāk, jo, lāgā neizprotot viņu vārdus un darbības, tu tomēr skaidri nojaut draudus. Daži cilvēki ir pašpārliecināti un šķietami apzinās savu vērtību, raisot skaudību, kas ar laiku pārtop naidā. Nākamais solis ir bailes, ka, netīši atklājot savu skaudību un naida jūtas, gaidāms pretuzbrukums.

Turklāt tu, tāpat kā Zigfrīds, vari just pārākumu pret šiem pašpārliecinātajiem ļautiņiem, jo viņi vēl nav apzinājušies savu ļauno būtību. Lepnums gan nepārmāc aizvainojumu, ka viņi ir laimīgi, bet tu ne. Tu atklāj, ka apskaud viņus tikpat ļoti kā ienīsti un baidies. Sirds dziļumos tu zini, ka, lai gan citiem šķietami ir nepatikšanas, tas nav nekas, salīdzinot ar tavām rūpēm. Radi, kaimiņi un kolēģi tīri labi tiek galā ar savām raizēm un izbauda dzīvi. Varbūt tu ienīsti sevi par mokošo greizsirdību, taču tas neko nemaina.

Bailes, naids un skaudība atņem pēdējās pašapziņas paliekas, bet pašpārliecinātības trūkums dara tevi atkarīgu no cilvēkiem, kuriem diez ko neuzticies. Lai cik dedzīgi tavi mīļie censtos apliecināt savu mūžīgo uzticību, tevi māc aizdomas, ka slepenībā viņi vēlas tevi pamest. Iespējams, vēl pirms piepildīsies tavas bažas, viņus piemeklēs nenovēršama nelaime, atstājot tevi gluži vienu šajā bīstamajā pasaulē. Baiļu mākts cilvēks uzstāj, lai vecāki nekad viņu neatstāj; pieprasa, lai vīrs dodas mājās taisnā ceļā no darba un pavada visu brīvo laiku kopā ar viņu; atsakās no paaugstinājuma amatā, jo tad vajadzēs pavadīt naktis ārpus mājām un atgriežoties baidīties, ka ģimene būs devusies prom. Tu skaidri apzinies, ka uzticības trūkums neļauj tev pilnveidoties, grauj laulību un posta karjeru, tomēr pār tevi valda bezspēcība. Varbūt tu stājies laulībā, nelolodams sevišķas cerības, un patiesībā nedaudz nicini savu partneri.

Jaunības gados tu sapņoji par kādu brīnišķīgu cilvēku (patiesībā sapņo vēl aizvien), bet, tā kā neturēji sevi augstā vērtē, apprecēji kādu, kurš neatbilda tavām prasībām, taču bija tieši tik labs, cik biji pelnījis. Lai kā tu censtos noliegt patiesību, tava laulība ir vilšanās. Ienīstot sevi nicinošās nevērības dēļ pret to, kurš par tevi rūpējas, tu tomēr nespēj atturēties no īgnuma, pelšanas un nepateicības.

Kad ienīstam sevi, bet baidāmies no citiem vai nicinām tos, ir neiespējami izturēties pret apkārtējiem atklāti, nepiespiesti, laipni un mīloši. Neiespējami cerēt uz laimīgu dzīvi, īstenojot zelta likumu "Izturies pret citiem tā, kā vēlies, lai izturas pret tevi." Ja baidies, ienīsti un apskaud citus, tava dzīve kļūst par kārtējo pierādījumu teicienam, ko mans tēvs mēdza atkārtot pie katras izdevības: dots devējam atdodas. Dodot mīlestību un laipnību, pretī saņem mīlestību un laipnību (lai arī ne vienmēr tādā veidā, kā esi vēlējies). Paužot bailes, naidu, skaudību, aizvainojumu, nevērību un neuzticību, kaut mēģini šīs jūtas noslēpt aiz mīlestības un laipnības maskas, viss ar uzviju nāk atpakaļ ne tikai no attāliem paziņām, bet arī no tiem, kurus mīli un no kuriem esi atkarīgs.

Baidoties no citiem, tu neapzinies, cik ļoti viņi baidās no tevis. Cilvēks var celt savu pašlepnumu ar augstiem standartiem, kurus nosaka sev un citiem, bet tad, kā sacījis Gēte, "viņš ir cilvēks, kuram nevar izpatikt, jo viņš nekad nav pilnībā apmierināts ar sevi". Apzinoties savus trūkumus, tu pieprasi no sevis to labāko, bet piedzīvo neveiksmi. Tad sāc pieprasīt to labāko no savas ģimenes, un, kad viņi, būdami tikai cilvēki, pieļauj kļūdu, tevi pārņem negantas dusmas. Tu dusmojies uz visu pasauli par savām caurkritušajām cerībām. Ģimene ir iemācījusies baidīties no tavām dusmām. Viņi zina, ka niecīgākais sīkums - pogas iztrūkums, nesaklāta gulta, skaļš troksnis — var izsaukt nevaldāmu niknumu, kas nav samērojams ar nodarījumu. Vienkāršākā rīcība, nepiesardzīga piezīme spēj izsaukt nosodošu klusumu, kas ilgs dienām, nedēļām un pat gadiem ilgi. Uz tavu humora izjūtu nedrīkst paļauties, jo garastāvokļa maiņas ir biedējoši pēkšņas un neparedzamas. Lai kā viņi tevi mīlētu, bailes liek novērsties no tevis. Iespējams, tavā ģimenē valda likums, ka nedrīkst darīt vai teikt neko tādu, kas varētu tevi sarūgtināt. Šis likums dara tevi varenu un bezgala vientuļu. Ģimene aizvada savu dzīvi citur un nedalās ar tevi tajā, kas viņiem svarīgs. Tu apšaubi viņu mīlestību un nolūkus.

Mēs baidāmies no citiem cilvēkiem, jo saredzam viņos draudus. Dažreiz nelāgie nolūki ir nepārprotami - noteikti jābaidās, ja kāds tuvojas ar nazi, ieroci vai paceltu dūri. Taču, kad dusmas un agresija netiek tik klaji izrādītas, varam pieļaut kļūdas. Runājot pa telefonu, draudzenes atbilde var izklausīties pārlieku strupa, sējot aizdomas, ka viņai nepatīkam, kaut patiesībā viņa ir slima, nogurusi vai nomākta ar raizēm, kas nekādi nav saistītas ar mums. Mums jāsaprot otrs cilvēks, lai Iztulkotu viņa vēlmes, vajadzības, rūpes, dusmas, mīlestību un bailes noteiktajā mirklī. Baidoties no citiem, nav viegli viņus izprast. Ja vēlamies kādu izprast, jāsamazina attālums līdz viņam. Nav iespējams saprast kādu, no kura allaž esam baidījušies, un, ja vienmēr esam baidījušies, nespējam attīstīt līdzjūtību pret otru cilvēku un apjaust, kā viņš izturas pret sevi un visu pasauli. Patiesību sakot, mūsu izpratne par citiem var būt tik ierobežota, ka nemaz neapzināmies, cik maz viņus saprotam, un varam maldīgi apsveikt sevi ar lieliskajām rakstura tulkotāja spējām. Izpratne attīstās no dzimšanas27 , gluži tāpat kā citas prasmes, daļēji fiziskas nobriešanas dēļ un daļēji caur pieredzi īstajā vietā un laikā. Diemžēl, ja svētīga pieredze ir liegta, spējas saprast citus cilvēkus var iestrēgt bērna stadijā, nesasniedzot pieauguša cilvēka līmeni.

Iesākumā mēs nesaprotam, ka citiem cilvēkiem ir sava uztvere, jūtas, vajadzības un vēlmes. Viņi ir tikai fona figūras mūsu ainavā. Kad apkārtējie cilvēki sāk mums izvirzīt prasības, gaidot noteiktu rīcību, atlīdzina, ja paklausām, un soda par kļūdām, ar laiku sākam uzlūkot viņus saistībā ar savām savtīgajām interesēm. (Uz vecmāmiņas labvēlību vienmēr var paļauties, bet no tēva dusmām jābīstas kā no uguns.) Pieaugot un uzsākot skolas gaitas, mēs sākam saistīt cilvēkus ar noteiktām lomām: māte, skolotāja, policists, skolas draugs. Šo domāšanas veidu varam pārņemt arī pieauguša cilvēka dzīvē un spriest par citiem saskaņā ar noteiktām kategorijām, kurās viņus ierindojam ("Visi skoti ir sīkstuļi." vai "Saprotams, uz viņu nevar paļauties, viņš taču ir īrs.", vai "Resni cilvēki allaž ir jautri un dzīvespriecīgi.", vai "Zaglis vienmēr paliks zaglis.", vai "Džeka ģimenē visi ir vienādi.", vai "Nevēlēšanās kļūt par sievu un māti ir nedabiska.", vai "Visi vīrieši sirds dziļumos ir izvarotāji.", vai "Nezinu, kas notiek ar mūsdienu jaunatni; manos laikos mēs cienījām vecākus.").

Mūsu izpratne nav pietiekami nobriedusi, ja redzam citus cilvēkus tikai saistībā ar sevi. īstenībā varam pat uzlūkot Visumu tikai saistībā ar savām vēlmēm. Saule spīd, lai mūs sasildītu, bet ļaunprātīgais vējš pūš tikai tāpēc, lai uzdzītu mums drebuļus. Mēs nespējam rāmi izbaudīt ainavas skaistumu un uztveram to tikai kā fonu drāmai, kurā spēlējam galveno lomu. Vide, kas neder par dekorācijām mūsu personīgajai drāmai, mūs necik neinteresē, un cilvēki, kuru eksistence neietekmē mūsējo, šķiet garlaicīgi un nepelna ievērību. Mums nav iebildumu pret dabas nežēlību un bīstamiem cilvēkiem, kamēr vien tiekam ievēroti. Netīkami domāt, ka pasaulē risinās notikumi, kas mūs neskar.

Saprotams, ir kas tāds, ko mēs nevaram novērst. Daba nerēķinās ar visu cilvēci, nemaz nerunājot par atsevišķiem

indivīdiem. Viens cilvēks var būt svarīgs tikai niecīgai daļai no miljoniem ļaužu, kas mitinās šajā pasaulā Lai saprastu, ko domā un kā jūtas citi cilvēki, mums jāprot raudzīties uz pasauli viņu acīm, ne savējām. Mums jāprot skatīties uz sevi bez liekas iedomības. Jāsamierinās, ka citiem ir savi uzskati, attieksme un jūtas, kas atšķiras no mūsu izpratnes, taču pelna pastāvēt šajā pasaulē. Lai saprastu cilvēkus, mums jāspēj pievērsties dažādiem skatpunktiem un jāpieņem, ka mūsu priekšstats par pasauli nav vienīgā, īstā un mūžīgā patiesība.

Mēs bieži izliekamies nemanām, cik nevērīgi esam attiecībās ar citiem. Varam skaidri apzināties, ka neko nezinām par kodolfiziku vai šaha spēli, un vienlaikus nenojaust, ko domā un kā jūtas cilvēks, kas dala ar mums gultu vai dāvājis mums dzīvību. Viens no psihoterapijas virzieniem ir pakāpeniska atklāsme par to, cik maz klients zina par sev mīļiem un tuviem cilvēkiem. Lai veicinātu atveseļošanos, var izmantot "apraksta" metodi. Es to lietoju, lai palīdzētu kādai sievietei, kura juta nepārvaramas bailes no citiem cilvēkiem un pastāvīgi jutās nomākta un vientuļa. Viņa patvērās savā mājā, nespēdama vienatnē spert soli pāri durvju slieksnim. Vīrs nogādāja viņu pie manis, bet, kad tas nebija iespējams, kliente sazinājās ar mani pa telefonu. Runājot ar mani, šī sieviete nemitīgi sūdzējās par vīru - par viņa vienaldzību, prasīgumu un aizkaitinājumu pret viņu un bērniem. Viņš nenovērtējot sievas ciešanas, vakaros atstājot viņu vienu, lai dotos iedzert, esot zem savas mātes tupeles un tā joprojām. Man nebija šaubu, ka šis vīrietis nelīdzinās eņģelim, bet, spriežot pēc gadījuma informācijas par viņa bērnību, ģimeni un darbu, varēja domāt, ka viņam nemitīgi jāsadzīvo ar spriedzi. Mēģinājumi panākt, lai kliente kaut uz mirkli iejustos sava vīra ādā, piedzīvoja neveiksmi. Viņa mainīja sarunas tēmu, cenzdamās koncentrēt uzmanību uz sevi, vai arī pārmeta man nostāšanos vīra pusē. Tā kā šai sievietei patika rakstīt un viņa iepriekš bija nodevusi man savu apjomīgo autobiogrāfiju, es ierosināju, lai viņa atnes aprakstu par sava vīra dzīvi. Rakstu darbam bija jābūt autobiogrāfijas formā, it kā viņas vīrs pats vēstītu savu dzīvesstāstu, aprakstītu savas domas un izjūtas. Kliente sākotnēji uztvēra šo ierosinājumu ar lielu entuziasmu, tomēr nākamajā tikšanās reizē atzinās, ka apraksts nav izdevies. Ķeroties pie rakstīšanas, viņa aptvērusi, ka, lai gan pārzina galvenos notikumus vīra dzīvē, tomēr neko nezina par vīra domām un izjūtām. Viņa nezināja, kā vīrs uztvēris savas mātes slimību un atlaišanu no pirmās darbavietas, nespēja aprakstīt pat vīra attieksmi pret viņu. Šī sieviete bija tik pārņemta ar savām rūpēm, ka viņai neatlika laika mēģinājumiem izprast dzīvesbiedru. Kad kliente beidzot gribēja to darīt, viņa nezināja, no kā lai sāk.

Citu sapratne ir prasme, kas mums jāapgūst, ja vēlamies sadzīvot ar cilvēkiem mums apkārt. Ja to nemākam, allaž pieļaujam kļūdas saskarsmē. Arvien pasakām vai izdarām ko tādu, kas apbēdina citu cilvēku, un mokāmies minējumos, kāpēc tā notiek. Mēs rīkojamies ar vislabākajiem nolūkiem, un, raugi, otrs dusmojas vai atsakās ar mums runāt. ("Es tikai pavaicāju Džimijam, ko viņš vēlas brokastīs, bet viņš izgāja no mājas, aizcērtot durvis, un nekad vairs nerunāja ar mani." vai "Mana sieva nerimstas atgādināt, ka jāpabeidz krāsot virtuves skapīši. Es ķeršos tiem klāt, kad man būs brīvs laiks, bet viņa tarkšķ par to vienā laidā.", vai "Es nekad neiepērkos lielos veikalos. Tur pārdevēji ir pārlieku augstprātīgi.") Ja nebaidāmies no citiem cilvēkiem, tamlīdzīgas kļūdas mūs neuztrauc. Savukārt, ja kādu māc bailes, īpaši tad, ja viņš ir pārliecināts, ka otrs cilvēks ir dusmīgs, atmiņas par notikušo vajā viņu vēl gadiem ilgi. Tu mēģini sadzīvot ar citiem, izturoties patīkami un izpalīdzot pie katras izdevības, taču drīz vien atklāj sakarību, ko Tacits novērojis ļoti senā pagātnē: "Bieži mēs pieļaujam vairāk kļūdu, cenšoties izpatikt, nevis izrādot nepatiku." Tu gribi izrādīt savu mīlestību, taču, kad mēģini to darīt, mīļotais cilvēks neatbild tā, kā tu to vēlētos. Sāpināts un vīlies tu dodies prom.

Baiļu, naida un skaudības trūkumi ir tik ievērojami, ka grūti iztēloties kādu vērā ņemamu priekšrocību. Tomēr priekšrocības pastāv, un tev, iespējams, ir grūti no tām atteikties. Patiesi, rakstot "Draugus un ienaidniekus", es izveidoju to priekšrocību sarakstu, kādas ir cilvēkam, ja viņam ir ienaidnieks. Beigu beigās manā sarakstā ierindojās aptuveni divdesmit piecas priekšrocības.28 Visas kā viena izrietēja no fakta, ka naids ir aizstāvības veids, ko varam izmantot, kad baidāmies no kāda un jūtamies vāji un neaizsargāti.

Naids pret citiem palīdz nostiprināt pašapziņu. Vēl vairāk, naids var kļūt par mērauklu, ar ko sevi vērtējam. Varam uzskatīt, ka mūsu eksistences pamatā ir pretošanās katoļiem, musulmaņiem, baltajiem, vīriešiem vai mūsdienu jaunatnei. Atsakoties no naida pret kādu noteiktu sabiedrības grupu, varam justies aplaupīti. Naids aizpilda krietnu daļu mūsu brīvā laika un dāvā daudz iemeslu kurnēšanai. Apzinoties savu lietpratības trūkumu, vari izbaudīt iespēju pasūdzēties un pažēloties bez nepieciešamības ietekmēt savas neapmierinātības cēloni. (Ja mēģināsi labot pasaules netaisnības, jārēķinās ar nepatīkamu atklājumu, ka pasaule, iespējams, neatbilst taviem priekšstatiem par to, un tas ir pietiekami nopietns iemesls, lai neko tamlīdzīgu neuzsāktu. Tu atklāsi, ka cilvēkiem jātiek galā ar ļoti sarežģītām problēmām un sastopami atšķirīgi viedokļi.)

Vēl viena priekšrocība, lai baidītos, ienīstu un apskaustu citus, ir iespēja uzlūkot viņus par savu ciešanu cēloni. Tavu būtību nosaka tava bērnība, ģimene vai sabiedrība, un nav tavos spēkos to mainīt. Tā var izvairīties no atbildības un nepieciešamības kaut ko mainīt savā dzīvē. Tu gan labprāt to vēlētos, taču viņi ir sazvērējušies pret tevi.

Naids ir samērā vienkāršas jūtas. Mīlestība, īsta mīlestība, ir daudz sarežģītāka. Galvenais mīlestības slazds slēpjas apstāklī, ka tā nenovēršami saistīta ar brīvību. Mīlestība ir spontāna. Mēs nespējam mīlēt pēc pieprasījuma. Nespējam pavēlēt kādam mūs mīlēt. Psihoanalītiķi varētu sacīt, ka mīlam noteiktu cilvēku, jo viņš vai viņa mums atgādina par māti, savukārt biheivioristi varētu piebilst, ka mīlam kādu, jo dažādu apstākļu dēļ viņš mūsu apziņā saistās ar pozitīvām emocijām. Abām pusēm ir sava taisnība, bet mēs visi zinām, ka mīlestības noslēpums un brīnums slēpjas vienā faktā - to nav iespējams pakļaut un var iegūt tikai no brīva prāta. Es nespēju mīlēt kādu tikai tāpēc, ka tā vajadzētu, vai tāpēc, ka viņš tā vēlas. Maigums pret cilvēkiem, kuri cenšas izpatikt cerībā, ka varbūt mēs atbildēsim ar mīlestību, tiek dēvēts par "aprēķina mīlestību", un mēs zinām, ka tās nav patiesas jūtas. Mēs nemīlam kādu cilvēku tikai tāpēc, ka viņš ir dāsns un daudz dara mūsu labā.

Varbūt mums patīk domāt, ka visi bērni mīl savus vecākus un visi vecāki mīl savus bērnus, tomēr nav šaubu, ka tas tā nav. Dažas mātes mīl savu bērnu jau no brīža, kad tas pirmo reizi sakustas dzemdē, kamēr citas visas dzīves garumā izjūt pret savu atvasi ne vairāk kā vieglu labvēlīgu interesi. Ir tēvi, kuri atdotu dzīvību par saviem bērniem, kamēr citi spēj mierīgu sirdi atstāt ģimenes ligzdu, ne reizi neatskatoties atpakaļ. Daži bērni nespēj iedomāties par vecākiem bez sirds siltuma, bet citi izmanto vecākus tikai kā līdzekli savu vajadzību apmierināšanai un nekavējas no viņiem atbrīvoties, kad pie rokas gadās izdevīgāks variants. Daži pieaugušie uzskata, ka mīl savus vecākus, bet patiesībā viņu mīlestību iznīdējušas bailes. Viņi jūt vainas apziņu un izmisīgas alkas pēc mīlošiem, saprotošiem vecākiem, kādu viņiem nekad nav bijis. Kaislība, ko jūtam pret cilvēku, kurš apmierina mūsu dziļākās vajadzības un sola slēptāko fantāziju piepildījumu, bieži var tikt nodēvēta par mīlestību, romantisku pieķeršanos, tomēr šādai kaislībai vairāk kopīga ar īpašnieka jūtām, nevis mīlestību. Ja kaislības objektu neizdodas iemīlēt, brīdī, kad viņš vai viņa vairs nespēj apmierināt mūsu vajadzības un prasības, kas, laikam ritot, ir neizbēgami, mēs paliekam vienatnē ar svešinieku, kurš labākajā gadījumā mūs garlaiko vai vēl ļaunāk - izraisa riebumu. Tas ir pagrieziena punkts, kas sagrauj laulību un pārvērš pāri tikai par paziņām, kas vēsā rutīnas atmosfērā dala vienu mitekli.

Mīlestībā jārēķinās ar lielu risku. Tā prasa iepazīt otru cilvēku. Prasa mīlēt tādu, kāds viņš ir, nevis tādu, kādu mēs vēlētos viņu redzēt Tas vien, ka mīlam kādu, vēl nenozīmē pretmīlestību. Savukārt pretmīlestība negarantē mums tīkamu uzvedību. Daži maldīgi domā, ka spēj kontrolēt mīļu cilvēku, draudot ieslēgt un izslēgt savu mīlestību kā gaismu istabā ("Tētis tevi nemīl, kad tu tā dari." vai "Nesaprotu, kā tu vari gaidīt, ka mīlēšu tevi, ja izvēlies pavadīt visus vakarus bārā, nevis mājās kopā ar mani."), bet tamlīdzīga rīcība reti iedvesmo uz nevīstošu mīlestību un, visticamāk, liek justies nemīlētam, izmantotam un nelāgi ietekmētam. Atrodas cilvēki, kuri tic, ka, izrādot savu pieķeršanos, riskē "izlutināt" mīļoto un netieši pamudina izmantot savu "vājumu" savtīgos nolūkos. Šie cilvēki sagaida, ka bargums tiks uztverts par mīlestības pierādījumu, bet parasti tas citiem saistās vienīgi ar mīlestības trūkumu. Viena no biežākajām ģimeņu traģēdijām - bērni uzaug ar apziņu, ka vecāki viņus nemīl, kaut patiesībā tas tā nav. Vecākiem jādara kas vairāk, nekā tikai jāmīl savi bērni. Nepietiek ar nevērīgi izmestu piezīmi "mīlu tevi, dārgais". Vecākiem jāizrāda sava mīlestība, jāapliecina darbos.

Īstu mīlestību nevar izmantot kā ieroci, lai valdītu par citiem. To piešķir no brīva prāta, un, kā jau dāvana, mīlestība var tikt atraidīta. Mīlestība nudien paģērē milzīgu uzdrīkstēšanos.

Mēs riskējam ar atraidījumu, bet, ja no tā izdodas izbēgt, jārēķinās ar nākamo pārbaudījumu - jāatklāj otram cilvēkam sava dziļākā būtība. Tas šķiet pietiekami biedējoši pat cilvēkam ar neskartu pašapziņu, bet, ja baidies un neuzticies savai dziļākajai būtībai, šis pārbaudījums var šķist pārlieku bīstams. Labāk palikt aiz baiļu sienas, kaut savā veidā saproti: lai arī par baiļu pretmetu uzskata drosmi, tikpat labi pretī bailēm var stāties arī mīlestība.29

3. Dzīve ir briesmīga, un nāve ir vēl ļaunāka

Nāk manas bažas pulciņiem-

Ir bail, kad sausā zāle čaukst;

Ja mākoņēnas pļavā skrien,

Man ātri uznāk drudzis auksts;

Daudz lietu sajauc manu prātu,

Bet tādas nav, kas mierinātu,

Un saltā dzīve nedod sātu.30

Dzīvojot ar tādām domām par sevi un citiem, neatliek nekas cits, kā uzskatīt dzīvi par kaut ko briesmīgu. Doma par nāvi nesniedz mierinājumu, lai gan dažreiz tu sapņo par mierpilnu aizmirstību un prāto, gluži kā to darīja Hamlets.

Jo kādi gan mums nāves

miegā sapņi.

(no angļu valodas atdzejojis K. Egle)

Daudzkārt stiprākas par bailēm no nāves var būt bailes no miršanas, bailes no sāpēm un ciešanām, kas saistītas ar miršanu. Tu pārspīlēti reaģē uz katru neparastu izjūtu savā ķermenī ik reizi, kad kaut kas iesmeldzas vai iesāpas, un esi pārliecināts, ka šie simptomi liecina par nāvējošu slimību - sirds mazspēju vai vēzi. Drīz tu atsauc atmiņā visus mirušos radiniekus un viņu ligas un nešaubies, ka esi pārmantojis kādu liktenīgu kaiti. Iespējams, tu paturi šīs raizes pie sevis vai arī steidzies pie ārsta. Kad viņš cenšas iegalvot, ka esi pilnīgi vesels un vari bez bažām nodzīvot vēl daudzus gadu desmitus, tu jūties kā muļķis, uztver ilga mūža prognozi gandrīz vai kā lāstu, nevis svētību, un mokies aizdomās, ka ārsts noklusējis patiesību.

Daži cilvēki apgalvo, ka nekad nedomā par nāvi. To var izskaidrot tā, ka viņiem ir ļoti patīkama, piesātināta dzīve un neatliek daudz laika nākotnes apcerei vai arī nāve iedveš tādas šausmas, ka viņi neuzdrīkstas par to domāt. Taču, ja pārdomājam, ko nāve mums nozīmē, katrs var izteikties, ko no tās sagaida - runa nav par konkrētiem nāves apstākļiem (lai gan mēdzam par to fantazēt), bet gan par to, kas notiks pēc tam. Ir tikai divas iespējas. Nāve dara galu identitātei vai arī paver durvis citai dzīvei. Daži cilvēki saka, ka vienlīdz labi var iztēloties abas alternatīvas, bet, lūgti dot priekšroku vienai, bez šaubu ēnas izvēlas variantu, par kuru būtu gatavi iestāties. Mēs visi zinām, ka nāves brīdī vai nu šķirsimies no savas identitātes, vai arī tā uzsāks jaunu dzīvi citā formā, jo tieši šī izvēle nosaka mūsu mērķi šajā dzīvē uz zemes. Uzskatot nāvi par savas identitātes galu, mūsu uzdevums ir padarīt šo vienīgo dzīvi maksimāli patīkamu; ja uzskatām nāvi par durvīm uz citu dzīvi, mums jāpavada mūžs saskaņā ar likumiem, kas nosaka pāreju nākamajā dzīvā "Patīkamai" dzīvei un "likumiem" iespējamas daudz un dažādas definīcijas, bet, lai kuru definīciju izvēlētos, mēs skaidri apzināmies, ja neatbilstam tās standartiem. Dzīvojot ar apziņu, ka dzīve ir briesmīga un nāve ir vēl ļaunāka, un uzskatot nāvi par beigām, viss mūžs šķiet viena liela neveiksme un nāve nesola mierinājumu. Uzskatot nāvi par citas dzīves sākumu, tu apzinies, ka neesi dzīvojis saskaņā ar nepieciešamajiem standartiem. Tu tici, ka pēc nāves tiksi aizmirsts, ka nokļūsi ellē, šķīstītavā, ka tava nākamā dzīve būs vēl ļaunāka par tagadējo vai tu mūžam klīdīsi pa pasauli kā vientuļš rēgs. Nav šaubu, ka esi nolādēts un cerības nav.

Kad sāku sarunāties ar depresijas māktiem cilvēkiem, lai noskaidrotu, kā viņi redz sevi un apkārtējo pasauli, mēs mēdzām apspriest tuvāko realitāti - attiecības, darbu un jūtu samezglojumus. Jo labāk sāku saprast, ko man stāsta, jo ātrāk sākām runāt par nāvi. Ne tikai klienta personiskajiem zaudējumiem ("Mana māte nomira, kad es vēl biju bērns. Zinu, tas ir muļķīgi, tomēr vēl aizvien jūtu, ka tā ir mana vaina." vai "Mans dēls nomira pirms četriem gadiem. Cilvēki saka, ka man jau būtu vajadzējis tikt tam pāri, un es jūtos vainīga, jo tas nav noticis.", vai "Mans tēvs nomira pagājušajā gadā. Mēs nekad nesatikām labi. Es nezināju, ka viņš mirst. Ģimene turēja to noslēpumā, jo nevēlējās mani sarūgtināt."), bet arī par viņa attieksmi pret savu nāvi. Tas bieži vien noveda līdz diskusijai par klienta reliģiskajiem uzskatiem. Un te nu sākās nopietni sarežģījumi.

Briti nav čakli baznīcēni, salīdzinot ar citu valstu iedzīvotājiem, bet reliģisko uzskatu aptaujās liels britu īpatsvars arvien atbild, ka tic Dievam un dzīvei pēc nāves.31 Līdzīgas aptaujas ASV uzrāda procentuāli vēl vairāk ticīgo.32 Tam šķietami vajadzētu liecināt par ticības ikdienišķumu un svarīgumu, tomēr liela daļa psihiatru un psihologu stingru reliģisku pārliecību uztver labākajā gadījumā par pierādījumu tam, ka cilvēks ir naivs vai dumjš, un ļaunākajā gadījumā par personības neirotisku vai pat psihotisku ieviržu pazīmi.33 Kad klīnisko psihologu grupai jautāju, vai viņi tic dzīvei pēc nāves, vairums atbild noliedzoši, un, kad iesaku psihoterapijas seansa laikā noskaidrot klienta reliģisko piederību, daudzi kolēģi raida manā virzienā savādus skatienus, domājot, ka vecumā esmu zaudējusi personības racionālo kodolu, pievēršoties reliģijai. Mani satrieca atklājums, ka daži kolēģi, kurus allaž esmu uzskatījusi par brīviem no aizspriedumiem, tik ļoti iestājas pret reliģiju, ka atsakās nopietni uztvert citu cilvēku reliģisko pārliecību. Viņi nesaprot: ja psihologs tic (nevis saka), ka terapijas mērķis ir palīdzēt pacientam sasniegt laimīgu un veiksmīgu dzīvi, un ja klients tic vai cer (bet nesaka), ka terapija viņam palīdzēs kļūt par labāku cilvēku un dāvās mieru attiecībās ar Dievu, gaidāma neveiksme, jo terapeits un klients izvēlējušies dažādus ceļus un nedodas uz priekšu roku rokā. Psihologam būtu jāsaprot, ka, raizējoties par dvēseles glābšanu, laime zaudē svarīgumu. Tomēr, tā kā psiholoģija ir zinātne un tātad tiek nostādīta iepretī reliģijai, tā attaisno šādu nostāju. Turklāt Freids savulaik autoritatīvi paziņoja, ka reliģiskā ticība norāda uz neirozi un reliģija uzskatāma par universālu neirozi. Jungs gan centās iebilst Freidam, taču tieši Freida uzskati un zinātniskā attieksme pret reliģiju guva atsaucību britu psihiatrijā. Tā rezultātā pamata mācību grāmatā Klīniskā psihiatrija, kuras autori ir Sleiters un Rots, atrodama tikai viena atsauce uz reliģisko piederību.

Jungam, iespējams, ir taisnība, uzskatot, ka neirotiski pacienti palīdzības meklējumos taustās pēc kādas reliģiskas ticības sistēmas, kas kalpos par spēka avotu un piešķirs nozīmi viņu dzīvei. Starp palīdzības meklētājiem ir tie, kuru problēmas senākos laikos risināja priesteris, biktstēvs vai ģimenes galva; svārstīgi, vainas apziņas mocīti, pārlieku bikli cilvēki, kuriem trūkst skaidras pārliecības, lai stātos pretī dzīves izaicinājumiem.34

Tātad, ja atzīsies psihiatram, ka ciešanas vairāk saistītas ar atšķirtību no Dieva un tu baidies no dzīves un nāves, jo zini, ka esi nolādēts, viņš, visticamāk, līdzjūtīgi pamās ar galvu un konstatēs kārtējo depresīvas slimības simptomu. Šis paziņojums būs tikpat nozīmīgs kā sarkani plankumi masalu diagnosticēšanai.

Tomēr tas ir kas vairāk par slimības simptomu, un tevi pārņem dusmas un aizvainojums par šādu pieņēmumu. Reiz, rakstot vēstuli Džeraldam Prīstlendam, toreizējam BBC korespondentam reliģijas jautājumos, es atļāvos vieglprātīgu piezīmi par cilvēka reliģisko uzskatu izvēli. Viņš nekavējās sniegt asu atbildi: "Mūžīga pazudināšana var šķist tikpat neatvairāma kā pestīšana. Jums pašai līdz tam jānonāk, bet, kamēr to nesapratīsiet, jūsu darbs ar depresijas māktiem cilvēkiem būs veltīgs."35 Diemžēl ne tikai ateistiski noskaņoti psihologi un psihiatri pārprot šo pieredzi, kļūdas pieļauj arī daudzi priesteri, pārliecināti kristieši un tie, kuri uzskata sevi par "garīgiem" ļaudīm.36 Diemžēl, daloties savās rūpēs ar nesaprotošu cilvēku, banālas frāzes par nemaldīgo Dieva piedošanu vai visaptverošo garīgo mierinājumu tikai grūž dziļāk tumsas varā. Tad labāk ciest klusu.

Neviens nevar aizvadīt mūžu, stingri ievērojot tikai un vienīgi racionālas patiesības. Pat cilvēkam ar zinātnisku prātu jāsastopas ar ticību, kas nav reliģiska, bet balstās vienīgi uz paļaušanos, nevis taustāmiem pierādījumiem. Ticība, ka dzīve beidzas ar nāvi, ir tikpat metafiziska kā ticība jaunas dzīves sākumam pēc nāves, jo ne vienā, ne otrā gadījumā nav neapgāžamu pierādījumu. Nav drošas pārliecības, kāda tā ir gadījumā, kad veļas pulveris X ir iedarbīgāks par veļas pulveri Y un visi par to pārliecinās paši savām acīm. Filosofi nav kavējušies izteikties par racionālas un metafiziskas ticības atšķirībām, viņi ir pateikuši vairāk, nekā vēlos šeit pieminēt. Tomēr gribu uzsvērt vienu atšķirību - metafiziskas ticības jautājumos pierādījumi zaudē nozīmi. Ja tici dzīves galam līdz ar nāves brīdi, stāsti par pestīšanas un mūžīgas dzīves priekiem nemainīs tavu pārliecību. Ja tici, ka Jēzus bija Dieva dēls, kurš nomira un vēlāk augšāmcēlās, nekādi argumenti, pamatojoties uz labākajiem vēsturiskajiem pētījumiem, nepārliecinās tevi, ka Jēzus bijis tikai parasts cilvēks, ja Viņš vispār eksistējis. Saprotams, dažreiz cilvēki visai radikāli maina savu reliģisko pārliecību, pievēršoties citai ticībai vai zaudējot to pavisam, bet šādas pārmaiņas parasti nenotiek vēsu, pamatotu argumentu iespaidā. Par iemeslu kalpo dziļas emocijas pēc kādas krīzes cilvēka dzīvē. Pārmaiņas parasti sola risinājumu samilzušajām problēmām.

Pāris pēdējo gadu laikā esmu daudz runājusi ar cilvēkiem рar metafizisku ticību. Daži no maniem sarunu biedriem bija klienti, kuri dzīvoja smagās ciešanās; to vidū bija arī draugi, paziņas un kolēģi, kuri par spīti daudzām problēmām ne vien tiek galā ar savu dzīvi, bet pat izbauda to. Starp šiem cilvēkiem bija ateisti, pārliecināti kristieši, humānisti ar noslieci uz kristietību, ebreji, ļaudis, kuri ar vai bez hinduisma un budisma ideju piejaukuma tic reinkarnācijai, un daži misticisma un maģijas piekritēji. Mani pārsteidza reliģisko uzskatu daudzveidība. Tomēr, lai kāda būtu reliģiskā pārliecība, tā nemainīgi ietilpa vienā no divām kategorijām. Tā piešķīra cilvēkam drosmi un optimismu vai arī nolēma viņu bailēm un pesimismam. Vērtējot pirmo kategoriju, reliģisko uzskatu paudēji prata tikt galā ar savu dzīvi; savukārt mani klienti pēc pārliecības bija pieskaitāmi otrai kategorijai.37 Cilvēki, kuri veiksmīgi pārvarēja dzīves Uzliktos pārbaudījumus, turējās pie metafiziskas ticības, kas atbrīvoja viņus vai vismaz neiekala važās. Tie, kuriem neizdevās tikt galā, dzīvoja ar uzskatiem, kas nolēma viņus lamatām, ciešanu pilnam mūžam gluži kā to sievieti, kura uzrakstīja Observer, iesaistoties diskusijā par patversmēm sievietēm, cietušām no vīra vardarbības:

Kāpēc neviens līdz šim vēl nav pieminējis reliģijas lomu, stiprinot izturību sievietēm, kuras cietušas fizisku vardarbību no vīra rokas?

Faktam, ka man nebija naudas un patvēruma, kurp aizvest savus mazos bērnus, bija liela nozīme manā lēmumā palikt pie vardarbīgā vīra. Tomēr galvenokārt darīju to tāpēc, ka biju izaugusi namā, kur reliģija tika vērtēta ļoti augstu, un ticēju laulības zvēresta svētumam. Es ticēju, ka "gan laimē, gan nelaimē" jāsaprot tā, kā uzrakstīts.

Patiesi, jo dziļāk slīgu postā, jo vairāk ticēju, ka Dievs uzlicis man pārbaudījumu. Man vajadzēja desmit gadus - to laikā veltīgi meklēju palīdzību pie savas draudzes mācītāja, ārsta, advokāta un policijas (starp citu, viņi visi bija vīrieši) —, līdz izdevās tikt vaļā no audzināšanas reliģiskajiem valgiem un ierosināt šķiršanos.38

Par spīti reliģisko uzskatu pārbagātībai nav vienas noteiktas ticības, kas, rūpīgi ievērota, nodrošinātu pilnīgu laimi un drošību. Katrai ticībai ir savas labās un sliktās puses. Populārākā metafiziskā ticība vēsta, ka mēs dzīvojam taisnīgā pasaulē, kur labestība tiek atalgota, bet ļaunums sodīts. To māca visas reliģijas, kaut labestības un ļaunuma, kā arī atalgojuma un soda jēdzieni atšķiras. Daudzi neatzīst piederību kādai noteiktai reliģijai, tomēr apgalvo, ka tic - tā vai citādi beigu beigās labie cilvēki tiks atalgoti, bet ļaunie saņems sodu. Katrā reliģijā atrodami vairāki viedokļi par taisnīgas tiesas likumiem taisnīgā pasaulē. Ir ticīgie, kuri mierinoši un visai neskaidri sludina nepieciešamību uzticēties Dieva gudrībai, kas mūsu prātiem neaptverama, un Dieva nebeidzamajai piedošanas spējai. Citi daudz vienkāršāk izklāsta taisnīgas pasaules principus. Rabīns Šauls Rozenblats rakstīja London Jewish News: "Jūdaismā pastāv uzskats, ka nekas nenotiek nejauši. Ja cilvēka dzīvē gadās kas nelāgs, tam ir savs iemesls. Kaut kas tiek darīts nepareizi. Iemeslu iespējams noskaidrot, izlabot un tādējādi atbrīvoties no problēmas."39 Šī pārliecība veicinājusi neiedomājamu cietsirdību, no kuras cietuši daudzi labi, nevainīgi ļaudis, tomēr tieši tajā sakņojas kristietības, jūdaisma un islama evaņģēlistu un fundamentālistu virzienu pamati.

Ja patiesi dzīvojam taisnīgā pasaulē, nekas nenotiek tāpat vien. Pamatlikums ir vienkāršs. Ja esi labs, vari cerēt uz atlīdzību. Ja esi slikts, tevi gaida sods. Ticība taisnīgai pasaules kārtībai dāvā divas galvenās priekšrocības. Labs cilvēks var domāt, ka ar viņu nenotiks nekas slikts. Var cerēt, ka viņš un viņa mīļie atrodas drošībā. Ticība pasargā arī no līdzjūtības sāpēm. Redzot citu ciešanas, tu zini, ka viņi tās ir pelnījuši. ("Ja viņa nebūtu tā ģērbusies, izvarošana nebūtu notikusi." vai "Ja viņi neatbalstītu Talibana režīmu, viņiem nevajadzētu doties bēgļu gaitās.")

Tomēr, ja tici taisnīgai pasaulei un piedzīvo lielu nelaimi, tās skaidrojumam nepietiek ar vienkāršu teicienu: "Tas notika nejauši". Ja nelaime gadās labam cilvēkam, tas nozīmē, ka taisnīga tiesa cietusi neveiksmi vai arī viņš saņēmis pēc nopelniem. Nelaimes putns var sacelties pret Dievu, justies nodots, vīlies dievišķajā tiesā vai arī vainot pats sevi. Kāds mans draugs, jauns vīrietis, atņēma sev dzīvību. Pēc pāris nedēļām es apciemoju drauga vecākus, lai lūgtu par piemiņu kādu viņa mantu. Viņa tēvs sacīja: "Mums allaž šķita, ka mūsu bērniem skolā un universitātē klājas labāk nekā paziņu bērniem. Mēs tik ļoti lepojāmies ar viņu sasniegumiem. Dēla nāve ir sods par mūsu pārliecīgo lepnumu."

Mīloši vecāki pēc bērna pašnāvības nemitīgi šausta sevi par to, ko ir un ko nav izdarījuši viņa labā. Apgalvojums, ka bērna nāve jāuztver kā sods, ne vien vairo ciešanas, bet arī noniecina bērnu, padarot viņu vienīgi par Dieva taisnās tiesas ieroci. Pārliecība, ka bērna nāve ir pelnīts sods, pasargā vecākus no mokošas neziņas, ko bērns domājis un jutis, kas novedis viņu līdz pašnāvībai. Mans draugs nekad nebija licis manīt, ka apzinās vecāku lepnumu par viņa sasniegumiem. Viņš bija pārliecināts, ka nav attaisnojis vecāku lielās cerības.

Daudziem no mums bērnībā mācīts taisnīgums, taču, pieaugot un savām acīm novērojot, cik nejauši dzīve izdāļā atlīdzības un sodus, mēs aizmirstam mācību par taisnīgas pasaules likumiem - vismaz mums tā šķiet. Saskaroties ar nelaimi, nereti uzdodam jautājumus: "Kāpēc es? Ko esmu izdarījis, lai to izpelnītos?" Mēs pat varam mēģināt noslēgt darījumu ar dievišķo taisno tiesu. Kad Ketija Komerforda atklāja uztūkumu krūtī, viņai bija jāgaida divdesmit piecas dienas, lai noteiktu, vai šis veidojums ir ļaundabīgs. Vienpadsmitajā dienā viņa rakstīja: "Esmu pievērsusies vecajai labajai bērnu dienu metodei - mēģinu noslēgt darījumu ar Dievu. Ja viss būs labi, es nekad vairs neuztraukšos par darbu vai attiecībām. Būšu tik pateicīga par savu veselību, ka neļaušu kam citam novērst manu uzmanību. Esmu cieši apņēmusies izpildīt savu solījumu." Viņa neaprakstīja, vai turējusi Dievam doto vārdu, kad veidojums krūtī izrādījās labdabīgs.40

Pirms sāku izjautāt cilvēkus par viņu reliģiskajiem uzskatiem, pieņēmu, ka bērnībā ticam Dievam, kuru iztēlojamies par vecu vīru ar garu bārdu labvēlīgi sekojam līdzi pasaules notikumiem, bet pieaugot saprotam, ka tas bijis tikai mīts, gluži tāpat kā Ziemassvētku vecītis, jo Dieva labsirdība nevarētu pieļaut visas tās šausmas, ar kurām sastopamies ikdienā. Uzklausījusi savus klientus, jutos satriekta. Dažiem, kā Elizabetei41 , tika stāstīts, ka labais Jēzus pieskata mazus bērnus, bet sāpīgi notikumi drīz pārliecināja viņu par pretējo. Elizabete lūdzās, lai Jēzus viņu izdziedē, kad bija saslimusi un atsūtīta mājās no skolas. Meitene zināja, ka māte dusmosies. Jēzus neatbildēja viņas lūgšanām, un Elizabete saņēma sodu. Vēlāk viņa vaicāja skolotājai, vai iespējams, ka Viņš neievēro kādu mazu putniņu vai bērnu. Elizabete saņēma atbildi, ka tad šis bērns vai putniņš noteikti izpelnījies nosodījumu. Meitene vīlās savā ticībā Jēzum, pirms tam nešaubīgi atzīstot savu ļauno būtību.

Es atklāju, ka daži cilvēki neatsakās no savas ticības Dievam, saskaroties ar mokošām ciešanām. Viņi vairs netic Dieva labsirdībai, tas arī viss. Ticība Dievam paliek, taču tagad Viņš šķiet ļoti bargs. Zigfrīds man sacīja: "Ja Dievs eksistē, Viņš ir neģēlis… Nevar būt, ka Viņš tīšuprāt pieļauj tik daudz šausmu pasaulē, ja varētu tās novērst. Kā gan Viņš pacieš netaisnības, kurus cilvēki nodara cits citam? Kādām gan mērķim var kalpot Aušvica, ĪRA un nožēlojamās ziņas, par kurām šorīt lasījām? Tad jau es varētu labāk."42 Tonijs teica: "Es baidos no kristiešu Dieva. Šķiet, Viņš iecienījis nelāgus jokus, šī pasaule jau ir viens sasodīts joks. Es iztēlojos, ka tur, augšā, sēž dievi, un Viņš ir pastarītis starp diženajiem un nemirstīgajiem. Mazulim rotaļlietas vietā piešķirta mūsu pasaule. Viņš var ar to spēlēties, visu ko izmēģināt un novērot savu pūliņu augļus. Ja Dievs patiesi eksistē, Viņš līdzinās svētuma apdvestam maniakam, ļaunam maniakam. Ļaunam, jo viņš pieļauj sapņa turpināšanos. Visu laiku lielākā blēdība - dzīvot ar sapni, ka tev kaut kur paveiksies."43 Tu nevari justies drošībā savās mājās un būt mierā ar pasauli, ko radījis un vada bargais Dievs.

Kad Klaiva Steiplza Lūisa sieva nomira no vēža, viņš dziļākajā sēru periodā sāka rakstīt dienasgrāmatu un vēlāk anonīmi publicēja savas pārdomas. Viņš bija atklājis, ka

nekad nevar zināt, cik ļoti kaut kam tici, iekams patiesība vai maldi kļūst par dzīvības un nāves jautājumu… Nav jau tā, ka sašķobījusies mana ticība Dievam (man vismaz tā šķiet). Īstie draudi saistīti ar biedējošām domām, kas man nāk prātā. Es nebaidos no secinājuma "tātad Dieva nav", bet gan no domas: "Tad tāda ir Dieva īstā būtība. Nav jēgas sevi mānīt."

Draugi mēģināja Lūisu mierināt un pārliecināt, ka viņa sieva nu atrodas Dieva rokās Tomēr viņš prātoja -

ja tā, tad viņa visu laiku atradusies Dieva rokās, un es zinu, ko tas viņai nodarījis. Vai Dieva rokas kļūst saudzējošākas, kad atstājam fizisko ķermeni? Kas tam par iemeslu? Ja Dieva labestība ir nepastāvīga, atliek secināt, ka Dievs nav labs vai arī nemaz neeksistē, jo vienīgajā dzīvē, ko pazīstam, Viņš sāpina mūs vairāk, nekā spējam iztēloties ļaunākajā murgā. Ja pastāvīgi jāsamierinās ar ciešanām, varam domāt, ka tās turpināsies arī pēc nāves tikpat nepanesami kā dzīves laikā.44

Pūles atbrīvoties no priekšstata par Dieva ļaunumu un nenovīdību izraisa nesamērīgu konfliktu un ciešanas. Tu varētu uzsākt strīdu ar Dievu, gluži kā to darīja Džerārds Menlijs Hopkinss, jezuītu priesteris, kura depresijas pieredze radījusi rūgtuma pilnus dzejoļus:

Jel esi žēlīgs, Kungs, ja neesmu vienisprātis Ar Tevi, bet raugi, nu pēc taisnības es lūdzu. Kālab zeļ grēka ceļš? Un kādēļ tikai vātis

Un vilšanos par pūlēm es sev gūstu?

Vai Tu man ienaidnieks, vai esi draugs,

Kā vari ļaunāks būt, es brīnos, nekā esi, un Sakaut, kavēt mani?…

[..]

… putni ceļ — es neceļu; nē, springstu vienā vietā,

Un laiks ir einuhs, nerosina modinošam darbam. Mans dzīves Kungs, jel sūti manām saknēm lietu.45

Mēs varam iet cauri dzīvei, neraizējoties par citu cilvēku sāpēm un postu, bet, tiklīdz ļaujam ciešanām caururbt savu labsajūtas kūniņu, nostājamies aci pret aci ar ļaunumu. (Kad rakstīju to piecas dienas pirms 1981. gada Ziemassvētkiem, sešpadsmit cilvēki bija noslīkuši, nogrimstot kuģim un glābšanas laivai pie Kornvolas krastiem46 , 1996. gadā vienas dienas laikā četrdesmit tūkstoši bērnu mira badā,47 2002. gadā gandrīz trīs tūkstoši mira, sabrūkot Pasaules tirdzniecības centram, un trīs mēnešu laikā liels, bet nezināms afgāņu skaits atdeva dzīvību Amerikas karā pret terorismu.) Kad ciešanām ir personisks raksturs, mūsu zaudējums un sāpes, jautājums, kāpēc tas noticis ar mums, prasa atbildi. 1981. gada Ziemassvētkos mana draudzene Margarita Templtone, kuru biju iepazinusi 1978. gadā, kad kopā piedalījāmies Šefīldas BBC radioprogrammā par depresiju, un kura organizēja pašpalīdzības grupas Šefīldas iedzīvotājiem, piezvanīja man, lai pateiktu, ka viņas jaunāko dēlu, tobrīd desmit gadu vecu, notriekusi mašīna un viņš miris. "Es nezināju, ka viņš izgājis ārā," Margarita teica. "Kāds bērns pienāca pie durvīm un sacīja, ka ar manu dēlu noticis negadījums. Es centos pasteigties." (Viņa valkāja korseti mugurkaula nostiprināšanai.) "Man vajadzēja pārrāpties valnim, lai nokļūtu līdz viņam. Cilvēki bija pārklājuši dēla augumu ar segu. Es nogūlos uz ceļa viņam blakus. Kāds teica, ka viņš tikai ieslīdzis bezsamaņā. Nezināju, ka viņš ir miris. Mašīna bija pārbraukusi zēnam pāri. Es mēģināju noslaucīt granti viņam no sejas. Viņš allaž bija tik laimīgs zēns - mans mazulītis. Jūtos tā, it kā būtu zaudējusi daļu no sevis." Laba sieviete, kristiete. Kāpēc tā notika?

Kā iztulkot ļaunumu? Ja neticam Dievam, varam meklēt ļaunumu neparedzamos dabas untumos (plūdi, ugunsgrēki, zemestrīces, sniega vētras, viesuļvētras, nāvējošs vīruss, vēža šūnu vairošanās, trombs) un cilvēku nežēlībā un muļķībā. Ļaudis, kuri sekmīgi tiek galā ar dzīves raizēm un netic Dievam, aukstasinīgi pieņem dabas neparedzamību, atzinīgi un aizrautīgi vērtē zinātni, bet citu cilvēku nežēlību un muļķību uzlūko kā nepietiekamas izglītības sekas, nevis iedzimtas īpašības. Ticība cilvēka spējai mācīties no savām kļūdām rada cerību pilnveidoties.48 Ja bīsties no dabas neparedzamības, uztver zinātnes atziņas kā kaut ko bīstamu un satraucošu49 un tici, ka vismaz vairumu, ja ne visus cilvēkus vada iedzimts ļaunums un viņi nemācās no kļūdām savas muļķības un untumainības dēļ, tevī nemājo cerība, ka dzīve šajā pasaulē jebkad varētu mainīties.

Ticot Dievam, neizbēgami jājautā, kāpēc Viņš pieļauj ļaunumu. Ticot, ka Dievs izraisa ciešanas, lai sodītu par nodarījumiem un norādītu uz kļūdām, smagu likteņa triecienu var uztvert kā pierādījumu savai ļaunajai būtībai. Nožēlojamu pašsajūtu un depresiju iespējams iztulkot kā sodu par to, ka esi bijis slikts. Ja cilvēks tic taisnīgam sodam, viņš varbūt pat nevēlēsies atbrīvoties no depresijas, baidoties no vēl bargāka soda, kas drīzumā varētu sekot. Ja tu nebūtu tik slikts cilvēks, tava māte nebūtu mirusi, tavs bērns nebūtu piedzimis ar attīstības traucējumiem un vīra sirds nebūtu pārstājusi pukstēt pirms laika. Pat samierinoties ar sava ļaunuma apliecinājumiem, tev jājautā: "Kādēļ jācieš nevainīgajiem? Kādēļ viņiem jāmaksā par citu grēkiem?" Ne visus ļaudis piemeklē ciešanas. Ļaunums zeļ un plaukst kā zaļoksns lauru koks. 2002. gadā multinacionālās kompānijas Enron negodīgie vadītāji sarausa bagātību daudzu miljonu vērtībā un aizbēga no bēdu ielejas, kamēr labie ļaudis, kuri vaiga sviedros strādājuši Enron labā, zaudēja visus iekrājumus.

Dieva ceļi nudien ir neizdibināmi. Ja Viņš ir visvarens, nešķiet, ka Viņa labestība būtu visaptveroša un neizmērojama; un pretēji - ja Viņa labestība būtu visaptveroša un neizmērojama, Viņš nespētu būt visvarens. Jāatzīst, ka Viņa metodes nav efektīvas, un tas vēl ir maigi sacīts. Mēģinot apspriest šīs problēmas ar savas draudzes locekļiem, tiksi mudināts pilnībā uzticēties Dievam. Tomēr tev tas šķiet neiespējami. Tu labi zini, ka nevari uzticēties citiem cilvēkiem. Šāds risks allaž beidzas ar vilšanos. Viņi arvien pieviļ, pat vistuvākie un mīļākie, kuru izturēšanos parasti iespējams paredzēt. Kā gan iespējams paļauties uz Dievu, no kura nezini, ko gaidīt?

Uzticēšanās prasa samierināšanos ar neziņu, un tu neesi tam gatavs. Viena no iespējām, kā neatstāt vietu šaubām un neziņai, ir pieņēmums, ka Dievs ir bargs un nesaudzīgs, pat ļaunprātīgs, un biežāk izraisa ciešanas, turklāt laimi nemainīgi nomaina sāpes. Cita iespēja ir ticēt Dieva labestībai un pieņemt, ka Viņš nav visvarens. Viņš spēkojas ar sātanu, ļaunuma avotu.

Daudzi tic, ka sātanam piemīt ievērojama vara zemes virsū.50 Ticība sātana varai liek pasaulei izskatīties pēc tumšas un bīstamas vietas, īpaši tad, ja sātanam piedēvē lielāku spēku. Reizēm Dievs un sātans šķiet kā divi konkurējoši personāži, ierauti nerimstošā cīņā; dažreiz Dievs un sātans simbolizē labā un ļaunā attiecības. Felisitija man stāstīja: "Es atceros, kā bērnībā prātoju par pasaules radīšanu. Ja tā tiešām tika radīta septiņās dienās un tur, augšā, mājo Dievs, no kurienes Viņš nāk? Kā parādījās Visums? Tamlīdzīgi prātojumi var padarīt traku." Ar laiku Felisitija atrada atbildi: "Labie un ļaunie spēki cīkstas, un man šķiet, ka ļaunums gūst virsroku, jo pasaule taču nemainās uz labo pusi, vai ne tā?"51

Ticam Dievam vai nē, jebkuram ir grūti samierināties ar domu, ka nāve nozīmē pilnīgas un absolūtas beigas. Ikviens piekritīs, ka bailes no nāves ietver bažas par neciešamām sāpēm, bet, ja kāds vaicās, kas ir visļaunākais pārejas stāvoklī no dzīves uz nāvi, visi pirmkārt minēs sava mūža lielākās bailes. Cilvēkus var iedalīt divās grupās. Pirmie, kurus dēvēju par ekstravertiem, vairāk par visu baidās palikt vieni. Dzīves laikā viņi sev apkārt pulcē cilvēkus, bet, pat ja pie nāves gultas stāv draugi un ģimene, nāve jāsagaida pilnīgā vienatnē. Otra grupa, tā dēvētie introverti, ārkārtīgi baidās zaudēt kontroli pār dzīvi un ieslīgt haosā. Viņi plāno un organizē savu dzīvi, cenšoties visu kontrolēt, bet nāve neļauj to darīt, tā nāk ar neziņu un neparedzamību un atrodas ārpus mūsu varas. Visvairāk mēs baidāmies zaudēt savas personības apjausmu.

Personības apjausma ir tas, ko saucam "es", "man" un "pats". Viegli iztēloties, ka personības apjausma negaist arī pēc nāves. Grūtības rodas mirklī, kad jāizlemj, kāda būs pēcnāves eksistence. Vai tā visiem būs vienāda? Pieņemot, ka viens no šīs pasaules lielākajiem trūkumiem ir tāds, ka labie darbi ne vienmēr tiek atlīdzināti un netikums ne vienmēr tiek sodīts, pēcnāves dzīvi varam uzlūkot kā taisnu tiesu šīs pasaules norisēm. Varam ticēt, ka labi cilvēki (ieskaitot tos, kuri saņēmuši grēku apžēlošanu) nonāk debesu valstībā, bet nelabojami grēcinieki dodas uz elli, vai dzīvot ar pārliecību, ka godprātīgie pārdzimst labākai dzīvei, bet ļaundariem tiek gatavotas ciešanas. Šāda ticība apmierina mūsu vajadzību pēc taisnas tiesas uzvaras un vienlaikus rosina nerimstošu trauksmi par iespējamu neveiksmi, kas liegtu nokļūt debesīs vai baudīt labāku dzīvi. Ja saskatām sevī labu cilvēku ar dažiem ne sevišķi nozīmīgiem trūkumiem un nosakām sev standartus, kurus iespējams sasniegt bez lielas piepūles, trauksme mūs pārlieku nenomoka. Tomēr, ja kāds saredz vienīgi ļaunumu un atsevišķus, nesvarīgus tikumus un nosaka nesamērīgi augstus, nesasniedzamus standartus, viņam jāsadzīvo ar milzīgu trauksmi. Debesu valstība un labāka dzīve var aiziet secen.

Tikpat lielā mērā bezcerība un nolemtības izjūta var aptumšot dzīvi arī tiem, kuri netic pēcnāves eksistencei. Ja jūties ļauns savā dziļākajā būtībā un centies sasniegt nesamērīgi tālus ideālus, nekad nekļūsi par to, par ko tev vajadzētu kļūt, nekad nesasniegsi to, ko tev vajadzētu sasniegt. Tev nekad neizdosies kļūt par ideālu bērnu ideāliem vecākiem, ideālu mājsaimnieci, māti un karjeras sievieti, ideālu un izcili veiksmīgu vīrieti, vīru, dēlu, mīļāko un tēvu. Tu esi izšķiedis vējā savas pirmdzimtības tiesības, nelāgi izmantojis, izšķērdējis savu talantu un izdevības, pievīlis tos, kuri tevi mīl, izturējies slikti, savtīgi un muļķīgi. Vari būt pārliecināts, ka tava veiksme ir izsmelta52 vai esi kļuvis par nevarīgu upuri šaušalīgai likteņa netaisnībai. Pēc tevis nepaliks nekas, kas glābtu no aizmirstības; radinieki un draugi necildinās tavus tikumus; tev nav pēcnācēju, kuri turēs godā tavu piemiņu; pat ja tev ir bērni, viņi nedāvā prieku. Nāve nesīs nenovēršamu aizmirstību. It kā tevis nekad nebūtu bijis.

Neatkarīgi no tā, vai ticam identitātes zūdībai nāves brīdī vai ceram pieredzēt citu eksistences formu, mums gribas domāt, ka atstāsim kādas pēdas, kas liecinās par mūsu zemes dzīvi. Miruša cilvēka piemiņa varētu saglabāties viņa darbos vai bērnu un draugu atmiņās. Daži cilvēki godkārīgi cer ne tikai iegūt ievērojamu daļu no šīs pasaules labumiem, bet arī vēlas atstāt sev kādu neaizmirstamu pieminekli zemes virsū. Viņi iesaistās politikā ne tikai tāpēc, lai padarītu savu valsti par labāku vietu, bet sapņo nokļūt vēstures grāmatu lappusēs. Sastopami ļaudis, kuri rada bērnus ar mērķi nodrošināt sev nemirstību vairākās paaudzēs. Daži izturas laipni pret citiem ne tikai cilvēkmīlestības dēļ, bet cerībā raisīt labas atmiņas un uzslavas. Nepiepildot savu ieceri, šie cilvēki ne tikai zaudē bagātību, negūst atzinību kā mākslinieki, nesaņem vajadzīgo atbalstu vēlēšanās, nerada bērnus, neatrod draugus un neietekmē citus, bet ir spiesti atteikties no sapņa par mūžīgo dzīvi, atteikties no sapņa, kas vienlīdzīgs debesu valstības apsolījumam.

Domājot par savu nāvi, cilvēks iztēlojas ainu, kurā vienlaikus ir galvenais varonis un novērotājs. Mēs atrodamies tur un redzam, kā mirstam. Es dodu priekšroku nāves gultas ainām no četrdesmito gadu Holivudas filmām, kurās šķiršanās no dzīves notiek skaisti un eleganti, izvairoties no sāpēm vai neērtībām. Pirms nāves nomurminu vēl dažus neaizmirstamus atvadu vārdus, atrodoties mīļu cilvēku ielenkumā, kuri sēro par manu aiziešanu, tomēr bēdu nasta nav pārlieku smaga, jo esmu sasniegusi dižu vecumu un man bijis labs mūžs. Man nepatīk nāves, kas pieminētas bēru paziņojumā ar vārdiem "aizgājis pēc drosmīgas cīņas ar ilgu slimību", un ceru, ka neviens nav tik ļoti atkarīgs no manis, lai mana nāve laupītu visas cerības. Ne visi lolo ticību Holivudas filmu cienīgiem nobeigumiem. Ja esi izvēlējies scenāriju, kas ietver milzumu sāpju un ciešanu, kā arī šaušalīgas nāves brīža detaļas, iztēlotā aina var pārtapt savādā realitātē un vajāt tevi gan sapņos, gan nomodā.

Domājot par savu nāvi, mēs apceram ne tikai tās apstākļus, bet arī to, kādas bēres mēs vēlētos. Esmu atklājusi, ka cilvēki, kuri netic pēcnāves dzīvei, nereti izturas pret bērēm ar satriecošu nopietnību un vienkāršs jautājums - "Vēlies tikt apglabāts vai kremēts?" — var izraisīt kvēlus strīdus.53 Vēlmes var sakņoties pozitīvos iemeslos, mūsu redzējumā par vietu šajā pasaulē. Kāds vēlas tikt apglabāts, lai iekļautos dzīvības ciklā, cits dod priekšroku kremācijai, jo ierastās bēru paražas izsmeļ trūcīgos zemes resursus. Itin bieži mūsu vēlmes saistītas ar bailēm un neuzticēšanos. Nespējot paļauties uz citu cilvēku spriedumiem, mūs pārņem bailes, ka nonāksim zārkā vēl dzīvi, bezsamaņā, un kad atjēgsimies - kā būtu labāk, tikt dzīvam ieraktam zemē vai sadedzinātam? Daudziem cilvēkiem šis jautājums nav vienaldzīgs.

Džons nonāca pie manis, jo bija ieslīdzis depresijā kopš labākā drauga nāves no vēža, un viņu mocīja smagas panikas lēkmes. Es rakstīju par viņu:

Džonu nemitīgi mocīja murgi par Pola kremāciju. "Tas sākas brīdī, kad zārks tuvojas krāsnij. Tālākie notikumi veļas kā lavīna. Troksnis arvien pieaug. Fonā skanošie kliedzieni ar laiku kļūst neizturami. Izklausās, ka panikas lēkmē kāds kliegtu, taču man izdodas izšķirt vārdus - Pola māte bez mitas atkārto: "Apglabā viņu, apglabā viņu." Balss top aizvien skaļāka, un piepeši es uztrūkstos no miega." [..] Es lūdzu Džonu iztēloties, kas varētu notikt tālāk, ja viņš tobrīd nebūtu pamodies.

Viņš visai negribīgi izpildīja manu lūgumu. "Domāju, es redzētu, kā viņš sadeg, - bet vienīgais, ko es spēju iztēloties, ka viņš vēl ir dzīvs." Tad es lūdzu iztēloties, ka Džons atrodas zārkā Pola vietā. Viņš atbildēja, ka censtos izkļūt ārā, bet viņam tas neizdotos, jo būtu par vēlu… Džons iebilda pret kremāciju, "jo tur nekas nepaliek. Nepaliek nekā, kam izrādīt cieņu. Pie kapa iespējams atgriezties atkal un atkal. Vari mīlēt un cienīt aizgājēju kā agrāk. Taču kremācija nozīmē beigas. Nekā vairs nav".54

Roza paniski baidījās tikt apglabāta. Viņu šausmināja doma, ka viņa varētu nosmakt, nonākt ieslodzījumā.55 Mērija bija mierā ar apbedīšanu, tomēr sagaidīja, ka viņas kaps tiks pamests novārtā. Viņa stāstīja: "Es baidos pamosties debesīs pavisam viena… Kad esmu nomākta, bieži ilgojos nomirt, kaut nezinu, vai no tā būs kāds labums. Man šķiet, ka bez manis visiem būs labāk." Mērija iztēlojās, kā vīrs un bērni turpina dzīvi bez viņas. "Varu iedomāties, kā izskatās mans kaps, noaudzis nezālēm, un neviens vairs neatceras mani. Nespēju iztēloties Robertu bērēs, pat ne manās. Redzu viņu līksmu un smejošu. Roberts necieš, ka cilvēki lej asaras vienā laidā. [..] Es iedomājos, ka viņi dzīvos tālāk, it kā nekas nebūtu noticis - tā noteikti būs. It kā manis nekad nebūtu bijis. It kā es būtu pilnībā izgaisusi no viņu atmiņas." Man šķita neticami, ka Mērijas ģimene varētu aizmirst par viņu, taču viņai bija visnotaļ pamatots iemesls to vēlēties. Ja ģimene atcerētos, sērotu un rūpētos par viņas kapavietu, tas nozīmētu, ka Mērija ar savu nāvi nodarījusi pāri tuviniekiem. Mērija teica: "Negribu kādu sāpināt - allaž esmu baidījusies sarūgtināt citus. Pat ja man kāds nepatīk, man nevajadzētu viņu lieki sāpināt." Lai nepieviltu citus, viņa labprātāk izvēlētos kļūt par vientuļu rēgu.56

Fantazēšana par nāvi nosaka, vai cilvēks, kurš cieš no depresijas, izšķiras par pēdējo soli - pašnāvību. Iespējams, domas par nāvi tevi pamatīgi nodarbina. Nāve reizē valdzina un iedveš lausmas. Tā varētu šķist pievilcīga, jo izbeigs tavu nožēlojamo eksistenci, bet, ja doma par tev dārgu cilvēku ciešanām šķiet neizturama vai baidies, ka pēcnāves dzīve izrādīsies šaušalīgāka par tagadni, pašnāvība zaudē savu valdzinājumu. Gadījumā, ja aiziešana no dzīves nozīmē beigas, pilnīgu pazušanu no zemes virsas un galu visām sāpēm, ja esi vienaldzīgs pret palicēju jūtām vai uztver nāvi kā triumfa pilnu vainagojumu savai dzīvei, līdzekli atdzimšanai, otrai iespējai vai kā izdevību padarīt pasauli par labāku vietu un atriebties ienaidniekiem, pašnāvība var šķist tik kārdinoša, ka grūti izrādīt pretestību.

Kādā Cosmopolitan rakstā Džekija Gilota vēstīja lasītājiem par savu gadiem ilgo depresiju. Viņa rakstīja:

No depresijas cieš cilvēki, kuri neredz iemeslu just patiku pret sevi. Depresija nozīmē nerimstošu naidu pret sevi. Tas ir šausminoši — apzināties, ka esi nesaraujamām saitēm saistīts ar kādu, no kura bīsties, kuru neieredzi un nicini. Depresija neizbēgami izraisa vajāšanas māniju; jūtot riebumu pret sevi, tu sagaidi, ka tāpat domās arī visa pārējā pasaule. Vēl vairāk, tev sāk šķist, ka nedrīksti saindēt citu dzīvi ar savu netīkamo klātbūtni… Pieķērusies neprātīgajai idejai, ka esmu "lipīga" un varu veicināt naidu pret sevi, izplatot sērgu, jūtu histēriskas bailes no cilvēkiem. Es ignorēju telefonu un paslēpjos, dzirdot klauvējienu pie durvīm. Ja man jādodas uz banku vai veikaliem, izvēlos jūdzēm garus aplinku ceļus, lai izvairītos no paziņām, vai braucu uz citu pilsētu, kur mani neviens nepazīs… Domāju, ka daudzi depresijas upuri izdara pašnāvību kā pēdējo altruisma aktu… Esmu pārliecināta, ka lielu daļu kārtīgo, kluso un negaidīto pašnāvību izdara depresijas vajāti cilvēki, kuri gluži vienkārši vairs nevēlas būt kādam par traucēkli… Itin viegli varu iztēloties, ka dziļā depresijā atradīšu loģisku pamatojumu savai pazušanai no zemes virsas. Pirmkārt, tā es izdarītu lielu pakalpojumu savai ģimenei. Neskaitāmas stundas izšķiestas prātojumos, kurš būtu vispiemērotākais brīdis, lai iebāztu galvu gāzes plītī. Saprotams, šis brīdis nekad nepienāk, jo gadu gaitā esmu iemācījusies pieblīvēt savu grafiku ar neatliekamiem darbiem… Es allaž iemanos iestigt parādos, jo man šķiet apkaunojoši, ka citiem cilvēkiem pēc manas nāves vajadzētu maksāt manus rēķinus.57

Par nožēlu mums, palicējiem, 1980. gadā Džekija nokārtoja visus savus parādus un atrada piemērotu brīdi, lai ieņemtu letālu tablešu devu.

Tablešu pārdozēšana ir populāra pašnāvības vai pašnāvības mēģinājuma metode, jo šķietami piepilda ilgas pēc miera un dara galu cīņai, kas laiku pa laikam plosa dziļi nomāktus cilvēkus. Vela izpauda savas izjūtas dzejolī, kurš tapis smagas depresijas periodā. Viņa iztēlojās lēcienu no klints jūras viļņos.

Veļos no viļņa uz vilni,

Grimstot bezdibeņa lejā.

Laiks dara savu.

Dzestrums gausi nonāvē mani,

Līdz glābties nav vērts.

Nu es gaidu, kad rimsies vētra.

Ilgojos grimt arvien dziļāk,

Alkstu pēc vēso viļņu maiguma,

Pēc to solītā miera.

Tāda ir vēlme. Īstenība ir citāda. Vai cilvēks klusībā ieņem pārmērīgu zāļu devu vai dramatiski metas lejup no klints virsotnes, abos gadījumos tas ir vardarbīgs pašiznīcināšanās solis. Pašnāvība ir vardarbība pret to personības daļu, kas alkst pēc dzīves turpinājuma. Ja mēs ar visu būtību - ķermeni un dvēseli - vēlamies mirt vai arī esam nešaubīgi pārliecināti, ka nāve ir nenovēršama, mēs aizejam no dzīves bez vajadzības pēc pašu ierosinātas vardarbības. Austrālijas aborigēns, izraidīts no savas cilts, izlaidīs garu pēc vairākām dienām, lai cik spēcīgs un veselīgs viņš būtu, tāpat kā Āfrikas azande cilts iedzimtais nomirs, ja noturēs sevi par melnās maģijas upuri. Daudzi veci ļaudis nomirst tāpēc, ka ir padevušies. Traudla Junge bija Hitlera sekretāre laikposmā no 1942. līdz 1945. gadam un bija blakus arī viņa nāves brīdī. Pēc kara Junge dzīvoja nošķirtībā, līdz astoņdesmit viena gada vecumā uzrakstīja memuārus un piedalījās dokumentālā filmā par savu dzīvi. Viņas grāmata tika izdota un dokumentālā filma vienlaikus tika izrādīta Berlīnes filmu festivālā 2002. gadā. Pēc pāris dienām Traudla Junge nomira. Otmārs Šmīderers, dokumentālās filmas producents, bijā viens no pēdējiem, kurš redzēja viņu dzīvu. Sieviete viņam sacījusi: "Tagad, kad esmu pavēstījusi savu stāstu, varu vairs neturēties pie dzīvības."58

Ja cilvēks ir spiests ķerties pie vardarbības pret sevi, lai šķirtos no dzīves, tas nozīmē, ka viņā vēl patvērusies cerība un alkas pēc turpinājuma. Liela tavas būtības daļa vēlas dzīvot. Tev vajadzētu paturēt to prātā.

Pašnāvību nevar vienkāršoti izskaidrot kā nāvi padošanās dēļ. Izšķiroties par pašnāvību, cilvēks izlemj saglabāt savas personības apjausmu, iznīcinot ķermeni. Dzīvot nozīmē saglabāties gan kā ķermenim, proti, fiziski, gan kā personai. Sava ķermeņa izdzīvošanu mēs nodrošinām, sargājoties no ievainojumiem, bet personas apziņu iespējams glābt, stājoties pretī tiem, kuri mēģina mūs pazemot, noniecināt vai neliekas ne zinis par mums, kad iebilstam, ja mūs cenšas iztēlot par tiem, kas mēs neesam. Uzskatot sevi par godīgu un patiesu cilvēku, tu protestēsi, ja kāds nodēvēs tevi par negodīgu un melīgu. Ja uzskati sevi par dāsnu un laipnu, tu iebildīsi, ja kāds tevi nosauks par ļaunu un skopu.

Lielākoties nav grūti saskaņot personas un ķermeņa izdzīvošanu. Tomēr katrs var nokļūt situācijā, kad, lai saglabātu ķermeni, jāšķiras no patīkamiem priekšstatiem par savu personību. Iespējams, tu gribētu domāt par sevi kā par lietpratīgu un līdzjūtīgu cilvēku, kurš rūpējas par vājākajiem. Kādu dienu kaimiņa mājā izceļas ugunsgrēks. Tu redzi divas sīkas sejiņas, piespiestas augšstāva loga stiklam. Ne mirkli neraizējoties par savu drošību, tu dodies iekšā namā, lai izglābtu bērnus. Citi mēģina tevi apturēt, bet tu nepadodies, kaut tavai dzīvībai draud briesmas. Vēlāk, kad citi cildina tavu drosmi, tu saki: "Ja es nebūtu mēģinājis izglābt tos bērnus, es nekad vairs nespētu sadzīvot ar savu sirdsapziņu." Tātad tev jābūt tādam, par kādu vēlies sevi uzskatīt, pat ja tev draud nāves briesmas.

Šāds domāšanas veids liek jauniem vīriešiem un sievietēm piestiprināt spridzekli savam ķermenim, ielavīties starp ienaidniekiem un iedarbināt nāvējošu bumbu. Naidnieki nomelnojuši un pazemojuši viņus. Šie jaunie vīrieši un sievietes uzskata, ka pazemojums liedz viņiem būt tādiem, kādi viņi vēlas būt. Labāk varoņa nāve, nekā suņa cienīga dzīve.

Līdzīgi domā tie, kuri izšķiras aiziet no dzīves, izdarot pašnāvību. Apstākļi neļauj viņiem būt tādiem, kādi viņi gribētu būt, un nāve ir vienīgais veids, kā tikt galā ar šo situāciju.

Kad Tims Lots centās izprast savas depresijas un pašnāvniecisko noslieču, kā arī mātes pašnāvības iemeslus, viņš iesākumā pieņēma ārstu versiju par izjauktu bioķīmisko vielu līdzsvaru. Tomēr, rūpīgi pārdomājot savu un savas mātes Džīnas dzīvi, Tims pārliecinājās, ka depresija nav tikai bioķīmijas novirze. Tas ir, viņš rakstīja: "Izmisīgs pašaizsardzības solis pret bailēm zaudēt savu iedomāto "es": to, par ko sevi uzskati, un savus priekšstatus par šīs pasaules norisēm. Bailēm no iznīcības, šaubām un niecīguma."59

Tims pētīja, ko māte domājusi par sevi, viņas attiecības ar vīru Džeku un dēliem Džefu, Timu un Džeimsu un viņas redzējumu par savu vietu šajā pasaulē. Viņš rakstīja:

Kad mana māte nolēma sevi nonāvēt, viņa bija vienlaikus traka un absolūti saprātīga, reizē smagi slima un vesela. Māte pakārās, jo viņas stāsts, priekšstats par sevi kā par lielisku sievu un māti — vienīgais viņai zināmais vērtību mērs zaudēja noturību viņas izmocītajā prātā. Kad Džeimss atstāja mājas, mātei tika liegtas ierastās funkcijas. Viņai neizdevās pasargāt mani no pašnāvības tieksmes, lai no kurienes tā būtu cēlusies - tika cerēts uz zālēm. Vecākais dēls bija šķīries, tad apprecējies otrreiz, neaicinot viņu uz kāzām. Mātes dzīvesstāsts bija cietis neveiksmi, bet viņa nebija gatava noskatīties, kā viss sabrūk. Tas iedvesa viņai lielākas šausmas nekā pašnāvnieka cilpa.

Mātes likteni noteica arī varenāki spēki. Kad Sauthola pārvērtās līdz nepazīšanai, tika zaudēts vēl viens identitātes mazumiņš, viņas paaudzei tik nozīmīgais lepnums par to, ka esi anglis. Vienlaikus šī slimība, depresija, atņēma viņai spēju just, atšķīra no Džeka.

Zem šausminošās lupas, par ko pārvēršas dziļa depresija, visi šie notikumi tapa par īstām katastrofām, un tā bija viņas vaina, jo mātes pasaules uzskats prasīja meklēt vaininieku. Viņas filosofijā neietilpa ticība nejaušībai vai vainas novelšana uz kādu citu. Tāpēc viņa nebija pelnījusi dzīvot. Māte zināja, ka izlikšanās, it kā nekas nebūtu noticis, iznīcinās viņas līdzšinējo pārliecību par savas personības būtību. Viņa nogalināja sevi, lai izglābtos, lai izvairītos no pārmaiņām un niecīguma apziņas. Tā kā depresija sagrāva mātes ticību, viņa zaudēja cerību labākai nākotnei.60

Pašnāvību nevar vienkāršoti izskaidrot kā nāvi padošanās dēļ. Izdarot pašnāvību, cilvēks reizē izglābj un soda sevi, soda citus. Kāda jauna, veiksmīga un burvīga sieviete, kuru reiz pazinu, sodīja sevi ar pašnāvību, jo nebija spējusi sasniegt pašas nospraustos augstos mērķus. Iepriekš viņa nekad nebija pieredzējusi neveiksmi, pat ne sīku misēkli, bet nu viņai neizdevās kļūt par ideālu māti. Diemžēl mātes sūtība ir uzdevums, kas sola neveiksmi jebkurai sievietei, kura to uzņemsies. Vecāku rūpes aptumšo neizdošanās nojausma, un viņiem jāiemācās sadzīvot ar šo nastu, cik labi vien iespējams. Tomēr mana draudzene, kurai perfekcionisms bija vienīgais pieņemamais standarts, nespēja samierināties un izvēlējās sodīt sevi par neveiksmi. Nezinu, vai šī sieviete apzinājās, ka viņas nāve sodīs arī viņas ģimeni.

Jebkuru pašnāvību var iztulkot kā vēsti palicējiem. Pat ja pirmsnāves vēstulē cilvēks izsaka pārliecību, ka visiem bez viņa klāsies labāk, mīļi vārdi nespēj noslēpt faktu, ka viņš atraidījis savu ģimeni, draugus un visu pasauli. Varbūt pasaule paliks vienaldzīga pret atraidījumu, bet draugi un ģimene saņems šādu ziņu: "Jūs man pietiekami nerūpat, lai mēģinātu turpināt šo dzīvi." Aizgājēja bērni gūst mācību, ka jāpadodas dzīves grūtību priekšā. Nereti pašnāvnieku bērni seko vecāku piemēram.

Nesen kādā konferencē pie manis pienāca jauns vīrietis un pateicās par grāmatu "Depresija. Izlaušanās no iekšējā cietuma". Viņš sacīja: "Es biju nolēmis izdarīt pašnāvību, taču atteicos no sava lēmuma, izlasījis jūsu rakstīto. Tagad bezgala priecājos, ka to neizdarīju." Vīrietis izskatījās ļoti laimīgs.

Šis jaunais cilvēks bija atklājis, ka dzīvot ir vērts. Dzīve ir dzīvošanas vērta, un nāve - ikdienišķa, neparedzama un nekontrolējama - allaž ierodas par ātru.

Protams, man ir viegli tā runāt, jo es patiesi esmu pārliecināta, ka dzīve ir dzīvošanas vērta. Tev tā nešķiet. Neatkarīgi no tā, vai uzskati nāvi par galu vai durvīm uz citu dzīvi, vai tici Dievam, sātanam, labā un ļaunā spēkiem, vai arī tev nav nekādu reliģisku priekšstatu, domas par nāvi un dzīves mērķi raisa vairāk baiļu nekā cerību. Tās modina ciešanas, tomēr tām pavisam noteikti ir savas priekšrocības.

Jebkurai pārliecībai, gluži kā visam šajā pasaulē, atrodamas priekšrocības un trūkumi. Atmaksas Dievs satrieks tavus ienaidniekus tikpat nesaudzīgi, kā izrīkojas ar tevi, un grēka piegarša piešķir pikantumu dzīves ritējumam. Dažas nodarbes, kas citkārt šķistu garlaicīgas, var kļūt aizraujošas tikai tāpēc, ka ir grēcīgas un aizliegtas. Cilvēku pārņem apmierinājums, domājot par universālu sistēmu, kas ir taisnīga un ideāla, kaut taisnā tiesa paredz sodu arī viņam un tiekšanās pēc ideāliem izgaismo katru kļūmi. Pārliecība nereti iedveš bailes, bet, ja tu nešaubies par to kā par vienīgo, īsto un mūžīgo patiesību, tā dāvā drošību. Tu izvēlies justies drošs par savu nākotni, pat ja tā sola traģisku iznākumu. Traģiska personība ļoti atšķiras no rāmas viduvējības. Lai kā mēs bītos no nāves, tieši mirstīguma apziņa piešķir mūsu dzīvei jēgu un mērķi un mēs alkstam justies nozīmīgi savā, ja ne citu priekšā.

Saprotams, mēs nedrīkstam aizmirst par nāvi, tas nepieciešams, lai izdzīvotu. Mēs mācāmies uzmanīgi šķērsot ielu, ēst pareizu pārtiku, izvairīties no tumšām, šaurām ieliņām, silti saģērbties aukstā laikā un atturēties no smēķēšanas. Paužot nāvei piesardzīgu cieņu, iespējams nodrošināt ilgu mūžu ne tikai sev, bet arī apkārtējiem. Cieņu, nevis bailes, jo, kā teicis Epiktēts,

Vai tad tu nezini, ka visu nelaimju, nedrošības un šausmu avots ir nevis pati nāve, bet gan bailes no nāves?81

Nāve ir nākotnē, tātad, baidoties no nāves, mēs patiesībā baidāmies no nākotnes.

4. Pagātnē ar mani noticis tikai sliktais, un nākotnē gaidāms tas pats

"Es jūtu, ka mana pagātne vēršas plašumā, nākotne sarūk arvien mazāka, bet tagadnei vairs neatliek laika," teicis Bobs, viens no BBC seriāla Whatever Happened to Likely Lads? varoņiem.

(Bobs un Terijs, reiz pievilcīgi zēni, tuvojas trīsdesmit gadu vecumam un atskatās uz bērnību un pusaudžu gadiem kā savu zelta laikmetu. Seriāla caurviju dziesma beidzas ar vārdiem pagātne ir viss, ko varam gaidīt".) Boba replika, izteikta viņa ierasti sērīgajā, trauksmainajā izteiksmē, lika mums smieties, Tā smejas cilvēki, nonākot aci pret aci ar skumjo patiesību. Iztēlojoties cilvēka mūžu kā māju, tagadnei vajadzētu būt plašai, saules pielietai istabai, kur varam ienākt un iziet pēc sirds patikas, nokļūstot pagātnē, mazā, omulīgā un gaišā istabā, vai nākotnē, atvērtās durvīs, aiz kurām paveras burvīga ainava. Taču, ja tavs mūžs būtu nams, pagātne izskatītos pēc milzīgas, tumšas un draudīgas telpas, tagadne būtu necils skrejceliņš, kas prasa strauju, nebeidzamu skrējienu, lai noturētos uz vietas, bet nākotne liktos kā piķa melns tunelis, kas atduras pret sienu. Bija laiks, kad tev šķita, ka, uzgriežot muguru pagātnei un skrienot cik spēka, pavērsies rožaina, daudzsološa nākotne. Ieslodzīts depresijas cietumā, tu zini, ka nemitīgais skrējiens pa skrejceliņu ir bezjēdzīgs, nākotnē nav uz ko cerēt un atliek vien pagātne, piepildīta ar bailēm, dusmām, skaudību, kaunu, vainas apziņu, nožēlu, skumjām un zaudējumiem.

Slavenais franču psihiatrs Anrī Ejs uzskatīja, ka svarīgākā depresijas iezīme ir veids, kādā mainās personas laika uztvere, nevis tikai gausais laika ritums, kad divdesmit četras stundas šķiet kā nedēļa. Mainās pagātnes un nākotnes nozīmīgums, un cilvēka domas pārsvarā kavējas pagātnē. Šo tendenci nevar salīdzināt ar interesi par pagātni, kas rodas veciem cilvēkiem, kad viņi daudz laika pavada, apcerot pagātnes notikumus un daloties savos stāstos ar katru klausītāju, kurš gadās pa rokai, pat ja viņš to lāgā nevēlas. Parasti stāsta zemteksts, neņemot vērā atmiņā atsauktās ciešanas un grūtības, ir: "tie bija labāki laiki". Stāstītājs cenšas pierādīt, ka viņš nav sakauts un iznīcināts, bet spējis tikt galā ar visiem dzīves sarežģījumiem, pat izbaudījis tos, un mūsdienu pasaule nav salīdzināma ar jaunības dienu spožumu, tāpēc nav vērts tiekties uz mūžīgu dzīvi. Šādi veci cilvēki samierinās ar savu dzīvi un arī nāvi. Viņi atceras pagātni, lai piešķirtu tai gaišu noskaņu.

Tava kavēšanās pagātnē ir citāda. Atceroties kaut ko labu un priecīgu, tevi patikas vietā pārņem sāpīga nožēla. Kaut kas vai kāds ir zudis uz neatgriešanos. Ja zaudējumā vaino vieglprātību vai ļaunprātību, nevis parastu nejaušību, atmiņas saistās ar rūgtumu, dusmām un aizvainojumu. Tev bijuši daudzi zaudējumi, atraidījumi, skumdinošas pārmaiņas, to skaitā arī "gadījumi", kas saskaņā ar sociologu veiktajiem pētījumiem ievērojami biežāk veicina depresiju62 (tevi allaž vajājusi nojauta, ka veiksme nav tavā pusē!), kā arī esi piedzīvojis sīkas nodevības, krāpšanu, neuzticību, apzinātu maldināšanu, nežēlastību, nekrietnības, nepatiesas apsūdzības, draudus, noniecināšanu, atteikumus, kritiku, pārmetumus, apvainojumus, nenovīdību, naidu, nepacietību, zemiskumu, nepatiku un atstumšanu. Tas viss sastopams jebkurā sabiedrībā, kur nevalda mīlestība un piedošana.

Neviens no mums līdz pieauguša cilvēka vecumam nav spējis izvairīties no kāda "gadījuma" ar necilvēcības devu. Kā tikt galā ar pagātnes nelaimēm, lai tās neaptumšotu tagadni? Vairums cilvēku meklē samierināšanos, aprunājoties ar kādu. Labs draugs ieklausās, jūt līdzi un palīdz vēsu prātu palūkoties uz situāciju. Bet ja nu tavā dzīvē nav neviena, kurš būtu pietiekami ieinteresēts, lai spētu ieklausīties? Vai varbūt tu neuzdrošinies uzsākt sarunu, jo baidies no apkārtējo dusmām, nicinājuma vai nosodījuma? Varbūt tevi attur iesakņojies uzskats, ka tamlīdzīgas lietas nedrīkst apspriest ārpus ģimenes loka, bet nav neviena, ar kuru tu varētu par to runāt, jo baidies kādu sāpināt? Neskaitāmas reizes esmu dzirdējusi no klientiem stāstus (es tos mēdzu dēvēt par ģimenes ikdienišķo rūpju stāstiem), kas beidzas ar vārdiem: "Šī ir pirmā reize, kad par to runāju ar kādu." Nav brīnums, ka pagātne pastāvīgi velkas līdzi kā smaga neslava.

Papildus tam, ka nav izdevies no jauna izvērtēt, iztulkot, pārvaldīt un aizmirst pagātnes notikumus, kas joprojām neliek mieru, tu nespēj arī skaidri iezīmēt savu lomu šajos notikumos. Tālā pagātnē nospriedi, ka esi slikts cilvēks, un turpmākie sāpīgie notikumi tikai nostiprināja šo pieņēmumu. Īstenībā tu par sevi atceries tikai slikto, un, ja kāds piemin tavus panākumus jebkurā jomā, tu tūlīt steidzies atmaskot savu patieso dabu, sakot: "Es neizdarīju visu, kas bija manos spēkos." Interesanti, ka izpratni par mūsu "es" veido galvenokārt atmiņas, tāpēc savas personības apjausma prasa nemitīgu gremdēšanos pagātnē. Ja man vaicātu, kas es esmu par cilvēku, mana atbilde daudzējādā ziņā attiektos uz pagātni. Aprakstot tikai pašreizējo brīdi, ka atrodos gultā vēsā ziemas rītā, rakstu, malkoju kafiju, klepoju un jūtu vieglas, kņudošas sāpes iegurnī, rastos priekšstats, ka esmu atklājusi par sevi ļoti maz, bet, ja es atsauktos uz pagātni (esmu dzimusi Austrālijā 1930. gadā, apprecējos 1956. gadā, pēc gada man piedzima dēls, 1968. gadā pārcēlos uz dzīvi Anglijā, astoņpadsmit gadu strādāju par psihologu Valsts veselības dienestā, mani aizrauj darbs, draugu sabiedrība, grāmatas, rakstīšana un ceļošana), varētu šķist, ka esmu izstāstījusi par sevi ļoti daudz. Pagātne, šķiet, atklāj par mani vairāk nekā tagadne. Tas raisa ziņkāri, gluži kā Alans Votss apraksta savā lieliskajā grāmatā "Dzenbudisma ceļš":

Mēs ļoti rūpīgi mācāmies [..] identificēties ar [..] vispārpieņemto viedokli par savu "es". Vispārpieņemto "es" vai "indivīds" veido lielākoties izmeklētas atmiņu druskas, un par tā rašanās brīdi pieņem dzimšanu. Kā ierasts, es neesmu tikai tas, ko daru pašlaik, bet arī tas, ko kādreiz esmu darījis. Nepieciešams panākt, lai tradicionāli uzlabotā versija par manu pagātni izskatītos gandrīz vai īstāka par manu pašreizējo "es". Šī brīža patība šķiet gaistoša un netverama, salīdzinot ar negrozāmo un galīgo pagātni, kas kļūst par stingru pamatu nākotnes paredzējumiem. Tā nu iznāk, ka galvenokārt identificēju sevi ar to, kā vairs nav, nevis tagadni!63

Tātad mēs paredzam nākotni, ņemot vērā pagātni. Ja to pagātnes daļu, kas veido mūsu "es", uztveram kā "sliktu", nākotnē varam gaidīt tieši to pašu. Saprotams, jaunībā tu noteikti sapņoji par nākotni, kas atlīdzinās visas bērnības netaisnības. Visus bērnus piemeklē tamlīdzīgi sapņi, taču drīz vien tev piezogas

Atklāsme, ka dzīve risinās kā

Spožs, romantisks mūzikls,

Kurā atkal jau režisors

Gājis tev garām.64

Pat atmetot romantiskos sapņus, tu nebeidz par tiem sērot, kaut esi iemācījies reālistiskāk skatīties uz Visuma norisēm:

Redzi, dzīvi virza lielās nejaušības dators,

Kas ir nelādzīgi ieprogrammēts —

Kāds tajā ievadījis vairāk sliktu datu nekā labu,

Un uzdevumos sitas ārā trakas nesakarības un ņirgas.65

Tomēr cinisms neglābj no dziļa pesimisma, kas par katru cenu lūko tev uzkundzēties. Zini, Robertam Louelam bija taisnība, sakot, ka vienmēr,

ja redzam gaismu tuneļa galā,

tas ir pretimbraucošais vilciens.66

Pat ja cilvēks ir pārliecināts, ka nākotne nesola neko labu, viņš atrodas mūžīgā steigā, cenzdamies visu paspēt, līdz paša uzceltā, iekšējā cietuma nošķirtība beidzot liek apstāties. Viņš nekad nepievērš uzmanību savai pašreizējai nodarbei, jo allaž ir aizņemts, gudrojot nākamo gājienu, pēc tam nākamo un tā tālāk un tā joprojām. Ja elli uzskatām par nerimstošu rosību, tad tas ir īstais apzīmējums. Tikai turpinot skrējienu uz vielas, iespējams izvairīties no kritiena bezdibenī, kas paveras zem kājām. Kāds muļķis vēl uzdrošinās ieteikt pārlieku nesaspringt! Kā gan to izdarīt, ja tev tik smagi jāstrādā, lai nomāktu savu ļauno būtību, lai izpatiktu citiem, nopelnītu tiesības uz eksistenci, neatlaistu vaļā dzīvi, kas kuru katru mirkli var tikt laupīta, un atrastu kaut ko, kas varētu aizpildīt šaušalīgo tukšumu tevī.

Filips Toinbijs, kurš pēdējos dzīves gados apņēmās meklēt savas depresijas mērķus, nevis iemeslus, rakstīja:

Man šķiet, ka ikviens no mums ir pakļauts uzmācīgam grēkam, kura izskaitļošanai nepieciešamas nopietnas pārdomas un liela rūpība. Bieži vien galvenais grēks nav tas, kas šķiet acīmredzamākais; nereti tas ieslēpts citā ārišķīgā apveidā. Manā gadījumā varētu rasties iespaids, ka iekāre (kaisles uzplaukuma laikos!) un nesātība (dzeršanas ziņā) bijuši mani galvenie grēki; bet tagad esmu pārliecināts, ka aiz tiem un vairuma manām kļūdām slēpjas tāds kā tīšs vielmaiņas neprāts; pastāvīga urdoša vēlme iespējami ātrāk šķirties no pašreizējā mirkļa, traukties uz priekšu. Šī sieviete man vajadzīga tūlīt; nekavējoties! Dzērieniem jāķeras klāt bez kavēšanās, lai viss vakars būtu manā rīcībā.

Viņš aprakstīja savu steigu it visā - ēdot, ģērbjoties, strādājot dārzā, remontējot māju, cenšoties ātrāk nobeigt jebkuru darbu, lai kāds tas būtu.

Cik mierpilni un rūpīgi S. strādā pie saviem logiem, centīgi skrāpē nost vecās krāsas paliekas un drupina tepi! Kamēr es nepacietīgi klupu pie sienām, vicinot otu kā ieroci!

Toinbijs aptvēra, ka

līdz ar mūžseno un acīmredzamo kļūdu, proti, pārmērīgu kāri uzkundzēties jāmin arī kāda mazāk pamanāma kļūda. Vēlme izlikties labākam. "Es vēlos, kaut būtu lasījis šo grāmatu; tāpēc man tā jāiegūst…" "Vēlos, kaut būtu iekopis šo dārzu; es vēlētos būt šīs grāmatas autors…" Patiesībā tā arī ir vēlme uzkundzēties, tikai slēptā formā; varam iecirst vēl vienu robiņu spieķī par kārtējo beigto indiāni… Alkatīga vēlme nodrošināt sev nākotni.

Lai ko tu būtu izdarījis vai sasniedzis, nekas nespēj apklusināt tavu vainas apziņu. Filips Toinbijs rakstīja: "Vainas apziņa ir bezjēdzīga, jo tās dēļ esam spiesti smakt zem pagātnes sloga, mūsu domas atrodas pagātnes gūstā."67

Tā nu tu dzīvo šaušalīgajā pagātnē un bezcerīgajā, biedējošajā nākotnē, bet tikai ne tagadnē. Savādi, jo pagātne un nākotne reāli eksistē vien mūsu prātā. Tagadne ir viss, kas mums dots. Tieši tagadnē varam atcerēties (pārdomāt) pagātni un iztēloties (pārdomāt) nākotni, un mūsu domas eksistē tagadnē. Saprotams, cilvēks var dziļi ieslīgt savās pārdomās, pilnīgi aizmirstot par tagadni, turklāt, iespējams, domas padara tagadni neciešamu. Te būtu vietā atsaukt atmiņā Alana Votsa vārdus: "Nekad nav nekā cita kā vien tagadne, un, ja kāds nespēj tajā dzīvot, tam dzīves nebūs nekur."68

Iespējams atrast vairākas priekšrocības, kāpēc būtu izdevīgi uzlūkot pagātni un nākotni vissliktākajā gaismā. Mēs allaž varam mēģināt izvairīties no atbildības par savu rīcību, vainojot pagātni - vecākus, izglītību, sociālos apstākļus un ģenētisko mantojumu. "Es nevaru būt citāds" ir brīnišķīgs aizbildinājums nepieņemamai uzvedībai. Nav grūti pārvērst cēloni attaisnojumā, apgalvot, ka nelabvēlīga pagātne automātiski nozīmē tikpat nelabvēlīgu tagadni un nākotni un nav vērts ko mainīt.

Reizēm gremdēšanās pagātnē notiek ar mērķi izbēgt no tagadnes un nākotnes izaicinājumiem, bet ne meklējot attaisnojumus savai rīcībai. Varbūt tik ļoti baidāmies no pieauguša cilvēka dzīves, ka izvēlamies mūžam palikt par bērniem, redzam savu māti tikai bērna acīm un neievērojam viņas vajadzības tagad, kad viņa kļuvusi par vecu sievieti, vai arī esam iestiguši nostalģijā par savu pēcnācēju bērnības gadiem un nemanām problēmas, ar kurām cenšas tikt galā mūsu nu jau pieaugušie bērni. Labāk pievērsties pagātnes problēmu šķetināšanai, jo tur mēs allaž esam eksperti. Tagadnes rūpes nemitīgi mainās, tās ir tik dažādas un prasa pielāgošanos un radošus risinājumus. Labāk turēties pie zināmā.

Vērtējot nākotnes izredzes, drošāk paredzēt nelaimi, nevis panākumus tā vienkāršā iemesla dēļ, ka sagraut ir vieglāk nekā kaut ko radīt. Allaž paturot prātā neveiksmes iespēju, cilvēks nejutīsies laimīgs, bet vismaz atbrīvosies no šaubām.

Bērnībā pagāja ilgs laiks, līdz es iemācījos braukt ar divriteni, un, tikai būdama pieaugusi, es spēju iet pa kāpnēm, nejūtot urdošu nemieru. Man nebija nekādu fizisku nepilnību, taču mana māte mazotnē manus nedrošos soļus pavadīja ar nemitīgiem izsaucieniem: "Tu nokritīsi, tu nokritīsi!" Galu galā es to izdarīju, lai viņai izpatiktu. Pēc tam viņa mēdza sacīt: "Es taču teicu, ka tu nokritīsi." Par laimi mans tēvs saglabāja optimismu, nekavējās mani iedrošināt un es nebaidījos apgūt ko ļaunu un nebijušu. Runājot ar Kerolu, es nereti atcerējos savu māti.

Kerola bieži stāstīja man anekdotes par savas ģimenes dzīvi, dažādus atgadījumus, kad viņa bija gaidījusi ļaunāko un nevīlās. Stāsts par viesošanos pie kaimiņa: "Es biju pārliecināta, ka Pīters saplēsīs to ķīniešu lampu. Nepārtraukti domāju, ka viņš to noteikti izdarīs, noteikti izdarīs. Galu galā Pīters apgāza dažus plastmasas rotājumus — es zināju, ka viņš to izdarīs."

Kad pavaicāju Kerolai, kāpēc viņa bijusi par to tik pārliecināta, viņa atbildēja: "Priekšnojautas. Kad es par kaut ko iedomājos, tas bieži vien piepildās." - "Vai tas tevi uztrauc?" - "Nē. Manuprāt, tā ir pat priekšrocība. Nojauta ir kas īpašs. Ne vienmēr iespējams droši paredzēt, kas notiks. Piepeši mani pārņem sajūta, ka varētu atgadīties kas nelāgs. Tas mani neuztrauc. Patiesībā man šķiet, ka šīs spējas dod pārākumu." - "Tās ļauj laicīgi sākt uztraukties par to, kas notiks?" - "Varbūt. Kad mašīna neizturēja tehnisko pārbaudi, es nemaz nebiju pārsteigta. Es nespēju izmest no prāta negadījumu, kurā cieta mans radinieks. Šķiet, kāds man iebelzis pa galvu, un no tā visas šīs priekšnojautas! Es vēlētos, kaut mani labāk piemeklētu jaukas priekšnojautas - lai viss būtu kārtībā - un man nevajadzētu sevi aizsargāt."69

Pastāvīga sargāšanās no nākotnes ārkārtīgi nogurdina, taču labā ziņa ir tāda, ka tā novērš uzmanību no tagadnes. Tā kā pagātne un nākotne pastāv mūsu prātā, varam būt pārliecināti par sava redzējuma nemaldīgumu. Tagadne rada sarežģījumus, jo nereti jāsamierinās ar aizdomām, ka varbūt mums tomēr nav taisnība. Kā gan iespējams uzturēt pārliecību, ka visi mani ienīst, ja pirms mirkļa man dāvāta mīlestība? Kā gan lai turpinu uzskatīt katoļus par sātana sabiedrotajiem, ja ticu mūķenes nesavtībai, kopjot mani slimnīcā? Kā nezaudēt pārliecību par to, ka man lemtas tikai neveiksmes, ja nelaimes šodien gājušas secen? Turklāt, ja mani priekšstati nav tik nemaldīgi, kā iepriekš licies, kā īsti vajadzētu izturēties turpmāk? Kad cilvēkam liegta iespēja sekot stingriem uzvedības likumiem, viņš ir spiests rīkoties spontāni. Dažiem no mums spontāna rīcība sagādā prieku, bet tikai ne tev. Šādās situācijās tevi pārņem dusmas, un tu lieliski zini, ka dusmas ir ļaunas un bīstamas.

5. Dusmoties ir nepareizi

Divus pēdējos dzīves gadus Filips Toinbijs savā dienasgrāmatā samērā īsi, bet ar rūgtumu pieminēja savu bērnību. Viņš rakstīja:

Manas agrīnās bērnības periods ir piepildīts un pārsātināts ar mātes mīlestību. Es viņu redzēju kā lielu, gudru, stipru un maigu sievieti, kura turēja manu roku pastaigā vai šūpoja mani augstu sev virs galvas; gara figūra durvju ailē vai izslējusies pār manu gultu. Tolaik un varbūt arī daudzus gadus vēlāk es nespēju iztēloties, ka viņa kādreiz varētu kaut ko izdarīt vai pateikt nepareizi, un man nenāca ne prātā, ka māte varētu nomirt. (Tikai teju pēc piecdesmit gadiem, redzot viņu mirušu, es aptvēru, cik viņa bijusi maza un smalka sieviete.)

Māte šķita kā karaliene, izkāpusi no pasakas, un reizē ļoti tuva un taustāma man un Tonijam. Viņa izstaroja siltumu, allaž saldi smaržoja un bieži dziedāja. Kaut māte mēdza mūs bārt par sliktu uzvedību un dažreiz sodīja, viņa nekad nebija nikna. Zaudējot savaldību, zustu arī viņas nevainojamais miers, kas bija neatņemama mātes īpašība, tāpat kā viņas skaistie mati un seja. [..] Tonijs bija daudz biklāks un atturīgāks par mani. Viņš bezgala baidījās no publiska izsmiekla, kamēr es no dabas biju klauns un alku pēc apkārtējo uzmanības. Tāpat es vieglāk iekarsu dusmās, un māte izlīdzējās ar vienu un to pašu paņēmienu, lai aizgaiņātu Tonija īgnumu un manas trokšņainās dusmu lēkmes. Viņa pacēla īkšķus pie deniņiem, notēmēja tos lejup kā ragus, saknieba lūpas tēlotās bailēs un sāka kustināt pirkstus pret mūsu dusmīgajām sejām. Mēs sapratām, ka nedrīkstam vairs īgņoties vai skaisties: šis žests gluži kā pavēle lika pasmieties par sevi.

Kaut gan mēs ar Toniju bieži vien ķildojāmies, tagad zinu, kā vienmēr esmu zinājis, ka bijām ļoti pieķērušies viens otram, neņemot vērā tračus un negantos strīdus… Mūsu ķīviņi arvien raisīja neapmierinātību mātē, un vairumā gadījumu viņa pareizi izlēma, kuram no mums abiem vajadzētu uzņemties vainu. Parasti mēs kritām nežēlastībā katrs atsevišķi, un tas vēl vairāk iedzina ķīli mūsu attiecībās. Varbūt tieši tāpēc es tik skaidri atceros pēcpusdienu, kad tikām atzīti par vienādi vainīgiem kādā bērnistabas nedarbā. Mana māte skatījās uz mums ar tādu pārsteigumu un riebumu, ka tas bija ļaunākais sods, kādu jebkad bijām saņēmuši; pat mūsu tēvs tika izsaukts uz bērnistabu, lai piešķirtu mums savu neveikla nosodījuma devu. Mans tēvs bija mīklaina personība, bet dažreiz mēs ar Toniju drīkstējām ienākt vecāku guļamistabā no rīta; redzot viņus sēžam cieši blakus milzīgajā gultā, man nebija šaubu par abu nesaraujamajām saitēm. Visticamāk, man nekad pat neienāca prātā to apšaubīt. Mēs mēdzām ierausties gultas kājgalī un pārvilkt kājām dūnu segu; kad visi četri bijām kopā, es iztēlojos, ka gulta ir laiva, kas pa upi aiznesīs mūs uz jūru.

Nav šaubu, ka šis saliedētas ģimenes tēls bija dziļi iesēdies manā prātā un tēvs bija neatņemama tā sastāvdaļa, tāpat kā mana māte vai brālis. Es nekad neatzinos sev, ka mīlu viņu mazāk nekā abus pārējos ģimenes locekļus, jo, cik vien sevi atceros, skaidri apzinājos, ka šāda nevienlīdzība mīlestībā ir nepieļaujama un bīstama.

Filipu vajāja baismīgs sapnis:

Sapnī mēs šķērsojām Alberta tiltu, dodoties pēcpusdienas pastaigā pa Betersijas parku, kad sāka pūst stiprs vējš. Es iekrampējos tilta gludajā virsmā, kamēr vēja brāzmas nesa mani arvien tuvāk tilta malai, kur piepeši vairs nebija margu. Taču māte vienmēr izglāba mani, pirms es iekritu viļņainajā ūdenī. Es skaidri atceros skatu, kā mana vecmāmiņa lēkājošā gaitā šķērso Jeitskomas nama priekšnamu, vēcinādama virs galvas kādu papīru un dziedošā balsī skandēdama: "Bērniņš! Mazs brālītis Tonijam un Filipam!" Domāju, mēs iepriekš tikām brīdināti, taču spēju atsaukt atmiņā vien vieglu neizpratni un pārsteigumu. Pavisam noteikti nebija ne miņas no apzinātas greizsirdības lēkmes un ne mazākās nojausmas par to, ko mums nesīs šī bērna piedzimšana. [..] Vislabāk atceros brīdi, kad iegāju guļamistabā un ieraudzīju mazuli mātei pie krūts; tomēr pat šajā izšķirošajā mirklī, šķiet, nejutu neko īpašu. Toreiz es teicu, ka bērns izskatās vārgs, un apvaicājos mātei, vai viņš nomirs. Tagad mana jautājuma "patiesā" būtība šķiet nepārprotama, tomēr toreiz mani nudien māca neviltotas bažas par trauslo un krunkaino radībiņu, kas bez mitas siekalojās. Domāju, šīs bažas bija vismaz tikpat īstas kā varbūtējie slepkavīgie impulsi manā negatavajā prātā.

Kā gan varēja gadīties, ka gadu pēc šī bērna piedzimšanas es nonācu privātskolā, pusjūdzes attālumā no mūsu mājas Sentdžonsvudā? Netiku mājās pat nedēļas nogalēs, kaut mana māte, visticamāk, šad un tad apciemoja mani skolā mācību semestra laikā.

Parasti bērni bez jautājumiem pieņem to, kas ar viņiem notiek, un šaubos, vai man maz šķita savādi, ka mitinājos skolas internātā, kamēr Tonijs katru dienu atgriezās mājās, bet pārējo internāta audzēkņu vecāki šķita dzīvojam Āfrikā vai Indijā. Pēc daudziem gadiem, kad šī kārtība un citi vēlākie notikumi sāka manī raisīt izbrīnu, māte paskaidroja, ka drīz pēc brāļa Lorensa piedzimšanas es esot kļuvis neciešams un mana klātbūtne mājās neesot bijusi pieļaujama. Patiesi, viņa allaž bija baidījusies no brīvdienām, kad trimdā izsūtītais briesmonis sarīkos elli mājā, kas viņa prombūtnē bijusi īsta miera osta.

Atceros, ka tolaik bieži iekļuvu nepatikšanās un drīz iemācījos sadzīvot ar apziņu par savu ārkārtējo samaitātību. Kopējā guļamistabā es izceļos ar neķītrākajiem nostāstiem. Bieži saņēmu belzienus no skarbā, bet pievilcīgā Kempbela kunga, kuram visi vēlējās izpatikt. Es noklīdu no pārējiem ik reizi, kad mēs devāmies skolas braucienā uz Hempstedhītu.

Vairums atmiņu par mājām no šiem gadiem pagaisušas, tomēr es atceros, ka mana māte, kura Čelsijā allaž šķita esam lieliskā garastāvoklī, Sentdžonsvudā bieži izrādīja pret mani vērstu niknumu. Tomēr man joprojām neienāca prātā, ka taisnība varētu nebūt viņas pusē, ka māte varētu kaut ko izdarīt vai pateikt nepareizi. (Tagad man šķiet neparasti, ka bērnībā mums centās iepotēt ticību pieaugušo labestībai. Mums bija jātic, ka vecāki ir absolūti nevainojami.) Reiz, kad mācījos devītajā klasē un ritēja mans otrais gads Ārnoldhausā, direktore izvadāja vecāku grupu pa dārzu un pieķēra Toinbiju ģimenes atvasi čurājam puķu podā. Saprotams, tas kļuva par manu briesmīgāko nodarījumu, par pēdējo pilienu, kas piepildīja direktores pacietības kausu un ļāva pieņemt lēmumu, ka mana klātbūtne viņas skolā ilgāk vairs nav paciešama, galu galā pat manis paša māte necieta mani savā tuvumā. Pirmā izraidīšana no skolas noteikti ievērojami nostiprināja manu grēka apziņu, jo mātes apsūdzības nu bija apstiprinājusi cita spēcīga autoritāte.

Pēc šī starpgadījuma es bez liekas kavēšanās tiku nosūtīts uz Oksfordas prestižo "Pūķu skolas" internātu. Šī iestāde lepojās ar spēju vest pie prāta pat vissamaitātākos zēnus.71

Lai kādus pārmācības pasākumus skola īstenotu attiecībā uz Filipu, tā nemainīja viņa pārliecību par savu iekšējo ļaunumu un neiemācīja apvaldīt karstasinību un niknumu.

Filips Toinbijs uzskatāmi aprakstījis procesu, kā bērns nonāk līdz pārliecībai par savu ļaunumu, samaitātību un nevēlamību. Agrā bērnībā pār viņa dzīvi valdīja stiprā, labā un mīlošā māte, kura sargāja viņu no jebkādiem nezināmiem draudiem. Māte bija skaidri izrādījusi nepatiku pret dēla dusmu lēkmēm, taču viņa uzvedība kļuva par nozīmīgu problēmu tikai pēc jaunākā brāļa piedzimšanas. Filips nespēja atsaukt atmiņā gadu pēc brāļa piedzimšanas un pirms viņa izsūtīšanas no ģimenes mājām, tomēr šajā laikā noteikti bija risinājušies ļoti svarīgi notikumi. Viņš rakstīja:

Ģimenes draugs skaidri manīja manas mātes neslēpto un nevienlīdzīgo mīlestības sadalījumu starp Toniju, mani un trešo dēlu. Viņš arī novēroja, ka Toniju, šķiet, tas necik neietekmēja - iespējams, viņš jau bija iztērējis savas greizsirdības rezerves pret mani -, bet es drīz vien satraucos par acīmredzamo, kaut visai mīklaino mātes atturību. Tā nu atkārtojās mūžsenais stāsts: es nonācu postošu emociju gūstā, un tās mani nelaida vaļā vēl četrdesmit gadu.72

Filips Toinbijs sāka stāstu par savu bērnību ar maza zēna pasaules redzējumu, ko veidoja noteikti spriedumi, tātad noteikti priekšstati. Mazi bērni — un vairums pieaugušo - uztver savas personības un apkārtējās pasaules redzējumu kā precīzu realitātes atspulgu, nevis noteiktu priekšstatu kopumu. Piedzīvojot svarīgas pārmaiņas, viņi nespēj vienkārši sacīt: "Nu man būs jāmaina savi priekšstati." Viņus pārņem neaptverama nedrošība un milzīgas bailes.

Mazajam Filipam justies drošībā savā pasaulē galvenokārt ļāva mātes nesatricināmais tēls. Pēc mazuļa piedzimšanas viņa novērsās no vecākajiem dēliem. Filipa pasaule sašķīda drumslās.

"Pasaule sašķīda drumslās" nav tikai tukša klišeja. Tas pats sakāms par teicienu "pamats pazuda man zem kājām". Šie salīdzinājumi precīzi raksturo mūsu izjūtas brīdī, kad atklājam nesamierināmas pretrunas starp mūsu priekšstatiem par pasauli un tās patieso būtību. Mūsu iedomātā pasaule sašķīst drumslās, un, kas vēl ļaunāk, tas pats šķietami notiek arī ar mums. Filips jutās mātes pieņemts un mīlēts un uztvēra sevi kā neatņemamu ģimenes daļu. Piepeši viņš atklāja, ka nav ne vēlams, ne mīlēts. Kad sabrūk mūsu priekšstati par sevi, mums šķiet, ka paši sabrūkam, saplīstam druskās, sairstam, izgaistam. Personība tiek iznīcināta, un tas ir bezgala biedējoši.

Cerībā novērst iznīcību mēs izmisīgi cenšamies atrast izskaidrojumu. Pārliecinot sevi, ka tā bija nejaušība, mēs vairojam bailes, jo jūtamies bezspēcīgi nākotnes nelaimju priekšā. Ja saredzam notikušajā cita cilvēka paviršību vai naidīgumu, bailes tikai pieaug, jo nākotnē varam gaidīt to ļaunāko. Tā nu visbiežāk mēs izvēlamies vainot sevi. Mums maldīgi šķiet, ka, uzņemoties atbildību par nelaimi, mēs savā ziņā iegūstam varu pār to. Turklāt mēs ticam, ka tas ir tikai taisnīgi. Mēs it kā sakām sev: "Ja es būtu bijis labs, tāda nelaime nekad nebūtu notikusi."

Tā rīkojās arī mazais Filips. Viņš nosprieda, ka māte pārstājusi viņu mīlēt, jo viņš nav bijis pietiekami labs. Māte bija spiesta novērsties no Filipa, jo viņš bija slikts.

Filips iestrēga priekšstatos, kas ieslodzīja viņu depresijas cietumā, un paša radītā cietuma sienas nelaida viņu vaļā visu atlikušo mūžu. Lai iekristu depresijas izliktajos tīklos, nepieciešams vien uzņemties vainu par sev uzklupušo nelaimi.

Kad depresija skar mazus bērnus, viņi neuzvedas tāpat kā pieaugušie līdzīgās situācijās. Viņi nekļūst letarģiski un skumju nomākti. Šādos gadījumos vecāki parasti mēdz sacīt, ka viņu bērni piepeši kļuvuši nerātni. Ja bērni saņem sodu par nerātno uzvedību, nevis vajadzīgo sapratni un palīdzību, viņu iekšējā pārliecība par savu nelabojamo ļaunumu tikai nostiprinās. Tā notika ar Filipu.

Sen pirms jaunākā brālīša nākšanas pasaulē Filips bija ielāgojis, ka dusmoties ir slikti. Pēc brāļa piedzimšanas Filips apguva skaudru mācību, ka neapvaldītas dusmas pelna bargāko sodu - viņu atgrūda mīļākie un svarīgākie cilvēki. Diemžēl vecāki nebija iemācījuši zēnam, kā tikt galā ar niknumu, un viņš nejaudāja apspiest savu dziļo neapmierinātību. Visu atlikušo mūžu viņš cieta no postošas nepacietības, dusmām un rūgtas nožēlas.

Bez šaubām, Filips Toinbijs nebija vienīgais bērns, kura dzīvi apgrieza kājām gaisā jaunākā brāļa vai māsas piedzimšana. Džekija mūsu iepazīšanās sākumā neuzdrīkstējās pateikt kaut vienu kritisku vārdu par savu māti un dzīvoja nemitīgās ballēs no mātes nosodījuma. Būdama trešā pēc kārtas astoņu bērnu ģimenē, viņa sarunā ar mani nevilšus pieminēja, ka mazotnē nespējusi iemigt, raizējoties, vai mazie brālīši un māsiņas vēl elpo. Viņa izkāpusi no gultas, lai to noskaidrotu. Kad vecāki izdzirdējuši Džekiju pārvietojamies augšstāvā, viņa tika nopērta un aizsūtīta atpakaļ uz gultu. Džekija nesaistīja šo notikumu ar šaušalīgajām bailēm, kas sāka viņu vajāt pēc pašas bērnu piedzimšanas. Kura māte gan nav uz pirkstgaliem lavījusies pie sava aizmigušā mazuļa, lai pārliecinātos, ka viņš nav pārstājis elpot? Ja nu viņai ar fizisku izrēķināšanos iegalvots, ka tas ir slikti?

Daudziem bērniem apjausma par savu iekšējo ļaunumu nav saistīta ar citu bērnu piedzimšanu. Postoša var izrādīties jebkura situācija, kad bērna vēlmes nonāk konfliktā ar pieaugušo vēlmēm. Nereti sadursme izceļas, cenšoties pieradināt bērnu pie podiņa, kad bērns vecāku pausto nepatiku pret viņa ķermeņa dabiskajiem izdalījumiem attiecina uz sevi. Vecāki, kuri bez šaubīšanās pieņēmuši mācību, ka dusmas nav pieļaujamas, uzskata par izskaužamu jebkuru neapmierinātības pazīmi savā bērnā. Tā vietā, lai iemācītu bērnam tikt galā ar vilšanos un gūtu no dusmām labumu, viņi liek apspiest reakciju, kas katram cilvēkam ir tikpat dabiska kā elpošana. Reizēm bērna bailēs no dusmām vainojamas pašu pieaugušo nekontrolētās dusmas un savstarpējās žultainās nesaskaņas, nevis aizliegums izpaust nepatīkamas emocijas. Bērni no ģimenēm, kurās visi vienmēr ir dusmīgi vai arī neviens nekad nedusmojas, uzaug pārliecībā, ka dusmoties ir slikti. Rezultātā viņi nespēj sadzīvot ar dusmām, savām vai jebkura cita.

Lai kāds tam būtu iemesls, tu kopš bērnības zini, ka dusmoties ir nepareizi. Kā iespējams dzīvot ar šādu pārliecību?

Liela daļa cilvēku izlīdzas ar pilnīgu dusmu noliegumu. Tu nekad nesaniknojies, lai cik nepanesami vai izaicinoši citi izturētos, pat ja sabradātas tavas vēlmes. Tu vienmēr smaidi un esi mierīgs. Saprotams, izņemot reizes, kad tevi piemeklē tās baismīgās migrēnas lēkmes, parasti pēc mātes apciemojuma vai sāk sāpēt kuņģa čūla, bieži vien ikmēneša darba sanāksmes rītā, vai arī kad atrodies satiksmes sastrēgumā un piepeši tevi pārņem tik neganti drebuļi, ka tikai ar pūlēm vari atsākt braukt. Taču tev nepatīk sūroties par to mājās vai darbā, jo nevēlies sarūgtināt ģimeni un rosināt darbā aizdomas, ka netiec galā ar saviem pienākumiem. Tu zini, cik maz dažiem vajadzīgs, lai sāktu kritizēt, un nekas tevi tā nebiedē kā kritika.

Kad Čakijs Džailss, vietējās skolas direktora vietnieks, atnāca pie manis cerībā saprast, kāpēc viņš vairs netiek galā ar savu darbu, es izstāstīju viņam par sešiem likumiem, kas jāievēro katram, kurš nodomājis ieslīgt depresijā. Skumji pasmējies, viņš piekrita, ka ievērojis tos visus bez izņēmuma. Čakija depresijas iedomu glezna bija dziļš grāvis, kāds stiepjas gar vairumu Linkolnšīras ceļu un taku. Mūsu pirmās sarunas noslēgumā es uzdevu viņam mājasdarbu, proti, sacerēt aprakstu par sevi, it kā tā autors būtu kāds viņa labs draugs. Čakijs iebilda, ka šis uzdevums būšot pārlieku grūts, jo, kaut viņš bez grūtībām varot uzskaitīt savas kļūdas un kritizēt sevi, esot teju neiespējami sevi uzslavēt un paust simpātijas. Es neatstājos. Nākamajā nedēļā Čakijs atnesa aprakstu.

Es pazīstu Čakiju desmit gadu, kopš viņš apprecēja Reičelu un pārcēlās uz dzīvi Haksbijā. Viņš šķita laimīgs, itin dzīvespriecīgs un līksms cilvēks. No viņa allaž varēja sagaidīt kādu jautru, pacilājošu piezīmi. Čakijs likās visnotaļ pašpārliecināts, vadot tenisa klubu un organizējot kluba rīcības komitejas sēdes, un izpelnījās simpātijas un cieņu no visiem, kurus satika. Tomēr pāris pēdējos gadus nereti esmu redzējis viņu nomāktu, kad viņš šķiet pavisam cits cilvēks, it kā būtu notikusi personības dalīšanās. Ierastā humora un joku dzīšanas vietā sākusies gaušanās par nepatikšanām un drūmas nākotnes pareģojumi. Skatoties no malas, es netieku skaidrībā, kāpēc Čakijam būtu jājūtas nomāktam, jo viņam, šķiet, nekā netrūkst ērtai dzīvei, turklāt viņam ir laba sieva un skaista meita. Viņš ir fiziski vesels un, kad necieš no depresijas, šķiet izstarojam enerģiju. Es zinu, tagad viņš gandrīz visu laiku dzīvo kā uz naža asmens. Ja vien Čakijs beidzot noticētu sev un saprastu, ka viņš spēj labi darīt savu darbu, viss mainītos. Viņš cenšas visiem izpatikt un nosaka sev pārāk augstus mērķus. Čakijs nav apmierināts ar saviem sasniegumiem un pārmērīgi raizējas par nākotni un to, ko varētu pateikt vai izdarīt citi cilvēki. Kaut viņš nekad neizjūt patiesu entuziasmu, viņš arvien pūlas izskatīties laimīgs, apmierināts un vislabākajā formā. Viņš nemēģina aizvainot citus vai izrādīt savu nepatiku, bet allaž piesakās par samierinātāju.

Čakijs raizējas par citiem un labprāt izpalīdz, ja kādam ir nepatikšanas, bet pats, šķiet, nevēlas pieņemt palīdzību, lai tiktu galā ar depresiju. Darbā viņš ir izdarīgs, un gandrīz visi viņa tagadējie un bijušie skolnieki ciematā izsakās par viņu atzinīgi.

Krītot tik zemu un pakļaujoties depresijai, viņš rīkojas ļoti muļķīgi, jo viegli var zaudēt darbu un ģimeni. Šķiet, depresija visbiežāk piemeklē viņu gada sākumā, kad laiks ir slikts un viņš ieslīgst bezdarbībā, atgriezies mājās no darba.

Grūtības sākās tad, kad Čakiju paaugstināja amatā no parasta skolotāja par direktora vietnieku. Tāpat kā daudzi citi, vairāk par visu Čakijs vēlējās patikt. Viņš nesaprata, ka, mēdzot "allaž visiem izpatikt" un cenšoties "neaizvainot citus un neizrādīt savu nepatiku", bet vienmēr vēloties "būt par samierinātāju", nekad nevarēs kļūt par autoritāti un pieņemt izšķirošus lēmumus. Jebkura autoritāte neatkarīgi no pārstāvētās lomas ir spiesta kādu aizvainot un neizvairīsies no nepatīkamas kritikas. Lai nevajadzētu sarūgtināt citus cilvēkus un uzklausīt pārmetumus, daži no mums izvēlas atteikties no atbildības ("Es vienmēr piekrītu vīra viedoklim." vai "Dari tā, kā tev šķiet labāk, dārgā. Neliec man izlemt."), taču šis lēmums ir asā pretrunā ar vajadzību attaisnot savu eksistenci, tiecoties uz sasniegumiem un perfektu iznākumu it visā. Pretrunu plosīts, cilvēks attopas ļoti sarežģītā situācijā, cenšoties gūt uzvaru un tajā pašā laikā laižot visus sāncenšus sev pa priekšu.

Pūloties nevienu neaizvainot, jārēķinās ar kādu nopietnu problēmu - nemitīgi jādara tas, ko tu patiesībā nemaz nevēlies. Mērija stāstīja: "Es vienmēr tieku izmantota. Cilvēki nospriež, ka "gan jau Mērija to izdarīs". Tikmēr es nepārtraukti mainu darbavietas, lai spētu tikt galā ar visiem pienākumiem un kā par brīnumu visur tieku apkrauta ar dažādām lietām [..] man nepatīk teikt "nē" [..] Es dabūju veselu lērumu mantu, kuras neviens cits negrib. Cilvēki atdod man savas drēbes, kas viņiem kļuvušas par mazām. Es nespēju atteikties, kaut nemaz tās negribu. Jūtos briesmīgi, ja viņi uzzina, ka tās nevalkāju. Ja tevi nemitīgi izmanto, pamazām krājas aizvainojums. Tā kā neuzdrīksties runāt atklāti un aizstāvēt sevi, nemaz nerunājot par sūdzēšanos, briestošās dusmas iznīcina jebkādu prieku vai gandarījumu, ko gūsti, palīdzot citiem.

Viens no veidiem, kā tikt galā ar aizkaitinājumu un vilšanos dzīvē un darbā, ir humors. Cilvēki izmanto humoru dusmu izkliedēšanai. Jebkurai cilvēku grupai, kas var lepoties ar labām savstarpējām attiecībām, ir savi īpašie joki un zobgalības, turklāt vairums no tiem ir interesanti un nereti pat kaitinoši komentāri par šīs grupas locekļiem. Prasmi jokot un sadzīvot ar jokiem par sevi, kā arī prasmi ķircināt un tikt ķircinātam mēs parasti apgūstam bērnībā, ģimenes lokā. Augot ģimenē, kur nedzird jokus un viss tiek uztverts pilnīgi nopietni, vēlāk rodas grūtības saprast, vai sarunu biedrs joko vai arī runā nopietni. Tad kad viscietsirdīgākie un agresīvākie vārdi tiek teikti pa jokam un katrā jokā ir kāds patiesības grauds, cilvēks viegli var apjukt un justies aizvainots, nespējot atšķirt zobgalību no nopietnības. Protams, ja uztver jokus, taču uzskatot jokošanu par vēl vienu veidu, kā izteikt nepatiku, tu jebkurā jokā saskatīsi apvainojumu.

Mērija bija precējusies ar ļoti asprātīgu vīrieti, kurš ar humora palīdzību risināja visdažādākos sarežģījumus savā dzīvē. Tomēr Mērija uztvēra ļoti nopietni visu, ko viņš teica, un bieži šaubījās, vai nav sadusmojusi vīru. Kādu dienu es pavaicāju Mērijai, kas, viņasprāt, notiks, ja viņa sarūgtinās citus cilvēkus, Mērija atbildēja: "Viņi mani nemīlēs un novērsies no manis. Es ļoti baidos no dusmām. Dažreiz es uztraucos par to, ko esmu pateikusi, kaut neliekas, ka tas būtu kādu aizvainojis. Lai gan viņi nešķiet sarūgtināti, man nemitīgi jāraizējas, jo varbūt esmu pateikusi to, ko patiesībā nemaz nedomāju. Varbūt esmu kādu aizvainojusi, kaut no malas tā neizskatās. Tā kā nepārtraukti domāju par to, bieži esmu nomākta. Man šķiet, ka visi ir tādi kā es. Lai mani apbēdinātu, pat nav nepieciešams pacelt balsi. Es allaž visu pārprotu. Man šķiet, ka visi ir tādi paši kā es."74

Tomēr ne visi ir tādi kā Mērija. Daži cilvēki nespētu noliegt savas dusmas, jo tās laužas uz āru kā verdoša, neapturama lavas straume, kas brāžas uz priekšu un sagrauj visu un visus savā ceļā. Kad dusmu izvirdums ir garām, tā vietā nāk bailes no nākamās reizes, kad virspusē izlauzīsies postošais spēks, nepakļaujams un nekontrolējams. Reizēm cilvēki dusmās kaitē savam īpašumam, nodara pāri saviem mīļajiem vai pat nejaušam garāmgājējam. Citiem vienīgais ierocis ir asa mēle, taču, pazīstot savas iznīcinošās fantāzijas, viņi zina, uz ko būtu spējīgi pie labas izdevības, un šādas izdevības saskata ik uz soļa. Dažreiz fantāzijai piemīt milzīga vara un spēks. Cilvēks vairs neatšķir domas no reālas rīcības un sāk uzskatīt (gluži kā mazi bērni), ka nāves vēlēšana kādam no tiesas var izsaukt nāvi. Daļa ļaužu tic, ka par domām un rīcību jājūtas vienādi vainīgiem (it kā domāšana par virtuves grīdas beršanu būtu līdzvērtīga šim procesam vai doma par naudas sūtīšanu palīdzības organizācijai Oxfam pelnījusi tādu pašu atzinību kā reāls ziedojums).

Kaut Džīna bija ļoti kautrīga, reizēm viņu piemeklēja nevaldāma niknuma lēkmes. Viņa man rakstīja: "Dažreiz saskatu varmācību it visur, kur vien paraugos. Es baidos no krāsns kruķa, cirvja un virtuves naža - no šo priekšmetu spēka —, kaut patiesībā man iedveš bailes pašas spēks. Man ir bezgala grūti samierināties ar varmācību, kas slēpjas manī. Pirmdien mēs apmeklējām mākslas galeriju Aberdīnā, un es nespēju vien nobrīnīties par vardarbības tēmu daudzos darbos. Marmora kāpnes šķita nežēlīgi saltas un cietas. Nesot mazo Emīliju lejup pa kāpnēm, skaidri jutu pakāpienu izstarotos draudus. Es zinu, ka vārdi uz sienas plakāta jūsu kabinetā ir patiesi - pasaule ir tāda, kāds esi pats, nevis tāda, kā šķiet -, lai gan nevaru atsaukt atmiņā precīzu tekstu. (Mēs neredzam lietu būtību. Spējam saskatīt vien savu būtību.) Domāju, manā "ideālajā" pasaulē nav nežēlības un varmācības, tāpat arī skarbu vārdu, vainas apziņas un tml."

Daži cilvēki jūtas vainīgi par savu smago raksturu, taču tā viņi aizstāvas pret apkārtējās pasaules nežēlību. Kerola stāstīja: "Man jāsāpina citi, vai arī tikšu sāpināta. Tiklīdz es atslābinos gandrīz vienmēr kaut kas notiek un es tieku sāpināta. Varbūt es pati uz to tiecos - es nezinu. Nudien nezinu, kā sadzīvot ar šīm izjūtām."75

Pīters cieta no negantām niknuma lēkmēm, taču saņēma par tām arī nelielu gandarījuma devu. Viņš man stāstīja: "Pēc ķildas lielākais cietējs esmu es pats - tikai nepārprotiet, zinu, ka arī citiem cilvēkiem ir jūtas. Es tieku saraustīts gabalos. Mēnešiem ilgi nespēju to izmest no galvas. Domāju, es sevi savā veidā sodu par notikušo. Iespējams, dažreiz es tīšuprāt veicinu dusmu izvirdumus, lai vēlāk saņemtu sodu. Reizēm man šķiet, ka viss notiek tieši tā, kā tam jābūt, un es esmu pelnījis sodu. Laiku pa laikam es tīšuprāt liedzu sev to, ko vēlos. Sevis noliegšana. Domāju, man tas nāk par labu. Es it kā saku sev: "Ja es to nedarīšu, Dievs mani nesodīs.""76

Nenoliedzami, ir viena ievērojama priekšrocība, kāpēc būtu izdevīgi uzlūkot dusmas kā kaut ko ļaunu un kaitīgu. Ja uztveram dusmas kā nepieciešamu dzinuli, lai spētu izdzīvot un radīt, dzinuli, kas ļāvis vārgajiem cilvēkiem pārvarēt savā ceļā milzīgus šķēršļus, savaldot dusmas un virzot tās pareizajā virzienā (piemēram, nav prāta darbs iekaustīt mehāniķi, kura nemākulība sabojājusi tavu mašīnu; labāk uzraksti bargu vēstuli rīkotājdirektoram, pieprasot atlīdzību un piedāvājot risinājumus, kā varētu uzlabot darbu), vairojas cilvēku gudrība, savukārt, ja saskati dusmās draudus, pierādījumu savai ļaunajai būtībai, tu par katru cenu mēģināsi savaldīt niknumu, cenzdamies rīkoties pareizi. Cik burvīgi gan ir centieni vienmēr rīkoties pareizi! Īstenībā tu veltī tik daudz laika dusmām un to raisītajai vainas apziņai, kā arī tīksmei par savām šķietami pareizajām izjūtām, ka nemaz nevari paspēt būt citāds vai darīt ko citu. "Dusmas ārkārtīgi nogurdina," teica Džūlija, "bet, atsakoties no dusmām, paliek vien tukšums."77

Tātad dažiem cilvēkiem ir bīstamāk atteikties no dusmām, nevis tām pakļauties. Pīters nožēloja savu smago raksturu, bet, kad mēģinājām kopīgi atrast veidu, kā iegrožot vai iznīcināt dusmas, viņš sacīja: "Es spēju identificēties ar dusmām. Varu apliecināt sev, ka esmu dusmīgs, un apzināties iemeslu, kāpēc tā noticis. Tāpat varu kādreiz atzīties sev, ka par to nu gan nebūtu vērts raizēties un esmu rīkojies nesaprātīgi, dusmodamies par tādiem niekiem. Saku sev, ka to var attiecināt teju uz katru dzīves situāciju, turklāt dzīve ir ļoti īsa. Tās ir tikai manas mazsvarīgās izjūtas, kas noteikti neattaisno dusmas. Tad man kļūst bail, jo, ja man ir taisnība, es nekad nedrīkstu par to aizmirst. Ja es stingri ievērošu šo principu savos uzskatos, attieksmē pret citiem un uzvedībā, varbūt beigu beigās neko vairs nejutīšu. Es negribu, lai tā notiek. Gribu just patiku un arī dusmas, jo, manuprāt, bez jūtām zūd motivācija. Nedomāju, ka varētu pārvērsties par dārzeni, tomēr es kļūšu pārlieku rāms un zaudēšu savu personību. Es zinu, ka tas nav labs arguments, bet tieši tāpēc man nemitīgi jākaro ar savām jūtām. Man gribētos būt mierīgam un gudram, spējīgam tikt galā ar visiem šķēršļiem. Tas noteikti nāktu par labu manai pašpārliecinātībai. Es domāju ar galvu, tā es sev saku. Tomēr instinkts man liek darīt ko citu. Instinkts saka, ka nedrīkstu atteikties no savām jūtām, jo tad es vairs nebūšu es."78

Tā nu cilvēks labāk izvēlas savu ļauno es, baidoties pazaudēt to pavisam.

Man bieži vaicā, vai nepārtraukta saskarsme ar depresiju nav pārlieku nomācoša. Es vienmēr atbildu noliedzoši, bet, patiesību sakot, reizēm atrašanās blakus grūtsirdīgam cilvēkam var sagādāt raizes un atņemt daudz laika. Kad esmu kopā ar saviem klientiem, man par to nav jāuztraucas, jo mūsu tikšanās notiek iepriekš norunātā laikā un vietā. Nekas nevar mūs iztraucēt un nogurdināt, tāpēc es varu atslābināties un veltīt visu uzmanību otram cilvēkam. Kaut es vairs nepraktizēju kā psihoterapeite, vecās problēmas atgriežas, apmeklējot depresijas pacientu pašpalīdzības grupas. Dažreiz mans apmeklējums iegadās darbdienas beigās vai pēc tam, kad esmu braukusi tālu ceļu. Šādās reizēs ne vienmēr izstaroju dzirkstošu prieku un mīļumu. Es varu būt nogurusi, izklaidīga, izmocīta, sasirgusi vai īgna — dažreiz viss kopā - un pieļaut kļūdas. Mani aizkaitina triviāli sīkumi, piemēram, taksometra kavēšanās vai atcelts vilciena reiss, atgriežoties mājās, bet lai sasper mani zibens, ja likšu manīt savas izjūtas kādam pašpalīdzības grupā. Jo iespējams, ka sieviete man blakus acumirklī nospriedīs, ka tas viss ir viņas dēļ, ka tā ir tikai un vienīgi viņas vaina, ka viņa man nepatīk, nekad nav patikusi un nekad nepatiks. Sekos ļaunu vēstošs klusums (viņa ar mani nerunās, jo būs pārliecināta, ka jūtu pret viņu nepatiku, bet, kad es beidzot aptveršu, ka šī sieviete ar mani nerunā, man sāks šķist, ka būšu viņu kaut kādā veidā aizvainojusi, bet nezinu, kādā) vai ieilgstošas atvainošanās, kad abas centīsimies uzņemties vainu par šo starpgadījumu. Lai nekas tāds nenotiktu, man jāielāgo neizrādīt dusmas vai aizkaitinājumu, kad esmu kopā ar nomāktu cilvēku. Esmu spiesta izlikties, bet to man ļoti nepatīk darīt - esmu pārāk slinka, lai meistarīgi melotu. Turklāt, ja manus melus atmaskos, tas tikai nostiprinās klātesošo pārliecību, ka nevienam nedrīkst uzticēties. Es prātoju pie sevis: "Ja vien šī sieviete saprastu - tas, ka viņas klātbūtnē kāds dusmojas vai pat dusmojas uz viņu, nebūt vēl nenozīmē nepatiku." Tad aptveru, ka esmu ieklausījusies tikai savā personiskajā redzējumā. Šī sieviete lieliski zina: ja kāds dusmojas, tātad viņš jūt nepatiku un nekad nepiedos to, ko viņa izdarījusi. Kāpēc?

Tāpēc, ka pastāv sestais likums, kas dara cietuma mūrus tik augstus un necaurejamus. Ja kāds niknojas uz tevi, tu zini, ka nepatīc viņam un viņš tev nekad nepiedos. Tu par to nešaubies, jo, ja kāds sāpina un sadusmo tevi, pāridarījums mūžam paliek ierakstīts tavā atmiņā.

6. Es nedrīkstu nevienam piedot, vismazāk jau sev

Bērnībā mēs katrs pavadījām milzum daudz laika prātojumos un sapņos par savu dzīvi. Mēs cerējām izaugt līdzīgi pieaugušajiem, kurus apbrīnojām, un baidījāmies pārtapt nicināmos cilvēkos. Kritām izmisumā, cenšoties sasniegt noteiktus standartus, un citkārt mūs pārņēma dusmas un bailes, jo ģimene un skolotāji gribēja, lai rīkojamies pretēji saviem sapņiem. (Es sapņoju aizbēgt no skolas un ģimenes, lai nodotos aizrautīgai ceļošanai un rakstīšanai. Mana varone bija Dorotija Tompsone, amerikāņu žurnāliste, kuras kara laika ceļojumu stāsti tolaik bija publicēti avīzēs. Tomēr man teica: "Meitenes nemēdz tā rīkoties. Ja tu būtu zēns, tad gan būtu citādi. Tev jāizmācās par skolotāju. Tā ir laba, droša profesija.") Bērnības sapņu likteni precīzi raksturojis Bernards Šovs, sakot, ka dzīvē ir tikai divas traģēdijas. Pirmā, ja neiegūsti ilgoto, un otrā, ja tavi sapņi piepildās. Ja mūsu bērnības ilgas piedzīvo neveiksmi, mēs par tām sērojam; ja sapņi piepildās, mūs gaida atklājums, ka tie nav snieguši cerēto laimi. Daiļais princis var pārtapt netīkamā vīrā, un ko gan iesākt, kad esi kļuvis bagāts un slavens? Dzīve allaž atšķiras no sapņiem.

Tomēr tas neattur no centieniem īstenot sapņus, sevišķi tad, ja sapņi ir mūsu vienīgā aizsardzība pret skarbo un nežēlīgo pasauli. Kad mazotnē iztēlojāmies savu dzīvesstāstu, tikai daļa mūsu priekšstatu izrietēja no pārliecības, ka dzīve ir brīnišķīga un nākotnē mūs gaida visādi labumi. Mēs tikai daļēji iedvesmojāmies no dzīvesprieka. Pārējās emocijas, dažiem no mums lielākā daļa, bija bailes, pieredzētā cietsirdība un netaisnība. Mazi bērni ir vāji un absolūti atkarīgi no citiem. Ja apkārtējie cilvēki izmanto savu varu, lai viņus sodītu, apkaunotu un izsmietu, bērni rīkojas kā jebkura kusla būtne draudu priekšā. Viņi zvēr atriebties. Apņemas nekad nepiedot.

Reizēm mūsu sapņi sakņojas vēlmē "parādīt viņiem". Mēs gribam kļūt lieliski un slaveni, lai bezgala pārsteigtu savu ģimeni un skolotājus, samulsinātu viņus un atstātu bez valodas savas izcilības priekšā. Daži nudien gūst ievērojamus panākumus, sekojot savam sapnim, bet reti gadās piedzīvot cerēto triumfu, atgriežoties mājās. Kādreizējie skolotāji ir miruši vai aizmirsuši par tavu eksistenci, savukārt radi nav sevišķi ieinteresēti tavos sasniegumos vai arī gluži pretēji - nekaunīgi gozējas tavas slavas saulītē. Var gadīties, ka spožie panākumi sāk šķist pliekani, nesvarīgi un neizdevīgi. Ja esi zvērējis dzīt kaunā savus ienaidniekus, iekarojot vispasaules slavu, un cerētais neizdodas, tev būs grūti samierināties ar to, ko vairums cilvēku pieņēmuši kā neatspēkojamu dzīves patiesību. Proti, pasaules slava vai universāla , visaptveroša apbrīna lemta niecīgai cilvēku saujiņai. Vari justies bezgala nožēlojami, noniecinot savus panākumus un neuzskatot tos par pietiekami ievērojamiem. Ar taviem sasniegumiem nepietiek, lai satriektu ienaidniekus.79

Sapņi var sakņoties spītīgā vēlmē "likt viņiem nožēlot". Toms Sojers panāca perfektu sava sapņa piepildījumu, kad kopā ar draugiem noslēpās baznīcā, lai noklausītos savu bēru dievkalpojumu. Cik jauki būtu dzirdēt radiniekus sakām, ka viņi ļoti nožēlo savu nesaudzīgo un netaisno izturēšanos, un pārliecināties, ka esam bijuši labi un apbrīnojami cilvēki! Par nelaimi tā notiek ārkārtīgi reti, un daži cilvēki, kurus esmu sastapusi savās darba gaitās, nespētu paust nožēlu, pat ja no tā būtu atkarīga viņu dzīvība. Tomēr tas neatturēs tevi no mēģināšanas. Daudzi nomākti cilvēki ir gatavi nobadināt sevi līdz nāvei cerībā, ka ģimenes locekļi nometīsies ceļos pie viņu nāves gultas un izmisīgi lūgs piedošanu. Citi ir gatavi nonākt iesprostojumā psihiatriskajā slimnīcā, lai tikai varētu indīgi sacīt saviem radiniekiem: "Paraugieties, ko jūs esat ar mani izdarījuši!" Diemžēl cilvēki, kuri spēj kādu novest līdz tādām galējībām, nemēdz lūgt piedošanu un, visticamāk, nekad neuzņemsies atbildību par citu ciešanām. Tavs sapnis sabrūk, bet tu tikmēr jau esi nokļuvis psihiatru uzmanības lokā. Nonākot tik tālu, bieži vien atpakaļceļa vairs nav.

Par laimi tikai daļa cilvēku izvērš savu atriebību līdz galējībām. Slēpjoties aiz patīkama, piekāpīga un laipna cilvēka maskas, arvien piekrītot, nekad nesakot (vai sakot ļoti reti) nejaukumus par citiem, tu tomēr glabā atmiņā visus pāridarījumus un nejaudā piedot. Daži nespēj paust savas jūtas, jo neuzdrīkstas kritizēt cilvēkus, no kuriem ir atkarīgi. Daļai manu klientu joprojām vairāk vai mazāk ir dzīva bērnu dienu ticība, ka māte vienmēr zina, ko viņi domā un dara. Kā esmu noskaidrojusi, daži klienti jūtas spiesti ziņot savām mātēm un partneriem par psihoterapijas seansu norisi. Kāda sieviete no mana kabineta devās taisnā ceļā uz savas mātes māju, bet cita skaidri zināja, ka, tiklīdz atgriezīsies mājās, viņas māte zvanīs no otras Anglijas malas, lai izprasītu, ko es esmu teikusi, un pārliecinātos, ka nevainoju viņu meitas nedienās. Cita kliente nevēlējās pieminēt sava vīra trūkumus (nekā briesmīga — parasti mīloša, nedaudz nesaprātīga un neapdomīga vīrieša trūkumi), jo viņš vēlāk izjautāja viņu par runāto. Es ierosināju izlikties, ka viņa ir aizmirsusi. Tie nebūtu pilnīgi meli, jo viņa bija sasniegusi to depresijas stadiju, kad grūti saglabāt skaidru galvu. (Slikta atmiņa ir burvīgs alibi, to nevajadzētu novērtēt par zemu.) Ja cilvēks nespēj runāt par savu aizvainojumu, viņam liegtas emocijas, bez kurām savukārt nav iedomājama piedošana un izlīgums. Paužot dusmas atklāti un patiesi (proti, neslēpjot jūtas, nevis klusībā glabājot sevī rūgtumu), pārrunājot nedienas ar līdzjūtīgu draugu, brīvi analizējot savas emocijas un attiecības, neierobežojot sevi ar likumiem "es nedrīkstu kritizēt savu māti/tēvu/vīru/sievu", iespējams atstāt aiz muguras sāpīgo pieredzi un ciešanas. Mēs uzveicam savu slikto pieredzi, mācāmies no tās un ļaujam tai aiziet, atbrīvojoties no pagātnes iespaidiem, lai beidzot pilnvērtīgi pievērstos tagadnei.

Tomēr, lai tas notiktu, mums jāgrib piedot. Daudzi neizprot piedošanas vērtību.

Neizprotot piedošanas vērtību, cilvēki atsakās piedot paši sev. Viņi mēģina kļūt labāki un tiecas atzīt savus grēkus sev, nevis priesterim, kurš dāvātu piedošanu. Grēki šķiet tik briesmīgi, ka piedošana nav iespējama. Daudzi cilvēki ir pārliecināti, ka jācenšas no visiem noslēpt savu iekšējo ļaunumu. Šī iemesla dēļ viņi baidās kādu pielaist sev pārāk tuvu un atklāt savu patieso būtību. Bieži vien tie, kuri šķietami nespēj uzņemties ilgstošas saistības, patiesībā vēlas to darīt, taču bīstas no atmaskojuma. Iespējams, viņi cenšas sev iegalvot, ka ilgtermiņa partneris neienesīs neko jaunu viņu dzīvē un viņiem itin nekā netrūkst, kamēr slēptākajos sirds dziļumos jūtas vientuļi. Tā izpaužas nevarēšana sev piedot.

Nepiedodot sev, mēs liedzam iespēju skatīt savus šķietami ļaunos darbus patiesā gaismā, ņemot vērā visus apstākļus. Nereti slikto rīcību nenosaka vis nelāgi nolūki, bet gan tā brīža ierobežotās zināšanas. Bērnam saprotamu iemeslu dēļ trūkst zināšanu par apkārtējo pasauli, un līdzīgā situācijā atrodas cilvēki, kuri nespēj novērtēt savus vecākus ar kritisku pieauguša cilvēka skatījumu. Bieži mēs izšķiramies par nepareizu rīcību, jo kādā dzīves posmā sablīvēti tik daudzi notikumi, ka nejaudājam saskatīt patiesību un dzīvojam it kā zem smaga sloga. Vēlāk, kad zinām vairāk vai arī dzīve ieritējusi rāmākās sliedēs, mēs varam atsaukt atmiņā notikušo. Varam just kaunu, ilgoties, kaut nebūtu pieļāvuši šādu kļūdu, un mācīties no savas pieredzes. Tomēr, ja pieņemam par vienīgo patiesību, ka pagātnes nodarījumu nedrīkst piedot, mēs ne tikai negūstam vērtīgu mācību, bet arī pārtopam vienlaikus par mocekli un mocītāju, nolemjot sevi ciešanām mūža garumā. Vēl vairāk, pret citiem mēs esam tikpat nežēlīgi kā paši pret sevi. Mēs atsakāmies saprast viņu rīcības iemeslus. Mēs atsakāmies piedot.

Dažreiz šāda domāšanas veida iespaidā cilvēki, kuri cieš no depresijas, nebūt neizliekas par patīkamiem un piekāpīgiem un neizvairās runāt ļaunu par citiem. Varbūt ārpus mājas sienām viņi izturas citādi, bet savā teritorijā neslēpj savu neapmierinātību un īgnumu, kad viņiem kāds uzkāpj uz varžacīm — turklāt viņi nedara to klusi un neuzbāzīgi, bet, visticamāk, uzvedas valdonīgi un pavēlnieciski. (Niknuma lēkme zaudē jēgu, ja tai nav skatītāju.) Daži līdz mākslas līmenim izkopuši spēju "nerunāt". Viņi dodas ikdienas gaitās pilnīgā klusumā, nesakot nevienam ne vārda, lai ko arī teiktu citi. (Pieļaujamas smagas nopūtas ar zemtekstu "jau atkal es ziedojos savas nepateicīgās ģimenes labā", tāpat arī aizkaitināti izsaucieni virtuvē pēc maziem negadījumiem, kamēr pārējā ģimene viesistabā skatās televizoru. Aizkaitinājuma pilnie izsaucieni ir sevišķi efektīvi, ja negadījumā vainojams kāda ģimenes locekļa laiskums vai nolaidība.) Daži izvēlas dziļā sašutumā patverties vientulībā savā guļamistabā. Šajā gadījumā nenāk par ļaunu, ja ģimene iepriekš saņēmusi vajadzīgo treniņu. Aizvainotajai personai jājūtas pārliecinātai, ka ģimenes locekļi mīņāsies aiz durvīm, gatavi piepildīt katru untumu. Iecere zaudēs jēgu, ja pārējie tevi izsmies vai aiztrauksies kur nu kurais savās darīšanās, atstājot tevi nomirt badā vai iznīkt alkās pēc tases tējas. Drūmās klusēšanas un aizvainotās vientulības rotaļas var dot lielu gandarījumu (ja atriebība nebūtu salda, mēs ar to tik ļoti nenoņemtos), bet tām ir kāds trūkums, proti, nav skaidrs, kā atsākt sarunas un atstāt guļamistabu, lai nejustos muļķīgi. Ja izdevies piedabūt ģimeni atvainoties sev vēlamajā veidā, var visžēlīgi piekrist šoreiz pievērt acis uz viņu kļūdām un atgriezties ģimenes dzīvē, tomēr bieži vien tuvie cilvēki ne tikai atsakās atzīt savus maldus, bet arī neizprot nepieciešamību mainīties.

Kaut tagad spēju pasmieties par šādu uzvedību, es augu kopā ar māti, kura mēdza ieslēgties savā guļamistabā un nerunāt, kad ģimene šķietami bija viņu aizvainojusi. Kamēr mācījos skolā, mātes nošķirtības periods divas reizes ilga sešus mēnešus. Lai kāds laiks būtu pagājis, par savu gatavību atgriezties ģimenes dzīvē viņa mēdza pavēstīt ar kādu banālu, sadzīvisku piezīmi. Tēvs un es neuzdrīkstējāmies kaut ko teikt, nemaz nerunājot par jokošanu, baidoties, ka māte varētu no jauna pazust guļamistabā un mājā atjaunotos drūmā gaisotne, kāda tur allaž valdīja viņas nosacītajā prombūtnē. Lai kā mēs pūlētos viņai izpatikt, allaž piedzīvojām neveiksmi, jo mūsu nepiedodamās kļūdas nebija labojamas. Māte nespēja piedot un samierināties, ka mans tēvs bija viņas vīrs un es biju viņas meita. Pēc tēva nāves māte beidzot piedeva viņam. Domāju, mūža nogalē viņa piedeva arī man, jo pārstāja mani nemitīgi kritizēt, tomēr par to grūti spriest, jo viņa izvairījās par to runāt. Vārds "žēl" neietilpa mātes vārdu krājumā, un šis apstāklis liedza viņai kļūt patiesi laimīgai.

Bērnībā mana māte saņēma reliģisku audzināšanu un droši vien bieži dzirdēja šos Jēzus teiktos vārdus:

Netiesājiet, lai jūs netopat tiesāti. Jo, ar kādu tiesu jūs tiesājat, ar tādu jūs tapsit tiesāti; un, ar kādu mēru jūs mērojat, ar tādu jums taps atmērots.80

Šie vārdi trāpīgi raksturo manu māti. Jēzus sludināja, ka, tiesājot citus, jārēķinās ar iespēju, ka arī pašiem vajadzēs stāties tiesas priekšā. Tātad, nespējot piedot citiem, tu necerēsi, ka tev kāds varētu piedot, ja būsi viņu sāpinājis vai nodarījis pāri. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc cilvēki tevi tā biedē. Pat ja viņi izturas labi, tevi māc šaubas, vai tur neslēpjas kādi zemūdens akmeņi. Savukārt, ja esi pārliecināts, ka esi kādu aizvainojis, bailes ir tik spēcīgas, ka neuzdrīksties vēlreiz tuvoties šim cilvēkam. Tu mēģini izvairīties no visām vietām, kur varētu satikt cilvēkus, kurus reiz aizvainoji, un arvien retāk izej no mājas. Tev neienāk prātā, ka šie cilvēki nemaz nav apvainojušies vai, ja piedošana patiesi bija vajadzīga, viņi tev to ir dāvājuši. Tu gaidi tiesu, jo pats esi bargi tiesājis citus.

Bez šaubām, šo likumu tu nevilcinoties attiecini uz sevi. Cilvēks, kurš nemūžam nav pelnījis piedošanu, esi tu pats. Tu nemēģini izdzēst kļūdas no atmiņas, sakot sev: "Man nepalaimējās." vai "Par to nav vērts uztraukties." Nerimstoši izgudrojot sev arvien jaunus sodus, tu tomēr nespēj sev piedot.

Ja tici Dievam, kurš spriež tiesu pār mums visiem, tu zini, ka Viņš tev nepiedos. Jēzus daudz runāja par piedošanu. Viņš sacīja Pēterim, ka viņam būtu jāpiedod savam brālim nevis septiņkārt, bet gan "septiņdesmit reiz septiņas" reizes.81 Jēzus sludināja:

Bet Es jums saku: mīliet savus ienaidniekus un lūdziet Dievu par tiem, kas jūs vajā.82

Viņš vēstīja līdzību par kalpu, kuram saimnieks atlaida desmit tūkstošu talentu parādu, bet viņš pats nespēja piedot citam kalpam nieka simt denāriju lielu parādu.83 To uzzinājis, saimnieks liedza piedošanu nekrietnajam kalpam. Jēzus mācīja mums lūgšanu:

Un piedod mums mūsu parādus, kā arī mēs piedodam saviem parādniekiem.

Viņš skaidroja:

Jo, kad jūs cilvēkiem viņu noziegumus piedosit, tad jums jūsu Debesu Tēvs arīdzan piedos. Bet, ja jūs cilvēkiem viņu noziegumus nepiedodat, tad jūsu Debesu Tēvs jums jūsu noziegumus arīdzan nepiedos.84

Tātad, ja nevari piedot sev un citiem, tu apzinies savu nolemtību.

Jēzus daudz runāja par piedošanu, taču tieši šo mācībai daļu vairums sekotāju atstājuši novārtā. Ja cilvēki būtu to pieņēmuši un ievērojuši piedošanas principu, pasaules vēsture būtu citāda - bez slaktiņiem, bez reliģiskām vajāšanām starp dažādām kristiešu sektām, bez kariem vai atriebības aktiem. Ziemeļīrija būtu īsta miera osta, un nekad nebūtu radusies vajadzība izgudrot kodolieročus. Fantastiska aina. Labāk attaisnot agresiju, atsaucot atmiņā Jēzus vārdus: "Es neesmu nācis atnest mieru, bet zobenu."85

Kaut Jēzus norādīja, ka nepieciešams piedot cits citam, lai izpelnītos Dieva piedošanu, Viņš teicis arī ne tik viegli tulkojamos vārdus par nepiedodamo grēku, iebilstot pret Svēto Garu.86 Pasaulē izcēlušās karstas diskusijas par to, kas ir šis grēks un kāpēc tas nav piedodams. Daudzus ticīgos māc bailes, ka viņi negribot pieļāvuši šo grēku un tātad ir nolemti neglābjamai pazudināšanai. Katoļu baznīca par grēkiem pret Svēto Garu pasludinājusi iedomību, bezcerību, pretošanos patiesībai, skaudības jūtas pret citiem to dievišķās apgarotības dēļ, grimšanu grēkā un nevēlēšanos ļauties nožēlai. Minētos formulējumus iespējams piemērot teju jebkuram sīkam pārkāpumam vai noziegumam, bet tikpat labi var piekrist Saimona Fipsa, Linkolnas anglikāņu bīskapa, skaidrojumam par nepiedodamo grēku pret Svēto Garu:

Domāju, tas nozīmē apzinātu muguras pagriešanu, tīšu Dieva gribas noliegumu. Ir daudz grēku, un daudz no tā, ko mēs darām, var nosaukt par grēka darbiem, taču grēks pret Svēto Garu vairāk apzīmē to, kas mēs izvēlamies būt, nevis konkrētu rīcību. Mēs apzināti izvēlamies nostāties pret Dievu, kā nu to saprotam. Manuprāt, grēku pret Svēto Garu var uzskatīt par mēģinājumu piešķirt apzīmējumu stāvoklim, kad mūsu izvēle apdraud Dieva gribas īstenošanos.87

Tātad Saimons un visu ticību reliģiskie domātāji savā veidā centušies pateikt, ka, ja esam bez vajadzības pēc jebkādiem pierādījumiem atklājuši dziļu un bijību iedvesošu savas eksistences aspektu gan kā individuālas personības, gan Visuma sastāvdaļa, tomēr spītīgi noliedzam patiesību, mēs nodarām sev milzīgu kaitējumu. Jāatzīst, to secinājuši ne tikai reliģiskie domātāji. Freids noraidīja reliģiskos priekšstatus par to, kā mēs kaitējam sev, atsakoties no zināmas patiesības, taču visu dzīvi meklēja pierādījumus savai teorijai - līdzīgi noliegumi rada tā dēvēto psihes šķelšanos. To viņš uzskatīja par neirozes būtību. Noliegums ir nekas cits kā melošana sev. Mēs kaut ko zinām, taču stūrgalvīgi izliekamies to nemanām. Dažiem cilvēkiem, baidoties no dusmām, izdodas sev iegalvot, ka viņi nekad nedusmojas. Niknums pārtop bailēs, un cilvēku pamazām pārņem spriedze. Dusmojoties uz vecākiem, viņi ietiepīgi tic, ka viņiem ir pasaulē labākie vecāki, īsti eņģeļi. Pirmajiem meliem neizbēgami seko nākamie, citādi iedomu kāršu namiņš draud sabrukt. Melojot sev, mēs it kā sašķeļamies divās daļās - viena daļa zina taisnību, bet ir spiesta klusēt, toties otra turpina melot. Tā var pasargāt sevi no nepieciešamības apzināties savas personības veselumu.

Freids uzskatīja psihoanalīzi par līdzekli sašķeltās psihes sadziedāšanai un tās veseluma atjaunošanai. Sartrs apskatīja šo problēmu no eksistenciālisma viedokļa un runāja par "ļaunticību", kad mēs izliekamies par to, kas patiesībā neesam. Izlikšanās mākslai ir nopietns trūkums, proti, ja tai nododas ļoti ilgu laiku, drīz vien cilvēks sāk aizmirst savu patieso būtību un viņu pārņem bailes, ka atmaskošana nozīmēs viņa galu. Pēdējo četrdesmit gadu laikā attīstījušies holistiskās terapijas virzieni, mērķēti cilvēka patiesās būtības atklāšanai un personības veseluma atjaunošanai. Ja agrā bērnībā esi nolēmis uzskatīt sevi par ļaunuma iemiesojumu, bet pieaugušos, no kuriem biji pilnībā atkarīgs, iztēlē esi uzcēlis uz pjedestāla (kaut zini, ka viņi nevar būt nevainojami, jo mēs visi esam tikai cilvēki, nevis eņģeļi), tu esi izstūmis no apziņas kādu svarīgu atklājumu, kas atnāca pie tevis briesmu brīdī. Proti, mēs visi esam daļa no bezveidīga, mūžam mainīga un kustīga visa un nekā, un, ja pieauguša cilvēka dzīvē tev nav izdevies pieņemt savas eksistences nenoteiktību, samierinoties ar atbildības nastu, nav izdevies aizmirst un dāvāt piedošanu, tu pats esi izvēlējies savu esību. Tu nostājies pret patiesību - noliedz acīmredzamo - un apzināti grūd sevi postā, bet visiem zināms, ka tas ir nepiedodami ja ne Dieva, tad mūsu pašu acīs. Katrs ir atbildīgs par sevi, par savu labklājību.

Dažādās pasaules reliģijās ir sastopamas dziedināšanas, attīrīšanas, piedošanas un atdzimšanas ceremonijas. Vairāki psihoterapijas virzieni izmanto nereliģiskus rituālus un solījumus, kas līdzīgi reliģijai palīdz atgūt personības veselumu un mieru - cilvēks saņem ilgoto piedošanu ja ne no Dieva, tad vismaz no savas sirdsapziņas. (Varbūt kāds iebildīs, ka vārdi "Dievs" un "sirdsapziņa" apzīmē vienu un to pašu un būt mierā ar sevi patiesībā nozīmē Dieva miera nesto svētību un otrādi. Tomēr ne jau tas ir galvenais. Svarīgi pašam atrast pareizos vārdus savai pieredzei un zināt to nozīmi.)

Tādi nu būtu argumenti par labu piedošanai. Tomēr tu vari atrast ne mazums iemeslu, kāpēc nevajadzētu piedot. Varbūt tev pagalam nepatīk atvainoties un atzīt savas kļūdas. Daudzi no mums izsaka nožēlu, lai gan patiesībā to nemaz nejūt. Kaut esam pārliecināti par savu taisnību un otra maldiem, mēs izmantojam atvainošanās vārdus kā sava veida "smēreļļu", lai izvairītos no nevajadzīgas attiecību berzes. Visbiežāk tā notiek tad, ja runa ir par kaut ko salīdzinoši nesvarīgu. Ja lieta ir nopietna, nav viegli atkāpties un atvainoties, tādējādi atzīstot savu priekšstatu nepareizību, atzīstot, ka esam maldījušies savos uzskatos par pasauli. Kā izrādās, pastāv nozīmīga pretruna starp mūsu idejām un pasaules patieso seju, un tā ir ārkārtīgi biedējoša doma. Neuzdrīkstoties riskēt, mēs izvēlamies klusēt, nevis paust nožēlu.

Reizumis atvainošanās šķietami nāk ļoti viegli un tu pārliecini sevi, ka esi piedevis cilvēkam, kurš tevi tik ļoti sāpinājis, tomēr aizvainojums joprojām gruzd kaut kur iekšienē un nelaiž tevi vaļā. Dāvājot piedošanu, cilvēks atsvabinās no pārestības izjūtas un arī no tās cēloņa, taču, iespējams, tu vēl neesi tam gatavs, gluži kā tas bija ar Kerolu. Viņa atzinās: "Domāju, es varu piedot, bet nezinu, vai man izdosies aizmirst. Tas man sagādā vislielākās raizes. Es nekad neko neaizmirstu. Kad starp mani un vīru rodas kādas nesaskaņas, mēs arvien atdzīvinām pagātnes rēgus. Man jāpaglabā kāds trumpis, ko likt pretī Boba pārmetumiem. Es jūtos pateicīga, ka Bobs vēlas izlīgt. Tomēr manai pateicībai ir savas robežas. Drīz daudz kas sāk likties pašsaprotami. Pēc trīspadsmit laulībā pavadītiem gadiem saprotu, ka nekad neesmu spējusi vaļsirdīgi izteikt savu nožēlu. Tas bijis par iemeslu lielai daļai mūsu nesaskaņu. Es visu paturu sevī un ļauju krāties aizvainojumam."88

Protams, ja kāds tevi sāpinājis un vēlāk saņēmis tavu piedošanu, pastāv iespēja, ka viņš nevilcināsies tevi vēlreiz sāpināt. Kad vaicāju Džounai, ko viņa darītu, ja veikala pārdevējs izturētos rupji pret viņu, saņēmu šādu atbildi: "Es justos aizvainota un vairs neapmeklētu šo veikalu… Ja cilvēks, kurš man licies jauks, sāk izturēties nepatīkami, es nevēlos viņu vairs pazīt."89

Mana kliente Keja aprakstīja cita veida risku. Viņa bieži strīdējās ar vīru, un, kad viņš izdarīja vai pateica ko aizskarošu, Keja gluži vienkārši pārstāja sarunāties ar viņu. "Šādos brīžos es viņu ienīdu. Pēc vienas vai divām dienām sāku ilgoties pēc mūsu sarunām. Viņš dēvēja mani par dumiķīti un mudināja atsākt runāt. Galu galā mana klusēšana taču nevarot ilgt mūžīgi. Man tas patika. Tomēr prieks neturpinājās ilgi. Esmu klusējusi ilgāk par nedēļu, tomēr jau pēc divām dienām vēlējos, kaut viss atkal būtu pa vecam. Es nudien gribēju, lai dzīve atgriežas vecajās sliedēs. Jau pēc pāris dienām es jutos nelāgi un nespēju neko ieēst… Kad biju sākusi šādi uzvesties, vīrs reiz sacīja, ka man neesot ne jausmas, cik ļoti esmu viņu sāpinājusi. Tomēr viņš to nekad nav izrādījis. Ja vien viņš būtu izrādījis aizvainojumu, es droši vien justu gandarījumu, ka man izdevies viņu aizskart, tomēr mūsu attiecības vienalga nebūtu tik sliktas. Es tikai gribēju pārliecināties, ka viņš patiesi jūtas sāpināts. Gribēju, lai viņš jūt to pašu, ko es. Reizēm, kad vīrs mani dziļi aizvainojis, es zaudēju savaldību un sāku raudāt, taču viņš varētu bez tā iztikt. Es tikai vēlējos būt pārliecināta, ka man izdevies viņu sarūgtināt. Tomēr viņš nekad to neizrādīja… Reizēm es gribēju atvainoties viņam, bet nespēju saņemties, lai to izdarītu."

Keja stāstīja, kā reiz pēc ķīviņa atteikusies doties uz svinīgām vakariņām un balli vīra darbavietā, kaut patiesībā ļoti vēlējusies apmeklēt šo pasākumu.

"Es gulēju uz dīvāna un jutos nožēlojami. Man gribējās iet, bet es nespēju viņam pateikt patiesību."

"Kādu rīcību tu no viņa gaidīji, kad paziņoji savu lēmumu?"

"Guļot uz dīvāna, es ilgojos, kaut viņš pienāktu un teiktu: "Lūdzu, lūdzu, nāc, mīļā."" Tomēr viņš neko tamlīdzīgu nedarīja, un es jutos satriekta. Tas notika pirms trim gadiem, un, atskatoties pagātnē, man šķiet, ka tieši toreiz sākās depresija. Man vajadzēja klusēt un doties viņam līdzi. Tad viss būtu bijis kārtībā.

Es vaicāju viņai: "Kā tev šķiet, kas ar tevi notiktu, ja tu nekad nebūtu mēģinājusi iebilst Džekam?"

"Domāju, man būtu izdevies sasniegt ko vairāk. Es varētu likt viņam justies pazemotam. Varbūt man vajadzēja kļūt par viņa mazo kalponīti."90 Uztverot sevi kā ļoti vāju vai nelabojami ļaunu cilvēku, kuram nav tiesību sacelties pret pāridarītāju, nav brīnums, ka tevi vajā bailes tikt iznīcinātam no viņa rokas, it sevišķi, ja piedēvē viņam daudz vairāk spēka un varas.

Tu būvē mūri apkārt tukšumam, ko jūti sevī, un zvēri mūžam nepiedot. Solījums panākt atriebību un nekad nepiedot var kļūt par tavas identitātes kodolu. Pāris pēdējās desmitgades bērniem Ziemeļīrijā, Tuvajos Austrumos, Balkānu reģionā, Indijā un Pakistānā tiek mācīts, ka viņu eksistences galvenā sūtība ir atriebība par ienaidnieku neģēlībām. Diemžēl šie bērni bez ierunām pieņēmuši naida mācību un pat nedomā par konfliktu risināšanu starp protestantiem un katoļiem, arābiem un ebrejiem, serbiem, horvātiem un musulmaņiem, un indiešiem un musulmaņiem, jo attiecību nokārtošana atņems jēgu viņu dzīvei, zudīs eksistences pamati.

Dažreiz, runājot par nepiedošanu, mēs to dēvējam par "neiecietību" vai "taisnīgām dusmām" un par attaisnojumu minam nepieciešamību cīnīties ar šīs pasaules ļaunumu. Tonijs nicināja "iecietību", uzskatīdams to par aizsegu liekulībai. Viņa niknā neiecietība nodarīja lielas sāpes apkārtējiem un arī viņam pašam. Ciešanas mitējās vien tad, kad viņu piemeklēja, pēc paša vārdiem, dziļa atklāsme, proti, ka neiecietībai var likt pretī ne vien mazdūšīgu piekāpību, bet arī pārliecinātu atturību, kas ir dzenbudisma mācības pamatā.91

Ikvienam būtu jātiecas pēc atturības un objektivitātes, it sevišķi tūlīt pēc smaga, nelabojama trieciena vai cīnoties ar kāda sena ievainojuma sekām. Ja kāds zaudējis savu mīļo bērnu cita cilvēka muļķības vai ļaunprātības dēļ, šķiet neiespējami piedot šim cilvēkam. Līdzīgi ir, ja, kā manā gadījumā, katru dienu jācīnās ar hronisku slimību, kas ir bērnu dienu pieskatītāja nolaidības sekas. Mums ir izvēle, vai nodoties dziļām sērām, rūgtumam un skumjām par zaudējumu un pagātnes nodarījumu vai arī atbīdīt šīs domas malā, pievēršoties kam citam. Iespējams glabāt atmiņas par sava bērna dzīvi pirms nelaimes un izvairīties no domām par viņa nāves apstākļiem, neļaujot vaļu dusmām un izmisumam. Ja mūžīgajā ikdienas cīņā par veselību pieķeru sevi domājam, ka ģimene būtu varējusi aiztaupīt man šo pārbaudījumu, saku sev: "Tā, kas man šodien jāizdara?" Laika gaitā esmu atklājusi, kas varētu pamudināt mani uz skumjām domām par bērnības dienām (piemēram, māsas vēstule , elektroniskais pasts vai telefona zvans), un cenšos par katru cenu izvairīties no šīm bīstamajām situācijām. Protams, tas nav viegli, kā zināms katram, kurš mēģinājis ko līdzīgu, tomēr, tā kā vērtēju sevi augstu, cenšos darīt visu iespējamo sevis labā. Nemēģinu sev melot, ka esmu piedevusi, jo tā tas nav, un pavisam noteikti nenosodu sevi. Gluži vienkārši es mēģinu nošķirties no šīs bērnības pieredzes, atstāt to pagātnē.

Piedošana, izvēloties nošķirtību un atturību, liecina par spēku, nevis vājumu. Tā ir daļa no Budas mācības, ka dukkha jeb ciešanas ir rezultāts mūsu centieniem uzspiest pasaulei savas vēlmes un spītīgi turēties pie pagātnes notikumiem. Alkas pēc atriebības ļauj izbēgt no vainas apziņas, kad šķiet, ka esam rīkojušies nepareizi, un bezpalīdzības jūtām, ja nekas nebija līdzams, lai novērstu nelaimi. Patiesībā atriebības alkas nenozīmē neko citu kā ciešanas. Ja nevēlies ciest, atsakies no vēlmes atriebties. Iespējams, liedzot piedošanu, mēs cenšamies dzīvot pagātnē. Varam mākslīgi turēt pie dzīvības savus aizgājējus, liedzot piedošanu un vairojot pārmetumus sev ("Man būtu vajadzējis labāk pieskatīt savu māti.") vai mirušajiem ("Kāpēc tu neteici, ka mīli mani?"), bet viss, ko iegūsim no centieniem mainīt realitāti, ir dukkha jeb ciešanas.92

Varbūt tev no tiesas izdevies mainīt daļu savas realitātes. Kamēr tu mēģini pasargāt citus cilvēkus, uzņemoties vainu uz sevi, jūties vainīgs par saviem pārkāpumiem un trūkumiem un baidies no soda, bailes arvien pieaug spēkā. Vairojas tavas dusmas pret cilvēkiem, kuri liek tev tā justies, vairojas arī vainas apziņa pret tiem, kurus tev vajadzētu aizsargāt, un līdz ar to pieaug arī rūgti sirdsapziņas pārmetumi, arvien vairāk baiļu un dusmu mūžīgajā apburtajā lokā. Šķiet, no tā nav izejas. Patiesi, izejas nav, jo cilvēks šādā situācijā noslēpis no sevis atslēgu, kas varētu atdarīt aizslēgtās durvis. Viņam nebūs miera, līdz viņš neatklās, kā piedot sev un citiem, un neatļaus citiem dāvāt sev piedošanu. Tikai tad viņš atbrīvosies no pagātnes valgiem un spēs pilnvērtīgi dzīvot tagadnē, raugoties nākotnē ar cerībām. Tomēr nekas no tā nav iespējams, ja neesi gatavs piedot.

Sešus viedokļus, uzskatītus par vienīgajām, īstajām un mūžīgajām patiesībām, var izpaust un uztvert daudz dažādos veidos. Katrs, kurš cieš no depresijas, dara to īpašā, sev vien raksturīgā veidā. Protams, uzskati nav vien idejas mūsu galvās. Tās ir jūtas, emocijas un darbības. Uzskati nosaka mūsu lēmumus, un nereti tas notiek neapzināti. Tu atsakies no tīkamām kurpēm, jo zemapziņā zini, ka tās nav pelnītas.

Lai saprastu, kā šie seši uzskati papildina cits citu, veidojot savādo atsvešinātības sajūtu, kas ir neatņemama depresijas sastāvdaļa, mums vēlreiz tie jāpārskata, respektējot kādu būtisku pamatnostādni. Tā ir tik svarīga mūsu eksistencei, ka nav iespējams atrast vienu vienīgu vārdu tās apzīmēšanai. Tātad apzīmējumu ir daudz un to pamata un papildu skaidrojumi ir ļoti dažādi. Daži vārdi, kas apzīmē šo tik svarīgo dzīves izjūtu:

Gars, dvēsele, sirds, psihe, kvintesence, dzīvības spēks, enerģija, spars, spēks, intensitāte, potenciāls, virzītājspēks, kvēle, dedzība, aizrautība, dzīvīgums, mundrums, sabiedriskums, īpašs starojums, dzīvotspēja, dzīvotgriba, ēlan vital (dzīves dziņa), dzīvības dzirksts, joie de vivre (dzīvesprieks), kaisle.

Atrodoties šīs izjūtas varā, mēs domājam pie sevis: "Šī diena ir tik burvīga. Es ar nepacietību gaidu, ko tā man atnesīs. Dzīve nudien ir brīnišķīga. Man ir tik jauki draugi un kolēģi. Kā es mīlu savu ģimeni! Tas man lieliski izdevās. Man patīk satikties ar cilvēkiem. Mēs tik labi kopā pasmejamies par vecajiem laikiem." Brīnumaino dzīves izjūtu mēs izstarojam uz āru, daloties tajā ar apkārtējiem. "Mēs jūtam gara lidojumu, dzīvības spēka klātbūtni, esam brīvi un atrodamies kustībā. Prieks ir tik dažāds - no miermīlīgas, rāmas vitalitātes līdz neaptveramai, brīnišķīgai līksmei un pacilātībai. Šāda pieredze raisa pašapziņu, radošo garu, optimismu, drosmi un labvēlību."93

Reizēm mūs piemeklē drūmas domas: "Kas par šausmīgu dienu. Man bail no tā, ko šī diena man atnesīs. Dzīve ir briesmīga. Šajā pasaulē man nav neviena paša drauga. Ģimene sagādājusi man tikai vilšanos. Es neko nevaru izdarīt pareizi. Man bail no citiem cilvēkiem. Es nekad neaizmirsīšu visu briesmīgo, kas ar mani noticis." Dzīves izjūta neizplatās uz āru, bet gan šķietami saraujas, patveras iekšienā Nenovēršami mūs pārņem baismīga nojausma, ka "mēs tikai eksistējam, esam pazemoti, ierobežoti, izolēti, nospiesti, nevarīgi, nomākti, sāpju pilni, iztukšoti, sagrauti, baiļpilni, pesimistiski un rūgtas nožēlas skarti".94 Cilvēks kļūst par gūsta un nošķirtības vietu pats sev un apgūst mācību, kas lieliski zināma visiem spīdzināšanas mākslas pratējiem. Daudzi var izciest milzīgas sāpes, dažādus pārbaudījumus un grūtības, bet viens spīdzināšanas veids izrādās efektīvs pat visstiprākajiem un visdrosmīgākajiem - vientulība. Tāpat kā mums nepieciešams gaiss, ēdiens un ūdens, ir svarīgi kļūt par daļu no sarežģītā dzīves rituma. Ja kādam tas tiek liegts, iespējams, paša vainas dēļ, viņš cieš nolādētā mokas, un, jo ilgāk turpinās trimda, jo vairāk viņam jācieš.

Tātad, ievērojot sešas minētās patiesības un liekot tās par pamatu katram lēmumam vai darbībai, mēs notiesājam sevi mokošam vientulības gūstam.

Daudzi cilvēki dzīvo ar pārliecību, ka, iespējams, viņi nav nelabojami ļauni, toties pavisam noteikti nav pietiekami labi. Viņi izmisīgi cenšas novērst savus trūkumus, bet, tā kā jūtas nepieņemami citiem, nespēj atraisīties citu cilvēku klātbūtnē. Šādi ļaudis zaudē cīņā ar dusmām, tomēr augstu vērtē piedošanas spēju un tādēļ pārlieku nenokaujas ar domām par pagātni. Viņi raugās nākotnē ar zināmām cerībām, jo balstījuši savu dzīvi filosofijā, kas pieļauj optimismu. Šie cilvēki nesauks sevi par depresijas upuriem, bet reizēm viņus pārņem sajūta, ka pleciem uzgūlušies smaga nasta un pasaule zaudējusi krāsas. Sirdi nospiež akmens. Šīs sajūtas var ievirzīt dzīvi pareizās sliedēs, taču, ja palaimējas, liels prieks, panākumi, kurus šie cilvēki spēj pieņemt, aizvāc smago akmeni uz visiem laikiem un viņi no jauna ierauga krāsas, jūtas brīvi un viegli kā spalviņas. Tomēr, ja nelaime seko nelaimei un zūd ticība, ka labi darbi dāvā drošību, vai arī kādu dienu piemeklē skaudra atklāsme, ka jaunība aizgājusi uz neatgriešanos, sapņotā dzīve ir neaizsniedzama un tik vajadzīgā mīlestība ir pagaisuši, šie cilvēki ieslīgst sērās un izmisumā un vairs nespēj piedot. Smagums uz sirds liek pamatus depresijas cietumam. Par laimi vairumam depresija līdzinās vien pastaigai pa tumšu aleju līdz brīdim, kad izdosies tikt galā ar visām nedienām. Ja cilvēks vēl pieļauj piedošanas iespēju, viņš spēs nepieciešamības gadījumā samierināties ar pārmaiņām. Neaizverot sirdi mīlestībai, viņš neuzgriež sev muguru pilnībā, spēj būt laipns un saudzīgs pret sevi un ļauj to darīt arī citiem. Mīlestība un piedošana (iespējams, kā depresijas zāļu uzmundrinošais efekts) izved šos cilvēkus no tumšās bēdu ielejas.

Sūzana aprakstīja savu depresiju kā peldi vētrainos un bīstamos ūdeņos un izmisīgus mēģinājumus aizķerties klinšainajā krastā. Pirmajā depresijas reizē viņa savā iztēlē redzēja cilvēku apveidus krasta slīpajā nogāzē. Viņi sniedzās Sūzanai pretī, lai palīdzētu izrāpties no ūdens. Sūzanai izdevās atrast sevī spēkus, lai nokļūtu drošībā. Pēc psihiatra domām, Sūzanas depresiju labvēlīgi ietekmēja ārstēšana ar zālēm. Tomēr katrā nākamajā depresijas reizē draudīgie ūdeņi kļuva arvien dziļāki un bīstamāki, palīgu bija arvien mazāk, to apveidi saruka, un Sūzanai tik tikko pietika spēka, lai nostātos uz cieta pamata. Pat nokļuvusi uz sauszemes, viņa vēl nejutās drošībā. Krauja pavērās nieka soļa attālumā. Kad Sūzana atkal nokļuva slimnīcā, viņa vairs "nereaģēja uz zālēm un elektrokonvulsīvo terapiju". Akmeņainajā krastā nemanīja glābējus, un viņa nekādi nespēja sev palīdzēt. Turklāt Sūzana nebūt negaidīja palīdzību. Viņa ticēja Dieva žēlsirdībai, tomēr tikpat augstu vērtēja Viņa taisnīgumu. Sūzana uzskatīja sevi par samaitātu un slinku un jutās vainīga, ka nav palīdzējusi ģimenei, kā to būtu vajadzējis darīt. Tātad viņa saņēma taisnīgu sodu par savu ļaunumu. Depresija bija sods, un Sūzana ar to samierinājās bez ierunām.

Dodoties tumsas ielejā bez mīlestības un piedošanas, tev neizdosies atrast ceļu ārā no turienes. Cilvēki, kuri ieslīgst depresijā uz visiem laikiem vai arī krīt no vienas depresijas bedres nākamajā, arī starplaikā jaušot depresijas draudošo klātbūtni, ir pilnīgi un galīgi pārliecināti par savu ļaunumu. Viņi zina, ka vajag ļoti censties, lai labotu savus trūkumus, un ka citi cilvēki ir bīstami un no viņiem jābaidās. Šie cilvēki ir pārliecināti, ka patiesība slēpjas vien tajās reliģijas un filosofijas idejās, kas vairo bailes un izmisumu, ka pagātne nav samierināma ar lagadni, bet nākotne ir bezcerīga, savukārt no dusmām jābaidās un piedot nav pareizi. Ja esi viens no šiem cilvēkiem, tu zini: kādu laiku pirms depresijas tev pietika spēka un enerģijas, lai censtos laboties. Tev bija izdevies atrast pietiekami drošu veidu, kā sadzīvot ar citiem, turklāt tavā dzīvē bija viens vai divi cilvēki, kuriem uzdrīkstējies dāvāt mīlestību un uzticību. Toreiz tu neraizējies par nāvi un, domājot par nelaimēm, kas noteikti gaidāmas nākotnē, sacīji sev: "Vēl ne." Izvairījies no dusmām, cik vien tas bija iespējams, un, kaut loloji savas nelaimes tāpat, kā sīkstulis skaita zelta naudas gabalus, neveltīji šai nodarbei pārlieku daudz laika, jo nākotne vēl solīja kādu cerību stariņu. Tad kaut kas notika. Varbūt kārtējā nelaime iznīcināja tavas cerības, varbūt pēdējais piliens sāpju kausā bija mīļa cilvēka aiziešana vai nāve, bet varbūt vainīga apjauta, ka nespēsi vairs ilgāk izlikties labāks nekā esi. Tu esi ļauns, un šī nelaime, lai ko tā nozīmētu, ir pelnīts sods. Zem kājām pavēries baismīgs bezdibenis. Skatu aizver melns mākonis, durvis aizcērtas. Tu esi ieslodzīts depresijas cietumā.

4. nodaļa DEPRESIJAS STĀSTS

Visiem patīk stāsti — patīk stāstīt un klausīties. Kad skatāmies filmu, apmeklējam izrādi vai lasām romānu, mēs, vēl nezinot atrisinājumu, tomēr nojaušam stāsta kopējo sižetu vai lēmu. Kaut ir daudz un dažādu stāstu, sižetu ir salīdzinoši maz. Divi biežākie sižeti ir mīlestības stāsts un labā uzvara pār ļauno. Mīlestības stāsta sižets paredz divu cilvēku satikšanos un iemīlēšanos, kam seko kāds nelāgs pārpratums vai arī mīlniekus piemeklē nepatīkama liksta. Beigu beigās viņiem traģiski jāšķiras vai arī abi dzīvo kopā laimīgi mūžu mūžos. Mīlestības stāsts var būt daļa no vispopulārākā sižeta - labā triumfa pār ļauno. īstajā dzīvē ļaunais bieži vien svin uzvaru pār labo, tomēr stāstus ar šādu sižetu reti atspoguļo filmās, lugās un romānos. Mums visiem patīk, ja stāstam ir labas beigas, bet, ja tas nav iespējams, mums vismaz vajag pārliecību, ka tā vai citādi labais tomēr reiz svinēs uzvaru.

Ne visi stāsti pārtop filmās, lugās vai romānos. Katram ir savs stāsts, savs mūža gājums ar visai vienkāršu sižetu — mēs piedzimstam, dzīvojam un nomirstam. Tomēr pastāv arī vairākas sižeta blakuslīnijas, un vēlos pavēstīt jums vienu no tām, ko pati dēvēju par "Depresijas stāstu".

Katrs depresijas upuris var pavēstīt savu stāstu, tomēr sižets tiem visiem ir kopīgs. Iepriekšējā nodaļā esmu izklāstījusi šī sižeta pamatelementus, bet nu mēģināšu tos izkārtot noteiktā secībā.

Vispirms man jānorāda, kas jāzina katram, kurš vēlas izprast "Depresijas stāstu". Lai saprastu mīlestības stāsta sižetu, jāpazīst iemīlēšanās jūtas, bet iedziļināšanās stāstā par labā triumfu prasa zināšanas par labo un ļauno. Vēloties saprast stāstu par depresiju, nepieciešams zināt, kā cilvēki funkcionē dažādos savas dzīves brīžos.

Kā mēs funkcionējam kā dzīvas būtnes

Pārlaižot skatienu apkārtnei, tev šķitīs, ka redzi kādu pasaules daļu, varbūt istabu, dārzu vai ielu. Tomēr tas, ko redzi, nav pasaules daļa, kāda tā ir pati par sevi. Tu redzi tikai noteiktas pasaules daļas attēlu. Tas veidojies tavās smadzenēs, atrodas tavā galvā. Smadzenes tevi maldina. Tām izdodas pārliecināt tevi, ka attēls atrodas visapkārt, nevis tikai tavā galvā.

Visus attēlus smadzenes veido no atmiņām, kas tajās glabājas. Savukārt atmiņas rada pagātnes pieredze. Tu redzi sev apkārt istabu, jo smadzenes radījušas istabas attēlu saistībā ar tavas pagātnes pieredzi, un dēvē šo attēlu par "istabu", jo kādreiz iemācījies tā darīt. Cita cilvēka "attēls" šajā pašā telpā atšķirsies, jo viņa pieredze nelīdzinās tavai, kaut jūs abi runājat vienā valodā un saucat redzēto par "istabu".

Nav divu cilvēku ar pilnīgi vienādu pieredzi, tātad nav divu cilvēku, kuri kaut ko redz pilnīgi vienādi.

Reizēm atšķirīgu pasaules redzējumu nosaka nevienlīdzīgas fiziskās iespējas. Iedomāsimies, ka tu kopā ar draugu stāvi ielas malā un gaidi izdevīgu mirkli, lai šķērsotu dzīvas satiksmes ielu. Jūs abi palūkojaties pa labi un redzat tuvojamies automašīnu. Tavas acs tīklenē ir pilns vālīšu jeb gaismas jūtīgo šūnu komplekts, kas piešķir krāsu visiem attēliem. Tas nozīmē, ka tu dzīvo krāsainā pasaulē un tātad redzi tuvojamies sarkanu mašīnu, taču tavs draugs to neredz, jo viņa tīklenē trūkst krāsainai redzei nepieciešamo vālīšu. Viņaprāt, mašīna ir pelēka.

Turklāt atšķiras arī jūsu vispārējais skatījums uz mašīnām. Varbūt tu allaž aizrautīgi interesējies par mašīnām un tāpēc tavas zināšanas ir ļoti plašas, kamēr draugs uztver mašīnu vien kā objektu, kas nogādā viņu no punkta A līdz punktam B. Brīdī, kad abi vēršat skatienu pa labi, tavs draugs redz vien pelēku mašīnu, kas jāpalaiž garām, lai šķērsotu ielu, kamēr tu redzi gluži jaunu Golf GTI, kas liek tavai sirdij krūtīs salēkties un iesveļ skaudību pret mašīnas laimīgo īpašnieku.

Ārkārtīgi ikdienišķa aina, divi cilvēki gaida, lai šķērsotu ielu, tomēr tu un tavs draugs katrs iztulkojat šo ainu dažādi.

Mūsu uzvedību nosaka nevis tas, kas ar mums notiek, bet gan mūsu uztvere.

Ar uztveres palīdzību mēs radām priekšstatus. Tā ir mūsu galvenā, nemainīgā funkcija. Mēs sākam radīt priekšstatus jau mātes vēderā, kad smadzenes sasniegušas noteiktu brieduma stadiju, un turpinām to darīt visu dzīvi, katru mirkli, līdz smadzenes pārstāj funkcionēt. Tikai nelielu savu priekšstatu daļu mēs pārvēršam vārdos. Emocijas ir mūsu radītie priekšstati tāpat kā attēli mūsu prātā vai ķermeņa izjūtas. Arī guļot gultā varam bez mitas radīt dažādus priekšstatus, saucot tos par sapņiem, un tajā pašā laikā neapzināti pakļauties priekšstatam, kas vēsta, ka kāju sarāvuši krampji un nepieciešams pagriezties uz otra sāna.

Nav tā, ka ik priekšstatu aizvieto nākamais, iznīcinot visus vecos pieņēmumus. Visi priekšstati, kas veidojušies smadzenēs, tur arī paliek, ieslēpti neskaitāmu neironu tīklojumā. Jauna pieredze maina smalko neironu tīklojumu mūsu smadzenēs un arī priekšstatus, kurus tur glabājam, tomēr priekšstatu struktūra paliek kā vienots veselums un nosaka cilvēka personības būtību.

Tu esi tava priekšstatu struktūra: tava priekšstatu struktūra esi tu.

Visi tevis radītie priekšstati ir minējumi vai teorijas par to, kas notiek tev apkārt. Kad kopā ar draugu grasies šķērsot ielu, jums katram ir sava teorija par tuvojošās mašīnas ātrumu. Neviens no jums skaidri nezina, kāds ir mašīnas ātrums, tomēr jūs varat spriest, ka tā brauc ar ātrumu sešdesmit jūdžu stundā un, tiklīdz mašīna būs aiztraukusies garām, jums pietiks laika šķērsot ielu, iekams garām brauks nākamā mašīna. Minējumam jābūt samērā precīzam, jo neveiksmes gadījumā draud nopietnas nepatikšanas.

Priekšstatu struktūra, kas veido tavas personības būtību, patiesībā ir dažādu minējumu kopums par sevi, savu dzīvi un pasauli. Kad minējumi kaut aptuveni sakrīt ar dzīves īstenību, it viss šķiet reāls un paredzams un tu jūties drošībā, jo tavi minējumi izrādījušies pareizi. Tomēr, tiklīdz uzzini, ka ir nelabojami izgāzies kāds minējums, tevi pārņem bailes un šaubas - šaubas, jo tava priekšstatu struktūra zaudējusi satvaru, un bailes, jo apdraudēta personības būtība.

Tātad, ja stāvi tur kopā ar draugu un saki viņam, ka jums tuvojas jauns GolfGTI, bet drīz vien pamani, ka tas tomēr ir Audi, tevi pārņem vilšanās. Varbūt tavam draugam ir vienalga, kas tā par mašīnu, tomēr tu jūties vīlies, jo, kā izrādās, nemaz neesi tik zinošs, un šis nepatīkamais atklājums izsauc šaubas un bailes.

Kad vien cilvēks atklāj nopietnas nesaskaņas starp īstenību un saviem priekšstatiem par sevi, savu dzīvi un apkārtējo pasauli, viņa būvētā priekšstatu struktūra saņem triecienu, kas draud to sagraut. Tev šķiet, ka tiec sagrauts, izpostīts un iznīcināts kā personība. Tevi sagrābj vārdā nenosaucamas šausmas, kas arvien pieaug, līdz pārņem tevi savā varā. Šādā brīdī steidzami nepieciešams kaut ko darīt, lai nezaudētu pamatu zem kājām. Tev jāatrod veids, kā sevi pasargāt.

Pastāv daudz aizsardzības veidu. Viens no tiem ir depresijas cietums.1

Pamati depresijas cietumam

Cilvēks ierodas šajā pasaulē, starodams neapzinātā pašpārliecinātībā. Gulēdams šūpulī, viņš nemēģina melot, raizējoties par citu uzskatiem un to, vai ir pietiekami glīts un gudrs, lai piepildītu vecāku vēlmes. Tu biji tu pats un nejūties pārsteigts, redzot pretī smaidošu seju. Ar laiku tu pieķēries vienai no šīm smaidošajām sejām, taču kādu dienu smaids pazuda kā nebijis. Seja šķita nikna, nelaipna un neglīta, un tevi pārņēma bailes.

Šai pieredzei sekoja cita, un tu aptvēri, ka neesi pieņemams tāds, kāds esi. Atklājums laupīja neapzināto pašpārliecinātību. Tas lika pamatakmeni depresijas cietumam un iedvesa pārliecību:

Es neesmu pieņemams citiem tāds, kāds esmu. Man smagi jāstrādā, lai labotos.

Tā tu kļuvi par labu cilvēku. Labi cilvēki taču vienmēr tic, ka vēl nav pietiekami labi un viņiem smagi jāstrādā, lai novērstu savus trūkumus. Cilvēki atšķirīgi definē "labā" jēdzienu, bet, lai kā viņi to definētu, labi cilvēki arvien cenšas kļūt labāki. Tikai labi cilvēki izmanto depresiju aizsardzības nolūkos.

Pārliecība, ka neesi pietiekami labs, noved līdz pieciem citiem uzskatiem, proti, tev jābaidās, jāienīst un jāapskauž citi cilvēki, dzīve ir briesmīga un nāve ir vēl ļaunāka, pagātnē noticis tikai sliktais un nākotne nesola neko labu, dusmoties ir nepareizi un nevienam nedrīkst piedot, vismazāk jau sev pašam. Kamēr dzīves ritējums ir rāms, tu spēj sadzīvot ar domu, ka kādam esi nepieņemams, un pārējie pieci uzskati ir atstumti kaut kur zemapziņā, bet, tiklīdz sākas grūtības, tu arvien vairāk kritizē sevi un atrodies piecu uzskatu varā.

Cik nožēlojama un sūra eksistence — būt pārliecinātam, ka esi nepieņemams, un allaž censties laboties. Nav brīnums, ka bērni, nolemti šādai dzīvei, tic, ka tie kādu dienu saņems atlīdzību par savām pūlēm. Savos nomoda sapņos par pieauguša cilvēka dzīvi tu nepacietīgi gaidīji dienu, kad labestība tiks atalgota un tu saņemsi pelnīto mīlestību un apbrīnu, bet pāridarītāji atzīs savu kļūdu un lūgs piedošanu. Tu gribēji ticēt, ka šī diena pilnībā mainīs tavu dzīvi, un uzskatīji šo pasauli par taisnīgu vietu, kur labais triumfē pār ļauno. Iespējams, tava ticība taisnīgai pasaules kārtībai sakņojas reliģiskā pārliecībā vai varbūt tu vienmēr bez ierunām un nešaubīgi esi uzskatījis, ka labie darbi tiks atalgoti, bet ļaunums saņems sodu. Skatoties filmu vai lasot grāmatu, tu cerēji uz labā uzvaru. Ja tā nenotika, filma vai romāns lika tev vilties.

Tā tu kļuvi par labu cilvēku taisnīgā pasaulē. Tā tika likti pamati depresijas cietumam. Vēl tikai vajadzēja kādu nelaimi, kas nostiprinātu cietuma mūrus.

Sastapšanās ar nelaimi

Tev uzglūn trīs veidu nelaimes.

Pirmkārt, var notikt kas tāds, ko jebkurš uzskatītu par lielu nelaimi. Tuvinieka nāve, nelāgs negadījums vai smaga slimība, postošs ugunsgrēks, kas iznīcinājis tavu mājokli un īpašumu, neveiksme darījumos vai darba zaudējums.

Otrkārt, tu vari kļūt par liecinieku šaušalīgai nelaimei, kāda nekad iepriekš nav pieredzēta. Briesmīga vilciena avārija, pašnāvnieka spridzeklis, katastrofa futbola stadionā, vai varbūt esi pieredzējis, kā traģiskā nāvē mirst svešinieks, kas daudzējādi līdzinās tev.

Treškārt, tevi var piemeklēt nelaime, par kuru zināsi tikai tu. Varbūt atklāji partnera neuzticību, bet bērnu labā paturēji šo atklājumu pie sevis, visu mūžu cerēji sagaidīt atzinību un mīļus vārdus no sava tēva, bet viņa nāve iznīcinājusi tavas cerības, varbūt aizgājusi vai mirusi tava slepenā mīlestība, varbūt kādreiz devi sev solījumu turpināt mācības, kad bērni būs pieauguši, bet ģimene tevi no tā atrunāja, un, iespējams, tu kādu dienu ieskatījies spogulī un ar šausmām atklāji, ka labākās dienas jau ir aiz muguras un tavi sapņi nekad nepiepildīsies. Iespējams, tu neatzini nelaimi uzreiz, jo neapzinājies savas patiesās domas un jūtas.

Nav izslēgts, ka trešā veida nelaimes ir vispostošākās, jo, tā kā neviens nezina patiesību, neviens nevar palīdzēt tavās bēdās. Vērotājam no malas var šķist, ka tas ir nenozīmīgs atgadījums, tikai sīkums. Tomēr tavā dzīvē piepeši it viss ir nostājies savās vietās un acīmredzami nenozīmīgs notikums ieguvis īpašu nozīmi. Tas var satriekt tevi pīšļos. Tā notika ar Gvinetu Lūisu. Viņa devās apciemot draugus fermā Velsas rietumu daļā un piedāvājās palīdzēt viņiem apkopt aitas to ziemas mītnē.

Kūts bija ierīkota tā, ka aitas, kurām bija gaidāmi trīs jēri, atradās vienā aizgaldā, aitas, kurām gaidāmi divi jēri, mitinājās citā aizgaldā un tā tālāk. Mums vajadzēja nošķirt no pārējām aitām tās, kuras nebija grūsnas, un mēs to darījām ar margām un šķērskokiem. Raiens paskaidroja, ka tas jādara, lai zinātu, kurām aitām pienākas papildu barības deva. "Tukšās" aitas netiks barotas.

Kad to izdzirdēju, šķita, ka esmu saņēmusi triecienu vēderā. Ar prātu apzinājos - Raiena vārdi nozīmē vien to, ka grūsnās aitas saņems papildu barību, tomēr emocionāli dzirdēju ko citu. Domāju par to, ka sievietes bez bērniem nevienam nav vajadzīgas un nav pelnījušas ne barības kumosu. Pēc tam es sāku badoties.2

Saprotamu iemeslu dēļ Gvineta Lūisa un viņas vīrs Leitons pieņēma lēmumu, ka viņiem nebūs bērnu. Viņa uzskatīja, ka abiem un arī laulībai tā būs labāk, tomēr joprojām pakļāvās sabiedrībā izplatītajam uzskatam, ka "sievietes vērtību nosaka mātes sūtība" un "sievietes bez bērniem ir savtīgas, nelietīgas aprēķinātājas". Beigu beigās "es jutos kā netikumīga, ļauna un nīstama būtne".3 Visu dzīvi Gvineta Lūisa bija centusies būt laba, bet tagad viņai atvērās acis uz savu ļauno būtību. Radās nopietnas nesaskaņas starp patiesību un viņas priekšstatiem par sevi. Vēlāk Gvineta rakstīja:

Dienā, pirms apstājos, es pamodos ar domu, ka man ir lielas nepatikšanas. Kaut biju novārgusi, pie vainas nebija tikai nogurums - vienkārši nekas vairs nešķita pareizi. Es sapratu, ka man nepietiek spēka, lai bēgtu no savām rūpēm. Likās, no šī brīža depresija pati man rādīs ceļu, izeju no šīs sarežģītās situācijas. Man bija jāsēro par dzīvi, kādas man nekad nebūs, jo man nav bērnu. Laika gaitā neiztikt bez nozīmīgiem labojumiem skatījumā uz sevi un nākotnes cerībās. Esmu pārliecināta, ka depresijas mērķis vismaz daļēji bija pieradināšana jaunai realitātei.4

Pirmā un otrā veida nelaimes vēsta cilvēkam par ievērojamu pretrunu starp viņa priekšstatiem un pasaules patieso seju. Ja viņš uzkrāvis sev vainas nastu, depresijas uzdevums ir, kā to aprakstījusi Gvineta Lūisa, pamudināt viņu pielāgot savas cerības un gaidas sev pašam.

Otrā veida nelaimes var tapt neizturamas, ja apkārtējie cilvēki apgalvo, ka tu rīkojies muļķīgi un histēriski un tev būtu jāsaņem sevi rokās. Vēl grūtāk, ja pēc pieredzētās nelaimes visi atgādina, ka vainīgs posttraumatiskā stresa sindroms. Cilvēki runā ar tevi tikai par notikušo traģēdiju, nevis to, ko šī traģēdija nozīmējusi tev. Viņi nedod iespēju izstāstīt, ko tev nozīmēja atklājums, ka nāve ir īsta, reiz tā atnāks arī pēc tevis un pat labi darbi nepasargā no katastrofas.

Nereti pirmā veida nelaimes rada pat vairāk grūtību, jo apkārtējie cilvēki nepagurstoši cenšas tevi mierināt, bet ne jau šāds mierinājums tev ir vajadzīgs. Varbūt pēc vecās un slimās mātes nāves draugi cenšas tevi mierināt, sakot, ka nāve nākusi kā svētība, kamēr tev uz lūpām sastindzis kliedziens: "Viņa man ir vajadzīga. Es nevaru iztikt bez savas mātes! Es viņu pievīlu. Es neattaisnoju viņas cerības."

Lai kāda nelaime cilvēkam būtu uzklupusi, tās iespaidā viņu piemeklē atskārsme par nesamierināmām pretrunām starp viņa uzskatiem par pasauli un tās patieso seju. Tas ir nopietns trieciens viņa priekšstatu struktūrai. Viņa personība sāk zaudēt veselumu, brūk un irst. Šķiet, drīz tā pazudīs no zemes virsas, proti, tiks iznīcināta. Viljams Stairons dēvēja šo stāvokli par "trauksmes, uzbudinājuma un haosa šausmām".5 Endrjū Solomons piedāvāja garāku aprakstu: "Brīdis, kad cilvēks paklūp vai paslīd, brīdis, pirms viņš instinktīvi izstiepj roku, lai apturētu kritienu, sekundes daļa nāvīgu šausmu. Es tā jutos stundu pēc stundas, stundu pēc stundas."6

Attopoties neapskaužamā situācijā, tu neviļus vaicā sev: "Kāpēc tas notika ar mani?" Tā kā tici taisnīgai pasaulei, kur nekas nenotiek nejauši, tu nespēj noticēt, ka notikušais bija tikai nelāga sagadīšanās. Tev paliek divas iespējas: "vainīgs kāds cits" un "tā bija mana vaina".

Tu esi labs cilvēks. Labi cilvēki vaino sevi. Tātad tu pieņem lēmumu, ka notikušais bija tava vaina.

Nu viss nostājas savās vietās, jo nav palicis nekādu neskaidrību. Ja tu būtu bijis pietiekami labs, nelaime nebūtu notikusi.

Tagad tu zini, ka maldījies, uzskatot sevi tikai par nepieņemamu citiem. Tevī slēpjas liels ļaunums, kas bija nelaimes īstais cēlonis, jo tev bija jāsaņem sods.

Tagad viss ir skaidrs, un tu esi piešķīris notikušajam jēgu. Tu esi drošībā - drošībā depresijas cietumā. Tevi ieskauj cietuma mūri, un nu tu esi pasargāts no haosa, kas draudēja sagrābt tevi savā varā.

Tomēr tu esi pilnīgi viens. Tu redzi un dzirdi citus cilvēkus, taču viņi atrodas otrpus cietuma sienai. Nav iespējams aizsniegties līdz viņiem, un patiesībā tu to nemaz nevēlies.

Kā veidojās tava nošķirtība? No kurienes cēlušās cietuma sienas?

Cietuma celšana

Lai saprastu, kā uzcelti cietuma mūri, vispirms jāizprot sava rīcība attiecībā uz citiem un jāatklāj, kāpēc saikne ar citiem cilvēkiem mums ir tik svarīga.

Katram no mums ir noteikta priekšstatu struktūra - kā mēs redzam sevi, savu dzīvi, apkārtējo pasauli un tas nozīmē, ka ikviens dzīvojam savā pasaulā

Tomēr, ja iedomājamies savu pasauli kā balonu un sevi lidināmies apkārt milzīgā balonu mākonī, nesaistītus kopā, izdzīvošana šķiet neiespējama. Mēs neizdzīvosim fiziski, jo ir ļoti sarežģīti uzturēt sevi ideālā stāvoklī tikai ar paša pūlēm. Neizdzīvosim kā indivīdi, jo cilvēki, kuri mēģina izdzīvot, paļaujoties tikai uz paša spēkiem, pamazām zaudē apjausmu par apkārt notiekošo. Viņi nejaudā atšķirt apkārtējās pasaules notikumus no savas iekšējās pasaules norisēm, proti, nespēj nodalīt iespaidus no savām domām un izjūtām. Spīdzinātāji un cietumsargi allaž ir zinājuši, ka cilvēka sabrukumu visātrāk var panākt, ieslogot viņu vieninieka cellē uz nenoteiktu laiku. Tāpēc depresija, iespējams, ir mokošākā aizsardzības taktika, kādu varam izvēlēties.

Tātad mums jāveido saikne ar citiem cilvēkiem. Mūs vieno neredzamas saites, kas šķiet daudz īstākas un stiprākas par jebkuru reālās pasaules ceļu vai tiltu.

Esot kopā ar kādu, kuram esam pieķērušies un dāvājam savu uzticību, mūs vieno kopīgas saites. Tās nezaudē savu spēku arī tad, ja šis cilvēks neatrodas blakus. Jūtamies saistīti ar cilvēkiem, kuri ir ļoti tālu, ar tiem, kurus kādreiz pazinām un kuri nu jau miruši, jūtam saikni arī ar cilvēkiem, par kuriem esam tikai lasījuši vai redzējuši televīzijā. Saikne iespējama arī ar cilvēkiem, kuri pat vēl nav ieradušies šajā pasaulē - bērniem un mazbērniem. Varbūt jūtamies vienoti ar kādu radinieku, kuru nekad neesam satikuši, vai arī ar cilvēku, kas raugās uz pasauli tāpat kā mēs. Iespējama saikne arī ar izdomātiem filmu vai grāmatu tēliem. Varam izturēties pret saviem mājdzīvniekiem vai mantām gluži kā pret cilvēkiem, jūtot nesaraujamas saites.

Tieši tāpat jūtam saikni ar sevi — "es", kas rīkojas, un "es", kas vēro no malas. Abi darbojas kopā kā viens vesels. Sajūtam saikni ar pagātni, kas nosaka identitāti, sniedz mierinājumu un vajadzības gadījumā arī brīdina. Pastāv saikne arī ar nākotni, kuru uzlūkojam ar cerībām un līksmām gaidām.

Saikne var veidoties ar jebko. Ejot pa dzīvu, trokšņainu ielu, varam justies kā daļa no pūļa, sabiedrības daļa. Pastaigājoties lauku apkārtnē, jūtam vienotību ar tīrumiem, kokiem, vēju un debesīm.

Esam tā vai citādi saistīti ar it visu zemes virsū. Kaut esam spiesti dzīvot savu priekšstatu pasaulē, neredzamas saites vieno mūs ar apkārtējo vidi.

Taču tikai tad, ja spējam sevi pieņemt un novērtēt.

Novērsies no sevis, iededzies naidā pret sevi, un saites izkūpēs kā nebijušas.

Uzkraujot sev smago vainas nastu par nelaimi, tu novērsies no sevis un kurini naidu.

Šādā brīdī cilvēks it kā sašķeļas divās daļās — pirmais "es" rīkojas, kamēr otrais "es" nemitīgi kritizē un noniecina viņu. Kritiskais "es" vienmēr ir nosodošs, nežēlīgs un noraidošs, bet rīcības "es" jūtas sodīts, nevērtīgs, viegli aizvainojams un pārbijies.

Sējot naidu pret sevi, tu nošķir sevi no citiem cilvēkiem, jo baidies no viņiem. Ja viņi atmaskos tavu ļaunumu, viņi vēlēsies tevi sodīt un atraidīt. Varbūt viņi pat mēģinās iznīcināt tevi. Turklāt tu jūti atbildību citu priekšā. Tev šķiet, ka nepieciešams viņus pasargāt no sava ļaunuma, kas varētu viņus aptraipīt vai pat nogalināt. Tāpēc šķiet neciešama doma, ka tev kāds varētu pieskarties vai citādi tuvoties.

Tu noslēdz ceļu uz pagātni, jo nav vērts tur meklēt mierinājumu vai aizsardzību. Pagātnē atrodami vien nebeidzami pierādījumi tavam ļaunumam, tam, cik esi nevērtīgs un nepieņemams.

Tāpat tu atsakies no nākotnes, jo vairs nelolo cerības. Tu zini, ka nākotne sola vien sodu par tavu nekrietnību.

Tu sarauj saites ar apkārtējo pasauli. Tā tu kļūsti par izstumto, nekas vairs nesaista tevi ar dabu un sabiedrību, un tas šķiet pareizi. Tu esi pārāk ļauns, lai kaut kur iederētos.

Ticot, ka esi caurcaurēm samaitāts, tu nosaki sev aizliegumus ikkatrā dzīves jomā. Bailes sagrābušas tevi savā varā, un tev nepieciešama barjera, lai justos droši. Sarautās saites un barjeras kļūst par depresijas cietuma sienām.

Viss process no brīža, kad pirmo reizi neizpratnē vaicā sev, kāpēc šī nelaime uzklupusi tieši tev, līdz depresijas gūstam būtībā notiek nepazināti, jo tavas domas, tavi priekšstati kļuvuši par ieradumu. Tas notiek ļoti ātri, burtiski acumirklī. Briesmās jebkurš var kustēties pārsteidzošā ātrumā. Ja, juzdamies pilnīgā drošībā, grasies šķērsot ielu un nez no kurienes parādās pilnā gaitā braucošs motocikls, tu trauksies uz ietvi olimpiskā medaļnieka cienīgā ātrumā. Līdzīgi, kad apdraudēta cilvēka būtība, viņš acumirklī izdomās, kā sevi pasargāt.

Tiklīdz likti pamati depresijas cietumam, celtne var tapt nieka sekundē.

Tomēr vai tev tur jāpaliek uz mūžīgiem laikiem? Vai iespējams atrast izeju no depresijas cietuma?

Depresijas cietuma atslēga

Depresijas cietuma atslēga atrodas vien rokas stiepiena atstatumā. Lai to sasniegtu, nepieciešams mainīt skatījumu uz sevi un apkārtējo pasauli.

Jāatmet vecie priekšstati par sevi kā par nekrietnu un nepieņemamu cilvēku, kuram sūri un smagi jāstrādā, lai novērstu savus trūkumus un nopelnītu tiesības uz eksistenci. Nē, tev piemīt vērtība, tu esi pieņemams citiem un, ja arī pievērsies labiem darbiem, tā ir tikai tava izvēle. Tu negaidi, ka pasaule vai kāds cits tevi atalgos.

Kad pārvarētas bailes no cilvēkiem, vari pārstāt viņus apskaust un nīst. Tu atsauc atmiņā patīkamo pagātnes pieredzi, samierinoties ar sāpēm un visu slikto. Tā kā vairs nebaidies no dusmām, tu spēj tikt ar tām galā, spēj tikt galā arī ar citu cilvēku niknumu. Tagad vari piedot sev un citiem vai vismaz ievērot atturību pret tiem, kuri nodarījuši tev pāri.

Lai cilvēks justos svarīgs un vēlams citiem, nepieciešams pārstāt sevi nemitīgi kritizēt. Jāaizmirst smieklīgās prasības, kuras esi sev noteicis, un ne mazāk smieklīgos standartus, kuriem centies sekot. Lai vietā nāk saprātīgas prasības un sasniedzami, pamatoti mērķi.

Spēja novērtēt un pieņemt sevi nenozīmē tikai atbrīvošanos no depresijas cietuma. Piepeši tu apzinies pasauli sev apkārt un jūties brīvs kā putns. Pazudis tavs nežēlīgais uzraugs, "es", kas bez mitas novēroja, nomāca un biedēja tevi. Tu esi tikai tu pats, brīvs un viens vesels.

Atklājot brīvību, nav nepieciešamības uzskatīt, ka dzīvo nešaubīgi taisnīgā pasaulē, kur nepielūdzams valdnieks izdala apbalvojumus un sodus parastiem mirstīgajiem nesaprotamā veidā. Tu redzi, ka dzīvē sastopamas nejaušības, daži notikumi ir citu cilvēku vai arī tavas rīcības sekas, bet lielākoties lietu kārtību nosaka trīs apstākļi reizē. Kaut spēj kontrolēt vien niecīgu daļu no tā, kas notiek pasaulē, tu apzinies, ka tavā varā ir notikumu interpretācija. Cilvēka reakcija var ieslēgt viņu smacējošā cietumā vai arī darīt viņu laimīgu un brīvu.

Varbūt šķiet sarežģīti mainīt skatījumu uz sevi un apkārtējo pasauli, tomēr tas ir iespējams. Es pazīstu daudzus cilvēkus, kuri to ir izdarījuši, bet vēl lielāks skaits cilvēku ir runājuši ar mani vai rakstījuši, lai pavēstītu par jaunām vēsmām, kas mainījušas viņu dzīvi uz labo pusi.

Šīs ir depresijas stāsta beigas, turklāt laimīgas beigas. Tomēr katrā stāstā par mīlestību un labā un ļaunā cīņu atrodams kāds nelietis, kurš visiem spēkiem cenšas iejaukties, izšķirt mīlētājus vai nostāties ļaunuma pusē, un depresijas stāsts nav nekāds izņēmums. Šoreiz šis neģēlis ir lepnums.

5.nodaļa KĀPĒC PALIKT CIETUMĀ?

Īsa atbilde uz šo jautājumu ir šāda: "Es labāk izvēlos būt labs, nevis laimīgs."

………………………………………………………………………………………

6.nodaļa. KĀPĒC ES PALIKŠU CIETUMA SIENĀS

1. Man ir augsti standarti

………………………………………………………………………………………

2. Es esmu jūtīgs cilvēks

………………………………………………………………………………………

3. Es neriskēšu saņemt atraidījumu

………………………………………………………………………………………

4. Labāk gaidīšu ļaunāko, nekā riskēšu piedzīvot vilšanos

………………………………………………………………………………………

5. Nevienam nav tik nopietnu problēmu kā man

jeb

Kam nav jāsastopas ar manām problēmām, tam tādu nemaz nav

………………………………………………………………………………………

6. Esmu tā pieradis pie ciešanām, ka dzīve bez tām šķistu savāda16

………………………………………………………………………………………

7. Cietumā ir droši

………………………………………………………………………………………

8. Nāvīgākais grēks

………………………………………………………………………………………

7.nodaļa AIZ SIENAS: DZĪVE AR DEPRESIJAS GŪSTEKNI

Dzīve kopā ar depresijas māktu cilvēku ir ļoti sarežģīta. Tā prasa ievērojami lielāku piepūli nekā fiziski slima cilvēka aprūpe.

………………………………………………………………………………………

8. nodaļa KO DARĪT, JA VĒLOS ATSTĀT DEPRESIJAS CIETUMU?

1. Izvairies no "jā, bet…" spēles

Depresijas periodā un varbūt pat ilgāk tu spēlēji to ļoti meistarīgi. Tas notiek šādi. Tu saki draugam: "Es nezinu, kas man kaiš. Vienmēr jūtos noguris, pat no rīta, tūlīt pēc pamošanās. Ar lielām pūlēm sagaidu dienas beigas. Es jūtos iztukšots."

Draugs iesaka: "Vai nav pienācis laiks paņemt brīvdienas? Atelpa no darba palīdzēs tev justies daudz labāk. Dodies prom, baudi sauli un kādu brīdi nedari pilnīgi neko."

Tad tu atbildi: "Jā, tev taisnība, brīvdienas man nudien nepieciešamas, bet es nevaru tagad braukt. Jaunais menedžeris pievienojies mums tikai pirms pāris nedēļām un vēl īsti nav iejuties. Viņš allaž nāk pie manis vaicāt, kā mēs rīkojamies dažādās situācijās. Turklāt sekretāre ir slimības atvaļinājumā - kā vienmēr dabūjusi zīmi no ārsta. Dievs vien zina, kad viņa būs atpakaļ. Manam vecākajam dēlam tuvojas skolas beigu eksāmeni. Viņš gan nav mājās, tomēr zvana mums katru nedēļu, un viņam patīk zināt, ka mēs tur esam, kaut vai katram gadījumam. Tādi nu ir tie bērni, tu jau zini, kā tas ir."

Reizēm tu spēlē "jā, bet…" spēli klusībā. Tu saki ārstam: "Es jūtos nomākts jau kopš mātes nāves. Zinu, ka pagājis vesels gads un man jau būtu vajadzējis tikt tam pāri. Es cenšos saņemties, taču tas ir tik grūti. Mani baida mošanās no rītiem un moka bezmiegs. Liekoties gultā, viss ir kārtībā, patiesībā es nevairu vien sagaidīt gulētiešanas laiku, taču pēc tam man rādās šaušalīgi sapņi un es stundām ilgi guļu nomodā."

Ārsts saka: "Nu, pēdējos pāris gadus jums bijuši dažādi uztraukumi, vai ne? Turklāt vajadzīgs ilgs laiks, lai samierinātos ar mīļa cilvēka zaudējumu. Es izrakstīšu zāles, kas ievērojami palīdzēs uzlabot pašsajūtu. To iedarbība sāk izpausties aptuveni pēc nedēļas vai desmit dienām, bet drīz jūs jutīsieties tā, it kā nekas nebūtu noticis. Izrakstīšu jums arī zāles pret miega traucējumiem."

Tad tu saki: "Pateicos."

Klusībā gan tu saki sev ko citu: "Iepriekšējā reizē, kad viņš man kaut ko iedeva, lai es justos labāk, man bija briesmīgi izsitumi. Viņš teica, ka izsitumi nav saistīti ar šīm zālēm, bet es viņam lāgā neticu. Turklāt miega zāļu tabletes tikai dara mani miegainu nākamajā rītā."

Dažkārt, sākot "jā, bet…" spēli, "bet…" daļa iestājas neapzināti, jo tā ir viena no mūžīgajām patiesībām tavas dzīves pamatā. Tu saki vīram: "Tu tikai paskaties uz bērnu sacelto nekārtību. Visur drēbes un netīri trauki. Viņi domā, ka man nekā cita nav ko darīt, kā tikai novākt nekārtību aiz viņiem." Vīrs tev atbild: "Lai paliek. Viņi ir pietiekami veci, lai paši uzkoptu savas istabas. Ja nē, lai samierinās ar dzīvi nekārtībā. Tu viņus pārlieku aptekalē, klāj gultas, mazgā un gludini veļu. Tu vergo bērnu labā, un viņi neprotas to novērtēt. Tagad viņi ir gandrīz pieauguši. Pienācis laiks iemācīties sevi aprūpēt."

Tu saki: "Tu neesi diez ko labāks par viņiem. Tāpēc jau viņiem piemeties šis niķis. Tu nomet drēbes turpat, kur esi tās noģērbis…" Tā tas turpinās, uzsākot ierastu ģimenes strīdu. Gudrs manevrs no tavas puses, lai nevajadzētu lietot "bet…" vai pat domāt par to. Skaļi neizteiktais "bet…" slēpj mūžīgo patiesību - "ja nevienam nebūšu vajadzīga, mana eksistence ir apdraudēta. Man jādarbojas ģimenes labā, lai viņi arī turpmāk justu vajadzību pēc manis. Ja es likšu bērniem uzkopt istabas, viņi dosies prom un es mūžam palikšu vientuļa". Tas tev nemaz nav jāsaka skaļi. Tu to vienkārši zini.

Mēs ķeramies pie "jā, bet…" spēles, ja kāds mēģina mums "iesmērēt" nevēlamu padomu. Dažreiz minam iemeslus, kas liedz to pieņemt, citkārt cenšamies atbildēt pieklājīgi, bet klusībā paužam neuzticību un noraidošu attieksmi, bet ir reizes, kad gluži vienkārši nomainām sarunas tēmu bez apzinātas apjautas, ka šis padoms nesaskan ar mūsu mūžīgajām patiesībām. Mēs to darām ikdienišķās, nesvarīgās sarunās un tik regulāri, ka paši to vairs nemanām. Tomēr es lūdzu, uzsākot ceļu ārā no depresijas cietuma, pievērst īpašu uzmanību tām reizēm, kad atkal ķeries pie "jā, bet…" spēles. (Populārs šīs spēles veids: "Jā, man ir depresija, taču neviens nedrīkst to zināt." Kamēr tas tiks turēts noslēpumā no sevis un pārējās pasaules, glābšanas ceļu no depresijas cietuma nav ko meklēt.)

Pirms dažiem gadiem iepazinos ar Ričardu, datoru speciālistu, kurš nu jau vairākus gadus bija bezdarbnieks. Kaut arī tikāmies tikai plašākā sabiedrībā, es drīz pamanīju, ka Ričards aizrāvies ar "jā, bet…" spēli. Draugi ik pa laikam ieteica viņam pieteikties dažādās darba vietās. Sākotnēji Ričards piekrita, taču drīz "bet" sāka birt kā no pārpilnības raga. Vienai firmai esot nelāga reputācija, savukārt citā esot slikts priekšnieks. Viņš ir pārāk kvalificēts šim darbam, tas ir viņa necienīgi, alga nav pietiekami laba, un, ja viņš to uzņemtos, tad zaudētu savu dzīvesvietas pabalstu. Padzirdējis par labi apmaksātu darbu Saūda Arābijā, Ričards paziņoja, ka nevar atstāt bērnus, kuri dzīvoja kopā ar viņa bijušo sievu, turklāt viņš neciešot karstumu. Viņš nespēja pievērsties citai nozarei, jo bija īsts datoru vīrs. Kad viņš pieminēja savu depresiju, draugs ieteica manas grāmatas, taču Ričards nemēdza lasīt grāmatas. Dzirdot ieteikumus apmeklēt psihoterapijas seansus, viņš piesauca savu bijušo sievu, kura slavinot to labumus, lai gan viņš neesot manījis viņā nekādas pozitīvas pārmaiņas. Turklāt viņas terapijas seansi aprobežojušies ar to, ka divas sievietes sanākušas kopā un aprunājušas viņu. Ričards uzskatīja psihoterapiju par lielu krāpšanu un negrasījās velti šķiest savu laiku.

Sarūgtināti par necaurejamo iebildumu sienu, draugi viņam vairs neko neieteica un drīz sāka garlaikoties, uzklausot Ričarda nemitīgās sūdzības par viņa nožēlojamo stāvokli un bezdarbnieka likteni. Viņa sabiedriskā dzīve ievērojami saruka, tomēr viņš nemēģināja izprast situāciju un to labot. Ikviens, kurš mudināja Ričardu biežāk iziet no mājas, pretī saņēma vēl vienu "jā, bet…" - draugi esot aizņemti, jo viņiem taču ir darbs, Ričardam nepietiekot naudas, lai apmaksātu transportu, viņam neesot nekā, ko cilvēkiem sacīt, un tā tālāk.

Skaidrojot savus iemeslus, Ričards runāja laipni un pieklājīgi, tomēr viņa vārdos jautās apslēptas dusmas. Katru reizi viņš jutās vīlies, un vilšanās raisa dusmas. Saprotams, situācija ar darbu nebija no tām labākajām, tomēr neapmierinātība lielākoties bija saistīta ar viņu pašu, nevis apstākļiem. Ričards dusmojās uz sevi, bet nespēja to atzīt. Viņam šķita, ka dusmas vērstas pret valdonīgo tēvu un autoritatīvajiem priekšniekiem, kuri maitājuši viņa karjeru. Dusmas baidīja viņu, un, tā kā Ričards nemēdza analizēt savas izjūtas, viņš nejaudāja atšķirt dusmas no bailēm. Viņš bija ekstraverts jeb cilvēkmīlis un baidījās palikt viens. Nevēlēdamies atzīt, ka baiļu avots slēpjas viņā pašā, priekšstatos par sevi un apkārtējo pasauli, Ričards saskatīja to citos cilvēkos un vietās. Drīz bailes liedza viņam attālināties no mājām vairāk par jūdzi vai divām. Pat Berlīnes mūris, uzcelts apkārt viņa namam, nebūtu tik efektīvs kā Ričarda "jā, bet…" spēle.

Kārtējo reizi pieķerot sevi "jā, bet…" spēlē, pavaicā sev, kāpēc tu to dari. Vai noraidi padomu no bezjēdzīgās "saņemies beidzot" sērijas, vai arī šīs idejas apdraud mūri, ko tik rūpīgi būvēji ap sevi? Vai tik meistarīgi iemanījies spēlēt "jā, bet…" spēli, ka dari to pats ar sevi un nespēj uzņemties neko jaunu? Kad izmēģini ko jaunu, piemēram, jogu vai īpašus vitamīnus, un acumirklī nejūties labāk, vai saki sev, ka tas nav pūļu vērts, un tūlīt padodies? Vai esi par dzīves likumu pieņēmis labi zināmo ieteikumu: "Padodies, ja ar pirmo reizi nesanāk"?

Mēs piedalāmies "jā, bet…" spēlē, jo tā pasargā no nepieciešamības atzīt un pārdomāt jaunas idejas. Tās arvien sagādā raizes. Jaunas idejas liecina, ka mēs varētu būt maldījušies. Tās padara pasauli par mūžam mainīgu, nenoteiktu vietu un liek apšaubīt mūžīgās patiesības, pie kurām iepriekš esam tā turējušies. Jaunas idejas ir bīstamas. Tāpēc jaunu ideju virzītājus bieži apklusina, iesloga cietumā vai noslepkavo, bet laikrakstus likvidē un grāmatas dedzina. "Jā, bet…" spēle labi noder cenzūrai, un tu izmanto to visiem dzīves gadījumiem, īpaši cenšoties atbrīvoties no mokošām sāpēm.

"Lūdzu," jūs katrs savā veidā sakāt, "novērsiet šīs sāpes. Iedodiet man brīnumtableti, paviciniet burvju nūjiņu vai pasakiet maģisko formulu, maģisko skaidrojumu, kas aizvāks sāpes, tikai nelieciet man mainīties."

Daži profesionāļi uzklausa šo prasību un cenšas to izpildīt. Viņi iedod zāles, kas notrulina sāpes, vai arī piedāvā skaidrojumu, ko vari izmantot par aizbildinājumu savai depresijai. ("Manās smadzenēs izjaukts ķīmisko vielu līdzsvars." Vai arī: "Depresija ir mūsu ģimenes joma. Tā tiek ģenētiski pārmantota.") Profesionālis paziņo, ka visas problēmas saistītas ar tavu grūto bērnību, taču piemirst paskaidrot - nozīme ir tam, kā mēs skaidrojam vecāku rīcību, nevis tam, ko viņi darījuši. Tu vaino vecākus par savu nožēlojamo stāvokli un atsakies atzīt, ka, lai gan vecāku izturēšanās lika tev justies sliktam un nepieņemamam, tev ir dota brīva izvēle mainīt vērtējumu par sevi. Lai cik dedzīgi tu pieņemtu tabletes vai aizbildinājumu, tu drīz atklāsi: var notrulināt sāpes un sākt pārvietoties brīvāk, tomēr depresija joprojām uzglūn kādā tumšā kaktā, slēpjot draudus kā snaudošs tīģeris. Lai kā tu pūlētos rast attaisnojumu savai nelāgajai uzvedībai, bērnības atmiņas sagādā vairāk sāpju nekā iepriekš.

Nav burvju varas, kas novērsīs sāpes un ļaus dzīvot tādam kā esi. Tu esi cilvēciska būtne tāpat kā visi pārējie, un cilvēciskas būtnes eksistence paredz, ka jebkurai rīcībai ir savas sekas un mēs nevaram no tā izbēgt (Varbūt netiekam sodīti par saviem grēkiem, taču tie jau paši par sevi ir sods.) Ja tici, ka savā būtībā esi ļauns un nepieņemams sev un citiem, ja baidies no cilvēkiem, ja tava dzīves filosofija raisa jaunas bailes un pesimismu, ja nīsti pagātni un baidies no nākotnes, ja uzskati dusmas par ļaunumu un neesi gatavs piedot, tava ticība un tās ierosinātā rīcība izsauks sāpes. Tās var nomākt, vienīgi mainot ticību. Pārmaiņas ir vienīgais veids, kā tikt galā ar sāpēm.

Tā vai nedaudz citiem vārdiem es mēdzu to sacīt saviem klientiem pirmajā tikšanās reizā Daži cilvēki aiziet uz neatgriešanos, bet citi paliek, sakot: "Labi, es saprotu, ka man ir jāmainās. Tomēr jums man jāapsola, ka, tiklīdz būšu mainījies, mari vairs nebūs nekādu problēmu un es būšu laimīgs."

Šis lūgums balstās uz diviem pieņēmumiem:

1. Kam nav jāsastopas ar manām problēmām, tam tādu nemaz nav (tāpēc, tiklīdz manas tagadējās problēmas pazudīs, es tapšu pilnīgi brīvs).

2. Laime nozīmē pilnīgu skaidrību (tātad es varu būt laimīgs tikai tad, ja droši zināšu, kas ar mani notiks.)

Abi pieņēmumi ir nepareizi. Visiem cilvēkiem, bagātiem un nabagiem, jauniem un veciem, gudriem un muļķiem ir problēmas un dažādi sarežģījumi. Lai kā mēs ilgotos pēc drošības un spējas ieplānot nākotni un pieredzēt savu plānu īstenošanos, tas nav iespējams, jo esam vispasaules sabiedrības daļa un atrodamies nekontrolējamu spēku ietekmē. 1980. gadā Linkolnšīrā slēdza Anglijas karalisko gaisa kara spēku bāzes, un Vulcan bumbvedēji, kas iepriekš patrulēja debesīs, nesot kaujas galviņas, tika nodoti metāllūžņos. Neviens nevarēja paredzēt, ka 1982. gadā Vulcan bumbvedēji spietos virs Folklenda salām. Es nebūtu varējusi paredzēt, ka tā vietā, lai mēģinātu palīdzēt Fejai tikt galā ar raizēm par Džeka aiziešanu no kalpošanas gaisa kara spēkos, es palīdzēšu viņai pārvarēt bailes par vīra nosūtīšanu uz Dienvidatlantiju. Pēc divdesmit gadiem, 2001. gada 10. septembrī, neviens nevarēja paredzēt, ka nākamajā dienā varenais Pasaules tirdzniecības centrs Ņujorkā pārvērtīsies par gruvešu kaudzi. Pat paši teroristi negaidīja šādu iznākumu.

Tāpēc, kad klients saka: "Es esmu gatavs pārmaiņām, ja jūs man iepriekš pateiksiet, kas pēc tam notiks", man atliek vien atbildēt, ka esmu tikai cilvēks un neprotu paredzēt nākotni. Pārmaiņas rada iespējas, savukārt katra iespēja paver arvien jaunas. Pārmaiņas līdzinās ceļojumam neizpētītā teritorijā. Manos spēkos nav norādīt vienīgo pareizo ceļu. Es varu iet blakus, un šis ceļš man pašai būs dažādiem atklājumiem bagāts.

Daži klienti bija gatavi uzņemties risku bez jebkādām garantijām. Domāju, ja tikāt tik tālu šajā grāmatā, jūs esat gatavi riskēt. Tāpēc dosimies uz priekšu.

Kad esi pieņēmis lēmumu atteikties no "jā, bet…" spēles, nepieciešams pārdomāt savu ierasto rīcību briesmu gadījumā. Draudu situācijā pastāv divas iespējas. Mēs varam palikt un cīnīties vai arī bēgt. Reizēm rīkojamies pārsteidzīgi, bet reizēm paliekam uz vietas un cenšamies izvērtēt, ko darīt tālāk.

Ja aizdegas māja, vai palikt un cīnīties ar uguni vai arī steigties ārā? Kad priekšnieks kritizē tavu darbu, uzsākt strīdu vai klusēt? Vairums cilvēku spēj rīkoties elastīgi. Viņi gan cīnās, gan bēg. Citi turpretī rīkojas pēc viena parauga. Sastopami cilvēki, kuri nekad ne par ko nesūdzas. Tiklīdz draud konfrontācija, viņi atmet visam ar roku. Pārmaiņu procesā, meklējot ceļu ārā no depresijas cietuma, tu sastapsies ar daudzām jaunām idejām un jaunu pieredzi. Kā tu parasti reaģē, sastopoties ar kaut ko jaunu, iespējams, bīstamu? Vai cilpo prom kā pārbiedēts zaķis uz kādu drošu vietu vai arī nostiprinies ierakumos un meties cīņā no turienes?

Nepieciešams noskaidrot savu ierasto reakciju uz šķietami bīstamām pārmaiņām, lai vēlāk, uzņemoties risku, izvairītos no nepatīkamiem pārsteigumiem. Varbūt piepeši atklāsi, ka grasies bēgt, proti, atgriezties pie saviem vecajiem, drošajiem paradumiem, vai arī tavi vecie aizspriedumi liegs pieņemt jaunas idejas. Ja parasti dod priekšroku bēgšanai, tad, iespējams, pašizpēte tev šķiet bīstama un tu mēdz atkārtot: "Domāju, es pārlieku cenšos sevi pētīt." Cilvēks, kurš paradis cīnīties no ierakumiem, tā neteiks, jo viņš pēta sevi visai bieži. Par nelaimi tu allaž redzi vienu un to pašu. Tu saki: "Es zinu, kāds es esmu. Man patīk kontrole un kārtība — es nevaru mainīties." Nepieciešams eksperiments ar jaunu domāšanas veidu.

Jaunas idejas un pieredze nav bīstama. Tas ir interesanti, aizraujoši, uzmundrinoši, jautri un tā vērts. Iztiksim bez bēgšanas un cīņas. Lai paliek tikai izaicinājumi un to apguve.

Laodzi1 , kura gudrie spriedumi mūsdienās ir tikpat aktuāli kā pirms divarpus tūkstošiem gadu, runāja par apskaidroto — cilvēku ar harmonisku dzīves ritējumu. Par problēmām viņš teica:

Bet apskaidrotais katrā darbā saredz grūto,

Tādēļ viņš spējīgs visu viegli veikt.

Ceļš ārā no depresijas cietuma ir ceļš uz gudru un harmonisku dzīvi. Tas nekad nav bijis noslēpums, taču ikvienam tas jāatklāj arvien no jauna. Šajā grāmatā neesmu uzrakstījusi neko tādu, kas iepriekš nav bijis zināms, tikai šoreiz mani vārdi izskan kā gudrība, nevis parastas zināšanas. Man pašai tas bija jāatklāj un jānoskaidro, ka vienmēr esmu to zinājusi. Rakstot šo grāmatu, es centos skaidrot un parādīt savas idejas formā, kas būtu saprotama un noderīga lasītājiem. Reiz mans skaidrojums būs novecojis. Tad citiem vajadzēs citā laikā un citai sabiedrībai no jauna izrādīt un skaidrot to, ko patiesībā allaž esam zinājuši — kā izbēgt no depresijas cietuma. Kad Vikija Ripere atskatījās pagātnē, kādas ziņas atrodamas par depresiju rakstu avotos kopš sešpadsmitā gadsimta, viņa atklāja, ka tikai salīdzinoši nesen to sāka uzskatīt par slimību. Iepriekš depresiju jeb melanholiju uzskatīja par nespēju dzīvot gudri un izprast sevi, savas vajadzības un vēlmes. Gadsimtiem ilgi depresijas ārstēšana nav mainījusies. Vikijas kopsavilkums:

Pamatā ir apņemšanās ievērot piesardzīgu un atturīgu dzīvesveidu, ņemot vērā zināšanas par individuālām un konstitucionālām vājībām. Koncentrēšanās maksimāli efektīvai bioloģiskai funkcionēšanai, vēršot sevišķu uzmanību uzturam, miegam un fiziskiem vingrinājumiem. Tīša izvairīšanās no zināmiem fizioloģiskiem un psiholoģiskiem kairinātājiem, piesliešanās kādam sociālā atbalsta tīklam, kā arī sistemātisks treniņš, gatavojoties nepatīkamiem notikumiem. Visbeidzot personīgās atbildības jēdziens un iniciatīva izdarīt izvēli - dzīvot piesardzīgi.2

Atklājums, kā šīs idejas attiecas uz tevi un kā tās izmantot, ir meklētais ceļš ārā no cietuma. Nav ko meklēt burvju atslēgu, kas atdarīs aizslēgtās durvis. Durvis allaž ir atvērtas, ja vien spēj to saskatīt. Lai ieraudzītu durvis, vispirms jāizšķiras par ceļojumu. Tas nebūs viegls. Dažkārt vajadzēs doties uz skarbām vietām, un reizēm tevi pārņems izmisums, nespējot atrast īsto virzienu. Ja spēsi saglabāt neatlaidību, tev izdosies sasniegt ceļamērķi un sazīmēt to, tiklīdz tur nonāksi. Varbūt baidies sākt nezināma ilguma ceļojumu uz nezināmu vietu, taču saņem drosmi un neatlaidies. Kā sacījis Laodzi:

Ar pirmo soli sākas tūkstošjūdžu ceļojums.

2. Esi saudzīgs pret sevi

Tas ir visgrūtāk. Ja izdodas īstenot šīs pārmaiņas, pārējais notiek viegli.

Saudzīga attieksme nozīmē rūpes par sevi. Tomēr tam tu neesi gatavs. Ja tevi mocītu fiziska slimība, nevis depresija, tu nešaubīgi rūpētos par sevi. Tu pārbaudītu, vai esi visu izdarījis pareizi, lai veicinātu atlabšanu. Tomēr tagad, kad tavs ķermenis pakļauts neiedomājami sāpīgai pieredzei, tu nedari neko, lai tam palīdzētu. Vēl ļaunāk, tu rīkojies pretēji. Atpūtas vietā tu arvien traucies rīkoties. Atelpas brīdī atguļoties, tu vis nedomā par patīkamām lietām un nebaudi burvīgas fantāzijas, bet gan nododies drausmīgu notikumu apcerei un iztēlojies to ļaunāko. Tev vajadzētu sarūpēt sev barojošu un gardu uzturu, kaut izsalkums tevi nemoka, taču tu to nedari. Tu badojies vai arī pilnīgi pretēji - piestūķē sevi ar kūkām un saldumiem un nebaudi garšu un sāta izjūtu, bet mokies vainas apziņā un naidā par savu alkatību un savaldības trūkumu. Ja tu neciestu no depresijas, bet būtu tikai noguris un pārstrādājies, tu noteikti pacenstos atpūsties, pievērsties patīkamām un izklaidējošām nodarbēm, paņemt brīvdienu. Taču tagad tu neļauj sev atslābināties, brīdi atpūsties un darīt ko patīkamu. Turklāt, ja nu tu tomēr uzsāc ko patīkamu un mierinošu, tu dari visu iespējamo, lai liegtu sev to izbaudīt. Ja nebūtu depresijas un tu būtu tikai noguris, slims un pārstrādājies vai ikdienišķo dzīves likstu nomocīts, tu censtos parūpēties par sevi. Vai varbūt tomēr ne?

Varbūt, nebūdams depresijas varā, mēdzi sevi dažkārt palutināt, taču vairums depresīvo cilvēku, kurus esmu pazinusi, nekad nav izcēlušies ar pienācīgām rūpēm par sevi un saudzīgumu. Viņiem šķiet, ka pieļaujams tikai grūtākais ceļš un katra sev pasniegtā dāvana un atļautā izprieca jāatlīdzina ar papildu darbu, grēku nožēlu vai kādu upuri. Būdami nopietni saaukstējušies, viņi raujas uz darbu, nevis paliek gultā. Viņi ignorē visus ķermeņa brīdinājuma signālus, līdz kādu dienu sabrūk -kuņģa čūlas plīsums vai dzemdes asiņošana. Daudzas depresijas māktas sievietes ilgi cietušas no menstruāciju traucējumiem, nemeklējot palīdzību, kaut ikviena sieviete zina, cik nogurdinošas un mokošas var būt menstruālās sāpes. (Jā, es zinu, ka daudzi ārsti vīrieši neizprot un noniecina šo problēmu vai arī atsakās to ārstēt. Ja tā ir, izglītojiet viņu vai arī izvēlieties ārstu — sievieti.)3 Nevērība pret savu ķermeni un apņemšanās uzskatīt citu problēmas par nozīmīgākām sakņojas pārliecībā par savu iekšējo ļaunumu. Cilvēks arvien cenšas būt labs, neuzdrīkstas atpūsties un izturēties bezrūpīgi.

Depresija nav iedomājama bez dziļas emocionālas pieredzes. Jebkuru emocionālu pieredzi, patīkamu vai nepatīkamu, laimīgu vai nelaimīgu, pavada noteiktas fizioloģiskas pārmaiņas. Dziļa emocionāla pieredze prasa ilgāku miera un atveseļošanās periodu. Kad cilvēks smejas, viņš jūt pārmaiņas savā ķermenī. Lai cik tās būtu patīkamas, viņam reiz jāpārstāj smieties un jāļauj elpošanas un sirdsdarbības rādītājiem atgriezties normas robežās. Dusmas un bailes veicina izteiktas fizioloģiskas pārmaiņas cilvēka ķermenī. Ja emocijas turpinās ilgi, kā tas ir depresijas gadījumā, fizioloģiskās pārmaiņas padziļinās un sāk izpausties ar trīci, galvassāpēm, vēdersāpēm, aizcietējumiem un dažādām savādām, nepatīkamām sajūtām, kuras atbilstošā noskaņojumā var noturēt par smadzeņu audzēja, sirdslēkmes vai vēža simptomiem. Spriedzes pazīmju pesimistiskais skaidrojums arvien vairo spriedzi, kas savukārt izsauc jaunus simptomus. Ievērojama un ilgstoša spriedze padara cilvēka orga- nismu neaizsargātu pret dažādiem vīrusiem, tāpēc nav jābrīnās, ka depresijas mākti cilvēki biežāk slimo ar gripu, saaukstēšanos un citām tamlīdzīgām saslimšanām. Depresijas periodā organismam uzlikti nopietni pārbaudījumi, tāpēc, lai glābtos no depresijas cietuma, jāmīl savs ķermenis un jāizturas pret to saudzīgi.

Kad depresija vēl nebija sagrābusi tevi savā varā, iespējams, tev bija daži hobiji vai sportiskas intereses, kas sagādāja prieku, bet tagad esi apņēmies nedarīt itin neko, kas varētu raisīt patiku. Tā kā tevi nekas neinteresē un nekas nešķiet pietiekami svarīgs, nav vajadzības gūt prieku. Tāpēc, ja kāds aicina izbaudīt burvīgo dienu un doties pastaigā, tu atbildi: "Jā, bet es zinu, ka nevarēšu to izbaudīt. Turklāt staigājot man atkal varētu parādīties tās sāpes krūtīs. Ja kaimiņi redzēs mani pastaigājamies, viņi teiks: "Viņam taču nekas nekaiš. Kāpēc viņš neatgriežas daгbā?"" Tā nu tu labāk paliec mājās un tukši veries sienā. Nav izmantota izdevība pieredzēt skaistumu, kas pacilātu sirdi un piešķirtu drosmi, izpaliek svētīgais nogurums pēc fiziskas piepūles un iespēja izjust cita cilvēka gudrību un mīlestību. Tas tikai tāpēc, ka tu neļauj sev priecāties un ļauties jaunas pieredzes dāvātajām iespējām.

Marks izstāstīja man par kādu nejaušu, bet laimīgu tikšanos. Pirmo reizi satiku Marku slimnīcā, kur viņš veseļojās pēc zāļu pārdozēšanas. Viņš bija nesen ieradies Linkolnšīrā un pazina šeit vien pāris cilvēku, tāpēc es aicināju viņu apmeklēt sociālā dienesta vadīto dienas centru. Marks nemēģināja atvairīt ierosinājumu, minot kādu, viņaprāt, svarīgu iemeslu, piemēram: "Jā, izklausās pēc labas domas, bet uzturēšanās kopā ar tiem ļaudīm saasinās manas galvassāpes / es pārāk baidos braukt ar autobusu, bet sieva nevar nemitīgi atprasīties no darba, lai vestu mani uz turieni / es satikšu tur citus cilvēkus ar depresiju, un tas liks man justies vēl sliktāk un tā tālāk, un tā joprojām." Viņš rīkojās, pēc paša vārdiem, kā paklausīgs skolnieks, kurš apgūst netīkamu mācību vielu, lai nokārtotu obligāto eksāmenu. Tomēr garlaicīgā, kaitinošā mācību stunda sagādāja viņam pārsteigumu. Dienas centrā Marks iepazinās ar brīvprātīgo darbinieku Džonu, kurš gatavojās kļūt par anglikāņu baznīcas garīdznieku. Marks spēja apspriest ar Džonu savus dzīves jēgas meklējumus, kā arī bailes no nāves. Turklāt Džons iesaistīja Marku savā draudzē, kur Marks jutās kā mājās. Kad Marks apciemoja mani, lai to pavēstītu, depresija nekur nebija pazudusi — ar viņu nebija notikušas pēkšņas, krasas pārmaiņas. Viņš joprojām bija jauns, norūpējies vīrietis, kuru pastāvīgi mocīja galvassāpes un vēdergraizes. Tomēr Marks bija iemantojis cerību, kas ļāva viņam sacīt: "Es zinu, ka reiz jutīšos labāk - varbūt tas notiks pēc vairākiem mēnešiem vai gadiem, varbūt atlabšana nekad nebūs pilnīga, taču ar mani viss būs kārtībā."

Iespējams, nesaudzība pret sevi sakņojas bērnības pieredzē, kad vecāki rīkojās pēc pārliecības, ka pārliekas uzmanības veltīšana un izdabāšana bērna vēlmēm viņu izlutinās. Bērnībā es bieži dzirdēju par "lutināšanu", jo pieaugušie, sevišķi māte, mēdza brīdināt manu tēvu, ka viņš mani pārmērīgi izlutina. Tā kā nezināju, ko tas nozīmē, man tas bija jānoskaidro. Iesākumā šķita - viņi domā, ka tētis man pārāk bieži nes dāvanas. Protams, tēvs bija devīgs, tomēr viņš nepelnīja tik daudz, lai apbērtu mani ar dāvanām. Ar savu laiku un uzmanību viņš gan neskopojās. Tēvs man daudz stāstīja un skaidroja, lasīja priekšā grāmatas un centās ierādīt, cik skaistā un interesantā pasaulē mēs dzīvojam. Viņš uzklausīja to, kas man bija sakāms, un uztvēra mani nopietni, kā līdzvērtīgu personību. Savukārt tie, kuri bija pārliecināti, ka tēvs mani lutina, izturējās pret mani kā pret niecību vai, vēl ļaunāk, kā traucēkli, traipu tīkamā ainavā. Mans tēvs ļāva man raudzīties dzīvē ar drosmi un optimismu, būt man pašai un runāt to, ko vēlos un kam ticu. Cilvēki, kuri baidījās mani "izlutināt", teica: "Ej prom. Paliec klusu. Nevienu neinteresē, kas tu esi un ko tu gribi sacīt. Tu neesi svarīga. Tu neesi nekas." Tikai būdama pieaugusi, es sapratu, ko nozīmē "lutināt bērnu". Lai pasargātu bērnu no lutināšanas, nepieciešams salauzt viņa garu.

Tavs gars noteikti ir locīts, ja ne salauzts, tāpēc nu pienācis laiks to izdziedēt. Iesākumam jācenšas sevi saudzēt un jāļauj to darīt arī citiem.

Saprotams, tev šķiet, ka neesi pelnījis citu cilvēku rūpes un laipnību. Klienti bieži atvainojušies par mana dārgā laika tērēšanu, sakot, ka man vajadzētu pievērsties citam klientam, kurš to būtu vairāk pelnījis. (Es skaidri zināju, ka citkārt šie paši klienti noliegs manu laipnību un rūpes, sakot: "Viņai maksā par tādiem vārdiem.") Dzirdot atrunas, ka klienti nav pelnījuši manu dārgo laiku, es atbildēju vienkārši: "Nemuļķojieties." Bija laiks, kad mēdzu ieslīgt plašos skaidrojumos par to, ka ikviens ir pelnījis palīdzību un ka no manas puses nav pareizi vērtēt, vai viens cilvēks ir labāks par otru, un ka es nevaru spriest tikai par savām iespējām viņam palīdzēt. Izbeidzu skaidrojumus, kolīdz sapratu, ka klientam varētu nepatikt arguments - visi cilvēki, kuri meklē palīdzību, ir pelnījuši to vienādā mērā. Viņam varētu šķist, ka es nemitīgi vērtēju, kritizēju un tiesāju citus, jo viņš pats ir paradis to darīt - tāpat kā tu.

Nerimstošajā vērtēšanas procesā, nespējot cilvēkus pieņemt tādus, kādi viņi ir, tu rūpīgi izskaitļo savus ieņēmumus un izdevumus. Ja kāds tev kaut ko iedāvā - mīlestību vai dāvanu -, tev šķiet, ka jāatbild ar to pašu ja ne lielākā, tad vismaz līdzīgā apjomā. Reizēm cilvēks dāvanu vai tās ekvivalentu tūlīt atdod atpakaļ ar aizbildinājumu, ka nevēlas būt kādam parādā. Kad kāds tev piedāvā mīlestību jebkurā no tās daudzveidīgajām formām, tev šķiet, ka esi nokļuvis nopietnās nepatikšanās. Tu uztver attiecības kā nemitīgi mainīgu bilanci un baidies no parādiem, kurus nekad nespēsi atmaksāt. Tomēr, ja patiesi vēlies atstāt depresijas cietumu, tev jāiemācās, ka mīlošām attiecībām nav nekā kopīga ar grāmatvedības rēķiniem. Mīlošās attiecībās nav iedomājams sacīt: "Ja tu mīlēsi mani, es mīlēšu tevi." vai "Ja būsi labs pret mani, es būšu labs pret tevi.", vai "Vai tiešām tu domā, ka mīlēšu tevi, ja tu visu laiku rīkojies pretēji manai gribai?", vai "Ja tu to nedarīsi, es tevi vairs nemīlēšu." Tamlīdzīgas piezīmes vairāk noder tirdzniecībai vai šantāžai.

Depresijas māktam cilvēkam šķiet, ka mīlestība un laipnība zudušas bez pēdām. Ja kāds piedāvā viņam kaut niecīgu mazumiņu mīlestības un laipnības, viņš nevar to pieņemt, jo nejūtas spējīgs atbildēt ar to pašu, dot līdzvērtīgu dāvanu. Taču lagad pienācis laiks treniņam. Iesākumam pietiks, ja, saņemot kaut ko, apmierināsies ar "paldies", atmetot ierasto "tas nebija vajadzīgs" vai "bez tā varēja iztikt". Nevēlamās piezīmes rada iespaidu, ka dāvana tev nesagādā prieku. Pat ja tā nav īsti attaisnojusi gaidas, uzslavē to kā burvīgu velti. Visparastākais priekšmets šķiet īpašs, ja to pasniedz kā dāvanu. Cilvēkiem patīk dāvināt. Ļauj viņiem to prieku. Cilvēkiem patīk būt laipniem un izpalīdzīgiem. Ļauj viņiem tādiem būt - laipniem un izpalīdzīgiem.

Vajadzīgs treniņš arī komplimentu uzklausīšanai. Centies atteikties no piezīmēm, kas izklausās pēc taisnošanās, piemēram: "Tā vecā kleita, tā man ir jau gadiem." vai "Kas attiecas uz skaitļiem, esmu īsta nepraša. Bez Džima palīdzības man nekas nebūtu izdevies." Patiesībā ieteicams šad un tad pašam veltīt sev komplimentus. Zinu, cik tas ir grūti. Labi atceros kādu vakaru pirms daudziem gadiem, kad Linkolnas Depresijas pacientu pašpalīdzības grupā viesojās psihologs, kurš vēlējās kļūt par vienu no šīs grupas padomdevējiem. Sākotnēji viņš runāja ar grupu par iespējamo amatu, bet pēc tam deva viņiem dažus uzdevumus. Viss ritēja labi, līdz psihologs citam pēc cita lūdza pateikt ko labu par sevi. Šis lūgums izsauca neveiklu klusumu starp klātesošajiem, un pēc brīža grupas vadītāja izplūda asarās. Visi tūdaļ steidzās viņu mierināt, un psihologa virzienā atskanēja neapmierināta murmināšana. Viņš aizgāja, un daudzus mēnešus neviens vairs neieminējās, ka vajadzētu pieaicināt vēl vienu padomdevēju. Tad kādu vakaru, kad visa grupa atkal bija sapulcējusies, jutās vienotāka un spēcīgāka nekā jebkad un klāt nebija neviena profesionāļa, viņi nolēma vēlreiz izmēģināt šo uzdevumu. Katram vajadzēja sastādīt savu labo īpašību sarakstu. Vēlāk viens no grupas locekļiem man pastāstīja, ka pa astoņiem cilvēkiem viņiem izdevās savākt vien piecas labas īpašības, un viena no tām bija šaha spēles prasmei Viņi joprojām atradās pazemības raisītā lepnuma varā.

Saudzīga attieksme pret sevi nozīmē rūpes un samierināšanos, ka esi parasts cilvēks ar visām šāda likteņa priekšrocībām un trūkumiem. Tu neesi nevainojamākais un brīnišķīgākais cilvēks, kāds jebkad aplaimojis pasauli ar savu klātbūtni. Neesi arī sliktākais, nepilnīgākais un ļaunākais cilvēks, kurš jebkad uzdrošinājies elpot šīs pasaules gaisu. Tevī sajaucies labais un ļaunais gluži tāpat kā visos citos cilvēkos, un tava eksistence nav iedomājama bez šī unikālā īpašību sajaukuma. Tu esi ne tik ļauns, kā tev šķiet, un labāks, nekā esi gatavs to atzīt. Izturies saudzīgi pret sevi, bet, kad kļūst par grūtu, varbūt palīdzēs Džerārda Menlija Hopkinsa dzejoļa rindas:

Mana sirds, ļauj man būt līdzjūtīgākam;

Ļauj man dzīvot savai skumjajai nākamībai

Žēlsirdīgi; nedzīvot ar šo izmocīto prātu,

Ar izmocīto prātu, kas tirda arvien.4

3. Pakļauj zāles sev

Antidepresanti var būt noderīgi. Tie palīdz notrulināt sāpes. Zāles veicina garīgu pacēlumu, enerģijas un entuziasma pieplūdumu. Šīs pārmaiņas var izmantot kā pirmo soli ceļā uz citām pārmaiņām savā dzīvē, rūpēs par sevi un izpratnē, kas ir nepareizi un ko vēl vajadzētu mainīt, lai izbēgtu no depresijas cietuma. Antidepresantu lietošanu nepieciešams nopietni pārdomāt.

Gvineta Lūisa sacīja: "Es lietoju izrakstītās zāles un esmu ļoti pateicīga par emocionālo telpu, ko tās man dāvāja, kamēr atjaunoju savas rezerves."5 Viņa turpināja: "Antidepresantu iedarbība sāka izpausties pēc trim nedēļām. Zāles ietekmēja depresijas kvalitāti, bet nemainīja tās dabu. Galvenais ieguvums — papildu telpa, neliels, bet ļoti nozīmīgs attālums starp mani un šausmām. Gluži kā sabiedriskās kārtības sargi, kuri vienā rindā norobežo notikuma vietu, antidepresanti glāba mani no nakts murgiem, kas grasījās iekarot manu apziņu. Es ieguvu šauru atpūtas zonu, apvilktu ar policijas lenti. Tur es beidzot mierīgi varēju kustēties un elpot." Būdama dzejniece, viņa spēja piemeklēt labu salīdzinājumu zāļu lietošanai. "Tas līdzinājās nakts braucienam, kad aizmugurē kāds brauc tev bīstami tuvu ar spoži ieslēgtiem starmešiem. Tu atrodies uz šaura lauku ceļa un nevari palaist braucēju garām (viņš ir vietējais un lieliski pārzina katru ceļa līkumu). Tad tu iedarbini ierīci, kas novērš gaismas atspīdumu atpakaļskata spogulī. Vajātājs, proti, depresija, joprojām ir aiz muguras un vēlas tevi nodabūt no drošā ceļa, tomēr tev izdevies likvidēt galveno ieroci - spožo gaismu."6

Nav zāļu, kas varētu vērst nelaimīgas bērnības atmiņas laimīgās; pārvērst neizdevušos laulību laimīgā savienībā; piešķirt zāļu lietotājam stabilu, nesatricināmu pašapziņu vai pārvērst nosodošos, atturīgos un nepateicīgos radiniekus citos cilvēkos mīlošos, pateicīgos un iecietīgos; pārvērst neaudzinātus bērnus, kuriem raksturīga atkarība vai noziedzīgas tieksmes, par pašu pilnību; nodrošināt stabilu, patīkamu un labi apmaksātu darbu; iekarot mīļotā simpātijas; pārveidot pasauli par drošu, mierpilnu vietu; glābt no nāves. Ja tevi nomoka dažādas dzīves problēmas - kā jau visus -, tev var palīdzēt zāles, kas mazina sāpju un baiļu jūtas. Tās piedāvā svētīgas atpūtas brīdi, tomēr neatrisina problēmas. Atrisināt problēmas vari tikai tu, apzinoties savu stāvokli.

Sāpju slieksnis var būt ļoti atšķirīgs. Esmu spiesta ieņemt aspirīna tableti pie pirmajiem galvassāpju priekšvēstnešiem, bet daži mani draugi pārcieš migrēnas lēkmes bez sāpes remdējošiem līdzekļiem. Daļai cilvēku zāles palīdz atrast ceļu ārā no depresijas cietuma, kamēr citi paveic to bez medikamentiem.

Kad ārsts piedāvā zāļu recepti, svarīgi pašam apzināties, kāpēc esi gatavs to pieņemt vai noraidīt. Nekad nepieņem zāles tikai tāpēc, ka nevēlies sarūgtināt ārstu. Sāc zāļu lietošanu ar pozitīvu mērķi. Pirms receptes pieņemšanas pārliecinies, ka saproti visus iespējamos zāļu efektus. Ārstu pieminētās blaknes var būt ļoti traucējošas. Piemēram, vecākās zāļu grupas jeb triciklisko antidepresantu amitriptilīna un imipramīna bieži sastopama blakusiedarbība ir aizcietējumi un sausums mutē. Ja cilvēkam jau iepriekš vērojami zarnu darbības traucējumi vai viņa profesija saistīta ar runāšanu, zāļu blakusiedarbība var radīt papildu problēmas, kamēr klusam mājās sēdētājam tā, visticamāk, nekaitēs.

Ņemot vērā lielo steigu, kas raksturīga vairumam vispārējās prakses ārsta apmeklējumu, reti kurš iziet no ārsta kabineta, skaidri atcerēdamies visus viņa padomus. Pirms izrakstīto zāļu lietošanas ieteicams vispirms izlasīt pievienoto instrukciju. Vaicājiet farmaceitam visu, ko neesat sapratuši, lasot instrukciju vai uzklausot ārstu, kā arī jebkuras neskaidrības, kas radušās pēc ārsta apmeklējuma. Ja ārsts to jau iepriekš nav izdarījis, kopā ar farmaceitu pārliecinieties, ka jaunās zāles ir saderīgas ar citiem līdztekus lietotajiem medikamentiem, vai tās būtu recepšu zāles vai dabiski ārstnieciskie līdzekļi. Augu izcelsmes līdzekļu sastāvā ir ķīmiskas vielas, kas var traucēt vai pastiprināt recepšu zāļu iedarbību. Piemēram, asinszāle un antidepresanti, sevišķi SSAI (selektīvie serotonīna atpakaļuzsūkšanās inhibitori), satur līdzīgas sastāvdaļas, un nebūtu ieteicams tos lietot vienlaikus.

Prātojot par kāda notikuma cēloņiem, mēs reti apmierināmies ar vārdiem: "To neviens nezina." Biežāk mēs izdomājam kādu teoriju - minējumu - par iespējamajiem iemesliem. Medicīnā un psihiatrijā tā notiek bez mitas, bet pacientiem šie minējumi diemžēl bieži vien tiek uzdoti par faktiem. Daudziem cilvēkiem ir teikts, ka depresijas cēlonis ir izjaukts ķīmisko vielu līdzsvars smadzenēs, taču tikai paretam ārsti paskaidro, ka tā ir teorija, nevis pierādīts fakts, jo neviens īsti nezina, kāds ir pareizais vielu līdzsvars. Daži ārsti sacīs, ka antidepresanti atjauno ķīmisko līdzsvaru. Tas nevar būt īstais skaidrojums, jo, kā nereti norādījusi zinātniece Sūzana Grīnfīlda7 , zāles iedarbojas nekavējoties, bet to iedarbības sekas uz smadzeņu funkcijām sāk izpausties vien pēc apmēram desmit dienām. Acīmredzot ir kāds cits darbības mehānisms, ko pagaidām nav izdevies noskaidrot. Daži ārsti stāsta pacientiem, ka antidepresanti, sevišķi jaunākās paaudzes zāles, SSAI, ietekmē noteiktas smadzeņu daļas, taču zinātnieki apgalvo pretējo. Zāles, kas iedarbojas uz smadzenēm, ietekmē visas smadzenes.8

Droši apgalvot var tikai to, ka daži antidepresanti reizēm palīdz daļai pacientu. Ne visi cilvēki gūst labumu no šīm zālēm. Dažiem antidepresanti ir noderīgi pirmajā reizē, bet, kad depresija atkārtojas otro vai trešo reizi, zāles vairs nelīdz. Tev ir paveicies, ja zāles ir noderīgas. Ja tomēr antidepresanti izrādās neefektīvi, tā nav pacienta vaina. Psihiatri šādus pacientus dēvē par "izturīgiem pret zālēm" jeb "rezistentiem". Varētu nodomāt, ka pacients apzināti pretojas zāļu labvēlīgajai iedarbībai, kaut īstenībā nav tāda antidepresanta — vai jebkura cita medikamenta, legāla vai nelegāla —, kas darītu laimīgus visus.

Šķiet, antidepresanta ietekme nezināmā pakāpē atkarīga no pacienta gaidām un cerībām saistībā ar šīm zālēm. Ārstiem jau izsenis zināmas zāles, kas līdz cīņā ar visu veidu stresu, fizisku vai garīgu. Placebo, zāles, kas, kā cilvēkam šķiet, viņam palīdzēs. Pēdējā laikā zinātnieki vairāk pievērsušies placebo un aktīvu medikamentu efektivitātes salīdzināšanai. Lielā piecus gadus ilgā pētījumā tika salīdzināta SSAI zoloft (sertralīns), asinszāli saturoša augu līdzekļa, un placebo efektivitāte. Šis pētījums uzrādīja zoloft efektivitāti divdesmit pieciem procentiem, asinszāles preparāts līdzēja divdesmit četriem procentiem pacientu, bet placebo efektivitāte rādīja trīsdesmit divus procentus. Tie nav visai spīdoši ārstēšanas rezultāti — vienam no četriem pacientiem palīdz recepšu zāles vai ārstniecisks augu līdzeklis un vienam no trim palīdz cukura tablete, kuras iedarbības spēkam viņš tic, bet cukura tabletei vismaz nav nekādas nevēlamas blakusiedarbības.9

Placebo var būt ne tikai tablete. Daudzi cilvēki atrod depresijas cietuma atslēgu, pievēršoties kādai patīkamai nodarbei, kas, pēc viņu domām, varētu palīdzēt. Tie, kuri saista savu depresiju ar ziemas tumšo laiku un sezonas afektīvajiem traucējumiem (SAT), brīvā brīdī atlicina laiku, lai mierā un klusumā pasēdētu spožā gaismā. Citiem palīdz kaut vai niecīgas rūpes par sevi, piemēram, veselīga diēta vai uzdrīkstēšanās ļauties aromterapijas priekam un mierinājumam. Pozitīva pārmaiņa no pārliecības "es liegšu sev jebkādas izpriecas, jo neesmu tās pelnījis" līdz "es atļaušu sev izbaudīt nelielu prieciņu" var būt pirmais solis ceļā uz spēju novērtēt un pieņemt sevi.

Patīkamas aktivitātes veicina saskarsmi ar laipniem un izpalīdzīgiem cilvēkiem. Šāda saskarsme var izrādīties ļoti noderīga, kas izskaidro jūsmīgos ziņojumus tūlīt pēc SSAI parādīšanās. Kad šīs jaunākās zāles parādījās tirgū, tās reklamēja kā pārākas par vecākās paaudzes medikamentiem gan efektivitātes, gan blakusiedarbību skaita un izteiktības ziņā. Tagad abi šie apgalvojumi tiek apšaubīti. Amerikāņu psihiatrs Arifs Hāns izanalizēja deviņdesmit sešus pētījumus par antidepresantiem starplaikā no 1979. gada līdz 1996. gadam un atklāja, ka piecdesmit divos procentos gadījumu zāļu efektivitāte neatšķīrās no placebo. Tā kā, uzsākot jaunu zāļu lietošanu, bija nepieciešams sekot līdzi pacientu vispārējam veselības stāvoklim, viņi pavadīja salīdzinoši daudz laika ārsta sabiedrībā, aptuveni divdesmit stundas divu mēnešu laikā. Lietojot iepriekšējās zāles, pacientam bija pieejama vien ierastā desmit minūšu saruna ar ģimenes ārstu vai atkārtota receptes izrakstīšana ik mēnesi bez personīga kontakta ar ārstu. Endrjū Loihters, Kalifornijas universitātes psihiatrijas profesors, ir sacījis: "Mēs nevaram pateikt, kāpēc katrā individuālā gadījumā pacienta stāvoklis uzlabojas. Tomēr viens no ietekmējošiem faktoriem neapšaubāmi ir laika daudzums, ko pavadām līdzās šiem cilvēkiem, un mūsu klātbūtnes raisītās izjūtas."10

Visiem antidepresantiem novēro blakusiedarbību, un SSAI nav izņēmums. Ja vēlies iegūt papildu informāciju par šo zāļu ietekmi, iesaku iepazīties ar Deivida Hīlija lielisko grāmatu "Skaidrojums par psihiatrijas zālēm".11

Jau no paša sākuma Eli Lilly, farmaceitiskā kompānija, kas ražo Prozac (fluoksetīnu), neslēpa, ka aptuveni pieciem procentiem zāļu lietotāju vērojams libido zudums, it sevišķi vīriešiem, kuriem bija grūtības panākt vai uzturēt erekciju. Tagad zināms, ka SSAI lietotājiem šīs blakusiedarbības biežums sasniedz vairāk nekā piecdesmit procentu.12 Dažus, iespējams, neuztrauc intereses zudums par seksu, bet citiem tas ir ļoti svarīgi. Esmu satikusi pārus, kuri augu dienu pavada ķildās, bet naktī, baudot gultas dāvāto mieru un drošību, atlīdzina viens otram sāpes un pārpratumus un no jauna nostiprina savstarpējās uzticēšanās saites. Viens no galvenajiem iemesliem, kāpēc sekss ir tik populārs, ir iespēja atrasties ciešā fiziskā kontaktā ar otru cilvēku bez nepieciešamības sarunāties. Pieskāriens dāvā mierinājumu. Turklāt daži cilvēki uzskata labas seksuālās spējas par neatņemamu savas personības apziņas sastāvdaļu. Tā rīkojas vairums jaunu vīriešu. Daļa gadu gaitā pieņemas gudrībā un iemācās lepoties ar citām prasmēm, bet dažiem nav nekā svarīgāka par seksuālajām spējām, kas viņus šķietami nekad nepieviļ. Tātad atšķirīgu iemeslu dēļ SSAI, piemēram, Seroxat (paroksetīns), var postoši ietekmēt lietotāju.

Viljams Skidelskis aprakstīja savu pieredzi - mācoties universitātē, pēc pārslimotas infekciozās mononukleozes viņu pārņēma "neaptverama letarģija". Ģimenes ārsts izrakstīja viņam zāles - Seroxat Viljams Skidelskis rakstīja:

Es uzsāku ārstēšanas kursu, un drīz vien mani iespaidoja zāļu iedarbības intensitāte. Jau pēc pāris dienām jutos savādi apreibis un pārsteidzoši mundrs, it kā būtu saņēmis nelielu amfetamīna devu. Vēl pēc pāris dienām šķita, ka strauji paceļos augšup caur letarģijas slāņiem, gluži kā dziļūdens nirējs atgriežas no okeāna dzīlēm. Pēc nedēļas it viss man apkārt solīja lielisku, brīnumainu nākotni. Likās, man pa spēkam pilnīgi viss, es varu pārspēt ikvienu. Ar mēnesi bija gana, lai pārliecinātu mani par manu neievainojamību.

Viņš atgriezās universitātē un šķita esam laimīgs. "Taču it viss likās neīsts. Patiesībā nekas nebija mainījies; tas bija tikai šķitums. Kas vēl ļaunāk, zāles sāka ietekmēt mani jaunā un iepriekš nepieredzētā veidā." Viljams rakstīja:

Acīmredzamākā blakusiedarbība bija fiziska, taču tā nebija pilnīga impotence. Man izdevās sasniegt erekciju, un arī orgasmi dažreiz bija iespējami. Vairāk bija jūtama vispārēja jutekļu uztveres samazināšanās, it kā būtu bloķēti ierastie seksuālo sulu kanāli. Gluži kā Seroxat iedarbībai vajadzīgās asinis būtu aizplūdušas uz smadzenēm un vairs neplūstu atpakaļ. Jau salīdzinoši agri mani pārsteidza postošs nejūtīgums gurnu apvidū.

Viljams pārstāja lietot Seroxat, bet drīz atklāja, ka nogurumu nomainījušas izjūtas, kas "vairāk atgādina depresiju". Tad ārsts iedeva Viljamam Prozac. Drīz viņš atklāja, ka "nekontrolētā uzbudinājuma vietā iestājies neizsakāms miers". Viljams neraizējās par gaidāmajiem eksāmeniem, kas viņam šķita "vieglākā lieta pasaulē". Tūlīt pēc eksāmeniem Viljams pārstāja lietot Prozac. Viņš paskaidroja: "Es vairs negribēju neko dzirdēt par antidepresantiem. Ņemot vērā savu pieredzi, nospriedu, ka no šīm zālēm nav jēgas. Pēc antidepresantu lietošanas es aicinu visus ievērot īpašu piesardzību. Ja zāles dāvā laimi, bet cilvēkam ir vienalga, vai šī laime ir patiesa vai nē, tad tas nav risinājums - tas pat ir bīstami."13

Viljams Skidelskis vēlējās baudīt dzīvi, un, kā mēs visi laiku pa laikam darām, ilgojās pēc kādas burvju tabletes, kas atjaunos viņa garīgo labsajūtu. Ārsti allaž mēģinājuši izpildīt šo vēlmi. Deviņpadsmitajā gadsimtā par laimes zālēm tika nodēvēts opijs, līdz atklāja tā spēju izraisīt atkarību. Laikā no 1940. gada līdz septiņdesmitajiem gadiem par laimes zālēm uzskatīja barbiturātus un amfetamīnus, savukārt septiņdesmitajos un astoņdesmitajos gados stafeti pārņēma benzodiazepīni, piemēram, Valium (diazepāms) un Ativan (lorazepāms). Zāļu lietotāji ziņoja par mieru, kas šķita nedabisks. Viņi nereaģēja uz apkārtējās pasaules notikumiem un neievēroja savus tuvākos, šķietami pat nelikās ne zinis par viņiem. Vēlāk, pārstājuši lietot zāles, šie cilvēki sēroja par zaudētajiem dzīves gadiem. Daudzi atklāja, ka vairs nespēj atteikties no tabletēm, kas reiz dāvājušas maldīgo laimes izjūtu. No laimes vairs nebija ne vēsts, tomēr atkarība no zālēm bija tik izteikta, ka viņi nespēja atteikties. Vēl joprojām sastopami cilvēki, kuri atkarīgi no barbiturātiem, un tūkstošiem ļaužu ir atkarīgi no benzodiazepīniem.

Mūsu lielākais, universālais trūkums, iespējams, ir tāds, ka nemākam mācīties no vēstures un arvien atkārtojam vienas un tās pašas kļūdas. Medicīna šajā ziņā nav izņēmums. SSAI lietošanu uzsāka ar fanfaru skaņām un brīnumainiem solījumiem, bet deviņdesmitajos gados pasauli pāršalca uztraucoši ziņojumi par zāļu efektiem. Daudzos ziņojumos tika runāts par grūtībām, mēģinot pārtraukt zāļu lietošanu. Ārsti saistīja savādos un sarežģītos simptomus ar oriģinālās problēmas atgriešanos, bet patiesībā tie liecināja par fizisku atkarību no zālēm. Kad cilvēki pārstāja lietot zāles, viņu ķermenis - it īpaši smadzenes — sāka protestēt. Apvienotajā Karalistē medikamentu lietošanu uzrauga Zāļu drošības komiteja un Zāļu kontroles aģentūra. Zāļu drošības komiteja ir saņēmusi veselu virkni sūdzību par Seroxat, kamēr Zāļu kontroles aģentūrā par Seroxat iesniegts visvairāk nelabvēlīgu ziņojumu, salīdzinot ar citām zālēm, turklāt no sešiem medikamentiem, par kuriem saņemts visvairāk ārstu sūdzību, pieci pieder SSAI grupai.14

Visas zāles depresijas, trauksmes, mānijas un psihozes ārstēšanai rada dažādas pakāpes fizisku atkarību. Tās izteiktību nosaka lietotāja individuālās fizikālās īpatnības un zāļu lietošanas ilgums. Ja esi lietojis šīs zāles, neatkarīgi no ārstēšanas ilguma nepārtrauc lietošanu pēkšņi.

No zālēm jāatsakās pakāpeniski. Nepieciešams nedaudz mazināt devu un lietot to vienu vai divas nedēļas, vērojot savu pašsajūtu. Ja nav novērojami nekādi neparasti simptomi, nedaudz samazini devu un vēl vienu vai divas nedēļas uzraugi savu pašsajūtu, un tā tālāk. Šis process aizņems mēnešus, iespējams, tikpat ilgi vai ilgāk, nekā esi lietojis zāles, taču gausa un mierīga atteikšanās ir daudz labāka par strauju un mokošu zāļu pārtraukšanu.

Neatkarīgi no tā, vai cilvēks ir nolēmis lietot antidepresantus vai atteicies no tiem, nepieciešams maksimāli rūpēties par organisma veselības stāvokli. Uzturam ir milzīga nozīme -daudz svaigu augļu un dārzeņu, dažāda veida graudaugu produkti, jogurts, zivis un dzīvnieku tauki ierobežotā daudzumā, ja vien neesi veģetārietis. Turklāt katru dienu bez izņēmuma jāpievēršas fiziskiem vingrinājumiem. Pievienojies jogas nodarbībām, iepazīsti savu ķermeni un iemācies atslābināties. Dodies garā pastaigā, nevis tikai līdz veikalam. Uzliec mūziku un dejo tās pavadībā, skrien augšup pa kāpnēm, soļo uz augšu un uz leju pa virtuves pakāpieniem, līdz paliec bez elpas. Veicot fiziskus vingrinājumus, cilvēka smadzenes ražo hormonus ar uzmundrinošu iedarbību. Vēl vairāk, pēc fiziskas piepūles mēs jūtamies noguruši. Kad vakarā dosies pie miera, vairs nevarēsi gulēt nomodā un uztraukties, jo organisma vajadzība pēc miega izrādīsies stiprāka.

Nelielai daļai SSAI ierosina smagi izteiktas un kaitīgas reakcijas. To nepieciešams atcerēties, lai gadījumā, ja tev šai ziņā nav paveicies, zinātu, ka neparastās izjūtas neliecina vis par ārprāta sākotnējām pazīmēm, bet gan par zāļu ietekmi.

Dažus cilvēkus, reizēm itin drīz, uzsākot SSAI lietošanu, pārņem izteikts nemiers ar saspringumu un nespēju saglabāt miera stāvokli vai gulēt. Šo mokošo stāvokli sauc par akatīziju. Šķiet, akatīzija vairāk raksturīga cilvēkiem ar pastiprinātu trauksmi un it sevišķi ar panikas lēkmēm.15

Tiem, kuri kādu laiku ārstējušies pie psihiatra, visticamāk, tika izrakstītas dažādas zāles, iespējams, dažas no tām tika lietotas vienlaikus. Šāds zāļu kokteilis var izsaukt ļoti nepatīkamas reakcijas. Ja ārsts konstatē, ka zāles nav efektīvas, viņš parasti nomaina tās ar citām, un šai pārmaiņai pašai par sevi var būt kaitīga ietekme. Nepatīkamos simptomus dēvē par serotonīna sindromu - apjukums, patoloģiski pacilāts garastāvoklis jeb hipomānija, uzbudinājums, drebuļi, trīce, caureja, koordinācijas traucējumi un drudzis. Simptomi var izpausties viegli, taču reizēm tie ir izteikti un pat letāli.16

Dzīve nav viegla, un mēs visi laiku pa laikam, kaut vai acumirklīgi, iedomājamies par aiziešanu no dzīves pēc paša gribas. Reizumis cilvēkā mostas vēlme nogalināt ļaudis, kas viņu pievīluši vai nodarījuši pāri. Daži cilvēki, uzskatot pasauli par nelabojami ļaunu vietu, izšķiras nogalināt ne tikai sevi, bet arī bērnus, lai pasargātu viņus no šīs pasaules šausmām. Domājot par slepkavību un pašnāvību, vairums apzinās, ka nekad nespēs īstenot šos nodomus. Mums ir nopietni loģiski iemesli, kāpēc nekad nespēsim to izdarīt. Šie iemesli kalpo kā vairogs pret neapdomīgu rīcību.

Tomēr noteiktas vielas var iznīcināt aizsargvairogus. Tas zināms katram, kurš bijis piedzēries vai izmēģinājis aizliegtas vielas ar narkotisku iedarbību. Šķiet, SSAI, it sevišķi Prozac un Seroxat, līdzīgi ietekmē nelielu daļu zāļu lietotāju. Traģiskā kārtā daži cilvēki, lietojot šīs zāles, atņēmuši sev dzīvību, bet citi pirms pašnāvības nogalējuši arī savu ģimeni. Ja kādam raksturīgi spēji dusmu izvirdumi un viņš kādreiz pie krasām pārmaiņām dzīvē ir apsvēris pašnāvību, varbūt būtu prātīgi atteikties no SSAI lietošanas.

Ja, lietojot SSAI, pacientu moka neciešami simptomi vai viņa prātā arvien biežāk iezogas domas par pašnāvību vai slepkavību, viņam nekavējoties jādodas pie sava ārsta, lai atteiktos no šo zāļu lietošanas.

Labākajā gadījumā antidepresanti atvieglo sāpes, palīdz atpūsties un ļauj saglabāt mērenu mundrumu. Tomēr, lietojot zāles, kas nomāc fiziskas sāpes, allaž vērts paturēt prātā, ka sāpes ir savdabīgs brīdinājums par to, ka ar mums kaut kas nav īsti kārtībā. Šo brīdinājumu nedrīkst atstāt bez ievērības. Sāpes ir patiesas. Mums jāsaprot savas sāpes, nevis tikai jācenšas no tām atbrīvoties.

Daudzi nespēj paciest citu sāpes un nespēj tajās noskatīties. Arī starp medicīnas profesionāļiem sastopami šādi cilvēki. Reizēm ārsti izraksta antidepresantus, jo nespēj atzīt, ka dažkārt sāpes ir neizbēgamas un attaisnotas. Kāda patronāžas māsa reiz man stāstīja par savu apmeklējumu pie sievietes, kuras mazulis divu nedēļu vecumā bija miris no smadzeņu audzēja. Viņa sacīja: "Tas bija šīs sievietes pirmais bērns. Viņa man teica, ka ģimenes ārsts vēlas izrakstīt viņai antidepresantu. Es sacīju, ka viņai ir visas tiesības raudāt, kliegt, kā arī spiegt un spārdīt dažādus priekšmetus."

Sāpju apglabāšana vēl nenozīmē to likvidēšanu. Sāpes paliek un pūžņo gluži kā strutas zem kreveles, pamazām indējot mūs. Kad sirds ir salauzta un stipro sāpju dēļ nav iespējams ievilkt elpu krūtīs, vajag raudāt, kliegt un vaimanāt, protestējot pret acīmredzamo dzīves netaisnību. Vēlāk, kad raudām, kliegšanai, vaimanām un protestiem vairs nepietiek spēka, mēs sākam apzināties savu zaudējumu un iepazīt skumjas, kas nu kļūs par mūsu pavadoni mūža garumā. Svarīgi apzināties, ka šīs skumjas patiesībā ir mūsu draugs, nemainīgs pierādījums tam, cik ļoti mīlējām un novērtējām to, kas nu ir zudis. Kas gan tie par cilvēkiem bez skumjām?

4. Radi miera oāzi savā iekšējā pasaulē

Pirmajā vizītē Čakijs izstāstīja man par sāpēm krūtīs un rokās — reizumis trulas sāpes, reizēm kā pēkšņs naža dūriens krūtīs vai zibenīga sāpju šautra lejup pa roku. Es apvaicājos, ko viņš pats uzskata par šo sāpju cēloni.

Viņš satraucās vēl vairāk. "Domāju, tā ir - tā ir mana sirds. Ārsts to noliedz un saka, ka tā ir tikai spriedze. Man šķiet, viņš tā saka tikai tāpēc, lai mani nesatrauktu."

Čakijs sēdēja stīvā pozā, saliecies uz priekšu krēslā, dūrēs sažņaugtās rokas nolicis uz ceļgaliem. Es centos palīdzēt viņam atslābināties. Pret viņa krūtīm un delmiem varētu šķaidīt valriekstus. Vīrietis veltīja man atvainošanās pilnu smaidu par nespēju izpildīt manas instrukcijas. Kad sāku skaidrot, ka ilgstošs muskuļu saspringums izraisījis sāpes un citas neparastas izjūtas, viņš pieklājīgi uzklausīja mani, taču neizskatījās, ka viņš būtu tam noticējis. Lai ko es teiktu, tas nespēja atsvabināt viņu no sāpēm.

Tā nu mēs sākām apspriest citus depresijas simptomus -traucētu domu plūdumu, ikdienas bailes, dzīves šķietamo bezjēdzību, nemitīgo cīņu ar sevi, jo, ja viņš saminstinātos kaut uz brīdi, iestātos kritiens vēl dziļākā depresijas bedrē.

"Haosa, ārprāta un nāves bezdibenī?" es jautāju.

"Jā," viņš atbildēja.

Tik daudz nu būtu pateikts par maniem mēģinājumiem palīdzēt viņam atslābināties.

Klients nosauca noteicošo iemeslu, kāpēc depresijas māktiem cilvēkiem ir tik grūti ļaut sev atslābt. Nav tā, ka viņi kādā mistiskā veidā būtu zaudējuši šo spēju. Pamatā ir bailes, ka, pārtraucot nemitīgo cīņu un ļaujot sev atslābināties, notiks kas daudz ļaunāks.

Tomēr tas nenotiks. Pārtraucot cīņu, meklējot atslābināšanās ceļus un miera oāzi sevī, tev nedraud kritiens vēl dziļākā depresijas bedrē. Tev nedraud ārprāts un nāve.

Depresija līdzinās kritienam dziļā baseinā. Ja sāksi bezpalīdzīgi kulstīties ūdenī, saceļot šļakatas, nokļūsi zem ūdens, tas sasmelsies mutē, degunā un acīs, un ļoti drīz tu nogursi. Savukārt, ja saglabāsi mieru, bez liekām pūlēm noturēsies virspusē un peldēsi kā pludiņš. Lai izbēgtu no depresijas cietuma, jāļauj dabas dotajām rezervēm noturēt sevi virs ūdens. Tiklīdz beigsi šo nogurdinošo cīņu, viss būs kārtībā. Tas izklausās neprātīgi, taču to pašu var sacīt par padomu, kā rīkoties, ja mašīna iebuksējusi. Pagriezt stūri buksēšanas virzienā. Iesācējiem šis ieteikums arvien izsauc šaubas, bet pieredzējuši šoferi zina, ka tas atbilst patiesībai.

Kā gan piespiest sevi pārtraukt cīņu un radīt miera oāzi savā iekšējā pasaulē?

Iesākumam nepieciešams apgūt atslābināšanās tehniku un regulāri trenēties. Pamatprincips ir vienkāršs - jāizvēlas kāda muskuļu grupa jebkurā ķermeņa daļā, jāsasprindzina muskuļi un pēc brīža atkal jāatslābina. Šo vingrinājumu iespējams veikt sistemātiski katrā ķermeņa daļā, beigās panākot pilnīgu atslābumu, vai arī pievērsties tieši saspringtajai zonai - savilktajiem sejas muskuļiem, seklajai elpošanai un saspīlējumam krūtīs — un apzināti sasprindzināt un atslābināt muskuļus, elpojot lēni un dziļi. Iesākumā lieti noderēs speciālista norādījumi. Vari pievienoties relaksācijas vai jogas nodarbību grupai vai arī iegādāties speciālu ierakstu, kas tagad pieejami plašā klāstā. Ja iespējams, ieteicams šo ierakstu iepriekš noklausīties. Pārliecinies, ka balss ierakstā šķiet patīkama, un, ja pilnīgu atslābināšanos ieteikts sasniegt ar kādas fantāzijas palīdzību, pārliecinies, ka šī iztēles aina tev ir piemērota. Manis apmeklētajās jogas nodarbībās, cenšoties panākt pilnīgu relaksāciju, pasniedzēja ved mūs iztēles pastaigā gar ezeru un caur mežu. Viss ir labi, līdz viņa sāk runāt par eglēm. Manos iztēles mežos aug tikai eikalipti.

Nenoliedzami ir labi apgūt atslābināšanās metodes pieredzējuša skolotāja vadībā, jo dažās ķermeņa daļās, iespējams, saspringums ir tik izteikts, ka vairs nemaz neatceries, kā tas ir — atslābināties. Kad sāku apmeklēt jogas nodarbības, pasniedzēja mēdza sacīt: "Tagad atslābini plecus." Šis ieteikums man šķita dumjš, jo kā gan iespējams atslābināt plecus? Pleci ir tur, kur tie ir. Tikai pēc kāda laika es aptvēru, ka pati turu plecus "tur, kur tie ir", un ka patiesi varu likt tiem atslābt. Tam sekoja atklājums, cik stīvi ir mani pleci un kā savilktas cīpslas ap padusēm, lāpstiņām un muguras augšējā daļā. Kāds draugs, zinošs gan jogas teorijā, gan praksē, norādīja, ka esmu ieņēmusi "sāpēs sarāvies" pozu, kaut dzīvē iztiku bez triecieniem un man vairs nebija vajadzības pēc tādas reakcijas. Es čakli apguvu jogas mācību un tagad raujos čokurā tikai īpašos gadījumos, parasti atkārtojot plecu atslābināšanas vingrinājumus.

Apgūstot ķermeņa atslābināšanas metodes, vari trenēties, kad vien gadās brīva pusstunda vai atrodies grūtā situācijā un jūti pamazām krājamies spriedzi. Tomēr velti cerēt, ka ķermeņa atslābināšana nozīmēs arī vienlaicīgu prāta atslābumu. Uztraucošās domas turpina rosīties gluži kā zaglīgas žurkas. Nepieciešams atrast veidu, kā nomierināt, atslābināt savas domas.

Ričards ir jauns vīrietis, kura dzīvē nav trūcis dažādu grūtību. Kādu vakaru, kad mēs Linkolnas Depresijas pašpalīdzības grupā klausījāmies iemīļotos ierakstus, Ričards man pavēstīja, ka atnesis līdzi savu iecienītāko ierakstu — tokātu no Vidora Piektās ērģeļu simfonijas. "Katru reizi, kad to klausos," viņš teica, "depresija atkāpjas." Tas jāatklāj arī tev - kādi skati vai skaņas palīdz izrauties no realitātes apburtā apļa un nonākt īstākā, skaistākā un svarīgākā vietā, kaut kur ārpus sevis novilktajām robežām. Es raugos debesīs vai uz kokiem, vai putniem, bet parasti uz visiem trim kopā. Esmu dzīvojusi trīs mājās dažādās Anglijas daļās, un katra no tām par spīti daudziem trūkumiem ļāva no visiem logiem netraucēti vērot debesis, kokus un zāli. Mans dārzs dāvā man mieru un spēku. Atlicinot laiku dabas vērošanai, mūzikai vai dzejolim, mēs atrodamies koncentrēta miera stāvoklī, kas ir meditācijas pamatā. Meditācijas mērķis ir atrast mierpilnu vietu sevī un izmantot to kā drosmes un spēka avotu. Meditācija nenozīmē sēdēšanu sakrustotām kājām dienām ilgi, transu un dažādas dīvainības. Tā ļauj tev atklāt to, kas bijis zināms visiem ļaudīm, visām kultūrām un visām reliģijām. Lešāns, kura lieliskās grāmatas par meditāciju noteikti ir lasīšanas vērtas, reiz rakstīja:

Mēs meditējam ar mērķi atgriezties, atrast un atjaunot kādu savas būtības daļu, kas mums reiz bijusi, kaut tolaik to skaidri neapzinājāmies. Vēlāk esam to pazaudējuši, nezinot, kas tas īsti ir un kad un kur notika zaudējums.17

Šī nostāja atbilst Krišnamurti mācībai: "Nav nekur jādodas. Tu jau tur esi." Viņš ir teicis:

Ej gar jūras krastu un ļauj sevi pārņemt meditācijas plūsmai. Ja tā notiek, nemēģini vēlāk dzīties tai pakaļ. Tu notversi tikai atmiņas par to, kas bija, un tas, kas bija, ir tik vien kā tā, kas ir, nāve. Vai, klejojot starp kalniem, ļauj it visam stāstīt tev par dzīves skaistumu un sāpēm, atmodinot apziņu par tavām skumjām un to galu.18

Meditācijai ir senas tradīcijas kristiešu kultūrā,19 sākot ar Jēzus vigīlijām jeb nomodu tuksnesī. Agrīnās kristietības sludinātāji, kuri vientulībā apmetās tuksnesī, meditēja, atkārtojot lūgsnu: "Kungs Jēzu Kristu, Dieva Dēls, apžēlojies par mani, grēcinieku." Svētais Augustīns mācīja, ka apcere ir ļoti svarīga dvēseles meklējumos pēc Dieva. Viduslaiku reliģiskie centri dāvāja ļaudīm patvērumu meditācijai. Šie patvērumi pieejami vēl šodien, un ne tikai tiem, kuri pievienojušies kādai reliģiskai grupai. Tos var izmantot arī cilvēki, kuri meklē patvērumu tikai uz pāris dienām. Mana draudzene izmantoja kvēkeru viesmīlību dažas nedēļas pēc vīra pēkšņās nāves. Kā draudzene man vēlāk stāstīja, tur viņai bija laiks būt vienatnē, sēdēt savā istabā, pastaigāties dārzā un tikties ar cilvēkiem, kad viņa juta pēc tā vajadzību. Ja vēlies izbēgt no depresijas cietuma, smejoties spēku savā kristieša pārliecībā, iespējams, der apsvērt domu par došanos uz tamlīdzīgu patvērumu vai pievienošanos kādai no neformālām grupām, kas sanāk kopā uz pāris meditācijas un pašapceres stundām.

Ja kāds ilgojas pēc patvēruma ārpus kristiešu ietekmes, mūsdienās Lielbritānijā, Amerikā un Austrālijā ir vairākas Austrumu filosofijas sekotāju kopienas, kas piedāvā vientulības un meditācijas pieredzi. Šāda pieredze var būt gandrīz tikpat efektīva kā psihoterapija, jo budisma, daoisma, vēdantas un jogas mācību sludinātie principi daudz neatšķiras no psihoterapijas atziņām.20

Tā kā joga ir ieguvusi ārkārtīgu popularitāti, jādomā, tev ir iespēja pievienoties kādai jogas nodarbību grupai netālu no savas dzīvesvietas. Ja uztraucies, ka izskatīsies smieklīgi triko un zeķbiksēs (ikviens izskatās smieklīgi, ģērbies triko uz zeķbiksēs), apmeklē nodarbības treniņtērpā vai ērtās biksēs un krekliņā. Tev vajadzēs arī paklājiņu, piemērotu tavam augumam, un nelielu spilvenu. Nodarbības laikā nav nekādas sacensības. Katrs cilvēks strādā savā ritmā un savā līmenī. Kā allaž teica mana pasniedzēja: "Ej tik tālu, cik vien vari - tad vēl mazliet tālāk." Jogas nodarbībās mācās stiept ķermeni, ieņemt dažādas pozas, kontrolēt elpošanu, atslābināties, pievērst uzmanību sev šeit un tagad (to sauc par centrējumu) un meditēt.

Neatkarīgi no tā, vai pievienojies meditācijas nodarbībām, meditācijas apgūšana tev var būt ļoti noderīga. Nepieciešams atrast pareizo, sev piemēroto meditācijas veidu. No citiem tu dzirdēsi dažādus ierosinājumus, kurus vari izmēģināt, lai atrastu sev piemērotāko. Lai kuru meditācijas ceļu tu izvēlētos, tam jābūt vienīgi tavam.

Iesākumam nepieciešams atrast vai radīt sev brīvu laiku un telpu. Varbūt no tā cietīs darbs vai vajadzēs lūgt ģimeni atstāt tevi vienatnē uz kādu stundu. Vispirms jānosaka ērtākā sēdēšanas poza. Gulēt nav ieteicams, jo vari aizmigt un zaudēt uzmanības noturību. Iespējams sēdēt pozā sakrustotām kājām uz grīdas (sēdēšana uz neliela spilvena palīdz justies ērtāk) vai arī sēdēt krēslā, kurā jūties ērti. Daži cilvēki apsedz galvu ar šalli; daži aizver acis; citi koncentrē uzmanību uz nelielu objektu, piemēram, akmeni vai ziedu. Tad seko centrējuma process, kura laikā nepieciešams sakopot domas, apzināties, kur tu esi, kā sēdi un kā jūtas tavs ķermenis. Elpojot lēni un dziļi, tu koncentrējies uz kaut ko vienu. Iespējams, tev tīk vērot, kā elpa atstāj ķermeni un atkal atgriežas. Vari skaitīt elpas vilcienus, un katru reizi, kad uzmanība zūd, atsākt skaitīšanu no jauna. Vari iedomāties kādu krāsu un meditācijas laikā vērot to ar savu iekšējo redzi. Tāpat iespējams izvēlēties kādu vārdu vai frāzi un atkārtot to atkal un atkal, vēršot visu uzmanību šai darbībai. Tā var būt mantra, pārņemta no Austrumu literatūras, vai frāze ar īpašu nozīmi, piemēram, "mīlestība un cerība" vai "miers un gaisma", kā arī iemīļots dzejas pants, piemēram, Noridžas Džuliānas rindas:

Viss būs labi, un viss būs labi, un viss, kas būs, būs labi.

To darot, prātā nāks citas domas. Ļauj tām iet un nākt, kamēr neatslābstošā uzmanībā turpini skaitīt savus elpas vilcienus, vērot krāsu vai arī atkārtot mantru vai dzejas pantu. Iespējams, iesākumā tas šķitīs ļoti grūti, taču neatlaidies. Varbūt pirmajā reizē izdosies nosēdēt vien pāris minūtes, taču drīz tevi gaidīs atklājums, ka sēdēšana meditācijas pozā ne tikai ir patīkama, bet arī dod ilgstošu mieru un atslābumu. Pamazām pēc paša cilvēka dabiskās vēlmes meditācijas pozā pavadītais laiks arvien pagarinās. Saprotams, gadīsies nelāgas dienas, kad raizes ielauzīsies tavās domās un novērsīs uzmanību no tā brīža realitātes, taču padoties nedrīkst. Lai nelāgās dienas nāk un iet.

Aptverot, ka itin nekas, pat ne drūmākā, briesmīgākā dzīves diena neturpinās mūžīgi, cilvēks gūst spēju ļaut dažādiem notikumiem nākt un iet, pievēršoties vienīgi tagadnei. Meditācijas laikā mēs apgūstam uzmanības savaldīšanas mākslu, mācāmies koncentrēties uz kaut ko vienu šeit un tagad. To var salīdzināt ar lūkošanos jaundzimuša bērna sejā un patiesu prieku par viņa skaistumu, netērējot spēkus nožēlai par viņa dzimšanas apstākļiem, bailēm par savu piemērotību vecāku lomai, domām par maza bērna apskaužamo drošību vai raizēm par nākotni. Tas ir tāpat kā gatavot maltīti un pievērst uzmanību tikai ēdienam un savām darbībām, neraizējoties par to, vai viss izdosies, kā iecerēts, un vai ģimenei tas būs pa prātam; bez dusmām par to, ka tevi neviens nenovērtē, un saspringtas prātošanas par nākamajiem darbiem, kas patlaban nešķiet pa spēkam. Uzmanības savaldīšanas mācība būtībā ir mācība par esamību. Dzen mākslas21 pārvaldītāji māca kontrolēt uzmanību un atklāt spontānas rīcības skaistumu. Varbūt tā palīdzēs tev iemācīties dzīvot tagadnē, vienīgajā vietā, kas patiesi piemērota dzīvošanai.

Lai spētu atslābināties un meditēt, savaldīt uzmanību un spontāni rīkoties, vispirms jāiemācās uzticēties sev, bet tas nav iespējams bez uzticēšanās citiem.

5. Uzdrīkstēšanās uzticēties sev un citiem

Uzskatot sevi par ļaunu, nepieņemamu sev un citiem, nav iespējams uzticēties sev. Ja baidies, ienīsti un apskaud citus cilvēkus, nav iedomājams, ka varētu viņiem uzticēties. Kad reliģiskā vai filosofiskā pārliecība raisa bailes un pesimismu, nevari uzticēties Dievam vai jebkuram varenajam spēkam, kas, tavuprāt, valda pār Visumu. Cilvēks, kurš neuzticas nevienam, nemitīgi atrodas baiļu varā.

Bija laiks, kad spēji uzticēties citiem un apkārtējai pasaulei. Taču tad viņi pievīla tavu uzticēšanos un pasaule deva negaidītus un briesmīgus triecienus. Tas notika gan bērnībā, gan pieauguša cilvēka dzīvā

Depresijas laikā cilvēks it kā nostājas aizstāvības pozā, kuru pirmo reizi ieņēma bērnībā, lielās briesmās. Mums patīk uzskatīt bērnus par nevainīgiem tajā ziņā, ka viņi nav atbildīgi par saviem viedokļiem un rīcību - noteicošā šeit ir pieaugušo attieksme. Tomēr ikviens bērnībā nonāk morālas dilemmas priekšā, spiests izvēlēties vienu no rīcības variantiem. Būdami jauni un nezinoši, mēs dažreiz varam saredzēt tikai divus variantus, kaut patiesībā eksistē arī citas iespējas. Lai kā arī būtu, bērnībā mēs varam izvēlēties un to arī darām. Džekijas stāstā par Nodija pulksteni bērnam jāizšķir morāla dilemma, kas bieži vien jārisina arī pieaugušajiem - vai atklāt patiesību un nolemt sevi un citus ciešanām, vai arī melot, atbrīvojot citus no ciešanām un riskējot tikt pieķertam melos.

Lai izdarītu krasu izvēli starp divām drūmām perspektīvām, bērnam jāizspriež, vai viņam pietiks drosmes īstenot savu apņemšanos. Kad jāizvēlas, vai uzņemties vainu pašam vai arī vainot vecākus, bērns var izrādīties pietiekami drosmīgs, lai atzītu, ka cilvēki, no kuriem viņš pilnībā atkarīgs, ir nelietpratīgi vai ļauni un ka tagad viņam pašam vajadzēs parūpēties par sevi. Turpretī cits bērns, iespējams, ir pārāk nobijies, lai uzņemtos atbildību par sevi, un tā nu viņš izvēlas būt tas ļaunais un vainīgais. Tā vienā ģimenē, vienu un to pašu vecāku aprūpēti, var izaugt divi ļoti atšķirīgi cilvēki - dumpinieks ar neatkarīgu raksturu un otrs bērns, kas ir pakļāvīgs un pārlieku atkarīgs no citiem. Bērnībā mēs izdarām noteiktu izvēli. Pieauguša cilvēka vecumā mēs varam to brīvi mainīt. Es atkārtošu vēlreiz: nozīme ir tam, kā mēs uztveram vecāku rīcību, nevis tam, ko viņi darījuši.

Ja bērns ir pieņēmis lēmumu pakļauties vecāku prasībām, viņš, iespējams, centīsies atvieglot sev dzīvi, iegalvojot, ka vecāki arvien rīkojas labi un gudri un ka viņi nemaldīgi zina, kā bērnam būtu labāk. Tomēr pierādījumi, kurus sniedz paša acis un ausis, liecina par pretējo. Vecāki ir tikai cilvēki un tātad var kļūdīties. Pat labākie un gudrākie vecāki reizēm pieļauj kļūdas. Arī tad, ja vecāki mīl savus bērnus, viņi reti tos saprot. Ikviens bērns ilgojas pēc visgudrākajiem, vislabākajiem, visstiprākajiem un vissaprotošākajiem vecākiem. Nevienam nav viegli pārdzīvot dziļo vilšanos, atklājot, ka nekas no tā nav patiesība. Turklāt, ja bērns ir samierinājies ar ļauna un nepieņemama cilvēka zīmogu, gribēdams attaisnot vecākus savās acīs, viņš nespēj paciest domu, ka nestais upuris izrādījies veltīgs, muļķīgs zaudējums. Tad viņš pūlas sev iestāstīt, ka tas tā nav. Viņš ir gatavs melot sev, lai nezaudētu ticību vecāku nevainojamībai.

Liekot sev noticēt meliem, mēs nodarām sev lielāko ļaunumu, kāds vien iespējams šajā pasaulē Tas allaž izraisa ciešanas, savas un citu cilvēku ciešanas. Sieva, kura ietiepīgi turpina ticēt, ka viņas savtīgais vīrs, alkoholiķis, "gādā par ģimeni", parasti beigu beigās ziedo savu bērnu labklājību vīra interesēs. Vīrs, kurš pamanījies iestāstīt sev, ka fanātiskā nodošanās darbam "nāk par labu visai ģimenei", aizver acis uz sievas ciešanām un bērnu dusmām. Pietiekami ilgi maldinot sevi, cilvēks zaudē spēju atšķirt patiesību no meliem. Zaudējot patiesības nojausmu, iestājas savas personības apziņas zaudējums. Nav jābrīnās, ja kāds depresijas mākts cilvēks sacīs: "Man šķiet, ka es nemaz neeksistēju." Cits teiks: "Es nespēju kontrolēt savu prātu."

Tā vai citādi šis ceļš ved uz depresijas cietumu. Cilvēks, kuram nav pa spēkam uzticēties sev, jūtas pilnīgi bezpalīdzīgs.

Meli atņēmuši spēju izprast un apzināties sevi. Less Marijs ir slavens austrāliešu dzejnieks un cilvēks ar plašām zināšanām par depresiju. Kad Gvineta Lūisa pavaicāja dzejniekam, ko viņš uzskata par depresijas pretlīdzekli, viņš nevilcinoties atbildēja, ka tā ir "patiesība". Gvineta Lūisa atklāja, ka depresija "smeļas spēkus slepenībā".22 Ja patiesības nav, atliek vien slepenība.

Neuzticēšanās un melošana sev ir briesmīga izvēle, tomēr tā nav neatgriezeniska. Pēc kāda laika tu vari izdarīt citu izvēli - uzņemties atbildību par sevi un uzticēties sev. Pieņemot sevi, tu vari atrast savu īsto "es". Tu vēl neesi aizgājis uz neatgriešanos vai pārstājis eksistēt. Tev tikai jāļauj sev būt tādam, kāds esi.

Kad dzirdu klienta apņemšanos "būt sev pašam", es nemaldīgi zinu, ka mūsu tikšanās reizēm drīz pienāks gals. Kādu dienu Veļa paziņoja, ka nolēmusi vairs neraizēties par savu neatbilstību ideālas mātes, sievas un meitas lomai. Viņa bija pieņēmusi lēmumu neizlikties un būt pati. "Viņi būs spiesti pieņemt mani tādu, kāda esmu," Vela sacīja. "Es negrasos palikt uz vietas un gaidīt tikai tāpēc, ka bērniem šķiet — man tas būtu jādara. Vairs nelološu cerības, ka manām interesēm pilnībā jāsaskan ar vīra vēlmēm. Ja vēlēšos strādāt dārzā vai fotografēt, tad darīšu to. Es centīšos pieņemt savu māti ar visiem viņas trūkumiem un labajām īpašībām. Ja viņa vēlēsies mūs apdāvināt, es nemēģināšu iebilst." Nākamajā tikšanās reizē Vela sacīja: "Es gribētu paņemt trīs mēnešu pārtraukumu. Vēlos pārliecināties, vai spēju tikt galā pati, bez citu palīdzības." Es zināju, ka ar viņu viss būs kārtībā, gluži tāpat kā ar Niku.

Niks bija ļoti izskatīgs, asprātīgs jauneklis, kura sabiedrība man allaž sagādāja prieku. Viņš pats gan uzskatīja sevi par garlaicīgāko cilvēku pasaulē, spējīgu sagandēt omu jebkuram. Niks uzskatīja, ka vērtīgam ieguldījumam ikvienā sociālā grupā ir ļoti liela nozīme. Bērnībā viņš bija apguvis to kā galveno kritēriju, pēc kura viņa vecāki vērtēja cilvēkus, un pieņēmis to kā neapšaubāmu patiesību, attiecinot uz sevi un citiem. Par nelaimi Nikam trūka ticības, ka viņš no tiesas spēj dot vērtīgu ieguldījumu. Viņa ģimenes un draugu sabiedriskās dzīves centrā atradās bārs, kurā viņi regulāri pulcējās piektdienu un sestdienu vakaros. Niks mēdza ilgi gatavoties šiem vakariem, piemeklējot sev piemērotu apģērbu un saspringti cenšoties izgudrot dažnedažādas asprātības, ar kurām paspīdēt draugu priekšā. Tomēr, tiklīdz viņš aizgāja uz turieni, uzmācās neērtības izjūta un mēle šķita kā sasaistīta. Niks jutās nožēlojami. Viņš nejaudāja nedz izvairīties no šiem tikšanās vakariem, nedz mazināt to nozīmi savās acīs. Depresija turpinājās, līdz kādu dienu viņš ieradās manā kabinetā, starodams laimē. Niks paskaidroja, ka pagājušajā piektdienā, gatavojoties gājienam uz bāru, viņš negaidot pieņēmis lēmumu: "Es apņēmos atpūsties un atslābināties, neizliekoties par to, kas neesmu. Tā arī izdarīju -necentos sprēgāt asprātībā un par katru cenu iepatikties. Pamazām sāku izbaudīt šo vakaru. Jocīgi, bet, kad pārstāju uztraukties par to, ko teikšu, man patiesi izdevās pateikt to, ko biju vēlējies. Kad mēģināju par varītēm pateikt kaut ko noteiktā brīdī, piespiest sevi, sakāmais allaž izdevās svešs un samocīts - no tā nebija nekādas jēgas. Tomēr tajā nedēļas nogalē es spēju pateikt to, ko biju nodomājis, un pārējie mani uzklausīja. Tas notika piektdienas vakarā, kad es darīju to pašu ko vienmēr — mazgāju matus un visu pārējo. Pār mani nāca piepeša atklāsme, ka es varu no tā visa atteikties, ja vien vēlos. Tā kā es tik ļoti baidījos no šiem vakariem, es sāku domāt, kāpēc man vispār jāuztraucas par citiem cilvēkiem, ja tas man liek justies tik slikti. Es iešu turp tikai tāpēc, lai gūtu no tā prieku. Tiklīdz biju tā nodomājis, uztraukums acumirklī pagaisa. Patiesībā es pat jutos kā cits cilvēks. It kā es sevi vairs nepazītu. Esot kopā ar vecākiem, man vienmēr šķita, ka nedrīkstu teikt neko tādu, kas varētu viņiem nepatikt, un beigu beigās neteicu neko. Tovakar es negaidot jutos apskaidrots. Mēs devāmies uz to pašu bāru, kā jau katru piektdienas vakaru, taču nu tā man šķita pavisam cita vieta, aizraujošāka, ar svaigām vēsmām. Tur viss bija lieliski." Pēc šī brīnumainā atklājuma mani pakalpojumi viņam vairs nebija vajadzīgi, un turpmāk pirmdienu rītos mani neiepriecināja Nika klātbūtne.23

Neuzticēšanās citiem cilvēkiem ietekmē mūs daudz dažādos veidos. Varbūt tu vēlies doties atvaļinājumā, bet nespēj izšķirties un iekāpt lidmašīnā, baidoties pilnībā uzticēt savu drošību kādam citam. Vai varbūt tu reti izej sabiedrībā, jo baidies izmantot sabiedrisko tualeti vai pat tualeti draugu mājās, šauboties par tīrību. Neuzticēšanās sev un citiem ievērojami sarežģī dzīvi, kā Džīna to trāpīgi aprakstījusi savā vēstulē.

Manas dienas aizrit sarkanā neganta niknuma miglā. Es spēju atrast visu veidu attaisnojumus savam niknumam, bet galvenais no tiem ir bērnišķīgā nesamierināšanās ar neapgāžamo faktu, ka pasaule nav ideāla. Esmu sapratusi, ka vajadzēs gaidīt mokoši ilgi, līdz man izdosies pilnībā pieņemt šo faktu. Tagad mani ļoti uztrauc kāds jautājums - ko, pie velna, tikmēr iesākt ar šīm nebeidzamajām dusmām? Domāju, esmu atradusi atbildi. Džeks norādīja, ka dusmu krāšanos var laikā pamanīt un novirzīt prom, taču man tas šķiet pārāk sarežģīti. Galu galā mana dzīve lielā mērā ir pakārtota Emīlijas vajadzībām, un tas nozīmē, ka esmu spiesta aizturēt dusmas, līdz radīsies piemērots brīdis to izpaušanai - grūti atbrīvoties no akla niknuma un vienlaikus kontrolēt savas emocijas, liekot attēlu domino. Jau dzirdu tevi sakām: "Kurš teica, ka tas būs viegli?" [..] No kurienes gan cēlušās visas šīs dusmas? Tās krājas un krājas jau nedēļām ilgi, kopš mūsu mājā pirmo reizi sākās draugu un radu iebrukums. Man ir grūti būt pilnīgi godīgai attiecībās ar citiem, jo galvā bez mitas maisās domas par to, kas man jādara, ko man vajadzētu darīt. Iekams es apprecējos, mana māte vai no ādas ārā līzdama kritizēja visus manus draugus, un vēlāk es pārņēmu viņas standartus cilvēku vērtēšanai. Saprotams, tā man neizdevās atrast nevienu piemērotu manai gaumei! Es joprojām netieku vaļā no aizspriedumiem, un ir grūti kontrolēt savu reakciju, ļaut brīvu pieeju savai sirdij un mājai. Man arvien neizdodas izdibināt savas patiesās izjūtas par sastaptajiem cilvēkiem.

Dažkārt neuzticēšanās nozīmē nemitīgu vēlmi pēc pateicības. Tu nevari noticēt ģimenes un draugu paustajām mīlestības jūtām bez vārda runas. Sniedzot viņiem kaut ko - dāvanas, pieķeršanos vai savu laiku un pūles -, tu sagaidi nepārprotamu pateicību pēc principa "ticu tam, ko redzu". Nesaņemot cerēto pateicību, cilvēks jūtas pamests novārtā un sāk sūdzēties. Teiciens "pēc visa, ko es darīju tavā labā" ir atsvešinājis daudz vairāk bērnu un vecāku, nekā jebkura vecāku cietsirdības izpausme.

Parasti neuzticēšanās veicina noslēpumainību un nevēlēšanos atklāties. Tā tu vari vienlaikus aizsargāt sevi un kontrolēt citus, jo viņu rīcībā ir tikai ierobežots informācijas daudzums. Tu jūti vajadzību pēc kontroles, it sevišķi pār cilvēkiem, kurus mīli un no kuriem esi atkarīgs. Tā ir nemitīga cīņa par varu, kaut mīlestības došanai un saņemšanai jānotiek no brīva prāta.

Uzticēšanos citiem cilvēkiem nedrīkst likt šaurajos "vai nu -vai" rāmjos - vai nu uzticies kādam, vai nē Ikvienam tā var ļoti atšķirties atkarībā no situācijas un citiem apstākļiem. Lai noteiktu, kad uzticēšanās ir pieļaujama, nepieciešams visā pilnībā izprast otru cilvēku. Dažreiz nespējam uzticēties kādam tikai tāpēc, ka nepārzinām situāciju, kas ietekmējusi šo cilvēku. Kā piemēru var minēt situāciju, kad māte šausmās atklāj - viņas dēls zog naudu no maka un tērē to saldumiem. Viņa gan nezina, ka dēls tādā veidā cenšas nopirkt sev popularitāti skolā un pietiekami neuzticas mātei, lai atklātu viņai patiesību.

Riskējot uzticēties, mēs uzzinām vairāk par sevi un citiem. Tad iespējams apzināti pieņemt lēmumus par uzticēšanos un neuzticēšanos, izvairoties no akliem aizspriedumiem. Atceries, uzticēšanās nozīmē cerību, savukārt cerība saistīta ar nenoteiktību. Paļaujoties uz sevi un citiem, cilvēks ir gatavs samierināties ar nenoteiktību.

Bērnībā tu, iespējams, nebiji gatavs pieņemt nenoteiktību un izlīdzējies ar vienkāršotu skatu uz pasauli, kur valda prognozējams Dievs, kur labos darbus atalgo, bet ļaunums tiek sodīts. Atklājot, ka pasaule nav iekārtota pēc šiem tiesas un taisnības likumiem, tu juties nodots. Mans draugs Džefrijs Rasels, viduslaiku vēsturnieks un pārliecināts kristietis, kurš pētījis, kā gadu gaitā mainījušies priekšstati par ļaunumu,24 atrakstīja man pēc grāmatas "Drosme dzīvot" publicēšanas:

Vēl viens aspekts, sastopoties ar nāvi, ir izjūta, ka tas nav taisnīgi, jo mēs taču esam bijuši tik labi zēni un meitenes. Vai atceries vienu no šausminošākajām fotogrāfijām par dzīvi Varšavas geto? Mazs zēns, aptuveni desmit gadu vecs, sarāvies pie sienas, tuvojoties četriem pamatīgi apbruņotiem nacistiem. Viņa sejas izteiksmē var skaidri nolasīt: "Māmiņa taču teica, ka man nekas nenotiks, ja es būšu labs zēns." Kamēr vien ticēsim ilūzijai, ka Dievs, Visums vai kas cits nekaitēs mums, ja turpināsim būt labi, paklausīgi bērni, mēs nespēsim gūt jēgpilnu izpratni par nāvi (un arī dzīvi, kā tu trāpīgi norādīji savā grāmatā).25

Neuzticēšanās Dievam un Visuma kārtībai skaidrojama ar rūgtu vilšanos pagātnē un kāda nodevību. Cilvēks gluži vienkārši nespēj pieņemt, ka dzīvē ik uz soļa jārēķinās ar risku un ka neko nevar iepriekš paredzēt. Tomēr viņš cenšas smelties spēkus pārliecībā, ka viss būs kārtībā, kamēr viņš centīsies rīkoties labi un pareizi. Šeldons Kops dēvē šo stāvokli par "pseidonevainību".

Nevēlēdamies paciest dzīves nenoteiktību, sarežģītību, tās neizbēgamību, mēs tiecamies pēc skaidrības, meklējot kādu, kurš spēs to nodrošināt. Mēs stūrgalvīgi bez mitas meklējam kādu gudro, burvi, labo aizbildni, kādu, kurš norādīs pareizo ceļu.

Bez šaubām, kādam tas viss jāzina. Nevar taču būt, ka dzīve ir tikai tas, ko redzam, un nekas vairāk, ka nav nekādu slēptu brīdinājumu. Tas nav taisnīgi, ar to ir par maz! Mēs nevaram paciest domu, ka dzīve no tiesas ir tāda, kāda tā ir, bez papildu drošības, bez apliecinājuma, ka esi kas īpašs, pat bez mierinājuma, ko varētu dot pienācīgs paskaidrojums . Nu, varbūt tagad! Pasteidzies!

Mēs ilgojamies pēc kaut kā, kas savedīs visu kārtībā. Zāles garšo draņķīgi. Vai lietot tās tikai tāpēc, ka neko citu nevar darīt? Varbūt vismaz var izlūgties solījumu, ka zāles vajadzēs dzert tikai vienreiz, tās negaršos pārlieku slikti, pašsajūta uzlabosies tūlīt un ka nebūs jānožēlo savs lēmums ? Nē? Nu tad vismaz esam pelnījuši konfekti par labu uzvedību.

Bet ja nu mēs runājam paši ar sevi? Ja nu iedomātais klausītājs nemaz neeksistē? Ja nu vienīgais gudrais, vienīgais burvis un labais aizbildnis, uz kura palīdzību jebkad varu cerēt, esmu es pats, tik bezpalīdzīgais, viegli ievainojamais es? Ko tad?26

Nudien - ko tad? Vai pavadīt dzīvi kāda, kurš tevi aizsargās, meklējumos? Vai pieķerties vecākiem, cerot, ka viņi reiz pārvērtīsies labajos aizbildņos, kurus esi sev izsapņojis? Vai censties pārvērst savu partneri ilgotajā ideālā? Turpināt cerēt, ka Dievs atbildēs tavām lūgšanām un atalgos par labajiem darbiem? Meklēt ārstu, kurš darīs galu sāpēm ar burvju tableti? Varbūt meklēt terapeitu, kurš ar burvju nūjiņas vēzienu izbeigs ciešanas? Varbūt ir kāds guru, kuram pa spēkam paveikt brīnumu. Ja vien izdotos viņu atrast. Taču, satiekot guru, viņš, visticamāk, sacīs tā:

Tam, kurš vēlas atrast guru, vispirms jāmeklē sevī. Meklējot guru tikai ārpusē, nemēģinot ieskatīties sevī, viņš apzināti un neapzināti muļķo sevi. Cilvēkam, kuram nav ticības un pārliecības par savu iekšējo guru, bet kurš cer to atrast kādā no ārpuses, iespējams, brīdi izdosies baudīt savas ilūzijas, taču reiz viņam būs no tām jāšķiras.

Vārds guru sastāv no divām zilbēm - gu un ru; gu (tumsa) un ru (nesējs). Tas, kurš aiznes tumsu no mūsu izpratnes, ir īstais guru, un šis guru līdz ar savu "pieņemšanas telpu" allaž pieejams mūsu sirdīs [..] ja kāds nevar sazināties ar savu iekšējo guru, tad gan jāsāk meklēt ārpusē. Guru no ārpasaules palīdz atrast iekšējo ceļu dziļam kontaktam ar iekšējo guru.27

Tātad, lai atrastu ceļu ārā no depresijas cietuma, nepieciešams sev uzticēties. Tu vaicāsi - kā to izdarīt, ja esmu tik izmisis un bezpalīdzīgs? Filosofs Džozefs Nīdems uzskatīja, ka neko labāku nemaz nevar vēlēties:

Vājumā slēpjas spēks. Ja paliksim vāji un atvērti pasaulei, turpināsim kustēties un nonāksim līdz punktam, kur iespējama vien padošanās, kur zināsim, ka nav nekādas jēgas, ne mazākās jēgas tam, ko darām, kurp ejam, un necentīsimies kaut kam pieķerties un kaut ko uzbūvēt no nekā, būsim sasnieguši stāvokli, ko pēc Rietumu tradīcijām dēvē par izmisumu. Cits nosaukums, ko var piemērot izmisumam, ir dziļa atvērtība. Kad esi izmisumā, kad nonāc līdz pēdējai robežai, tikai tad nāks gaidītā palīdzība.28

6. Atrodi kādu, ar kuru visu pārrunāt

Palīdzība nāk no diviem avotiem - no sevis un citiem cilvēkiem. Tomēr palīdzību no citiem nav ko gaidīt, ja neesi gatavs to atrast un pieņemt. Svarīgi atrast cilvēkus, kuriem vari atklāties, un pārvarēt savu paradumu paturēt visu pie sevis. Iespējams, cilvēks nudien ir gatavs kādam atklāties, taču tuvumā nav nevienas piemērotas uzticības personas. Ģimene viņā neklausīsies, bet ārsts labprātāk izraksta recepti nekā mēģina ieklausīties.

Tātad tev jāatrod kāds, kurš klausīsies. Parasti šai lomai vislabāk noder cilvēks ārpus ģimenes loka un, iespējams, arī ārpus darba kolektīva - kāds, kuram nav iemesla pretoties pārmaiņām tevī vai justies vainīgam par to, kas varētu atklāties sarunas laikā. Tam nav noteikti jābūt vienam cilvēkam. Atstājot cietumu, tu savā ceļā satiksi dažādus guru, cilvēkus, kuri ienesīs gaismu tumsas valstībā. Medicīnas māsa uzklausīs tavas raizes par veselības stāvokli un lietotajām zālēm un atradīs īstos mierinājuma vārdus. Iespējams, draugs palīdzēs tikt galā ar ģimenes pienākumu nastu. Draudzes vadītājs vai priesteris uzklausīs tavas reliģiskās šaubas un bailes un dalīsies drosmē un uzticībā, kas ļaus pārvarēt pārbaudījumus. Protams, ne vienmēr izvēlētā uzticības persona attaisnos cerības. Nereti medicīnas māsa strupi atcirtis, ka ārsts zina labāk, un mudinās dzert zāles. Varbūt draugi būs pārņemti ar savām raizēm un negribēs neko dzirdēt par tavām problēmām, bet dažiem draudžu vadītājiem un priesteriem nepiemīt nenieka sapratnes un iecietības, un, nonākot aci pret aci ar īstām ciešanām, viņi tūlīt meklē glābiņu reliģiskās frāzēs. Lai kā arī būtu, "kas meklē, tas atrod" jeb "skolotājs nāk, kad skolnieks ir gatavs". Kad būsi gatavs doties ceļojumā bez kartes, satiksi draugus, kas tevi uzklausīs un pavadīs kādu ceļa gabaliņu.

Varbūt tev būs pa prātam konsultācija pie profesionāļa, kura darbs ir uzklausīt cilvēkus. Piemērotu speciālistu var atrast Valsts veselības dienestā vai arī starp privāti praktizējošiem terapeitiem. Meklējot ceļu ārā no depresijas cietuma, ievērojamu palīdzību var sniegt sarunas ar cilvēkiem, kuri reiz atradušies depresijas varā, bet spējuši tikt tam pāri. Tonijs Lūiss laikrakstā Guardian aprakstīja savu depresijas pieredzi, tajā skaitā arī pašnāvības mēģinājumu:

Es vēlētos sniegt dažus ierosinājumus tiem, kuri nonākuši līdzīgā situācijā, kādā reiz atrados es. Pirmkārt, jāatzīst un jātic atveseļošanās iespējai, lai cik tas tobrīd nešķistu bezcerīgi. Otrkārt, nepieciešams parūpēties par labu un veselīgu uzturu. Emocionālas dabas problēmas patērē daudz enerģijas, un cilvēks, kurš nebūs pienācīgi paēdis, jutīsies noguris. Turklāt gremošanas sistēma strauji reaģē uz stresu (vienkāršs piemērs šim apgalvojumam ir fiziskās izjūtas, ieraugot šaušalīgu skatu), un, ja cilvēks nepārtraukti atrodas trauksmes stāvoklī, kuņģis lielā daudzumā ražo skābi, kas būtu jāneitralizē.

Laba fiziskā forma ir ne mazāk svarīga. Pēc fiziskas piepūles es allaž jūtos labāk, tāpēc piedalos jogas nodarbībās, dodos garās pastaigās un daudz peldu. (Starp citu, man tikai šogad izdevās pārvarēt savas desmit gadus ilgās bailes no ūdens.) Jāatzīst, man ļoti noderēja ikdienas kārtības ieviešana. Bez darba grafika diena var šķist bezgalīga un ļoti grūti pieņemt pat niecīgākos lēmumus. Tāpēc iesaku tūlīt pēc piecelšanās no gultas izveidot to darbu sarakstu, kurus esi iecerējis todien paveikt, un to ievērot. Man tas patiesi palīdzēja. Ļoti noderēja arī kontakts ar cilvēkiem klubā, kura biedrs es biju. Šajā draudzīgajā, uzmundrinošajā atmosfērā es jutos drošībā.

Man ļoti palīdzēja vienkāršas sarunas ar citiem. Lielu mierinājuma devu smēlos no cilvēkiem, kuri pieredzējuši to pašu, ko es.29

Meklējot piemērotu uzticības personu, vērsies pie draugiem un paziņām. Nereti, pirmo reizi tiekoties ar klientiem, man neviļus rodas iespaids, ka viņiem nav neviena paša drauga visā plašajā pasaulē. Viņi runā tikai par savu ģimeni. Protams, viņi tiekas arī ar cilvēkiem ārpus sava ģimenes loka, taču pat nesapņo, ka reiz varētu apspriest savas personiskās problēmas ar draugiem un paziņām. Depresija pavisam noteikti nav iekļauta apspriežamo tēmu sarakstā. Klienti uzskata depresiju par apkaunojumu un baidās, ka draugi nicinās viņus vairāk nekā iepriekš. Kādu dienu kaut kas atgadās, un patiesība nāk gaismā. Raugi, izrādās, klienta draugs pats reiz cietis no depresijas un spēj dot noderīgus, iedrošinošus padomus no savas personīgās pieredzes.

Draugi ir brīnišķīgi cilvēki. Mani nemitīgi moka nožēla par to, ka neveltu vairāk laika saviem draugiem - es varētu rakstīt viņiem biežāk un garākas vēstules, biežāk viņus apciemot, biežāk aicināt pie sevis -, taču draugi ir neatņemama manas iekšējās pasaules iedomu kartes sastāvdaļa, gluži kā milzīgi akmens tēli. Mani draugi ir cilvēki, ar kuriem nemitīgi sarunājos. Reizi pa reizei sarunās iestājas garāka pauze, jo daudzi mani draugi dzīvo Austrālijā vai Amerikā, tomēr sarunas pavediens nekad nepārtrūkst pavisam.

Lai cilvēks no paziņas pārtaptu par draugu, viņam jāvelta laiks un uzmanība. Ja tev nav draugu, tad tāpēc, ka esi noslēdzies sevī, liedzot apkārtējiem savu uzmanību un laiku. Reizēm noslēgtība skaidrojama ar bailēm no atraidījuma. Dažkārt citu cilvēku sabiedrība var šķist garlaicīga, veltīga laika šķiešana. Tomēr, ja vēlies atrast ceļu ārā no depresijas cietuma, bez draugiem neiztikt.

Kerola Perisa reiz iztaujāja četrdesmit sievietes, kuras mitinājās Lembetā, Londonā. Viņa vaicāja par veselības stāvokli un draugiem. Kerola noskaidroja, ka tikai trīspadsmit sievietes no četrdesmit nebija "kādā dzīves brīdī, būdamas sievas un mātes, apmeklējušas ārstu un saņēmušas trankvilizatora vai antidepresanta receptes". Vaicājot, vai viņām ir kāds tuvs draugs, atklājās, ka desmit sievietēm nav neviena tuva drauga, bet lielākajai daļai pārējo sieviešu tāds ir tikai viens. Daudzas bija stipri pieķērušās savām ģimenēm. Kāda no viņām atzinās: "Gandrīz visas darīšanas mēs kārtojam ģimenes lokā, visi bez izņēmuma. Arvien sazvanāmies, kad gribam kaut ko darīt. Mēs katru dienu runājam pa telefonu. Māsai es varu uzticēt gandrīz visu. Tomēr noteicēja ģimenē joprojām ir māte, un bez viņas ziņas nekas nenotiek."

Cita sieviete stāstīja: "Kad mana māte vēl bija dzīva, mēs katru dienu pavadījām kopā. Domāju, tolaik man nevienu citu nevajadzēja. Mātes nāve man bija liels trieciens. Ar viņu varēju runāt par pilnīgi visu, pat ar vīru man nav tik tuvu attiecību. Man nez kāpēc šķiet, ka attiecībās ar daudziem vīriešiem nemaz nav iespējams panākt īstu tuvības izjūtu."

Sieviešu draudzības vērtība tika saskatīta kopīgā pieredzē. Kāda sieviete sacīja: "Ja pārstātu tikties ar draudzenēm, es jau atkal nostātos uz vientulības takas, vai ne? Ja mēs vairs nebūtu draudzenes, es atgrieztos turpat, kur biju iepriekš, un depresija atsāktos no jauna. Daudz vieglāk ir to apspriest ar draudzenēm, nevis vīru. Kaut viņš ir lielisks puisis, tomēr nespēj to saprast. Viņš nudien nesaprot. Vīrs visu dienu pavada darbā, tāpēc neizprot situāciju līdz galam. Meitenes izrāda lielāku līdzjūtību. Mēs atrodamies vienā laivā. Visām manām draudzenēm ir mazi bērni, un, ja esmu par kaut ko nobēdājusies, pēc izrunāšanās ar viņām jūtos daudz labāk."

Kerola Perisa piemetināja: "Manis intervētās sievietes aizrautīgi stāstīja par to, kā draudzeņu atbalsts palīdz tikt galā ar raizēm un bieži vien aizvieto ārsta apmeklējumus." Kāda sieviete teica: "Šķiet, visciešākās attiecības man ir ar manu draudzeni Džīnu, jo mēs varam runāt par jebko. Ja man ir kādas problēmas, pēc sarunas ar viņu šķiet, it kā akmens būtu novēlies no sirds. Laikam tāpēc es tagad retāk eju pie ārsta. Kad esi pārrunājis savas nebūšanas, tās vairs nešķiet tik briesmīgas. Mēs varam par tām pasmieties, un pēc pāris dienām viss jau ir kārtībā."30

Draugs ir cilvēks, kuru mēs pazīstam un mīlam un kurš pazīst un mīl mūs. Kaut arī vairies atklāties, baidoties no atraidījuma, nepieciešams saņemt drosmi un riskēt (nav jau tā, ka vienmēr sekos atteikums). Te lieti der pieminēt Šeldona Kopa vārdus: "Kā var cerēt, ka mani kāds mīlēs, ja neviens mani nepazīst?"31

Atklājoties citam cilvēkam, mēs vēstām savu stāstu. Katram no mums ir savs stāsts, dzīvesstāsts, un, daloties tajā ar citiem, kaut vai tikai daļēji, mēs it kā apliecinām savu svarīgumu, vismaz savās un klausītāja acīs. Darbā es atkal un atkal sastopos ar ļoti skumju atklājumu - ļoti daudziem raižu māktiem cilvēkiem, kuri mani apmeklē, nekad nav bijis iespējas pavēstīt kādam savu stāstu. Ģimenē nav atradies neviens pateicīgs klausītājs. Klienta nožēlojamajā skrējienā no ārsta pie ārsta, iekšā un ārā no slimnīcas nevienam nekad nav pieticis laika, lai mierīgi apsēstos un noklausītos viņa stāstu, kā viņš to vēlas pasniegt. Protams, tika vāktas ziņas par saslimšanu un sūdzībām, bet šajās reizēs ārsts vai sociālais darbinieks vaicāja tikai to, kas viņam šķita svarīgs, neļaujot stāstītājam izvērsties. Nav iespējams pienācīgi atklāt savu stāstu cilvēkam, kurš tam var atlicināt vien dažas minūtes sava dārgā laika. Kad nu viņš beidzot ir nonācis pie manis un noticējis, ka esmu gatava klausīties (Gatava! Debesu valstību es iztēlojos kā dārzu, kur to vien daru kā uzklausu cilvēku stāstus.), viņa milzīgais atvieglojums var kļūt par izšķirošo soli ceļā uz problēmu risinājumu.

Klausoties cita cilvēka stāstu, mēs kļūstam par lieciniekiem viņa esamībai, drosmei, ciešanām un sāpēm. Nensijai Benksai-Smitai, kura daudzus gadus rakstījusi apskatu par televīzijas programmām laikrakstam Guardian, nereti vaicā, kā gan viņa spēj mierīgu prātu skatīties tādu daudzumu ziņu pārraižu un dokumentālo filmu par atklātu nežēlību un neaptveramām ciešanām. Par atbildi viņa allaž saka, ka no bēdām un ciešanām nedrīkst izvairīties. Kļūstot par ciešanu lieciniekiem, mēs it kā sakām: "Jā, tas patiešām notika." Mēs uzdrīkstamies pakļaut sevi sāpēm, pieredzot citu cilvēku bēdas, un varbūt, kad nelaime reiz uzklups mums, kāds būs gatavs kļūt par liecinieku mūsu ciešanām un apstiprināt notikušo. Cilvēki apstiprina cits cita eksistenci, kļūstot par abpusējiem lieciniekiem. Dažreiz, remdējot citu sāpes un labojot pieļautās kļūdas, varam atvieglot arī savas ciešanas, bet nereti nekas nav līdzams. Tad jāspēj samierināties ar bezpalīdzību un jāizvairās no sevis glorificēšanas, remdējot sāpes noliegumā. Jāatceras, ka, noliedzot otra cilvēka patiesību, mēs varam padziļināt viņa ciešanas. Džilla Tvīdija rakstīja:

Tagad esmu atbrīvojusies no depresijas, kaut reizi pa reizei gadās nogrēkoties. Tomēr es nevaru noliegt, ka skatījumam uz dzīvi caur depresijas prizmu ir sava patiesība, tāds kā patiesības kodols. Šī apziņa un tās noliegums no citu puses ir neatņemama depresijas sastāvdaļa. Realitāte, lai cik tā nebūtu briesmīga, ir paciešama, ja pārējie atzīst tās realitāti. Kad visi to noliedz, kad viņi steidzas garām, uzstājot, ka neko neesi sapratis pareizi, pieaug risks sasniegt viszemāko robežu.32

7. Nekavējies atklāt dzīves smieklīgo pusi

Te būtu vietā jautājums, vai depresijai maz iespējams atrast smieklīgo pusi. Protams, depresijas mākti cilvēki spēj smieties. Daži cenšas smaidīt un jokot, lai neviens nenojaustu, kā viņiem patiesībā ap sirdi. Smejoties daļu pārņem T. S. Eliota dzejolī aprakstītās izjūtas —

… just, kā atnāk nevarīgais naids

Uz cilvēcisko muļķību, un mokas,

Kad jāsmejas par to, kas nejautrina vairs.33

Daži cilvēki nekad nesmejas un nejoko. Ne jau tāpēc, ka viņiem trūkst humora izjūtas (ikvienam ir humora izjūta), bet gan saskaņā ar pārliecību, ka dzīvē viss ir ļoti nopietni un nopietnība ir obligāts nosacījums, lai kļūtu par labu cilvēku. Viņi ne par ko neatļaujas smieties par citiem, jo, viņuprāt, šāda rīcība liecina par nepatiku.

Kādas muļķības! Ikviens, kuram izdodas kaut kā tikt galā ar savu dzīvi, apliecinās, ka iespēja pasmieties par dzīvi patiesībā dara to paciešamu. Smejoties par cilvēkiem, kurus mīlam, mēs liekam noprast, ka pieņemam viņus bez ierunām, mīlam tādus, kādi viņi ir. Savstarpējā ķircināšanās cilvēku grupā ļauj spriest par tās saliedētību. Ar ķircināšanos viņi necenšas izslēgt kādu no sava vidus, bet gan apliecināt, cik īpašs un unikāls ir šis cilvēks. Smejoties par sevi, mēs izrādām, ka esam spējuši sevi pieņemt. Katrs sapņo vairāk vai mazāk īstenot savus lielisko sasniegumu un tikumu standartus, un no tiem nekādā ziņā nav jāatsakās. Tomēr mēs zinām, ka tie ir tikai standarti, tikai pretenzijas, un smejamies par tām ar mīlestību, nevis rūgtumu. Smiekli neļauj pašlepnumam pārmērīgi izplesties.

Iespējams, viens no iemesliem, kāpēc vecāki, it sevišķi māte, tik ļoti valda pār tavu dzīvi, ir neuzdrīkstēšanās pasmieties par viņiem. Tu iztēlojies viņus vienīgi pārcilvēku lomā, dižus un neievainojamus, un neuzdrīksties likt viņiem vilties. Visi bērni smejas par saviem vecākiem, bet dažkārt vecāki viņus par to bargi soda, pieprasot bezierunu bijāšanu vecāku uzpūstajam pašvērtējumam. Reizēm vecāki nav gatavi atzīt bērnu atšķirīgo skatījumu uz pasauli, uzskatot par pareizu vienīgi savu viedokli, tāpēc, saprotams, smiešanās nav pieļaujama. Humors liecina, ka uz ierasto kārtību allaž var paskatīties no dažādām pusēm. Tas arī pastāv tikai tāpēc, ka arvien iespējamas alternatīvas. Ja mēs visi raudzītos uz pasauli tikai no viena skatu leņķa, humora nebūtu.

Ko gan mēs iesāktu, ja nevarētu pasmieties par saviem vecākiem? Vairums pieaugušu bērnu vecāku ir pārāk veci un iesīkstējuši savos uzskatos, lai spētu ievērojami mainīties, un viņu rīcība bērniem izsauc sarūgtinājumu tikai tāpēc, ka viņi uztver to vienpusēji. Smiešanās ļauj dažādot uztveri. Smiekli liecina, ka tu spēj mīlēt savus vecākus ar visiem viņu trūkumiem un labajām īpašībām, ka nebaidies un spēj viņus pieņemt. Kur skan smiekli, tur bailēm nav vietas.

Harijs Viljamss teicis par smiekliem:

Mēs ticam, ka Dievs pieņem mūs, visus cilvēkus, bez nosacījumiem, neko neizskaistinot. Smiekli ir labākā atbilde Dieva visaptverošajai mīlestībai. Smiekli par sevi nozīmē, ka esmu pieņēmis sevi, bet patiesi, nepiespiesti smiekli par citiem apliecina bezierunu pieķeršanos. Sevis paša pieņemšana caur smiekliem ir pretēja pašpārmetumiem un pašlepnumam. Smejoties es patīku sev ne jau tāpēc, ka esmu kāds pārcilvēks, bet gan tieši tāpēc, ka tāds neesmu. Pārcilvēkā nav nekā smieklīga, nekā jocīga. Tomēr cilvēks, kurš iztēlojas sevi par pārcilvēku, gan ir caurcaurēm smieklīgs. Izsmejot savas pārmērīgās pretenzijas uz svarīgu lomu un apkārtējo cieņu, es šķietami dāvāju sev piedošanu mīlestības vārdā, kas ir kā Dieva mīlestības atbalss. Vispārizplatītajā nožēlas paušanā jaušams vāji apslēpts egoisms un pašlepnums. Izmisīgajos pašnoteikšanās mēģinājumos vainojam sevi par to, ka neesam pārcilvēki, par kādiem sevi patiesībā uzskatām. Smejoties mēs šķietami apskaidrojam sevi. Tieši tāpēc smiekli ir vislabākā atbilde Dieva mīlestībai. Manā rīcībā nav pietiekami daudz pierādījumu, lai spriestu par diženo pasaules svēto levitācijas māku jeb prasmi fiziski pacelties virs zemes. Taču skaidri zinu, ka diži svētie spēja garīgi pacelties pāri šīs pasaules nebūšanām jeb, citiem vārdiem sakot, neuztvēra dzīvi pārlieku nopietni. Lai apskaidrotu sevi, jātiecas pēc patiesas pazemības. Pašlepnums ierobežo spēju garīgi pacelties virs ikdienības. Kā teicis Gilberts

K. Čestertons, lepnums ir kritiens svinīgā nopietnībā. Šķiet, pārlieka nopietnība cilvēkam ir tikpat dabiska kā krišana. "Sātana krišana notika gravitācijas spēka ietekmē" Savukārt smiekli ir nekas cits kā žēlsirdības pazīme.34

Ticam Dievam vai nē, mums ir zināms, ka smiekli dāvā pasaulei miera un savstarpējas dalīšanās svētību. Turklāt tie dāvā drosmi.

8. Uzdrīksties iepazīt jaunus domāšanas un rīcības veidus

………………………………………………………………………………………

Ko var uzskatīt par labu nodaļu

………………………………………………………………………………………

Kā atrast psihoterapeitu vai konsultantu

………………………………………………………………………………………

Cita palīdzība

………………………………………………………………………………………

Kas būtu jādara pašpalīdzības grupai

………………………………………………………………………………………

Vai varu ko darīt savā nodabā, klusā un mierīgā atmosfērā?

Tu vari lasīt. Pasaulē ir simtiem, iespējams, tūkstošiem grāmatu, kuru autori piedāvā lasītājiem savus padomus, tāpat kā es to daru šajā grāmatā. Bez šaubām, daži padomi šķitīs noderīgi, taču nevienā grāmatā nav iespējams atrast visas vajadzīgās atbildes. Grāmata var kalpot par ceļa rādītāju pareizajam virzienam. Reizēm noderīgākie ceļa rādītāji atrodami nevis padomu grāmatās, bet gan literatūrā, dzejā, romānos, lugās un biogrāfijās. Ne tev vienīgajam dzīve šķiet sarežģīta. Tas ir galvenais iemesls, kāpēc cilvēki vispār raksta. Saprotams, nevar aizmirst par slavu un naudu, tomēr galvenais iemesls ir vēlme gūt virsroku pār dzīvi un radīt no savas pieredzes ko jaunu. Dodot brīvu vaļu savām izjūtām un izliekot tās uz papīra, sāpju pilns apjukums var pārvērsties rūgtā skaidrībā.

………………………………………………………………………………………

9. nodaļa. ATBRĪVOŠANĀS NO CIETUMA

Cenšoties saprast un pieņemt sevi un citus, tu, iespējams, secināsi, ka šo to nevar mainīt. Tev jāsadzīvo ar pagātnes kļūdu un nezināšanas sekām. Varbūt esi sapratis, ka darbs tev neko daudz nenozīmē, tāpēc, lai atstātu depresijas cietumu uz visiem laikiem, nepieciešams atrast citu darbu, kas tev šķiet svarīgs un interesants. Tas noteikti nav viegli, turklāt nedrīkst aizmirst par finansiālām saistībām. Varbūt saproti, ka partneris nekad nespēs dāvāt tev ilgoto laulību un tev draud vientulība, taču negribi pamest cilvēku, kurš tevi mīl un kuram esi vajadzīgs. Meklējot pagātnē atbildes uz tagadnes jautājumiem, viegli var uzdurties senaizmirstām atmiņām, mokoši rūgtām un skumjām. Daudz vieglāk būtu palikt cietumā, kura sienas esi tik labi iepazinis! Varbūt neesi laimīgs, taču tur vismaz jūties drošībā.

Kad esam ko uzzinājuši, nekas to vairs nevar mainīt, kaut, protams, iespējams izlīdzēties ar meliem. Cietumnieks, kuram kaut uz mirkli ļauts izbaudīt brīvību, vairs nespēj mierīgi atdusēties savā kamerā. Tiklīdz esi ieraudzījis atvērtas cietuma durvis, tev jāiet tām pretī.

Tu saņem pēdējās drosmes paliekas un dodies cauri atvērtajām durvīm. Ārpusē tevi gaida brīvība un jauna laime, skumju caurstrāvota laime. Tagad tu skaidri redzi dusmu, aizvainojuma, vainas apziņas un skumju nastu, ko nes uz saviem pleciem kopš bērnības gadiem. Varbūt piedevi sev un savai ģimenei, izkliedēji dusmas, aizvainojumu un pašpārmetumus un ļāvi sev sērot, taču skumjas paliek. Tu zini, ka pelēkās dienās var atgriezties seno, nelāgo izjūtu rēgi.

Atbrīvošanās no cietuma žņaugiem vēl nenozīmē nebeidzamu, nevainojamu laimi. Tev izdevies vērst neizprotamo, vainas apziņas caurstrāvoto depresiju maigās, lēnprātīgās skumjās. Tu esi izdzīvotājs, kuram izdevies atbrīvoties no liekās bagāžas. Tagad zini, ka depresija nav tev uzsūtīts sods, bet gan morāla dilemma, ko tev izdevies atrisināt.

Tu iemācījies, ka tavas vislielākās bailes nevar īstenoties. Atklājot nesakritību starp saviem priekšstatiem un dzīves patieso seju, tev šķita, ka tūlīt sabruksi, saplīsīsi druskās un sairsi, draudot pazust pavisam. Tevi māca bailes. Tagad tu zini, ka tas, no kā baidījies, nevar notikt. Patiesībā tobrīd sabruka un saira tavas idejas, kuras tev reiz bija tik svarīgas. Tagad pienācis laiks tās mainīt, pienācis laiks atteikties no neiederīgām idejām. Tu esi tu, un kā persona esi neiznīcināms.

Atbrīvojies no cietuma, cilvēks saprot, ka reiz var pienākt brīdis, kad dažas viņa idejas nesaskanēs ar īstenību. Viņam vairs nav iemesla baidīties no sabrukuma, jo tās taču ir tikai idejas un nekas vairāk. Bez šaubām, viņam jārēķinās ar neziņu un nedrošību, taču tas vairs neiedveš šausmas. Nedrošības un neziņas periods noteikti beigsies. Viss kādreiz beidzas. Viss plūst un mainās.

Nākotnē, sastopoties ar grūtībām un zaudējumiem, varētu rasties kārdinājums no jauna ieslīgt depresijā un paslēpties no krīzēm, apkārtējās kņadas un izaicinājumiem. Tiklīdz esam apguvuši kādu prasmi, nav iespējams to pilnībā aizmirst. Tu esi apguvis depresijas prasmi. Nepieciešams paturēt prātā, kādas domas un apstākļi mudina atsaukt atmiņā šo prasmi, un censties no tā visa izvairīties. Depresija allaž sākas ar mazvērtības izjūtu, nespēju sevi pieņemt un pieņēmumu, ka citi cilvēki tevi nenovērtē un nepieņem. Dialogā ar sevi tu esi noliedzējs un kritizētājs. Tu saki sev, ka nekam neesi derīgs, esi neveiksminieks, nākotnē nekas labs nav gaidāms un tā tālāk.

Tiklīdz šī tirāde draud atsākties, saki sev STOP! Tas nav nekas cits kā viltīgs mēģinājums izvairīties no konfrontācijas ar pašreizējām grūtībām un nelaimēm. Tu pūlies sevi nomelnot, cenšoties izvairīties no izaicinājumiem un to izliktajām lamatām. Slēpšanās visu sarežģīs vēl vairāk.

………………………………………………………………………………………

10. nodaļa. CIETUMS IZGAIST

………………………………………………………………………………………

Content

Rouva Dorotija Depresija. Izlaušanās no iekšējā cietuma

Priekšvārds

1. nodaļa IEKŠĒJAIS CIETUMS

2. nodaļa IEKŠĒJĀ CIETUMA ŽŅAUGOS

3. nodaļa KĀ UZCELT IEKŠĒJO CIETUMU

4. nodaļa DEPRESIJAS STĀSTS

5.nodaļa KĀPĒC PALIKT CIETUMĀ?

6.nodaļa. KĀPĒC ES PALIKŠU CIETUMA SIENĀS

7.nodaļa AIZ SIENAS: DZĪVE AR DEPRESIJAS GŪSTEKNI

8. nodaļa KO DARĪT, JA VĒLOS ATSTĀT DEPRESIJAS CIETUMU?

9. nodaļa. ATBRĪVOŠANĀS NO CIETUMA

10. nodaļa. CIETUMS IZGAIST