Levi Vladimirs

Domu medījot. Psihiatra piezīmes

Vladimirs Levi

Domu medījot. Psihiatra piezīmes

.

Vladimirs LEVI. Veido pats sevi

(Saīsināts tulkojums no žurnāla «Junostj»)

Redaktors V. KRUSTIŅŠ

Iespiests Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās pārvaldes tipogrāfijā Nr. 1 «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa Ielā 38/40.  «Padomju Jaunatne« — в817Р Pas. 3.ā7

Psiholoģiskas piezīmes

Daba attiecība uz masu smadzenēm ir bijusi devīga. Izrādās, smadzeņu svars var būt gandrīz vai pusotras reizes mazaks, nekā vajadzīgs, un tomēr iespējams but Anatolam Fransam.

Civilizācijas attīstība un smadzeņu pilnveidošanās nebūt nav paralēli procesi. Vergiem, kas cēla piramīdas Ēģiptes faraoniem, smadzenes nebūt nebija ne labākas, ne sliktākās ka mūsdienu literātiem. Modernā kvantu mehānikas speciālista smadzenes ne ar ko neatšķiras no mednieka smadzenēm, kurš dzīvojis pirms 60 tūkstošiem gadu.

Kaut kad. apmēram Johana Sebasijana Daba laikos, tika izgudrotas klavieres. Un kopš tiem laikiem klavieru izgatavošanas tehnika īstenībā nav mainījusies. Instruments ir un paliek tas pats. Tašu kompozīcijas klavierēm, spēles stils un izpildītāja meistarība maiņas. Cilvēka smadzenes var pielīdzināt klavierēm, uz kurām vēsture kaira laikmetā atskaņo citas kompozīcijas.

Spriežot pēc visa, cilvēka smadzenes glabā milzīgas un pagaidām vēl ne tuvu neizmantotas iedzimtas iespējas.

Divi ģenialitātes poli

Var izdalu divus ģenialitātes polus, starp kuriem atrodas pakāpenisku pāreju gamma. Viena pola pārstāvjus varētu nosaukt pēc tradīcijas par ģēnijiem шпо dzimšanas», otrus — par «ģēnijiem no sevis».

! Pie ģēnijiem «no dzimšanas» pieder Mocarti, Rafaeli un Puikuli.: Viņi rada lapot kā dzied putni — dedzīgi. pašaizliedzīgi un reizē nepiespiesti un it kā rotaļīgi. Nepieciešamu darba mīlestība saplūst ar stihisko dai/rades impulsu, kas ir viņu psihiskās dzīves pamatā.

Ģēnijiem «no sevis» attīstības ceļš ir gausāks, reizēm aizkavējies, liktenis ar viņiem izrīkojas diezgan nežēlīgi, reizēm pat zvēriski riežēligi. Te notiek fanātiska sevis un likteņa pārvarēšana.

Daudzi no šiem cilvēkiem bērnībā likušies neapdāvināti un pat aprobežoti. Džeirnss Vats, Svijts un Hanss skola bijuši pabērni un likuši uzskatīti par netaianti-ģiem. Ņūtonam nepadevos fizika un matemātika. Kārtām Unnejam pareģoja kurpnieka karjeru. Hēlmholcu skolotāji uzskatīja gandrīz vai par plānprātīgu. Par Valteru Skotu universitātes profesors teica. «Viņš ir dumjš un dumjš ari paliks.»

I Ģēnijam «no sevis» par visu vairāk piemīt gribasspēks, neremdējamas sevis apliecināšanas alkus. Viņiem piepūt kolosālas zināšanu un darbības alkas, kā ari fenomenālas darba spējas Strādājot viņi sasniedz sasprindzinājuma virsotnes. Viņi pārvar savus trūlui-tnus. fiziskās un psiholoģiskās nepilnības un vārda pilnā nozīmē veido paši sevi. Viņu daiļradei uzspiests niknas centības zīmogs.

... Domāju. Ira pie šāda tipa ģēnijiem pieder an Einsteins, kas reiz ne pa jokam pateicis: «Man nav nekādu talantu, tikai mūļa ietiepība un kaislīga zinātkāre.» Kā zināms, skolas un studiju gados relativitātes teorijas atklājējs sevišķi «nespīdēju». Protams, ari ģēnijiem «no sevis» piemīt kaut kas tāds. kas neatlaidīgi saista viņus pie attiecīgā darba un liek ticēt sev, — varbūt viņus ierosina neskaidra neatklātu iespēju eksistences nojauta... Neapstrīdams ir tas. ka šajā ģenialitātes polā dominē gribasspēks, pašallistišana un sevis pārvarēšana.

Par neapmierinātību ar sevi

«... Kopš pašas bērnības cilvēku sabiedrībā jūtos fiebrivi un saspīlēti. Vienmēr esinu vairījusies no cilvēkiem, nekad nevarēju ar viņiem nodibināt normālās atiiecibas un cietu no ta . .. Vientulības izrāta ir neizturama .. Apskaužu cilvēkus, kuri var brīvi sarunāties ar citiem un smielies. ..»

(Kalpotāja, 28 gadus veca.)

«Nevaru piespiest sevi mācīties. Jau pēc 15 pie grāmatas pavadītam minūtēm aizmiegu.»

(Medicīnas māsa, 22 gadus veca.)

«Kā izķopt organizētību?... Iekārtoju piezīmju grāmatiņu, taču aizmirstu tajā paskatīties. Vienmēr esmu momenta varā. Kaut kur eju, kaut ko daru, bet pēc tam atjēdzos: pašu galveno atkal neesmu izdarījis. ..»

. (Aspirants, 27 gadus vecs.)

Sie ir izvilkumi no daudzajām lasītāju vēstulēm, kas saņemtas kā atbildes uz pēdējā laika publicētajiem rukstiem par psihes jautājumiem. Jautājumus, kā labot sevi vienu vai otru īpašību, parasti dzird no jauniem cilvēkiem, kuri kaut kādu iemeslu dēļ nav apmierināti ar savu psihu Domāju, ka nekļūdīšos, apgalvodams, ka šādu cilvēku ir daudz. Kādreiz, pa pusei jokodams, savu paziņu vidū izplatīju šādu anketu: Kādai cilvēku grupai jūs sevi pieskaitāt?

1) apmierināts ar sevi un citiem cilvēkiem:

2) apmierināts ar sevi. neapmierināts ar ciliem;

II) neapmierināts ar sevi, neapmierināts ar citiem.;

4) neapmierināts ar sevi, apmierināts ar citiem.

Kā jau varēja paredzēt, vairums sevi pieskaitīja

trešajai grupai (ari šo rindu autors). Pēc tam sekoja ceturtā, tad — pirmā, bet pēdējā vietā — otrā grupa. Ta. spriežot pēc šis vienkāršās anketas datiem,' vairums cilvēku pirmām kārtām ir neapmierināti ar sevi un pēc tam ari ar citiem.

.Ja atmet nesvarīgas parādības un ieskatās visu veselo cilvēku psihisko nepilnību «pamatos», var pārliecināties. ka to galvenie iemesli ir diezgan vienveidīgi. To kodols ir gribasspēka trūkums (tātad tieši tas, kas papilnam piemīt ģēnijiem «no sevis»). Tieši mazdūšība ir galvenais šķērslis dažādu dzīves mērķu sasniegšanā. Ne mazāka nozīme ir e m о c i o-n āl a j ai n e no s v ē r-i i b ai, sliktai kontrolei par emocijām. Ļoti bieži emocionālās nepilnības (uzbudinātiba. pārmērīga kautrība) iet rokrokā ar gribas trūkumu.

Daudzi vēlas sevi pārveidot, taču nezina, kā «to ,izdarīt. šaubās, vai ir iespējama psihiska pārveidošana.

Vai to vispār var sasniegt?

Kultūrisms, kas pēdējā laikā izplatās aizvien plašāk. pierada, kādus brīnumus ar cilvēka kerpieni var izdarīt pārdomāts, sistemātisks darbs. Vārgie un neveiklie klust atlētiski. Bet mūsu psihe — jūtas, griba, atmiņa, domāšana — pieder mums tāpat kā ķermenis; tas viss veidots no tās pašas dabas vielas, tikai lā ir vēl plastiskāka, vieglāk vadāma un veidojama!

Psihiskie vingrinājumi

Neesmu pirmais un droši vien ari ne pēdējais, kas raksta par pašiedvesmu, ieteicot to kā psihes trenēšanas līdzekli. Kopš sirmas senatnes līdz pašam pēdējam laikam daždažādiem cilvēku mērķiem izmantoti dažādi pašiedvesmas veidi. Maģijā, reliģijā, medicīnā, mākslā, militārajās zinībās, pedagoģijā un darbā — visur, kur vien ir vajadzējis iedarboties uz cilvēka psihi, ņemta laikā pa.iiedvesmošanās. Pašiedvesma bijusi pamalu lādam atšķirīgām sistēmām, kā jogu un Staņislavsha mācībām. Taču. ari bez jebkādām īpašām sistēmām vairums cilvēku, maz zinādami par pašiedvesmu teorētiski, ir izjutuši tās kolosālo spēku.

Pašiedvesinošanās spējas raksturīgas cilvēka psiholoģijai jau no dabas; tās vienmēr ir «pie rokas», un tie. kuri šis spējas izmanto pilnībā, gūsi pārsteidzošus panākumus. Te nav nekā pārdabiska. Paš-iedvesmas bridi cilvēka psihe, izmantodama neierobežotas priekšstatu un refleksiju kombinēšanas spējas, rada savus iekšējos modeļus. Sasprindzinot uzmanību un neatlaidīgi atkārtojot, šie psihiskie pašmodefi iespiežas atmiņā (nevis mehāniskajā, bet gan lā sauktajā «jūtu atmiņā»), tad pariet no apziņas uz zemapziņu un galu galā automātiski, it kā nejauši sāk ietekmēt pašsajūtu un rīcību.

Kaut ko sev iedvest nozīmē likt sev tam noticēt. Ticēt: esmu tāds (un ne citāds) — būtībā jau nozīmē. ka esmu tads. Protams, zināmās robežās: noticēdams, ka esmu Napoleons, es tomēr nekļūšu par Napoleonu.

Pašiedvesmošanās shēma ir šāda: vajag — g r i-bu — varu — esmu. Virzība no apziņas uz zemapziņu, no lēmuma uz ticību, pārliecību.

Pusapzināta pašiedvesmošanās pavada mūs visu (ļiužii, taču parasti mēs to izmantojam nemākulīgi un vāji.

Savas profesijas dēf iepazinos ar pašiedvesmošanās metodēm, kuras lieto medicīnā, un pilnīgi pārliecinājos. ka dažas no šim me/odem var lietot plašākiem mērķiem, veseliem cilvēkiem. Sis mans spriedums nav oriģināls. Polijā, piemēram, nesen saka pārraidīt pašiedvesmas seansus pa televīziju. Tā ir tā sauktā «autogēnā trenēšanās». So pašiedvesmošanās sistēmu ar panākumiem izmanto daži ievērojami sportisti — Sinits, Bažanovskis un citi.

Masveida lietošanai tomēr vajadzīgas vienkāršākas metodes, «portatīvas», «nespecializētas». Vismērktie-cigak ir izmantot psihiskos vingrinājumus — analoģiski rosmes vingrinājumiem, kas pietiekami nostiprinājušies sadzīvē un ražošanā.

Psihiskajiem vingrinājumiem j»hui koncentrētai pašiedvesmai. kas dod psihei noteiktu noskaņojumu un ļauj pakāpeniski paklani pat pašiedvesmas tehniku. Sis tehnikas izstrādātos elementus var «ieslēgt» jebkurā laikā un situācijā.

Vislabāk sākt ar autogēno trenēšanos., Vai esat ievērojuši. kāds ir jūsu stāvoklis, kad uzmostoties pēc veselīga un pietiekami ilga miega? Ķermenis vēl atslābis, galva viegla, elpošana brīva. Domas var ievirzi! jebkādā virzienā, nekādās emocijas un rūpes jūs vēl nenomūc. Lūk. šāds stāvoklis starp miegu un nomodu ir autogēnās trenēšanas pamatā. To var panākt ar dažādiem paņēmieniem. Ķermeņa stāvoklis var būt visāds, taču vislabākā ir brīva poza, piemēram, tā sauktā «kučiera рога»: sēdus, galva pa pusei nolaista, rokas uz nedaudz, izvērstajiem ceļgaliem.

Viens no izplatītākajiem paņēmieniem ir šāds: radii iespaidu par siltumu un smagumu, kas piepilda ķermeni. Sākumā šo izjūtu izraisa vienā rokā (labajā, kreiļiem — kreisajā). Neatlaidīgi un maksimāli ietekmīgi iestāstiet sev: «Mana labā roka kļūst smaga и n s i 11 a... k ā v at e. kas iemērkta siltā ūdeni.» Un tamlīdzīgi. Diezgan drīz, parasti pēc pāris minūtēm, jūs tiešam sāksit izjust rokā siltumu un smagumu, (paplašinās asinsvadi, un atslābst muskuli). Nākamajos treniņos jūs šo sajūtu pastiprināsit. Ar katru reizi tā radīsies aizvien vieglāk. Tad pārejiet uz otru roku un beidzot iemācieties izraisīt šādu sajūtu visā ķermeni! Pēc tam Ieteicams koncentrēties vingrinājumam: «aukstums pieres daļā». So divu sajūtu savienojums (siltums un smagums ķermeni un aukstums pieres daļā) rada pilnīgas emocionālas brīvības stāvokli un reizē ar to koncentrētibas un pašsavaldīšanās spējas.

Pēc citas metodes šo pašu stāvokli panāk ar lēnām, svārstveidigām dažādu ķermeņa dalu kustībām. Izdarot šīs kustības, jūs cenšaties notvert un pastiprināt «vismazākā sasprindzinājuma» sajutu. Doma viena: «Esmu pilnīgi atbrīvots.»

Visbeidzot šo pašu emocionālās brīvības sajūtu var panākt ari, vienmērīgi, nesteidzīgi un mazliet padziļināti elpojot (atcerieties «atvieglojumu noputu»). Tā elpojot, ari var uztvert «vismazākā sasprindzinājuma» stāvokli un iemācīties to «ieslēgt» vajadzīgajā bridi. Vislabāk ir apgūt visas trīs metodes. Treniņa gaitā katrs var atrast savus, individuālus papildu paņēmienus.

Lai apgūtu autogēnās trenēšanās pamatus, ik dienas jānodarbojas apmēram mēnesi; vislabāk ir trenēties dienā un vakara, kairas nodarbības ilgums—10 līdz 15 minūtes. Labak nodarboties vienatnē, taču izņēmuma gadījumos to var darīt ari jebkādos apstākļos. Sakumā atslābuma bridi nāk miegs, lāču aizmigt nedrīkst nekādā gadījumā, šis stāvoklis jāpatur un jāiegaumē, kādas tad ir izjūtas. Ļoti svarīgi ir iemācīties ātri pāriet no atslābuma stāvokļa uz galēju sasprindzinājumu un otrādi. Si iemaņa palīdz kāpināt darba spējas, palielina māsu laikos aizvien vairāk nepieciešamo psihisko kustīgumu.

Autogēnās trenēšanās apgūšana paaugstina gribas tonusu un reizē dod emocionālu līdzsvarotību, spēju «pārtvert» jebkuru nevēlamu emociju. Autogēnā trenēšanās rada «starta laukumu» tālākai psihes pilnveidošanai, jebkādai pašiedvesmai. Tā izdzēš no psihes nevajadzīgos pierakstus un sagatavo to jauniem.

la autogēnās trenēšanās elementi apgūli, var iet tālāk. izstrādāt pašiedvesmas formulas.

Lūlt, aptuvenas rīta formulas (te un tālāk es tās aprakstīšu vārdos, tarā «sev» nav nepieciešams tās izteikt vārdos, svarīgi ir «iedzīvoties» to iekšejā saturā, jēgā). «SVAIGUMS UN SPIRGTUMS». «ESMU ENERĢIJAS PILNS». «VALDU PAR SEVI». «PAR-VALDU SAVU LAIKU». «DARBS AR SEVI IR SEKMĪGS». «PRIEKŠA RAŽĪGA DIENA». «GRIBA SA-. SPRINDZINATA KA ATSPERE». «ESMU SAGATA-VOIIES». «UZMANĪBU!». «CELTIES!».

Tad veikli jā pieceļas un jāveic parastās rīta nodarbības.

Tādas pašas formulas var iekfaut ari dienas psihisko vingrinājumu seansa, it īpaši personām ar iedragātu, neorganizētu raksturu un mazām darba spējām.

Pašiedvesmas formulas cilvēkiem, kuriem piemīt emocionālās nepilnības, būs apmēram šādas: «MIERS BEZ PIEPŪLES». «PAĻAUJOS UZ SEVI». «PILNĪGA NEPIESPIESTĪBA». «ESMU BRĪVS UN JŪTOS ATVIEGLOTS». «ESMU CILVĒKIEM PATĪKAMS». «IEKSEJI SMAIDU». «MAN IR PATĪKAMI AR CILVĒKIEM».

Vakara formulām jānomierina, jāatbrivo: «MIERS

UN APMIERINĀJUMS» «ATBRĪVOŠANĀS NO RŪPĒM

DOMAS LĒNI AIZPLŪST.

Galvenais pašiedvesmošatuis formulu likums: tām'jāapgalvo, nevis junoliedz. Nedrīkst formulēt: «Es neuztraucos.» Pareizi būs: «Esmu mierīgs.»

Šeit minētās formulas ir tikai paraugi. Tās var «improvizēt».

Panākumi būs noteikti: tie vairojas, jo vairāk bijis nodarbību, pēc «sniega pikas» principa. Taču trīs četri mēneši ir pietiekami ilgs laiks, tai. intensīvi nodarbojoties, pārveidotu visu psihes fonu — būsit apguvis paškontroles tehnikas pamatus.

Psihiskais kultūrisms

Tāpat kā jebkurā citā nodarbībā, ari psihes trenēšanā galvenais ir nopietnība un neatlaidība. Te nevar gaidīt vieglus panākumus. Mēģinājumi, kļūmes un atkal mēģinājumi.

Pirmie soļi. kā jau visur, ir paši grūtākie. Jāsacejas pašam pret sevi, jasagalavojas ilgstošai savas psihes aizsardzībai. «Viss! Sākts! Esmu nolēmis izveidot gribasspēku!» šādas un tamlīdzīgas deklarācijas parasti beidzas ar to, ka, tiklīdz rodas pirmais kārdinājums, viss aizmirstas. Vislabāk ir neko nodeklarēt, bet pakāpeniski izveidot paradumu novērot sevi un dot sev pārskatu vai nu dienusgramatas, vai regulāru domu sarunu veidā.

Sim pašpārskatam, protams, jābūt godīgam un nežēlīgam. Plīst sev miglu acis ir nepievilcīga nodarbošanās. Izstrādātā pašnovērošanas un pašpārskata došanas iemaņa jau ir milzīgs sasniegums. Tā jau ir puse no uzvaras par sevi.

To cilvēku psihe, kuri apguvuši pašiedvesmu, kļūst elastīga un reizē ari noturīgākā, lai gan agrak tā bijusi inerta un nepakļāvīga. Šo cilvēku smadzenes darbojas optimāli kā labi noregulēta mašīna, un tāpēc šiem cilvēkiem lielākas izredzes darbā. Ir zināmi gadījumi. ka ar pašiedvesmas palīdzību cilvēkam pastiprinājušās dažas «speciālās» spējas. Pašiedvesma ir visdabiskākais un tāpēc ari visdrošākais psihes optimizācijas paņēmiens.

To apgalvodams, nepretendēju tomēr uz saviem vārdiem atbilstošu lietderības koeficientu, jo zinu, cik grūti ir cilvēku pamudināt nodarboties ar sevi. ja vien to nepiespiež ārkārtēji apstākļi. «Kaut ko jau tas droši vien dotu... protams, būtu labi nodarboties... lāču laika nav...» — lūk. kas ir visbriesmīgākais. Es bulu priecīgs, ja kaut viens no simt lasītājiem piespiestos apgul autogēno trenēšanos, izmantojot loti īso šis metodes konspektu.

avīzē iespiestā raksta beigas

grāmata Domu medījot

PĒC PAVLOVA (Grāmatas ievads)

Laiks šim aforismam nav dāvājis ilgu mūžu.

«Kolumbus! Visur Kolumbus!» — tā vēl varēja rakstīt 18. gadsimtā, bet tagad šis aicinājums skan arhaiski un laikam gan izklausās pēc naiva avantūris-ma. Neko nevar darīt, Kolumbu laiks uz Zemes beidzies. Viņi aizgājuši kosmosā, un tie ir citi Kolumbi, par viņiem tagad rfipējas vairāk nekā par pašu pirmo.

Un kur tagad ir Ņūtoni, zinātnes laimes bērni, kur ir āboli, kas bira pasaules likumiem tieši zem kājām?

Arī ābolu sezona pagājusi. Tagad vajadzētu redzēt šo ābolu kaut kā no iekšpuses, no citas koordināšu sistēmas . . . Vajadzētu redzēt tagad to, kas notika Ņūtona galvā, kad viņš skatījās uz ābolu . . .

Einšteinus! Visur Einšteinus!

Tikai ne fizikā, fizikā jau vajadzīgs kāds cits, lai viņš tagad parādās bioloģijā, lai izdara apvērsumu nei-rofizioloģijā un psiholoģijā ...

So zinātņu Kolumbs bija Pavlovs. Viņš tajās bija arī Ņūtons. Viņa atklātais kontinents bija smadzeņu lielo pusložu fizioloģija. Ābols — suņa siekalu piliens, kas radās, atbildot uz zvanu. Sājā pilienā viņš ieraudzīja nosacījuma refleksu, kas ar psihi saistītajā kustīgajā, mainīgajā dzīvajā pasaulē ir tikpat fundamentāls kā vispasaules gravitācijas likums nedzīvās pasaules stingrajās, pastāvīgajās sistēmās.

Nenotveramo psihes mehāniku viņš centās iedzīt eksperimenta smalkajos, caurspīdīgajos, bet stiprajos tīklos. Un tas viņam likās par maz.

Zinātniskais eksperiments ir jautājums, ko cilvēks uzdod dabai. Taču daba pati prot izvirzīt jautājumus un līdz šim nevienu no tiem nav atstājusi bez atbildes. Bet melot, kā teica Einšteins, tā neprot. «Klīnika ir eksperiments, ko veic pati dzīve» — šie Pavlova vārdi varētu būt grāmatas epigrāfs. Psihiatrija — milzum plaša neskarta zeme, kuras fizioloģiskā apguve ir viņa sākta, džungļi, kur agrāk uzdrīkstējās doties tikai nedaudzi pašaizliedzīgi drosminieki. Tagad mežonīgie biezokņi beidzot sāk pakļauties pētījumu varai, zemē, kas' gadsimtiem ilgi nebija skarta, ienākas zinātnes atklājumu pirmās ražas. Viņš bija Kolumbs arī šeit. Dzīvnieku pasaulē viņš ieraudzīja savus sangviniķus un melanholiķus, stipros un nervozos, hipnozi un pakāpeniskas pārejas no normāla stāvokļa uz slimību. Viņš nebaidījās un nekautrējās smelties no pieredzes, kas bija gūta praktiskajā psihiatrijā — īpašā medicīnas nozarē, kura intīmi savienojas gan ar bioloģiskajām, gan ar sociālajām zinātnēm.

Pēc Pavlova pagājuši trīsdesmit gadi. Vai tas ir daudz? Nav daudz, ja laiku skaita pēc cilvēku paaudzēm. Daudz, ja ņem vērā laika ietilpības pieauguma ķēdes reakciju, kas notiek pasaulē. Mūsdienās gads pielīdzināms gandrīz vai gadu desmitam pagājušajā gadsimtā, gadu desmits — gandrīz vai veselam gadsimtam. Gaidas kļuvušas daudz sasprindzinātākas, un neticamā nojausmas prieks ir daudz lielāks. Es pat nerunāju par kosmiskiem ceļojumiem, bet par mums pašiem, kas dzīvojam uz Zemes. Vai neliekas, ka uz Zemes sācis darboties kāds jauns, sevišķi spēcīgs prātu paātrinātājs?

Zinātnes, kas pētī dzīvo, neredzēti strauji izraujas uz priekšu un kuru katru brīdi atradīsies līdzās zinātnēm, kas pētī nedzīvo. Sīs pēdējās startēja agrāk. Tām ir spēcīgāki muskuļi un drošāks skrējiens. Dabzinātņu līderis, fizika, ar savu stingrības, brīvības un radošās pašatdeves garu pagaidām ir izveidotas, staltas zinātnes nepārspēts paraugs. Nav brīnums, ka tieši fizikā jau paguvis parādīties Einšteins. Fizika pagaidām ir priekšgalā, tā simbolizē zinātni vispār, bet tuvojas laiks, kad zinātnes par nedzīvo un dzīvo būs vienotas. Bioloģijas zinātnes uzņem reibinošu tempu un acīmredzot gatavojas izvirzīt savu Einšteinu, varbūt pat ne vienu vien. Tas nav pravietojums, tā ir nepieciešamības atzīšana.

Ne velti pazīstamais fiziķis, Nobeļa prēmijas laureāts Dž. Tomsons «Gaidamaja nākotnē» saskata izšķīrējus atklājumus tieši bioloģija, bet no bioloģijas zinātnēm — tieši zinātnēs par smadzenēm.

Cilvēkam nevar but svarīgākas zinātnes kā zinātne par cilvēku. Cilvēkā nav nekā svarīgāka par viņa smadzenēm. Šeit slēpjas nakamas pilnības bezgalīgie plašumi, kas pagaidam tikai mazliet pavērti biklam skatienam. Trauksmainais, asais, aizrautīgais cilvēks, Rjazaņas guberņā dzimušais Ivans Pavlovs mūsu gadsimta pirmajā pusē zinātni par cilvēka smadzenēm ievadīja ieskrējiena, izejas orbīta, kā Ņūtons sava laika bija ievadījis fiziku. Visā pasaulē pazīst Pavlovu kā Kolumbu, Ņutonu un Einšteinu.

Man liekas, tikai velti viņa uzvārdam blakus min kādu nepatīkamu vārdu. Vardu lietošana vienmēr ir nosacīta, bet dažreiz tai ir būtiskas nozīmju nianses. Ieviesies izteiciens: «Pavlova maciba». Bet nav taču pieņemts teikt: «Ņūtona maciba» vai «Einšteina mācība». Griežas ausīs, vai ne? Vārds «mācība» kaut ka nesader kopā ar zinātni. Ar šo vārdu saistās kaut kas pabeigts, noslēgts, «neapspriežams». Zinātne tieši ir spriešanas priekšmets, nevis izteicējs. «Maciba» ir reliģijas lieta. «Ticības mācība» — tas ir viens, bet «zinātnes mācība» nevar būt. Es domāju, ka Pavlovs protestētu pret šo vārdu. Tas nenostiprina zinātnieka autoritāti, bet grauj to. Pavlovs nedomāja un negribēja, ka ar viņu beidzas zinātne par smadzenēm. Gluži otrādi, ar viņu tā sākās. Viņš bija pionieris, nevis nobeidzējs. Ne jau «mācība», bet ieguldījums zinātnē. Novērojumi, fakti, teorijas — tās vienmēr ir tikai nesējraķetes jaunam raķetēm, kam ir citas orbītas.

Tā arī iznāk.

Zinātnes par smadzenēm un psihi pēc Pavlova attīstās lavīnveidā. Desmitiem saistītu un patstāvīgu, sa-darbīgu un sāncensīgu pētniecības skolu, simtiem laboratoriju un klīniku visā pasaulē no dažādām pusēm cenšas ieņemt smadzenes. Neirofiziologiem, psihologiem un klīnicistiem pievienojušies biofiziķi, bioķīmiķi, farmakologi, ģenētiķi un citu bioloģijas nozarojumu pārstāvji. Kibernētiķi modelē smadzenes, inženieri bioniķi no viņiem mācās. Arī sociologi un filozofi nevar paiet garām smadzenēm. Neizbēgamais sadalījums aizvien šaurākās, speciālās nozarēs tiek kompensēts ar aizvien jaunu saskares vietu atklājumu. Pieejas ir ļoti dažādas. Faktu kalns aug arvien ātrāk. Arī teoriju ir vairāk, nekā vajag. Dažas daudzējādā ziņā ir līdzīgas, citas daudzējādā ziņā atšķirīgas. Šeit es varēšu pastāstīt, protams, nedaudz, galvenokārt to, ar ko mani līdz šim savedusi kopā profesija un interese. Labākajā gadījumā es varētu cerēt, ka mana gramata būtu vismaz kā karote, kuru pieliekot pie mutes var uzzināt, kas ir katlā. Taču arī to nevar gaidīt — tā būtu pārāk liela pašpaļāvība. Katlu ir daudz, un ar vienu karoti no visiem nepasmelsi.

1 nodaļa SMADZEŅU DZĪLĒS

«PARADĪZES» ATKLĀŠANA. IZRAIDĪŠANA.

IR ARĪ «PEKLE».

KAS TAD IR «PARADĪZE»?

KAUT KAS VĒL.

KNUPJA VIETĀ.

MANIAKĀLISMA SAKNES.

KRAMPJI UN EKSTĀZE. UZMANĪBU: CILVĒKS. RADIOAPVĒRSUMS.

PSIHO ĶIRURĢIJA. MIKROELEKTRISKĀ RĒKOŅA.

VISU IZŠĶIR MASAS.

«paradīzes» atklāšana

«Lūdzu, dariet to atkal. Man tas patīk,» droši vien viņa teiktu, ja spētu runāt.

Ar savu izturēšanos mazais dzīvnieks parādīja, ka grib vēl.

«Lūdzu, dariet to vēlreiz. Vai arī ļaujiet man pašai to darīt.»

Sākumā, kā jau pētniekam klājas, Oldzs neticēja savām acīm. Tas notika 1953. gadā.

Eksperimentā, šķiet, nebija nekā jauna. Tievs metāla stienītis stingri stāvēja žurkas smadzeņu dzīlēs. Elektroda gals atradās iepriekš izraudzītā anatomiskā punktā. Pa izvadu smadzenēm tika dots vājš un īss elektriskais impulss. Uzdevums bija vienkāršs: novērot, kā žurka izturēsies, ja viņas smadzenes saņems kairinājumu šajā punktā. No citu pētnieku eksperimentiem Oldzs zināja, ka dažu dziļo smadzeņu daļu elektriskais kairinājums dzīvniekā var izraisīt niknumu, bailes, uzbudinājumu vai, pilnīgi pretēji, radīt nomāktību, sastingumu, miegainību . ..

Taču šī žurka izturējās pavisam citādi. Pēc diviem trim kairinājumiem viņa vairs nebēga prom no eksperimentētāja, kā parasti to dara viņas ciltsmāsas un kā tikko bija darījusi viņa pati. Gluži otrādi, pat tad, ja viņu dzina prom, žurka neatlaidīgi centās piekļūt tai vietai, no kuras Oldzs viņas smadzenēs bija raidījis elektrisko impulsu.

Vai iepatikās?

Dzīvnieku pārvietoja īpašā kamerā. Aiz cieņas pret sevi žurkai tūlīt pat vajadzēja izlūkot jauno telpu: visu

apskatīt, apošņāt, aptaustīt... Luk, kaut kāds interesants izcilnis ... Pedālis.

Jā!

Strāvā ieslēgta. Nospiedusi pedāli, kas savienots ar elektrisko bateriju, žurka sāk kairināt savas smadzenes. Viņa pati pētniekam pasaka, kur ievadīts elektrods. Vada galā — «paradīze».

IZRAIDĪŠANA

Nejaušība! Cik daudz himnu zinātne vēl dziedās tev par godu?

Amerikāņu pētnieka eksperimenti ar žurku paškairi-nāšanu gāja kā pa konveijeru. Oldzs arvien jaunām žurkām ievadīja elektrodus arvien jaunos smadzeņu punktos, novēroja, kā izturas dzīvnieki, mainīja uzturēs apstākļus, lietoja visdažādākās vielas, operēja — vārdu sakot, cītīgi centās iegūt maksimāli daudz informācijas no izmēģinājuma dzīvniekiem.

Bet žurkas, ja vien elektrodi atradās smadzeņu «paradīzes» joslās, kļuva par īstām elektrības narkomānēm.

Kārtējai žurkai nupat ievadīja smadzenēs elektrodu. Dzīvnieku ielika kamerā. Pētnieks pats nospieda pedāli. Mazās smadzenes saņēma elektriskās tīksmes pirmo devu.

Kā žurka izturas?

Viņa sāk meklēt! Airi, šaudīgi skraida pa kameras kaktiem, visu apošņā, visu aiztiek ar ķepām, līdz bei-

dzot atrod to, ko vajag, — pedāli. Tagad viņu vairs nevar aizdzīt prom no šīs vietas. Ritmiski, reizi — divas reizes sekundē viņa sev smadzenēs raida elektriskos kairinājumus. Elektriskās «narkomānijas» izstrādes procedūra ilgst 1—2 minūtes. Līdz 8 tūkstošiem kairinājumu stundā un dažos punktos nepārtraukts paš-kairinājums, kas ilgst 24 stundas, līdz pilnīgam pagurumam vai līdz krampju lēkmei!

Ja pētnieks šajā brīdī pārtrauc elektrisko ķēdi, tā ka veltīgi nospiest pedāli, rodas eksperimentālais modelis, kas atspoguļo izraidīšanu no «paradīzes». Citēju Oldzu: «Dzīvnieks vairākas reizes nikni nospiež pedāli un tikai pēc tam novēršas no tā, sāk tīrīties vai aizmieg. Tomēr laiku pa laikam viņš atgriežas pie pedāļa un nospiež to (it kā gribētu pārliecināties, ka neko nav palaidis garām).»

IR ARI «PEKLE»

Izpētījis simtiem dzīvnieku, Oldzs sastadīja žurku smadzeņu «emocionālo karti».

Apmēram 60 procentu no smadzeņu tilpuma ir emocionāli neitrālas. Žurkas netiecas pēc elektriskā kairinājuma šajās daļās, bet arī nevairās no tā. Neitrālas lielākoties ir smadzeņu daļas, kas atrodas virspusē, tuvāk galvaskausam. «Paradīze» aizņem 35 procentus no smadzeņu tilpuma. Tā atrodas dziļāk, tuvāk smadzeņu iekšējam dobumam.

Neitrālās daļas it kā sedz «paradīzi». «Paradīzes» punktu kopējā masa atgādina smadzeņu iekšienē izvērstu krustu. Tomēr atsevišķu «paradīzes» punktu izvietojums smadzenēs ir diezgan dīvains. Daudzās vietās tie mijas ar neitrālajiem punktiem. Arēji tos nevar atšķirt, tie atšķirami tikai pēc dzīvnieka reakcijas uz kairinājumu. Visvairāk «paradīzes» punktu ir zemciļņa rajonā, pie smadzeņu pamatnes, kur stumbrs (mugurkaula smadzeņu turpinājums galvaskausa iekšienē) pāriet smadzeņu puslodēs.

Un šeit, pašās smadzeņu dzīlēs, zem punktiem, kur paškairinājuma biežums sasniedz maksimumu, tieši zem īstās «paradīzes» kā mazs ķīlītis iedzīta īstā «pekle».

Daba ir šķietami humāna, vismaz pret žurkām: «pekle» tām aizņem tikai 5 procentus no smadzeņu tilpuma. Elle patiešām nav necik liela: septiņas reizes mazāka par «paradīzi»!

Kaut ari maza, tomēr «pekle» paliek pekle. To var viegli pazīt. Tiklīdz tai vienu vienīgu reizi noraida elektrisko kairinājumu, dzīvnieks ar savu izturēšanos tūdaļ signalizē: «Nemūžam!» Ja žurka, pārlūkojot jauno kameru, nejauši uzkāpj uz pedāļa un dod impulsu «peklei», varat būt droši: viņa vairs netuvosies pedālim. Turpretī, ja «pekle» tiek kairināta vienā laidā, bet pedālis ir strāvas pārtraucējs, tad žurka, glābiņu meklējot, beigu beigās uzskrien tam virsū un ārēji izturas tieši tāpat kā paškairināšanas situācijā: ar ķepū drudžaini min pedāli, cik ātri vien var.

Kliņģeris un pātaga var būt tik vienādi!

KAS TAD IR «PARADĪZE»?

Oldzs atklāja, ka izsalkušas žurkas ar sevišķu patiku kairina sev smadzenes dažos pilnīgi noteiktos punktos. Turpretī paēdušām žurkām ir daudz mazāka tieksme kairināt tos pašus punktus. Oldzs secināja, ka no šo punktu nervu šūnām ir atkarīga paēšanas labpatika. Un paškairināšana acīmredzot ir ēšanas procesa radītās baudas atkārtojums.

Ir tādi smadzeņu punkti, kurus tēviņi vairs nekairina pēc kastracijas. Bet, kolīdz tiem ievada pietiekami daudz vīrišķo hormonu, viņi tūdaļ atsāk paškairināšanu. Tātad senā hipotēze «pār pasauli valda mīla un bads» guvusi diezgan īpatnēju apstiprinājumu.

Tāpat apstiprinājies uzskats, — kas arī nav necik jauns —, ka mīlestība un izsalkums zināmā mērā ir ienaidnieki. Smadzeņu punktos, kur izsalkums izraisa lielāku paškairinājumu, vīrišķie hormoni to samazina, un otrādi. Pat savādi, ka viss ir tik vienkārši.

Kas attiecas uz «pekli», tad tās kairinājums acīmredzot ir sāpju imitācija, ja vien ne pašas sāpes. Starp citu, varbūt tas ir arī kas cits?

KAUT KAS VĒL

Kā noskaidrojies, žurkām daudzi paškairinājuma punkti nav saistīti ne ar izsalkumu, ne ar mīlestību.

Kā gan šiem zvēriņiem vēl vajag? Kādas vēl kaislības valda pār viņiem? Aizmirsdami izsalkumu un mīlestību, viņi līkumoja pa sarežģītiem labirintiem, lai saņemtu elektriskās baudas devu. Pēc šis balvas viņi skrēja daudz ātrāk nekā pēc barības.

Oldzs izmēģinājuma dzīvniekiem lika pārvarēt arī citus šķēršļus. Uz «paradīzes» pedāli zvēriņiem bija jāskrien pa metāla režģi, caur kuru tika laista elektriskā strāva, kas sāpīgi sita pa ķepām. Pa tādu pašu režģi izsalkušās žurkas skrēja pēc barības. Un kas notika? Jaunās baudas dēļ žurkas pacieta divkārt lielākas sāpes nekā barības dēļ (ja sāpes mēro ar režģim pievadītās strāvas stiprumu). Izrādās, ka baudu var izteikt sāpju vienībās — un otrādi. Turklāt «patikas izraisīta vēlēšanās citos līdzīgos apstākļos ir stiprāka par nepatikas izraisītu vēlēšanos» — šī patiesība, pie kuras ar ģeometriskiem pierādījumiem 17. gadsimtā nonāca Spinoza, atkal guva īpatnu eksperimentālu apstiprinājumu.

Visu cieņu žurkām. Kamēr vien bija iespējams, viņas izturējās saprātīgi, cenzdamās ir paēst, ir izbaudīt elektrisko paškairinājumu, ja vien elektrods nebija ievadīts tajos smadzeņu punktos, kur kairinājums viņām lika aizmirst visas pārējās labpatikas dzīvē. Oldzs pievērsa uzmanību tam, ka žurkas, kuras ir ēda, ir kairināja pašas sevi, bija spēcīgākas un spirgtākas par dzīvniekiem, kas sevi nekairināja, bet dzīvoja kā parasti. Elektro-nar*komāni kļuva rosīgāki, enerģiskāki, it kā jauna bauda tiem būtu devusi jaunus spēkus.

Oldza atklājumam sekoja jauns eksperimentu un pārdomu vilnis.

KNUPJA VIETA

Lūk, pērtiķis. Skraidīgo dzīvnieku nākas apsēdināt īpašā darba krēslā, kas mazliet ierobežo kustības brīvību. Elektriskais krēsls?... Līdzība ir ne tikai ārēja vien. Kā vienā, tā otrā gadījumā caur smadzenēm tiek laista elektriskā strāva. Taču nebaidieties!

Pērtiķim nemaz neklājas slikti. Viņš pat nedomā atsvabināties. Pilnīgi pretēji, pēc mīmikas spriežot, Viņš pārdzīvo laimīgākos mirkļus savā dzīvē. Pērtiķis gavilē. Viņam galvā ir kaut kas līdzīgs kaskai vai kronim, no kura, kā jūs jau noprotat, laukā spurojas smadzeņu dziļajās daļās ievadīto elektrodu izvadi. Par pērtiķi var neraizēties arī tāpēc, ka eksperimentu veic Džons Lilijs, grāmatas «Cilvēks un delfīns» autors, delfīnu valodas zinātājs, kurš pazīstams ar savu humāno attieksmi pret dzīvām būtnēm.

Pērtiķis gavilē un tīksminās, jo strāva plūst pa elektrodu, kas atrodas smadzeņu «paradīzes» joslā. Lilijs nosauca pērtiķu «paradīzes» joslas par «starta joslām», jo pērtiķis, ja viņa rīcībā nodos slēdzējsviru, pats pēc savas gribas kairinās šīs joslas, kā to darīja Oldza žurkas. Kibernētikas valodā runājot, pērtiķis kļūst par aktīvu daļu pozitīvās atgriezeniskās saites sistēmā. Vienalga, kā nospiest sviru — ar rokām, kājām vai mēli, nezin kā izmanīties, tikai gūt baudu! Divdesmit stundas pēc kārtas, ar neilgiem pārtraukumiem, lai steigā paēstu, vai pat vienā laikā ar ēšanu, divdesmit stundas pēc kārtas raidīt sev smadzenēs elektrisko strāvu, pēc tam pagurums, miegs turpat darba krēslā un atkal paš-kairināšana — tā jau ir nopietna lieta.

Pērtiķis pārvēršas: no bailīga un nikna dzīvnieka tas kļūst par paklausīgu, rosīgu radījumu, kas glauda eksperimentētājam roku un vairs nedomā skrāpēt...

Izmantojot šo balvu, pērtiķus ir ļoti viegli apmācīt. Lilijām šķita, ka vēl nedaudz pūļu — un izmēģinājuma dzīvniekus varēs iemācīt runāt. (Starp citu, arī delfīnu smadzenēs Lilijs atklāja «starta joslas» un izmantoja tās dzīvnieku apmācīšanai.)

Un vēl_ viena interesanta detaļa: ja pērtiķi kaut kas ir izbiedējis vai izraisījis viņā neapmierinātību, viņš cenšas stiprāk nospiest «paradīzes» sviru, kaut arī tai nav pieslēgta strāva. Elektriskā «paradīze» kļūst par nomierinātāju līdzekli kā bērniem knupis vai viņu pašu pirksts. Vai gan tieksmi pēc «paradīzes» nerosina «pekle»? Protams, jā! Izsalkumam un mīlestībai ir sava «pekle» un sava «paradīze».

Elektrods ievadīts drusku tālāk smadzeņu dzīlēs. Strāva ieslēgta. Pērtiķis ārēji ir mierīgs, bet nezin kāpēc viņš pastiepj ķepu pēc sviras un pārtrauc kairinājumu.

Pētnieks atsāk kairināšanu, palielina strāvās stiprumu. Pērtiķis pārvēršas. Viņš izskatās izbijies, kļūst tramīgs. Tagad dzīvnieks par katru cenu cenšas izslēgt strāvu.

Strāvas stiprumu palielina vēl. Un te nu aina klust pavisam nepievilcīga: «. . . zīlītes paplašinātas, acis plati ieplestas, nāsis cilājās straujā ieelpā un izelpā, spalvas uz ķermeņa sace|as stāvus . . . Pērtiķis cieši turas pie kāda priekšmeta, kas atrodas tuvuma, vai ari atgrūž to, izmisīgi mēģinādams aizbēgt; viņš kož un plēš neēdamus priekšmetus, ko uztver savā redzes loka ap muti, līdz viņam pat zobi lūst, to darot. . .»

Diezgan. Elektrods'atrodas «stop joslā», «peklē». Atgriezeniskā saite ir negatīva.

Ja trīs stundas saņemta šāda «balva», pērtiķis vairākas dienas jūtas slims. Viņš ir nikns, neēd, drūmi un apātiski tup savā sprostā, metas virsū visiem, kas tuvojas. Vienīgais līdzeklis, lai viņu ātri atbrīvotu no šī stāvok|a, — ar citu elektrodu ieslēgt «paradīzi», kā uzsvēra Lilijs. Kad dažas minūtes kairināta «starta josla», jūs atkal redzat rosīgu un miermīlīgu dzīvnieku, kas atguvis savu lielisko ēstgribu un acu mirdzumu.

MANIAKĀLISMA SAKNES

Es jau gadus desmit sekoju pētījumiem šajā virzienā, un tie mani joprojām saista. Man teica, ka es vienpusīgi, pārmērīgi aizraujoties ar tiem. Tas ir pilnīgi iespējams, bet, nudien, te, liekas, ir ar ko aizrauties un par ko padomāt. Man radās iespaids, ka pēdējos gados nav bijis tāda neirofizioloģiska atklājuma, kas tik tuvu skartu psihiatrijas jautājumus.

Domājot par šiem eksperimentiem, acu priekšā ir desmitiem un simtiem slimu cilvēku, ar kuriem bija jāstrādā psihiatriskajā klīnikā. Un ne tikai slimie vien.

Arvien mazāk un mazāk jāšaubās par to, ka cilvēka dziņu un noskaņu gigantiskās paletes pamatā ir to smadzeņu sistēmu darbība, kurās tagad iekļuvis elektrods. Sīs sistēmas ir mūsu smadzeņu realitāte. Kā liekas, tas tad arī ir materiālais pamats jūtu daļai, kura nosaka vērtējumu skalu «labi — slikti», «patīkams — nepatīkams» un dziļi ietekmē cilvēka izturēšanos. Protams, nevar visas cilvēku sarežģītās jūtas reducēt tikai uz šo sistēmu darbību, bet, šķiet, tas ir «tas, bez kā nevar iztikt», tas ir mūsu jūtu pamats un dziļākais, fundamentālākais instruments.

Ja dzīvniekiem noteiktu punktu paškairinājums acīmredzot atbilst tam, ko mēs uzskatām par rupju juteklisku baudu, tad varbūt citos gadījumos viņu sajūtas salīdzināmas ar neizsakāmo svētlaimi, sajūsmu, ekstāzi, kurā mēs nonākam citu, sarežģītāku cēloņu ietekmē... Sajūtas, kas pārņem dzīvniekus, kuri aizrautīgi spiež sviru, salīdzināmas ar cilvēka afekta stāvokli — apreibinošu, orģijisku, ja atgriezeniskā saite ir «pozitīva», niknu, izmisīgu, ja atgriezeniskā saite ir «negatīva».

Klīnikā tas acīmredzot atbilst galējā uzbudinājuma stāvokļiem. Šie stāvokļi vienmēr ir saistīti vai nu ar negatīvo, vai ar pozitīvo emociju maksimālu sasprindzinājumu. Pēdējā gadījumā psihiatri runā par maniakā-lismu.

Džons Lilijs raksta: ««Starta un stop reakcijām», sniedzot un nesniedzot reālu gandarījumu, jāpiestrāvo visa dzīvnieku un cilvēku dzīve ... Viena no analoģijām pērtiķa «starta joslu» paškairinājumam, kura biežums — trīs impulsi sekundē, ir cilvēka pļāpība — tāda pati aktivitātes forma, tāda pati stimulējuma forma.»

Tā ir pārdroša, bet zināmā mērā pilnīgi pamatota analoģija. Nezinu, kā ir ar frekvenci, bet maniakālo slimnieku runātnīgums patiešām ir viņu stāvokļa pastāvīgā un spilgtākā pazīme.

Paškairināšanas eksperimenti tagad tiek izdarīti arī pie mums. Mūsu valstī šo metodiku pirmais apguva Jurijs Makarenko, kas strādā mūsu pazīstamā fiziologa, Pavlova skolnieka Pjotra Anohina laboratorijā. Jurijs M.akarenko bija pirmais zinātnieks pasaulē, kuram izdevās novērot suņa smadzeņu paškairināšanu.

Katja Bogomolova, jauna neirofizioloģe, tās pašas laboratorijas līdzstrādniece, man pastāstīja, ka viņas eksperimentos žurkas drudžaini situšas ar ķepu pa gaisu ari pēc tam, kad tās izņemtas no kameras un ieliktas būri. Kā murgos tās turpinājušas spiest iedomāto pedāli. Tiklīdz šī žurka nokļuvusi būri pie savām radiniecēm, tās tūdaļ metušās viņai virsū un nežēlīgi kodījušas, lai vestu pie prāta. Šai gadījumā es neuzdrošinos meklēt analoģiju, bet pats fakts ir interesants.

KRAMPJI UN EKSTĀZE

Senajiem romiešiem bija īpašs paņēmiens, kā noteikt pērkamā verga noslieci uz krītamo kaiti. (Tads vergs tika atzīts par nederīgu un viņu nepirka.)

Vergam lika nostāties ar seju pret sauli, un viņam gar acīm grieza podnieka ratu. Ja vergam bija krītamā kaite (epilepsija), tad ātrie, ritmiskie gaismas zibšņi, kas radās, spieķotajam ratam griežoties, varēja izraisīt lēkmi. Par to rakstīja Apulejs.

Uzzinājis, ka epilepsijas slimnieki dažkārt paši izraisījuši lēkmes, es atcerējos šo paņēmienu. Viņus neatturami pievelk saule. Saulainā laikā slimnieks pieskrien pie loga un sāk ātri ātri vicināt rokas gar acīm, līdz beidzot nokrīt krampjos ar putām uz lūpām. Kāds slimnieks ārstam pastāstīja, ka šai laikā viņš izjūtot lielāko baudu, kas augot kā lavīna. («Paradīze»!). Kad bauda sasniegusi augstāko pakāpi, apziņa atslēdzas un uznāk lēkme. Tieksme pēc lēkmju «izraisīšanas» viņu nomāca, viņš uzskatīja, ka tas ir nelāgs paradums, taču nespēja cīnīties ar to.

Zināms arī cits «saules» epilepsijas gadījums, kas attiecas uz visu ģimeni. Meitenei, viņas mātei un vecmāmuļai — visām trijām krampju lēkmes uznāca tikai saulainā laikā, ārā, dienas vidu, un turklāt sevišķi bieži, mazgājot balto veļu vai skatoties žilbinoši baltu sniegu. Bet nekādu baudu tas viņam nesagādāja — pilnīgi pretēji, tieši pirms lēkmes radās nepanesamu šausmu, bojā ejas sajūta... («Pekle»!) Tumšas brilles, vienkāršs līdzeklis, visām trijām palīdzēja atbrīvoties no lēkmēm.

Šeit rodas interesantas paralēles.

Oldza, Lilija un citu pētnieku eksperimentos daudziem dzīvniekiem smadzeņu paškairināšanas laikā uznāca krampju lēkmes.

Zinātnieki pat novēroja, ka dzīvniekiem, kas sevišķi dedzīgi centās kairināt sev smadzenes, lēkmes radās vieglāk nekā pārējiem. Intensīva emocija un krampji patiešam ir radniecīgi viens otram!

To jau varēja gaidīt. Dzīve to apstiprina ar daudziem piemeriem. Atcerēsimies «trjasunus» — sektantus, kas ar ritmiskiem izsaucieniem un ķermeņa kustībām noved sevi līdz ekstāzei, kurai seko krampju Butļbā to pašu dara dažnedažādi šamaņi, priesteri, burvji, pareģi’...

Kļūst saprotamāks ari tas, ko daudzkārt nācies novērot klīnikā.

Es runāju par emociju eksplozīvo, nevaldāmo spēku, kāds piemīt daudziem slimniekiem, kam uznāk krampju lēkmes. Par viņu neapvaldītību, sakāpināiī-bu kā dusmās, tā baudā.

Daudzos gadījumos krampju lēkmēs laikam gan ir saistītas ar smadzeņu «pekles» un «paradīzes» sistēmu pārāk intensīvu darbību. Jau pēc iedabas tām jābūt citu neironu sistēmu darbības rosinātājām. Konvulsīva izlādēšanas smadzenēs rodas tad, ja nervu šūnu masas sāk izlādēties vienlaicīgi un intensīvi, cita

citu aizraujot vienotā ritmā. Tas ir kaut kas līdzīgs rezonansei.

Dostojevskis, kas slimoja ar epilepsiju, savu sajūtu pirms lēkmes raksturoja kā vārdiem neizteicamu ekstāzi, augstāko baudu, dievišķu atklāsmi; tādā brīdī viņš it kā spējis aptvert visa esošā jēgu. Dažos cilvēkos līdzīgu sajūtu var radīt mūzika, un, starp citu, pati mūzika, vēl jo vairāk tad, ja tā ir ļoti ritmiska, dažreiz var būt krampju lēkmju cēlonis.

Daudziem slimniekiem, kam uznāk krampju lēkmes, ir raksturīga apbrīnojami spilgta emociju pretējība. Darbā ir cieša saskarsme ar to. Pirms brīža pacients pret jums bija pārspīlēti laipns, līdz šķebīgumam vēlīgs, pakalpīgs, uzmanīgs. Dažreiz pat nezini, kur glābties no šiem laipnības uzplūdiem. Te pēkšņi — negaidīts niknuma, dusmu uzliesmojums, postīgs, bīstams stāvoklis! Ar to ir jārēķinās un jābūt piesardzīgam. Bet pēc tam atkal rāmums, klusa, salda aprimtība ...

Analoģija, kaut diezgan tāla, — kā izturas kaķi, kuriem kairina «pekles» sistēmas, konkrētāk — niknuma punktus. Kaķis metas virsū eksperimentētājam, šņāc, skrāpē, kož. Kairinājums tiek pārtraukts, paiet minūte, otra — un pēkšņi jusu priekšā ir neparasti piemīlīgs dzīvnieks, daudz piemīlīgāks nekā agrāk.

(Šādas analoģijas it nemaz neaizskar ne veselu, ne garīgi slimu cilvēku. Meklēt tās ir ne vien ārsta un pētnieka tiesības, bet arī pienākums, un pirmais, kas no tā neatkāpās, bija Pavlovs.)

Žurka, kas nospiež pedāli, kobra, kas dejo flautas skaņu ritmā, cilvēks, kas ekstāzē tvisto, — vai jums neliekas, ka visās šajās ārēji diezgan atšķirīgajās ainās slēpjas viens un tas pats smadzeņu mehānisms, kurš ir kopējs visām dzīvām būtnēm? Visos šajos gadījumos ritmiskās darbības rosinātāja ir tieksme pēc atkārtota «paradīzes» kairinājuma.

UZMANĪBU: CILVĒKS

Dažreiz rodas iespaids, ka mūsdienu zinātne par smadzenēm un psihi daudzos gadījumos vienkārši no citas puses pieiet tam, ar ko mēs pastāvīgi saskaramies savā dzīvē un ko viegli varētu apjaust, izmantojot elementāro novērošanu un pašnovērošanu.

Patiesi, liekas, ka smadzeņu «paradīzes» un «pekles» sistēmu esamību jau sen varēja apjaust, pat neiedziļinoties smadzenēs ar elektrodiem. Kā dzīvniekiem, tā cilvēkiem ir ķermeņa joslas, kurām pieskaroties var izraisīt acīm redzamu labpatiku — citreiz mazāku, citreiz lielāku. Kāpēc ikviens pieskāriens zoba pulpai tūlīt rada asas sāpes?

No šiem un daudziem citiem vienkāršiem faktiem vien jau varēja secināt, ka par mūsu baudām un ciešanām ir atbildīgi kādi īpaši, dalīti nervu centri. Džons Lilijs novēroja, ka delfīniem ļoti patīk cilvēku roku pieskārieni; delfīnu ķermeņa virsma ir kā viens vienīgs baudas aparāts. Arī mūsu ķermenim būtībā piemīt tas pats, kas visu zīdītāju ķermenim. Visi zvēri mīl, ka tos glauda un kašā. Acīmredzot pa ķermeni ir izkliedēti kādi labpatikas uztvērēji un vadītāji. Kā liekas, tie atrodas tuvāk virsmai, bet nepatīkamo sajūtu un sāpju nervu aparāti novietoti dziļāk. Bioloģiski to var saprast: tas, kas darbojas pārāk stipri, iekļūst pārāk dziļi ķermenī, apdraud organismu, apdraud dzīvību. Šāda aina kopumā atbilst arī smadzeņu iekšējai sadalei: «paradīzē», virsmai tuvākajā un plašākajā daļā, kā tārps sārtā ābolā iegrauzusies «pekle», un kaut kur dzīlēs abas cieši saaužas. Tagad liekas, ka to viegli varēja apjaust.

Taču zinātniskās domas ceļš ir līkumots. Zinātnei, tāpat kā parastam cilvēkam, vispirms ir «jāaptausta», turklāt vairākas reizes, lai pārliecinātos par kaut ko.

Tagad cilvēkam ir atrastas smadzeņu «pekles» un «paradīzes» sistēmas. Neiroķirurgi bija pirmie, kas nonāca ciešā saskarē ar tām. Neiroķirurģiskās operācijas tiek veiktas ne vienu vien gadu desmitu. (Citas izejas nav, ja smadzenēs, piemēram, attīstās audzējs.) Daudzi neiroķirurgi operācijās pievērsa uzmanību tam, ka dažu dziļo smadzeņu daļu nejaušs kairinājums cilvēkos var izraisīt krasas pārmaiņas psihiskajā stāvokli.

Neparasta jautrība, pacilātība, runīgums . .. Juteklisko baudu imitācija ... saasināta vides uztvere, smiekli, kur.c m nav nekāda pamata, pēkšņa asprātība... neskaidra, it kā patīkama sajūta, kas atgādina sajūtu, kada rodas smēķētājam, ievelkot tabakas dumus pēc ilgāka pārtraukuma, bauda, kura ir līdzīga mūzikas radītajai baudai, neizskaidrojama svētlaime... ekstāze. .. Kad slimniekiem šos punktus kairināja ar elektrisko strāvu, viņi lūdza to atkārtot un lūdza neatlai-dīgi.

Un turpat blakus, dažus milimetrus tālāk: it ka nemiers ... satraukums ... sasprindzinātība ... niknums... nomāktība... apmulsums... orientācijas spēju zudums... bailes... šausmas... murgi... panika... neciešamas, ne ar ko nesalīdzināmas sāpes ... Kairināšanu nedrīkst turpināt pārāk ilgi, nedrīkst atkārtot.

Nav šaubu: tā ir cilvēka «pekle» un «paradīze», ko sataustījis elektroda gals. Tās ir tuvu viena otrai un, kā redzams, vienotas ciešā mijiedarbībā.

Norvēģu neiroķirurgs Sen-Džekobsons pēdējos gados šīs smadzeņu sistēmas pētījis vairāk nekā simt pacientiem. Savos secinājumos viņš ir ļoti atturīgs un uzmanīgs. Viens ir skaidrs: cilvēka smadzenēs bīstami skart šīs sistēmas. Līdz zināmai robežai cilvēks saglabā kritisku attieksmi pret situāciju, viņš saprot savas sajūtas cēloni, apzinās garastāvokļa maiņu, bezkaislīgi spriež par savām izjūtām, spēj valdīt pār sevi. Līdz zināmai robežai...

RADIOAPVĒRSUMS

Viņš iziet no mājām uz ļaužu pārpilnas ielas. Viņam ir kāda cieša apņēmība, un viņš iet, nekam nepievērsdams uzmanību.

Apstājas, par kaut ko smejas.

Tad, it kā kaut ko atcerējies, iet atpakaļ un pēc dažiem soļiem mierīgi nogulstas uz ietves, dungodams populāru dziesmiņu. Apkārt sastāj pūlis.

Uz notikuma vietu steidzas policists.

Cilvēks pa to laiku mierīgi pieceļas un draudzīgi uzrunā kādu kungu. Pēkšņi, šausmās to atgrūdis, viņš izlaužas no pūļa un skrien.

«Acīmredzot attīstās tikai prāts, kas attiecas uz materiālās pasaules izziņu — tehniku, zinātni. Prāts, kas attiecas uz pašsavaldīšanos, nemainās,» gudri teicis Jurijs Oļeša.

Tehnikai raksturīgs kaujas gars. Tā negaida sapratni. Tās uzdevums — pakļaut, virzīt.

Jēlas universitātes neirofizioloģijas laboratorija Ņū-heivenā, ASV. Doktors Delgado.

Viņš sāka ar dzīvniekiem. Mums jau pazīstama aina: kaķi un pērtiķi ar smadzenēs ievadīto elektrodu vainagiem galvā. Bet nav neviena darba krēsla. Dzīvnieki staigā brīvi. Viņu rīcību vada pa radio.

Signāls no pults — un divu runču draudzīgās attieksmes pēkšņi beidzas ar briesmīgu kautiņu. Viņi arī turpmāk būs ienaidnieki, ja vien no pults viņu smadzenēm netiks noraidīta pavēle: «Nekas nav bijis. Jūs atkal esat draugi.»

Sprostā, kur ir vairāki pērtiķi, cēli staigā tēviņš Nr. 1. Viņš ir valdnieks, viņš ir visagresīvākais, vispašpārliecinātākais, visstiprākais acīmredzot vairāk psihiski nekā fiziski. Varbūt vienkārši visnekaunīgākais. Lai vai kā tas būtu, viņam pirmajam ir teikšana par barību un mātītēm. Tad seko tēviņš Nr. 2, Nr. 3 un tā tālāk, līdz pašam pēdējam, pēc cilvēku uzskatiem, šīs ne visai oriģinālās hierarhijas zemākajam pārstāvim.

Radiosignāls noraidīts, pa elektrodu tas nonāk tēviņa Nr. 1 smadzeņu mandeļveida kodolā, un no nekaunības vairs nav ne vēsts. Apjukuma mīmika — un tūlīt pat, pēc pāris sekundēm, notiek apvērsums. Agrākais diktators piedzīvo neredzētu apsmieklu. Sakosts, saskrāpēts, nožēlojams viņš sēž sprosta stūrī, bet varu pārņem tēviņš Nr. 2. Taču arī viņa kundzības laiks nav ilgs. Nospiesta poga — un pie varas nāk tēviņš Nr. 3, Nr. 4 ... Pēdējais tronī!

Tagad paskatīsimies, kas notiks, ja vairs nekontrolē iedzimtos spēkus.

Tā tas ir. Visi dumpinieki zibens ātrumā atsviesti katrs savā vietā. Atkal triumfē likumība, kas tika mīdīta kājām. Tēviņa Nr. 1 diktatūra ir vēl nežēlīgāka nekā agrāk.

Pērtiķis sēž viens. Viņam dod banānu. Viņš sniedzas pēc augļa. Pēkšņi atrauj roku. Atkal pastiepj — atkal atrauj. Un (mūsu brālēnu iedzimtā attapība!) tajā brīdī, kad roka ceturto vai piekto reizi atraujas atpakaļ, pērtiķis veikli satver banānu ar kāju.

Bet kas tad tas? Lāgā neiekodis banānā, pērtiķis riebumā to aizmet. Zemas kvalitātes produkts? Nē, ne jau tas. Izrādījās, ka tehnika tomēr ir stiprāka. No vadības pults noraidīts signāls «riebums pret barību». Netiek mainīta kustība, bet gan pati vēlēšanās, tieksme. Dzīvnieks dara to, ko grib, taču tagad viņš grib to, ko pavēl eksperimentētājs.

Arī cilvēks dara to, ko «grib». Delgado to pārliecinoši pierādīja. Cilvēka dīvainā izturēšanās uz ielas nav tīrā fantāzija. Tas ir iespējamais eksperimenta variants, kuru mazdrusciņ izpušķojusi autora vājā iztēle. Izmēģinājumus rīcības elektriskajā kontrolē Delgado veica ar vairākiem slimniekiem, kam smadzenēs bija ievadīti elektrodi. Ārkārtīgi piesardzīgi eksperimentē-jot, lai slimniekiem nenodarītu nekādu jaunumu, viņš pirmo reizi parādīja, ka cilvēka rīcība ir vadāma no attāluma.

Cilvēka smadzenes pakļaujas ļoti viegli, un, galvenais, cilvēks pats to nemana.

No tehniskā viedokļa ir svarīgi vajadzīgajos smadzeņu punktos ievadīt dažus elektrodus un pie izvada piestiprināt loti jutīgu, miniatūru radiouztvērēju. Zem matiem jau to nevar redzēt.

Pavērosim, kas notiek tālāk.

Elektrodu ievadīšana gan ir diezgan nekaitīga veselībai, tomēr pārlieku komplicēta procedūra. Tehnika ļauj iztikt arī bez elektrodiem.

Džordžijas štatā, Atlantas universitātes zinātniskās pētniecības centrā, pašlaik izstrādā smadzeņu telesti-mulatoru. Tas ir sīks aparātiņš zirņa lielumā, un to nostiprina uz galvas, tieši zem ādas. Kā tas uzbūvēts, to pagaidām zina tikai pētnieki, kas izmēģinājumos lieto šo aparātiņu. Acīmredzot tajā apkopoti paši pēdējie radioelektronikas sasniegumi. Signālus «gulēt», «ēst», «cīnīties» un citus ar šo zirnīti smadzenēm var pārraidīt no distances raidītāja. Pagaidām izmēģinājumi izdarīti ar divdesmit pērtiķiem, tomēr Amerikas aeronautikas un kosmonautikas pārvalde jau uzskata, ka telestimulators ir «ideāls līdzeklis kosmonautu rīcības kontrolei». Kontrole tiks izdarīta tieši no Zemes.

«Kosmonautus var aizmidzināt, viņiem var pavēlēt ēst, aizmirst vientulību, viņus var darīt sevišķi uzmanīgus briesmu brīžos.»

«Ar telekontroles aparatūru garīgi stimulējot smadzenes, varēs cilvēkus piespiest izzināt vairāk vai daudz ātrāk nekā parasti.»

«Garīgi nepilnvērtīgiem cilvēkiem telestimulēšana var palīdzēt kļūt par pilnvērtīgiem pilsoņiem, un narkomānus tā var paglābt no viņu nāvējošās slimības, adatas «dūrienu» aizstājot ar nenarkotisku telestimulējuma «dūrienu».»

«Tas ir izcils atklājums, bet tai pašā laikā tas var kļūt bīstams, it sevišķi tad, ja nonāks sliktās rokās ...»

Lasot Delgado eksperimentu aprakstus, es neskaidri atcerējos, ka kaut kas tāds jau ir kaut kur darīts. Pēc tam atskārtu: tas taču ir fantasta Aleksandra Beļajeva

«Pasaules valdnieks»! Godkārīgais, dēmoniskais Stir-ners, ar radioviļņiem iedarbojoties uz atsevišķu cilvēku un veselu pū|u smadzenēm, konsekventi panāca savus mērķus, kas bija diezgan banāli (nauda, vara, sievietes), radīja paniku visā pasaulē, darbojās slepeni, līdz viņu notvēra, pēc tam izmisīgi pretojās, tika satriekts, pazuda ...

Mēs jau sākam pierast pie tā, ka zinātne un tehnika panāk un apsteidz fantastiku. Kā tad ir — vai baisais rīcības virzītājierocis jau kaujas gatavībā?

Nezin kāpēc mēs bieži aizmirstam, ka ikviena cilvēka rīcību kopš laika gala bez jebkādiem telestimulatoriem, ar tūkstoš paņēmieniem vada gan sabiedrība kopumā, gan atsevišķas personas, gūstot lielākus vai mazākus panākumus.

Tā ir realitāte, bez kuras nevar iztikt, ar kuru gandrīz visi aprod un kuru ievēro tikai atsevišķos gadījumos, kad tā ir tiešām nepatīkama un atbaidoša.

Vai tad ir tik nepieciešami iekļūt tieši smadzenēs, ja tie, kas alkst vadīt cilvēku, var izmantot tik daudz netiešu līdzekļu, tik daudz kliņģeru, tik daudz pātagu un to neaptveramos savienojumus?

Vai maz vēl propagandas, reklāmas un citu metožu, kā apstrādāt un «izskalot smadzenes»?

Taču acīmredzot dažamlabam tomēr nepietiek ar šiem paņēmieniem, ja nopietni sāk runāt par telestimulē-šanu.

Cik daudz drūmu ainu paguvuši attēlot fantasti, parādot psihes vadīšanu no attāluma! Jāteic, ka visas šīs ainas ir diezgan vienveidīgas.

... Planētu apņem psihiskās vadīšanas viļņu lauks... Ikviens cilvēks pakļauts kontrolei. Vienotais vadības centrs nepārtraukti saņem informāciju par katru atsevišķo smadzeņu stāvokli, un no šā centra trauc pavēles, katrām smadzenēm sava ... Pa zemes virsu staigā dzīvi roboti. Brīvības robežas ir stingri novilktas. Rīcība tiek regulēta elastīgi, bet nenovirzīgi... Psihisks dumpis, aplama doma, patstāvīga vēlēšanās? Nedaudz palielināts viļņu spēks vienā mirklī liek aizmirst visu ...

Tas, patiesību sakot, ir viss.

Nu un realitāte?

Smadzeņu vadīšana ar viļņiem vien par laimi vēl

nav izdomāta (par problemātisko telepātiju mēs te nerunājam). Bet telestimulatora zirnītis jau ir gandrīz gatavs. Kad tas būs pilnīgi pabeigts, to sāks piestiprināt. Droši vien atradīsies brīvprātīgie, atradīsies arī tādi, kas pratīs pēc sava prāta izvirzīt jautājumu par brīvprātību: nav nemaz tik grūti padarīt cilvēku par brīvprātīgo pret viņa paša gribu.

Telestimulators nostiprināts uz galvas veselam cilvēkam — un dzīvs robots, ideāls kareivis ir gatavs. Var likt lietā noziedzības rīku, kas apgādāts ar muskuļiem, nerviem, zināšanām un ieročiem. Vai tas ir viss?

Piedodiet.

Tādus robotus mēs jau redzējām.

Un jau uzvarējām.

Tie bija hitleriskās propagandas stimulētie roboti.

Diezin vai ar telestimulatoru cilvēku var pārvērst vēl briesmīgāk, nekā līdz šim tas izdevies ar parastajām metodēm.

Mūs dara uzmanīgus kas cits.

Tagad daudz runā par «jaunības eliksīru ar spiedpogu vadības sistēmu». Norāda uz žurkām un pērtiķiem, kas lieliski jutušies «paradīzes» elektriskās paškairināšanas laikā un it kā pat pieņēmušies spēkā.

Patiešām vilinoši: nospied pogu un tu pats sev esi radījis vēlamo stāvokli. Nekādu rūpju. Nekādu sarūgtinājumu. Un, galvenais, nekādu vēlmju, izņemot vienu — nemitīgi nospiest pogu. Viss, tā sakot, vislabākajā kārtībā.

Galvenās briesmas, liekas, slēpjas tieši šeit — paša cilvēka tieksmē, nevis ietekmē, kas nāk no malas. «Paradīze» ir bīstama, un kārdinātāja čūska vēl nav teikusi pēdējo vārdu.

Acīmredzot tieksmei pēc «paradīzes» daba piešķīrusi kādu aklu vienpusību. Tomēr ir arī dabiskie ierobežotāji.

Droši vien dabiskajos apstākļos «paradīze» tikai retus mirkļus tiek izmantota ar pilnu jaudu, bet iespējams, ka tas nemaz nenotiek, spriežot kaut vai pēc baudas neparastās intensitātes un ilguma elektriskās paškairināšanas laikā. Dabai ir savāds paradums — visu radīt pārpilnam, mēs ar to saskarsimies ne reizi vien. Bet tai pašā laikā stingri tiek ievērots princips: «Kas nestrādā, tam nebūs ēst.» Mazliet plašāk to varētu definēt tā: «Kas nemokās un nepiepūlas, tam nebūs rast prieku, kas necieš, tam nebūs izjust baudu.» Pavisam bez «pekles» nevar iztikt, bet «paradīzes» darbībā ir jāzina kā mērs, tā mērķis. Ce|am uz labpatiku jābūt bioloģiski (cilvēkam — arī sociāli) izdevīgam, citādi tas ir postīgs. Iedomāsimies būtni, kas var neierobežoti ļauties baudām, kuras nav saistītas ne ar organisma saglabāšanu (piemēram, ēšana), ne ar dzimtas turpināšanu, ne ar sugas saglabāšanu plašākā nozīmē (šis pēdējais mērķis aptver visas cilvēka augstās baudas, tai skaitā augstāko jaunrades baudu).

Nožēlojams liktenis, neauglīga dzīve, bezmērķīga bojā eja . . .

Diezin vai cilvēks savā «paradīzē» varēs ielauzties nesodīts. No tā brīdina narkomānu traģēdijas, par kurām vēl būs runa. Negribētos pieredzēt tos laikus, kad cilvēks nospiedīs pogas kabatā, nevis strādās ar rokām un galvu, audzinās bērnus, ies uz koncertiem, lasīs grāmatas vai, ļaunākajā gadījumā, rakstīs tās. Neierobežota «paradīzes» stimulācija cilvēkam ir bojā ejas eliksīrs, kas viņu iznīcina ja ne fiziski, tad garīgi.

Nav grūti iztēloties baismo «paradīzes» aparātiņu, līdzīgu telestimulatoram, ko nostiprina uz galvas kaut kur aiz auss. Cilvēks pagriež miniatūro rokturīti, noregulē, notēmē — un impulsu fokuss ir tieši «paradīzē». Draudīgajai narkotisko vielu saimei nākusi klāt vēl viena locekle — elektriskā narkotika, kas ir visuvarena un neizsīkstoša.

Jauna, ne ar ko nesalīdzināma bauda, ko gan vēl vairāk vajag?

Tagad, parastā stāvoklī, es skaidri apzinos, ko tas nozīmē, bet, ja darbotos aparātiņš, mans saprāts būtu bezspēcīgs, tas pavisam nodevīgi saktu kalpot jaunajam, ne ar ko nesalīdzināmajam ... Ja cilvēkam ir labi, viņam vairāk nekā nevajag. Bet, ja viņš jūtas debešķīgi, viņam ellišķīgi gribas, lai tas tā turpinātos. Neauglīgai, nedabiskai baudai nodevies, es būtu pavisam izstumts no dzīves.

Pilnīgi iespējams, ka brīvās komercijas apstākļos atrastos legāla vai nelegāla firma, kas izgatavotu šādus aparātiņus. Tiesa, šī firma varētu pastāvēt tikai tai

gadījuma, ja darbiniekiem būtu stingri jo stingri aizliegts lietot firmas izlaisto produkciju. Un ja viņi ievērotu šo aizliegumu ...

Labāk lai paliek bažīgās pārdomas. Mēs šeit skārām vispārēju problēmu, ko varētu nosaukt par zinātnes sirdsapziņu. Laika gaitā šī problēma k|ūs arvien asāka.

PSIHOĶIRURĢIJA

«Sešpadsmitgadīga meitene smiedamās nožņaudza vecu sievieti un sita plaukstas, kamēr citi izmisīgi mēģināja atdzīvināt upuri. Psihiatriskajā slimnīcā viņa sanitārēm aizņēma 4000 stundu darba laika, saplēsa 700 halātu, 500 svārku, 100 palagu, 10 matraču, 2 kleitas un sasita neskaitāmi daudz trauku. Pēc lobotomijas viņa divus gadus strādā veļas mazgātavā. Viņas intelekta koeficients no 23 palielinājies līdz 56.»

Tas ir citāts no kāda ārzemēs publicēta zinātniska raksta. Lobotomija nozīmē to vadu ceļu daļēju pāršķel-šanu, kuri no pieres daivām ved uz smadzeņu dzīlēm, zemgarozu. Operācija, protams, tika izdarīta ar varu: jauniņā paciente iedvesa šausmas, bija riskanti viņai tuvoties. Slimajai, bezprātīgajai, bīstamajai būtnei, kura bija zaudējusi savu cilvēcisko būtību, ķirurģiskā iejaukšanās atkal palīdzēja kļūt par cilvēku.

Šādas psihoķirurģiskas operācijas sāka veikt trīsdesmitajos gados. Operācijas jēga — saraut nenormālo savstarpējo sakarību starp «intelekta pārzini» — pieres garozu un «emociju pārzini» — zemgarozu. Operēja nedaudzus, garīgi vissmagāk slimos, kuri gadu gadiem mita «nemierīgo» nodaļās, kuru rīcība ilgu laiku sabiedrībai bija ļoti bīstama, kuriem nepalīdzēja nekādi citi ārstniecības līdzekļi.

Sākumā šīm operācijām bija minimāli panākumi, bet maksimāli sarežģījumi. Pēc tādām operācijām daudzi slimnieki pavisam pazaudēja intelektu, prātu, to pašu, kurā viņi bija «sajukuši», un tikai dažiem psihiskais stāvoklis uzlabojās.

Drīz vien lobotomija tika aizliegta vairākās zemēs, tai skaitā ASV un pie mums.

Daudzas neveiksmes bija izskaidrojamas ar tehnikas neizstrādātību, primitīvumu un trūcīgajām zināšanām

par smadzeņu mehānismiem. Sākumā ķirurgi rīkojās gandrīz vai uz labu laimi. Tomēr maz pamazām tajās valstīs, kur lobotomija nebija'aizliegta, psihoķirurģijas tehnika kļuva pilnīgāka. Tīri praktiski, pat nezinot dziļos cēloņus, izdevās atrast paņēmienus, kas deva apmierinošus rezultātus. Par to, protams, bija dārgi jāsamaksā. Bet kā vēl citādi varēja mēģināt palīdzēt nelaimīgajiem, kuru ciešanas bija tikpat lielas kā briesmas, ko viņi radīja apkārtējiem cilvēkiem? Pirmās sirds operācijas taču arī prasīja ne mazums upuru, bet tagad tas palīdz daudziem jo daudziem, kaut gan vēl arvien ir ļoti bīstamas ... Šeit slimnieki riskē apzināti, jo nav citas izvēles. Un cik daudz cilvēku savā laikā, kad ķirurģijas tehnika vēl nebija pietiekami izstrādāta, nomira no apendicīta operācijām?

Bēdīgi, ja nepieciešams risks, kura saprātīguma robežu grūti noteikt. Tomēr šī nepieciešamība vēl pastāv. Izvēle ir skaudra: zināmā posma kā darbība, tā bezdarbība ir vienlīdz smagas.

Tagad, kā liecina pēdējie dati, smagu sarežģījumu procents pēc psihoķirurģiskām operācijām ir visai neliels, bet panākumi tiek gūti diezgan bieži, — atkārtoju, pat sīkāk nezinot dziļos cēloņus. Smalki smadzeņu pārgriezumi palīdz ne tikai dažās smagās psihozēs, bet arī slimniekiem ar ilgstošām neirozēm, kuri pilnīgi apzinās savu stāvokli un labprātīgi izvēlas operāciju, paši to lūdz. Skalpelis kļuvis par psihiatru! Iekļūšana smadzeņu dzīlēs, iekļūšana ar labām, nevis ļaunām rokam sola iespaidīgas perspektīvas.

Nesen mūsu klīnika nolasīja referātu psihiatrs Aleksejs Korņetovs, Simferopoles medicīnas institūta psihiatrijas katedras vadītājs. Pirms lobotomijas aizliegšanas Aleksejs Korņetovs bija viens no psihoķirurģijas pionieriem. Uz referātu viņš uzaicināja savu bijušo slimnieci, vienu no nedaudzajiem, kam skalpelis toreiz spēja palīdzēt. Mums likās taisni neticami, ka šī dzīvespriecīgā, pavisam saprātīgā sieviete, laba strādniece, ģimenes māte, pirms operācijās daudzus gadus nebija izgājusi no «nemierīgo» nodaļām.

Elektrodu ievadīšana smadzenēs psihoķirurģijai paver jaunus apvāršņus. Es biju pārsteigts, Ļeņingradas pazīstamās neiroķirurģes Natālijas Behterevas rakstā

nesen izlasot, ka pirmā veiksmīgā operācija, kas saistās ar daudzu metāla elektrodu ievadīšanu cilvēka smadzenēs, izdarīta jau pirms 100 gadiem, 1866. gadā! Un tikai tagad beidzot plānveidīgi sāk lietot šo ārstniecības un pētniecības metodi.

Natālija Behtereva ievadījusi elektrodus jau vairākiem slimniekiem, kurus nomoka krampji un gribai nepakļautas ķermeņa kustības. Rezultāti ir daudzsološi. Vispirms — nekāda ļaunuma. Bet otrkārt — neapšaubāms labums. Tievie elektrodi atjauno smadzeņu centru traucētos sakarus. Ar elektrodiem var mērķtiecīgi kairināt, rosinot darbībai vai aizkavēt .jebkuru smadzeņu punktu. Behterevas slimniekiem izbeidzās krampji un konvulsijas, uzlabojās psihiskais stāvoklis. Ar tiem pašiem elektrodiem, novadot no tiem elektriskos potenciālus, var iegūt vērtīgas ziņas par smadzeņu dzīļu darbu, to reakciju uz ārējās vides signāliem un ķīmiskiem preparātiem. Tikai viens vienkāršs princips: nekādas iejaukšanās, nekādas pētīšanas preteji slimnieka interesēm.

Un telestimulēšana?

Ja tiks ievērots tas pats princips (un mūsu apstākļos to nevar neievērot), tad arī šī metode, kā saka, nenāks par ļaunu, bet tikai par labu.

Ļoti iespējams, ka to atzīs arī par pilnīgi nekaitīgu, pat izsmalcinātu metodi smadzeņu konstrukcijas pētniecībā.

Ārsti un pētnieki, ielūkojoties smadzeņu dzīlēs, cenšas uzzināt, kāda nozīme tajās ir katrai daļai, katrai daļiņai, katram punktam. Cenšas atšifrēt visas to savstarpējās saites, maksimāli precīzi uzminēt, kā jebkura ietekme uz jebkuru punktu atbalsosies visos pārējos un kāds būs rezultāts. Cenšas saprast, kā no daudziem notikumiem smadzenēs izveidojas viens vienīgais — psihe.

Ideāls, pēc kura tiecas zinātne par smadzenēm — panākt smadzeņu darba divu ainu pilnīgu atbilstību, lai subjektīvo pārdzīvojumu un rīcības ainas, kas rodas «no augšas», saskanētu ar pašu smadzeņu, to anatomijas un fizioloģijas ainu, kura rodas «no apakšas». Ideāls — tikpat pilnīgas zināšanas, kādas ir mehāniķim, kas sīki jo sīki izpētījis automobiļa anatomiju, fizioloģiju un «patoloģiju». Automobilis brauc, uzņem

ātrumu, bremzē, pagriežas, bet mehāniķis šai laikā ļoti labi iztēlojas, kas notiek ātrumkārbā, karburatorā, kā klājas kardānvārpstai. Mehāniķis iztēlojas gan katras detaļas darbu, gan detaļu saskaņoto mijiedarbību. Ja dzirdama kāda aizdomīga klaboņa, ja kaut kas čīkst, ja mašīna nevelk kalnā, mehāniķis jau zina, ka noticis tas un tas un ka tur ir jāieeļļo, bet šeit jāpievelk skrūve, jāapmaina detaļa ...

Vai gan ārsts negribētu kļūt par prasmīgu tīrskaņo-tāju, ātri noteikt, kāda stīga pārtrūkusi smalkajā dabas instrumentā, iemācīties uzmanīgi un saudzīgi pievilkt, notīrīt veserīšus, lai panāktu ideālu skanējumu?

Mūsu priekšā ir gandrīz pusotra kilograma smaga dzīva mašīna, kas uzbūvēta būtībā pilnīgi vienādi visiem trim miljardiem cilvēku uz zemes un atkārtojas atkal un atkal. Vai tiešām cilvēks, šīs mašīnas īpašnieks, kādreiz neizzinās, kas tajā notiek?

MIKROELEKTRISKĀ RĒKOŅA

Galīga un viena tipa konstrukcija. Grūti apšaubīt, ka cietoksnis reiz kritīs. Un, liekas, drīz, mūsu acu priekšā. Tas jau atrodas aplenkuma lokā. No sāniem to apiet neirokibernētiķi, kas būvē nervu sistēmas modeļus. Viņi cer, ka elektronu un citi modeļi palīdzēs atklāt oriģināla uzbūves principus. Sā meklējuma pamatā ir analoģiju metode. Tā ir attaisnota — veiksmīgs salīdzinājums, bez šaubām, jau ietver zināšanas. «Salīdzināt nozīmē pa pusei saprast.» Tiesa, nav pilnīgas pārliecības, ka pa to laiku, kamēr kibernētiķi izraugās kopiju, neizdosies izprast oriģinālu.

Fiziologu saimei, kas pētī nervu šūnu, tēmēklī ir elementāra vienība, kura 15 miljardu reižu pavairota smadzenēs. Mikroelektroda sīkā smaile iekļuvusi zem apvalka. Tas ir mikrofons, ar kuru neironam jāsniedz ziņas elektrisko impulsu valodā. Neirona apvalks ārpusē un iekšpusē nav vienādi lādēts ar joniem. Kad neirons «klusē», apvalka jonu «kondensators» ir līdzsvarā. Bet te notiek apvalka jonu «kondensatora» ātra pārlādēša-nās, kas viļņveidīgi skrien pa neironu, — tas ir impulss. Impulsi var būt atsevišķi, zalvēm līdzīgi un var arī

33

3 — Domu medījot

«kārtām» sekot cits citam. Interesanti un savādi ir apzināties, ka mūsu galvās riņķo un plūst dzīva elektrība. Tieši tāpēc ar elektriskiem kairinājumiem no ārpuses var vadīt rīcību.

Smadzeņu elektrības apjomi ir pavisam mazi: mili-volti un milisekundes. Та ir mikroelektrība. Jutīgi uztvērēji, vadītājšķicdras, nervu šūnu ķermeņi, atkal neskaitāmas šķiedras, fantastisks daudzums kontaktu — neironu pārslēgu (sinapses), visbeidzot vadu gali uz izpildu orgāniem, muskuļiem un dziedzeriem — tie tad laikam ir visi šā smalkā mikroelektriskā aparāta galvenie posmi, kura varenie tresti, galvenās pārvaldes un ministrijas koncentrēti galvaskausa un mugurkaula futrālī, bet perifērijas instances izkliedētas pa visu ķermeni un ar nervu stumbru, mezglu, pinumu, tīkliņu, zariņu smalkāko tīklu iespiežas it visur.

Katrs neirons nekustīgi nostiprināts savā vietā. Impulsi pa neironu skrien tikai uz vienu pusi: no perifērijas uz centru vai no centra uz perifēriju. Kā darbosies neirons, kāds būs tā impulsu biežums un spēks, tas atkarīgs no miljonu miljoniem citu neironu darba. Taču darbības princips visiem ir vienāds. Izprast šo principu, līdz galam izprast, kā darbojas kaut vai viens no 15 miljardiem, kādi ķīmiski notikumi slēpjas aiz mainīgo biostrāvu fasādes, — vai gan tas nav ceļš uz visas konstrukcijas izpratni?

Bet vai pirms tam nevar atšifrēt smadzeņu viengabalaino, kopīgo elektromehāniku?

Kādu laiku man bieži nācās būt PSRS Medicīnas zinātņu akadēmijas Psihiatrijas institūta elektrofizioloģi-jas laboratorijā. Turp es gāju ne tikai tāpēc, lai iepazītos ar elektrofizioloģiju un elektroencefalogrāfiju, bet arī (galvenokārt) tālab, ka tur strādāja vairāki ļoti simpātiski jauni zinātnieki, mani viengadnieki. Viņi visi ir mediķi, kas sāka savu darbu kā praktiķi psihiatri, bet vēlāk pievērsās pētniecībai. Joprojām būdami ārsti, viņi kļuvuši par elektrofizioloģijas fanātiķiem. Viņi strādā ar garīgi slimajiem, pieraksta to elektro-encefalogrammas (biostrāvas no galvas virsmas). Nodarbojas gan ar diagnostiku, gan ar pētniecību. Veic izmēģinājumus ar dzīvniekiem, eksperimentē ar sevi. (Arī es piedzīvoju to pašu likteni: man lika rīt fenamīnu

un pierakstīja encefalogrammu, padarot mani par veselības kontrolvienību. Pēc šis procedūras es pusi dienas nespēju būt veselības kontrolvienība un staigāju nenormāli pacilātā garastāvoklī.)

Diletanta vispārējais iespaids: elektroencefalogrāfija pagaidām ir lauks, ko apsēj galvenokārt ar jautājuma zīmēm. Mani kolēģi speciālisti paši atzīst, ka biostrā-vas vēl ir pārak maz atšifrētas, lai tās palīdzētu atšifrēt smadzenes. Pēc biostrāvām var aptuveni spriest tikai par nedaudzām, turklāt visvienkāršākajām pārmaiņām smadzeņu stāvoklī.

Miega — nomoda pakāpes noteikšanā elektrocncefa-logramma, piemēram, ir drošs kontrolieris, un ķirurgi to jau izmanto narkozes devas automātiskai regulācijai operācijās.

Pēc elektroencefalogrammas var pateikt, piemēram, vai aizmigušais cilvēks dotajā brīdī redz sapni, bet kādu sapni, to biostrāvas noklusē.

Vesela cilvēka parastā elektroenccfalogramma šķiet līdzīga korānam, kur uz vienu saprotamu vietu ir desmit nesaprotamu, bet saprotamajām vietām vēl jāmeklē septiņas nozīmes, no kurām viena nav zināma pašam Muhamedam, tikai allaham, kas sludina caur viņu.

Šeit ir neirofiziologu vecais paziņa — alfa-ritms, kas rodas mierīgā nomodā, ja aizvērtas acis. Tā frekvence ir tuva Zemes elektromagnētiskā lauka svārstību frekvencei un pilnīgi sakrīt ar pirkstu trīcēšanas frekvenci satraukumā, aiz noguruma vai no alkoholisma.

Alfa vislabāk aplūkojams pakauša novadījumos, tas pazūd, tiklīdz pārbaudāmais atver acis, un tas vedina domāt, ka alfa kaut kādā veidā saistīts ar redzi. (Starp citu, dažiem pilnīgi

veseliem cilvēkiem alfa-ritma nemaz nav; to saista ar sevišķi dzīvu redzes iztēli.) Šeit ir mierīga miega dižais, lēnais delta-ritms, ko visdziļākajā miegā nezin kāpēc atkal nomaina ātri ritmi.* Šeit ir uzmanības un saspringtas aktivitātes asais, straujais beta-ritms. Tas parādās, atbildot uz negaidītiem kairinājumiem. Laiku pa laikam deniņu novadījumos parādās nemiera un grūtuma nelīdzsvarotais teta-ritms, «rūpju» ritms. (Ein-šteinam tas radās uz bezrūpīgā alfa fona tai brīdī, kad viņš, ar elektrodu «kasku» galvā gulēdams kamerā uz kušetes, pēkšņi atskārta, ka pielaidis kļūdu aprēķinos.) Tas pats ritms bieži konstatēts bērniem ...

Slimniekiem, kam uznāk krampju lēkmes, var redzēt sīkus, asus viļņus virs smadzeņu boiājuma centra un milzīgus elektriskos uzliesmojumus lēkmju laikā. Virs audzēia joslām biostrāvas kļūst sērīgi lēnas vai draudīgi klusē... Mazas, tikko uztveramas atšķirības novērotas slimniekiem, kam ir psihozes un neirozes, bet bieži vien tieši šiem slimniekiem visi smadzeņu ritmi ir sevišķi normāli, pārāk normāli.

Laboratorijas jaunie līdzstrādnieki Aleksandrs Nemcovs un Vladimirs Faiviševskis iemācījušies novirzīt biostrāvas no elektrodiem, kas ievadīti dzīvnieku smadzeņu dziļajās daļās. Operācijā zem narkozes kaķim tiek ievadīti vairāki elektrodi uzreiz. Iepriekš izraugās punktus vairākos smadzeņu «stāvos» un iekļūst taios ar elektrodiem, lietojot īpašu stereotaksijas aparātu. Šādu anarātu savos eksperimentos izmantoia gan Oldzs, gan Lilijs, gan Delgado. Kaķi staigā ar elektrodu «vainagu» galvā un, redzams, jūtas tā, it kā būtu piedzimuši ar šo vainagu. Dzīvniekus panēm kamerā un pievieno elektrodus pie elektroencefalogrāfa iedalām. Uz aparāta lentes parādās šifrēti pārskati par smadzeņu centru darbību. Bet cik grūti tos atšifrēt!

Katrs smadzeņu punkts savādāk atsaucas uz signālu no ārpuses, dažreiz pats, bez redzama pamudinājuma, sāk satraukti griezties pie saviem kaimiņiem, rosinot tos darbībai. Pietiek ar jebkuru nenozīmīgu kairinātāju, kādu metronoma tikšķi, un šo notikumu sāk trokšņaini apspriest visi smadzeņu stāvi no augšas līdz apakšai — vai nu reizē, vai rindas kārtībā, vai pa apli. Un ilgi neaprimst šī savādā, it kā pavisam juceklīgā domu apmaiņa.

Dažkārt liekas, ka biostrāvas smadzeņu izpratnei var dot ne vairāk kā spuldzīšu haotiskā mirgošana elektronu mašīnas darba izpratnei. Reizēm ienāk prātā, ka diez vai tās apmierina pētnieku ziņkāri pilnīgāk, kā gaļas smarža remdēja puiša izsalkumu pazīstamajā anekdotē par Hodžu Nasredinu — smarža, par kuras ieelpošanu nelaimīgais, pēc gudrā vīra lēmuma, tējnīcas saimniekam samaksāja ar savu monētu šķindoņu.

Patiešām, galvas virsmas elektroencefalogramma ir «rēkoņa», ko kopīgi rada savi 15 miljardi neironu, kuri novietojušies zem galvaskausa vāka. Kāds ļoti pareizi salīdzinājis šādu elektroencefalogrammu ar stadiona mutuļošanu, ko mēs dzirdam pa radio futbola spēļu laikā. Kad bumba ieraidīta vārtos vai aizsista garām, skaidrs, bet tiec nu gudrs, ko kliedz katrs līdzjutējs un kurš kuram jūt līdzi.

«Līdzjutēji», kas atrodas smadzenēs, aizņemti ar visdažādākajām lietām un savstarpēji saistīti ar visciešākajām saitēm!

VISU IZŠĶIR MASAS

Nervu šūnu daudzums smadzenēs ir kolosāls! Jau tas vien liek domāt, ka šūnas tiek izmantotas lielām masām, nevis pa vienai. Grūti ticēt, ka tas būtu citādi. Pārāk kopīgs šis pārnilnīgas, masveida ražošanas princips it visur dabā. Daba pārlieku mīl izmantot vienādus, standarta elementus, ražodama tos bez sava gala. Pat nedzīvā daba: ia atomi, tad atomi, ja zvaigznes, tad zvaigznes, ja smilšu graudiņi, tad smilšu graudiņi... Un dzīvā: ja lapas, tad lapas, ja mati, tad mati, ja dzimum-šūnas, tad dzimumšūnas — kam tāds vairums līdzīgu citu citai, kāpēc tik daudz, ja savu mērķi sasniedz tikai dažas? Tikai dažas . ..

Pagaidiet, te jau ir atbilde! Tieši tāpēc vajadzīga pārpilnība. Tas taču ir galvenais trumpis Dzīvības cīņā!

Pārpilnības jēga —- palielināt mērķa sasniegšanas varbūtību. Turēt rezerves katram gadījumam, ja daļa

iet bojā, ja kas salūst, būt gatavībā, ja vide izvirza visjaunākās prasības.

Pārpilnības jēga — drošība, bet viss nedrošais palicis evolūcijas kapsētās.

Suņu valstī masas izšķir visu.

Pārpilnības princips caurauž visu organismu, visu mūsu «šūnu valsti», un mums vēl ne reizi vien nāksies saskarties ar tā plusiem un mīnusiem.

Ko asinīm nozīmē kāda atsevišķa sarkana šūna, eritrocīts? Neko, bet tikai atsevišķi, tikai pati par sevi. Un miljoniem lielās sarkano šūnu masas? Tas ir viss, ta ir dzīvība, skābeklis. Bet eritrocīti ir kustīgi, tie nav nostiprināti vienā vietā kā neironi. Turpretī neironu masām, kam arī jābūt visur un turklāt jāzina vienai par otru vairāk nekā jebkuram citam, — šīm nekustīgajām, cieši iesaiņotajām masām nepieciešama sarežģīta iekšējā organizācija. Kam nav kāju, tam vajadzīgas garas rokas. Te tad arī ir fantastiski šķiedru sapinumi, izaugumu liānas un čūskas, kas mēdz būt pat vairāk nekā metru garas; te ir astoņkāji, pareizāk, astoņroči (kur nu!), tūkstošroku neironi ar nekustīgiem, plēsīgiem taustekļiem, kas krustojas, apkampjas ...

Ja smadzenes ir mašīna, kas tiek izmantota noteiktiem mērķiem, tad šīs mašīnas neskaitāmi daudzajiem elementiem jābūt organizētiem kādos lielos, savstarpēji saistītos blokos. Tā skaidru apjēgumu mazina izmi-

sums, ko rada smadzeņu neaptveramā sarežģītība. Galveno bloku nemaz nevar būt tik daudz, jo diezgan liela vienkāršība arī ir viens no svarīgākajiem drošības noteikumiem.

Klasiskā neirofizioloģija jau sen pievērsusies smadzeņu mašīnas eksperimentālai izjaukšanai atsevišķos blokos. Tika izjauktas, protams, dzīvnieku smadzenes. Kas attiecas uz cilvēku, tad šeit pētīja slimību veiktos traģiskos eksperimentus.

Tagad smadzenēs maz palicis tādu daļiņu, kuru izgriešanas, sabrukšanas vai izolācijas sekas nebūtu sīki izpētītas, turklāt visdažādākajos savienojumos. Rezultāti bija lietderīgi, bet tai pašā laikā tie atklāja metožu lielo primitīvumu.

Tika noskaidrots tikai pats vispārējākais smadzeņu funkciju sadalījums.

Smalka atšķiršana, precīza vadīšana, vispārēja diri-ģešana atstāta garozas ziņā. Tā ir intelektuāls valdītājs, trausls, kaprīzs, vairāk nekā jebkurš cits jutīgs pret uztura un svaiga gaisa trūkumu un reizē it kā ne gluži obligāts. Garozu var apgriezt, sašaurināt, un tomēr tā galu galā izmanās izpildīt savas funkcijas, palikusī daļa uzņemas izgriezto daļu funkcijas. Izrādās, ka garozā ir vairāk pārpilnības nekā jebkur citur. Cilvēkam — jo sevišķi. Asins izplūdums smadzenēs Pas-tēram iznīcināja gandrīz pusi garozas, bet viņš pēc tam vēl izdarīja izcilus atklājumus.

Viens no klīnikas paradoksiem, kas jau sen saistījis uzmanību, ir tas, ka vissmagākajās psihozēs dažkārt nav_ atrastas nekādas redzamas pārmaiņas smadzeņu vielā un, gluži otrādi, vissmagākie smadzeņu bojājumi ne vienmēr noved pie psihiskiem traucējumiem.

Smadzeņu funkciju sadalījuma vispārējās shēmas, kas izstrādātas līdz šim, ir vairāk nekā aptuvenas. Primitīvās, instinktīvās, automātiskās reakcijas atstātas zemgarozas ziņā. Smadzenītes aizņemtas ar kustību smalku apdari. Smadzeņu stumbra dziļumā koncentrēti mehānismi, no kuriem atkarīgas organisma izšķirīgās funkcijas, kā elpošana un asinsrite. Šeit pat, smadzeņu stumbrā un joslās, kas atrodas tieši virs stumbra, tā sauktajā talāmā un hipotalāmā (izcilnī un zemcilnī), pēdējos gados atrasts īpašs tīklots veidojums, kas sastāv no sīko neironu masām. Tas uzskatāms par smadzeņu motoru, kas sevišķi spēcīgi ietekmē visas citas da|as. Amerikāņu fiziologs Meguns šā motora darbu salīdzina ar funkciju, ko izpilda riteņa ass, savu griešanās ātrumu pārnesot uz spieķiem un loku. To var salīdzināt ar klavieru pedāļiem. No tīklotā veidojuma ir atkarīgs, vai smadzenes būs nomodā vai gules, vai saņemtie signāli izraisīs aktīvu darbību vai tiks ignorēti, «izdzēsti». Sis ierosas un aiztures motors, kā noskaidrots pēdējā laikā, intīmi saistīts ar «pekles»

• un «paradīzes» sistēmām. Bet šīs ziņas jau iegūtas, izmantojot smalkāku mūsdienīgu metodi eleķtrodu ievadīšanā.

Ilgu laiku traucēja klaji vai klusējot pieņemtais priekšstats (tas nav zaudējis savu ietekmi arī tagad), ka smadzeņu daļas, kas nosakāmas anatomiski, ar aci, un kas guvušas visdīvainākos anatomiskos nosaukumus («jūras zirgs», «čaula», «spilvens» un citi), — ka visi šie acīs krītošie mezgli, izciļņi, rievas ir smadzeņu mašīnas darba bloki.

Tagad kļūst arvien skaidrāks: tie nav paši bloki, bet tikai to telpiskie savietojumi, kaut kas līdzīgs sektoriem. Vienā sektorā var būt koncentrēti dažādi neironu bloki.

Pēc primitīvās shēmas «garoza — zemgaroza» visu psihes bagātību «iekšpusēji», protams, nevar saprast pat dzīvniekiem, par cilvēku jau nerunājot. Ne garoza, ne zemgaroza nav atsevišķi, savrupi smadzeņu aparāti. Tie ir tikai ļoti aptuveni anatomiski iedalījumi. Pastāv daudzas, daudzstāvīgas neironu sistēmas, kas aizņem gan garozu, gan zemgarozu un mijiedarbībā izveido vienotu smadzeņu aparātu.

Neirofiziologi redz, ka kairinājumi, ko saņem viens smadzeņu punkts — teiksim, kaut kur stumbrā, — izraisa likumsakarīgas, vairāk vai mazāk obligātas atbildes citos punktos — garozā, smadzenītēs — un bez tam vēl daudzas mainīgas, nepastāvīgas atbildes visdažādākajās daļās. Neironu darba sistēmas teritoriāli izkliedētas pa visām smadzenēm, un tāpēc atrašanās vietai smadzenēs, «lokalizācijai», ir relatīva, kaut arī svarīga nozīme. Elektriskie impulsi, lai cik tie būtu in-

trigejosi skaisti, acīmredzot tikai virspusēji atspoguļo galven°s notikumus. Drīzāk ta ir neironu valodas «fonētika». Bet gramatika un pareizrakstība?

2 nodala. JūTU ĶĪMIJA

SARKANI KAĶI UN ZILAS PELES. KRISTUS UN KAKTUSS.

«DANTES GALVA PA KREISI».

ĶĪMISKĀ NODEVĪBA.

DŽINS DODAS CEĻĀ.

KOLĒĢI EKSPERIMENTĒ AR SEVI. ĶĪMISKAIS PAŠAPMĀNS.

SAVĀDAS HALUCINĀCIJAS VĒSTURE. IR PĒDĒJAIS LAIKS!...

MOLEKULU KARŠ.

«PARADĪZES» DEGVIELA UN EMOCIJU SVĀRSTI.

KĀ ATMEST SMĒĶĒŠANU.

ZĀLES PRET MUĻĶĪBU.

SARKANI KAĶI UN ZILAS PELES

Kaščenko slimnīcā, kur pēc institūta beigšanas es strādāju par ārstu ordinatoru, kādu dienu ieveda jaunu puikiņu, pusaugu zēnu. Viņš nepretojās, kad viņu pārģērba, bet visu laiku bažīgi skatījās apkārt, pārlaida acis grīdai. Viņa sejā atspoguļojās te bailes, te nesapratne. Pēc strupajām atbildēm varēja noskārst, ka viņš īsti neapjēdz, kur nokļuvis. Pulss bija ātrs ... Pārbiedētā māte — vienās asarās, sakarīgi neko nevarēja pastāstīt. Ar pūlēm izdevās saprast: bijis zēns kā zēns, pilnīgi vesels un pēkšņi vakarā atnācis uzbudināts, savāds. Naktī smējies, skraidījis pa istabu, ķēris kaut kādas peles, prašņājis, kāpēc tās ir zilas ...

— Ko tu redzi, Koļa?

Mulss, satraukts smaids, klusēšana... Izbaiļu un ziņkāres pilns skatiens sāņus, aiz gultas, pavada kādu, kas zogas klāt.. .

— Kas tur ir?

Zēns klusē.

Novērošanas palātā. Gultā.

Guļ mierīgi, reizi pa reizei nodreb, paskatās apkārt, mēģina kādu nosist uz segas, paraugās pagultē... Pēdīgi pārvelk segu pār galvu un aizmieg.

Nākamās dienas rītā:

— Doktor, vai drīkst pajautāt: kad jūs mani izrakstīsit no šejienes?

Pavisam normāla izturēšanās. Tikai neliels gurdums, nomāktība.

Es esmu neziņā. Pēc šizofrēnijas tas neizskatās. Redzes halucinācijas rodas alkohola ietekmē, «baltajā drudzī». Bet arī par to, protams, nevar būt ne runas.

— Tomēr pastāsti, ko tu redzēji, Koļa?

— Neko sevišķu... Mājās bija peles. Tintes peles.

— Bet šeit?

— Bet šeit bija kaķi. Sarkani kaķi. Sienāži. Tarakāni.

— Un tagad?

— Tagad nav.

Koļa ir mazrunīgs. Neko nevar saprast.

Bez Konstantīna Maksimiča neiztikt.

Tur viņš nāk, atklāts, ar sirmiem matiem un skumjām melnām acīm; mazliet klibodams, lēnām staigā starp slimniekiem, piesēžas uz gultas, klusām runā ar katru par kaut ko. Bijušais lidotājs. Vispirms karš, ievainojums. Tad medicīna, psihiatrija. Praktiķis, kas nedomā par tituliem un grādiem. Viņš vienkārši vada nodaļu, kurā ievietoti smagi slimie.

Divas apbrīnojamas īpašības: pirmā — ar katru slimnieku runā tā, it kā viņš, Konstantīns Māksimies, to sen pazītu, un slimniekam, kā es novēroju, savukārt rodas tāda sajūta, ka arī viņš sen pazīst Konstantīnu Maksimiču; otrā — runājot trīs četras minūtes, ir pilnīgs iespaids, ka saruna turpinājusies ne vienu vien stundu, slimnieks apmierināts, viņš jau izjutis, ka Konstantīns Maksimičs šeit ir viņa dēļ. Tā ir māksla.

— Konstantīn Maksimič, paskatieties, lūdzu ...

Tā tas ir. Es skatījos un neredzēju. Skatījos acīs un neredzēju zīlītes. Tās bija paplašinātas vēl veselu diennakti, kaut gan psihozes vairs nebija. Konstantīns Maksimičs kā adatu aiz diega izrāva atminējumu no Koļas acu zīlītēm. Pāris būtisku jautājumu, un viss kļuva skaidrs.

Tas bija atropīns. Parastais līdzeklis pret kuņģa čūlas sāpēm. Atropīns stipri paplašina acu zīlītes. Vakarā pagalmā Koļas biedrs izvilcis no kabatas mazu pudelīti un aicinājis nogaršot: būsi kā piedzēries. Koļa nedomādams ieņēmis malku (ārstnieciskā deva — daži pilieni).

— Pēc dienām divām var laist mājās. Rakstiet slimības vēsturi.

Lieta varēja beigties arī nopietnāk. Atropīna avoti dabā ir augi: velnābols, vilkogas. Vēl viens augs, kas satur atropīnu, cilvēcei devis visiem diezgan labi pazīstamu personāžu — večiņu, kura saēdusies driģenes; viņa laikam gan ir visnevainīgākā mūsdienu zinātnieku priekštece eksperimentālo psihožu pētniecībā.

Starp citu, psihoķīmijas vēsture acīmredzot sākās daudz agrāk, nevis ar šo večiņu.

Apbruņoti cilvēki mežonīgi valstījās pa zemi, krampjaini smējās, rēja, vaibstījās, gānījās — pirms pusotra tūkstoša gadiem tas notika ar Romas karavadoņa Antonija karavīriem. Viņi nezin kāpēc uzskatīja par vajadzīgu apvelt katru akmeni uz lauka. Iespējams, ka arī viņi meklēja zilās peles. Karavīri bija saēdušies veln-ābolus. So atropīna dabisko avotu viduslaikos sauca par sātana zāli, raganu zāli.

Tomēr arī Antonija karavīri nebija pirmie atropīna degustatori. Jau Dclfu pitijas, kā uzskata, pareģojušas vilkogu ietekmē, un pats atropīna nosaukums cēlies no sengrieķu likteņdieves vārda, kura pārrāvusi cilvēku dzīves pavedienu.

Eiropā atropīnu lietoja noindēšanai, šantāžai, simulācijai, rūpīgi glabātu noslēpumu izzināšanai — tātad liecību saraksts senajos laikos bija diezgan plašs. Salīdzinājumā ar šo solīdo dienesta lapu atropīna izmantojums mūsdienās sāpju remdēšanai šķiet kā nožēlojams utilitārisms. Atropīnu lietoja arī indiāņi Amerikā, un tos, kas pārmērīgi dzēra atropīna zāles, viņi sauca par «dzīviem miroņiem» ...

Jāsaka, ka indiāņi mūsdienu psihofarmakoloģijai ziedojuši krietnu artavu. Viņi — pirmie tabakas smēķētāji — pirmie izmēģināja arī dažas citas vielas, kas vēlāk kļuva slavenas Eiropā.

KRISTUS UN KAKTUSS

«Vai tu esi dzēris pejotlu vai devis to citiem dzert, lai atklātu noslēpumus, atrastu pazaudētas vai nozagtas lietas?» — kad spāņu konkvistadori bija iekarojuši Meksiku, katoļu varas orgāni šo jautājumu ietvēra indiāņu grēksūdzes jautājumu sarakstā.

Par pejotlu acteki sauca īpašu kaktusu un tāpat dēvēja no tā pagatavotās zāles. Zāles saturēja meskalīnu,

kas izraisa dzēruma skurbumam līdzīgu stāvokli, kad rādās dīvaini rēgi.

Acteki uzskatīja, ka pejotlam piemīt dievišķs spēks. Jaunā, katoliskā vara nekavējoties pasludināja, ka pe-jotls ir «sātana sakne». (Sātans tajos laikos sevi iemiesoja visu nesaprotamo un ideoloģiski aizdomīgo.) Indiāņi tomēr neievēroja aizliegumu. Patiesi, kā lai atsa-kas no līdzekļa, kas pasargā no briesmām un slimībām, nes veiksmi, dod drosmi un ilgu mūžu un, jostā iešūts, liek bēgt plēsīgam zvēram?

Indiāņi turpināja pejotlu lietot slepeni, un dažās Amerikas vietās to lieto vēl šodien. Galu galā lieta beidzās ar kompromisu. Acteku pēctečiem kaktuss kļuva par vienu no Jēzus Kristus simboliem. Arī vēl tagad var sastapt indiāni, kas, ieraugot pejotlu, pārmet krustu.

Bet pejotls-meskalīns pa to laiku pārceļojis uz klīnikām un pētniecības laboratorijām.

«DANTES GALVA PA KREISI»

... Gaišzils lāsums uz kamīna. Tas pārvēršas par plūstošu gaišzilu gaismu, kura pielej visu istabu. Papirosu kastīte sāk laistīties kā ametists. Tuva ārprāta sajūta un reizē nepiederīga vērotāja interese. Viss gaidāmais liekas svešs, vienaldzīgs.

Visu redzes loku aizpilda zaļš ūdens, tajā drūzmējas miljoniem sīkāko dzīvo būtņu.

Ausīs dzied.

Negribas kustēties.

Pa gaisu lido zivis spilgti dzeltenā krāsā . ..

Kad mēģināja izstiept roku un aizsniegt novērotāju ārstu, pirksti izlocījās'gari kā čūskas.

Pēkšņi viss izgaist.

No skatītāju zāles atgriešanās telpā, kur ir dienas gaisma.

To pārdzīvoja pirmais pārbaudāmais, mākslinieks, kas bija ar mieru ieņemt meskalīnu pētniecības laboratorijā.

Otrs mākslinieks, ieņēmis meskalīnu, zīmēja savas halucinācijas. Attēls stipri atgādināja acs dibena asinsvadu ainu.

«Tēja ir sāļa. Siekalas kļuvušas tik garšīgas, ka es pasūtītu vēl vienu pudeli, ja tas būtu vīns,» pavēstīja trešais pārbaudāmais, pavārs.

Ārsts Gūtmanis pats ieņem meskalīnu. Redz daudz sīku automobiļu, kas, palikdami uz vietas, nepārtraukti maina formu. Astoņus gadus vēlāk tā pati rēgu aina bez meskalīna atkārtojās galīga paguruma un viegla iereibuma stāvoklī.

Alkoholiķis pēc meskalīna ieņemšanas paziņoja: «Manī ir divi cilvēki — piedzēries un nedzēris, es sevi redzu nedzērušu, bet otrs ir piedzēries; es pats esmu otrs, es cīnos, es gribu piedzērušo izgrūst ārā.»

Šizofrēnijas slimnieks halucinēja patstāvīgi, bez meskalīna. Balsis no ārpuses viņu lamāja rupjiem vārdiem un apsūdzēja smagākajos valsts noziegumos; lēnās balsis galvas iekšienē pēc satura nemaz nebija labākas par ārējām; ātrās balsis galvas iekšienē tarkšķēja kaut ko pavisam nesaprotamu. Pēc meskalīna iedzeršanas visas balsis apklusa. Nebija nekādu rēgu. Meskalīns uz īsu laiku slimo tuvināja normālam stāvoklim.

Un beidzot franču farmakologa Rujē eksperimenti, kurus L. Vasiļjevs min savā grāmatā «Suģestija no attāluma». Pejotla iedarbībai bija pakļauts jauns inženieris. T. S. kundze domās mēģināja viņam iedvest redzes halucināciju — dzejnieka Dantes krūšutēlu. Pēc trim minūtēm percepients teica:

«Dantes galva ļoti skaidri redzama pa kreisi.»

Pēc tam tādā pašā veidā tika iedvests vilka halucina-toriskais tēls. Pārbaudāmais sacīja: «Mežs; vientulības sajūta; manī raugās vilks.»

Kā redzam, pejotls spējis sevi parādīt arī Eiropa, un diezgan daudzpusīgi. Tas ziedojis savu artavu mākslai un ticis pat līdz telepātijai (arī mēs tiksim līdz tai vienā no turpmākajām nodaļām). Bet pagaidāmatture-simies no komentāriem un atgriezīsimies pie vēstures.

ķīmiskā nodevība

Šeit tūlīt aiz kaktusa mūs sagaida sēnes. Un atkal — indiāņi.

«Viņi dzēra šokolādi, ēda sēnes ar medu... daži [1]

dejoja, raudāja, citi, kas vēl bija saglabājuši saprātu, palika savās vietās un klusām šūpoja galvas. Savās rēgu ainās viņi vēroja, kā paši krīt cīniņā, kā viņus aprij plēsīgi zvēri, kā viņi sagūsta ienaidnieku, kļūst bagāti, pārkāpj laulību, kā viņiem sašķaida galvas, kā viņi pārvēršas akmenī vai mierīgi aiziet no dzīves, krīt no mājas augstuma un nomirst, bet, kad sēnes iedarbība pārgāja, viņi stāstīja cits citam par savām rēgu ainām.» Franciskāņu mūks Bernardīno de Saaguns savā «Jaunās Spānijas vis-

I

pārīgajā vēsturē», kas iznāca 1546. gadā, stāstījis par vēl vienām indiāņu svētajām zālēm, kuras kato|u baznīca pasludināja par «sātana augli».

Burvju sēne teonanakatla. Tās akmens attēli atrasti Gvatemalā, maiju tūkstošgadu kultūrā. Zem sēnes cepures, kas līdzīga mūsu apšu bekai, kātā iecirsta pus-žurkas, puscilvēka galviņa; ģīmītis pavērsts drusku uz augšu, skatiens — mežonīgs un vērīgs. Tas ir gars.

Vēsture atkārtojās: pēc aizlieguma maģiskais kults neizzuda, bet tam kalpoja slepenībā. Indiāņi 400 gadus glabāja no baltā cilvēka teonanakatlas noslēpumu, un tik prasmīgi, ka 1915. gadā kāds amerikāņu botāniķis spāņu muku apvainoja kļūdā. Viņš apgalvoja, ka Bernardīno de Saaguns izžāvētu pejotlu noturējis par sēni. Mūsu gadsimta 30. gados zinātnieki beidzot tika uz īstajām pēdām. Etnologi, kas ceļoja pa Dienvidmeksikas tālākajām vietām, slepus noskatījās rituālus ar teonanakatlu.

Baltais cilvēks nolēma pats nogaršot.

Amerikānis Vesons kopā ar kāda nomaļa ciematiņa indiāņiem piedalījās maģiskajā rituālā. Viņš apēda

49

divpadsmit sēnes šaurā būdiņā, kur ap altāri sēdēja indiāņi. Altāra priekšā veca vārdotāja bez mitas murmināja burvju vārdus.

Amerikāņa fantastiskajās rēgu ainās neatlaidīgi atkārtojās ģeometriski ornamenti, kas ļoti atgādināja indiāņu ornamentus.

Tas bija 1955. gadā, bet divus gadus vēlāk šveiciešu bioķīmiķis Hofmanis savā laboratorijā iedrošinājās apēst veselas 32 žāvētas teonanakatlas. (Franču sēņkopji tai laikā bija iemācījušies izaudzēt teonanakatlas gluži kā šampinjonus.)

«Pēc pusstundas viss brīnumaini pārvērtās, ieguva meksikānisku raksturu. Sapratu, ka, zinot šo sēņu mek-sikānisko izcelsmi, es varu redzēt tikai meksikāniskus motīvus, un apzināti centos saglabāt normālu apkārtējās pasaules redzējumu. Bet, lai kā es sasprindzināju gribu, manas pūles redzēt parastās formas un krāsas bija veltīgas. Ar atvērtām un aizvērtām acīm es redzēju tikai indiāņu ornamentus un to raksturīgos krāsu savienojumus. Kad pār mani noliecās ārsts, lai izmērītu asinsspiedienu, viņš manās acis pārvērtās par acteku priesteri, kas nes upuri, un es nejustos pārsteigts, ja viņam rokās parādītos obsidiāna duncis. Kaut gan eksperiments bija ļoti nopietns, es tomēr uzjautrinājos, redzot, ka mana kolēģa pazīstamā seja kļūst pavisam indiāniska. Apmēram pusotras stundas pēc sēņu apēšanas iekšējo rēgu spēks — galvenokārt tās bija abstraktas ainas, kas ātri mainīja savu formu un krāsu — izvērsās tik strauji, ka es baidījos nogrimt un pazust šajā formu un krāsu virpulī. Apmēram pēc sešām stundām sapnis beidzās. Bet man pašam nebija priekšstata par to, cik ilgi turpinājās šis stāvoklis, kurā bija zudusi laika sajūta. Tikšanās ar reālo īstenību bija kā laimīga atgriešanās dzimtenē no svešas, bet pilnīgi reālas pasaules.»

Hofmanis atdalīja sēnes aktīvo ķīmisko elementu un nosauca to par psilocibīnu (pēc sēnes oficiālā latīniskā nosaukuma «psilocibes»).

Analizējot vielas ķīmisko sastāvu, viņš atklāja ārkārtīgi nozīmīgu faktu. Izrādījās, ka psilocibīns pēc ķīmiskās uzbūves ir radniecīgs mūsu neironu «degvielai»! Sīs «degvielas» struktūras pamatā ir indols — organiska viela, kas kļūst it kā par skeletu daudziem bioloģiski svarīgiem savienojumiem un it īpaši tiem, ko izmanto nervu šūnas.

Šī radniecība vedina uz domām par samainu! Vai psilocibīns smadzeņu šūnās neieiet kā sveša atslēga slēdzenē, kas nav tai domāta? Vai nenotiek ķīmiskā mīmikrija?

Psilocibīns, meskalīns un citas vielas, kas izraisa mākslīgās psihozes, tā arī tika nosauktas par «psiho* tomimetiskam vielām» («mimeo» — grieķiski «atdarinu», «izliekos», «tēloju»). Tās sauc arī par halucino-geniem. Gandrīz visu šo vielu ķīmiskais pamats ir indols. Atdarinādamas neironu dabisko «degvielu», psihotomimētiskās vielas acīmredzot nodevīgi iekļūst nervu šūnu intīmajos apmaiņas mehānismos. Psihoto-mimētisko vielu iedarbību var salīdzināt ar antibiotisko vielu iedarbību uz baktērijām. Pēc uzbūves antibiotiskās vielas ir ļoti līdzīgas vielām, ko izmanto baktērijas, un tāpēc baktēriju apmaiņas sistēmas labprāt «satver» tās, «nepamanīdamas» slazdus. Antibiotiskās vielas tikai mazdrusciņ atšķiras no «normālajām» vielām, bet šis «mazdrusciņ» ir par cēloni apmaiņas blokādei un baktērijas boja ejai. Un psihotomimētiskās vielas? Šo vielu «mazdrusciņ» dezorganizē neirona darbu . ..

Ļoti gribētos zināt, vai tā bija nejaušība, ka Vesons un Hofmanis rēgu ainās redzēja tieši indiāņu ornamentus? Citiem vārdiem, vai tie izraisīti tīri ķīmiski vai galvenā nozīme bijusi iepriekšējai psiholoģiskai noska-ņošanai?

Grūti atbildēt. Bet pēdējais liekas vairāk ticams.

Psilocibīns tagad klejo pa pasaules klīnikām un laboratorijām, un psihes pārmaiņu ainas, ko tas izraisa, ir tikpat daudzveidīgas kā meskalīna izraisītās. Citiem atklājas «lielākais skaistums», «lietu jēga»; citi jūtas vienkārši nelāgi. Citi noslēdzas sevī, citi, kā franču rakstnieks Mišo, sāk vaļsirdīgi izrunāties, vārda vistiešākajā nozīmē «apgriežot sevi uz otru pusi». Mišo vēlāk izskaidroja, ka psilocibīna saindējošās iedarbības laika nākotne viņa uztverē zaudējusi katru vērtību.

Kas attiecas uz indiāņu ornamentiem, tad tie, liekas, vairs nerādījās nevienam. Tēmas mainās: kāda pētnieka pārbaudāmais dzirdējis Hendeļa, Mocarta mūziku ...

Viena no mūsu psihes pamatīpašībām — neatkārtojamība, neparedzamība, pareizāk, daļēja paredzamība. Psihe zināmā mērā ir kā mūzikas improvizācija, tā līdzīga melodijai, kas attīstās. Vai gan improvizētājs zina, kur viņu aizvedīs skaņu kaskāde? Bet viņš tomēr spēlē, un pirksti paši jūt, kādu taustiņu tagad nospiest, un katra skaņa dzimst iepriekšējās izskaņā. Nedrīkst atkārtoties, pat ja gribētu: labākajā gadījumā tās būs variācijas par vienu tēmu, bet dažādas variācijas, kas arvien vairāk novirzās no pirmparauga.

Šī psihes īpašība mulsina atsevišķus pētniekus, un ne tikai pētniekus vien, bet visus asi, tehniski domājošus cilvēkus baida neatkārtojamība, ar to cīnās atmiņa. Bet, ja padomātu, vai gan neatkārtojamība nepiešķir jēgu pastāvīgajai tieksmei uz nākotni? Vai gan psihes līmeņa kāpinājums bez visa pārējā nav neatkārtojamības rādītāja palielinājums? Kas spēs kādreiz aprēķināt šo netveramo koeficientu?

Psihoķīmijas vēsturē ierakstīti visizcilākie rezultāti, kas gūti nebeidzamos mēģinājumos, kurus zvēri un cilvēki veikuši dabas grandiozajā ķīmijas virtuvē. Tajā sakopotas apbrīnojamas ķīmiskās sakrišanas, kuru atminējumi acīmredzot slēpjas dzīvības izcelšanās annā-lēs. :

Kur ir dedzīgo baldriāniķu — kaķu pazudinošās kaislības sākotne? Kāda jēga šai dziņai, kas apskurbušajiem dzīvniekiem liek neprātīgi kūleņot tai vietā, kur izlieti daži pilieni tinktūras? Jādomā, ka kaķi, iekams cilvēki viņus pieradināja, nebija uzgājuši baldriānu dabā, citādi viņi nebūtu palikuši dzīvi.

Šis pārbaudītais, cilvēkiem nekaitīgais nomierinātājs līdzeklis kaķiem liek trakot un aizmirst visu, tāpat kā Oldza žurkām — elektrods, kas ievadīts smadzeņu «paradīzē». Ar ko tas izskaidrojams? Jādomā, tikai ar to, ka kaķa smadzeņu «paradīze» ķīmiski ļoti spēcīgi pievelk baldriāna molekulu. Šī nejaušā dabiskā sakrišana acīmredzot gaidīja savu stundu. Vai baldriāna sniegtais vājais nomierinājums — «pekles» noklusinājums cilvēka smadzenēs nav kaķa smadzeņu «paradīzes» orģijas blāva ēna?

Ar noslēpumainām sēnēm mēs sastopamies arī vienā no Skandināvijas vēstures nepatīkamākajām lappusēm.

Teiksma saglabājusi atmiņas par neprātīgi drosmīgiem berserkiem — karavīriem, kas devušies cīņā ar atsegtām krūtīm (no šejienes arī cēlies vārds «ber serk» — «kailās krūtis»).

Kādas sēnes ēduši berserki, lai mākslīgi uzkurinātu sevī niknumu, tas nav zināms, bet neapšaubāmi, ka runa bija par īstu saindēšanos un psihozi. Sākās drebuļi, seja pietūka un mainīja krāsu, karavīri gaudoja kā plēsīgi zvēri, koda paši savos vairogos un metās nogalināt, kapādami visus, kas gadījās ceļā: gan lopus, gan cilvēkus, gan ienaidniekus, gan draugus. Tā tas turpinājās, līdz ar speciālu pavēli tika ieviests stingrākais sods par berserkismu. Sodīja ne tikai berserkus, bet arī tos, kas ļāva viņiem vaļu. Apkārtējiem iedzīvotājiem uzlika par pienākumu nekavējoties sasiet trakošanas ārprāta pārņemtos bruņiniekus. Pēc šiem noteiktajiem pretpasāku-miem berserki pazuda.

Psihoķīmija ietekmē cilvēci laikam gan dziļāk un smalkāk, nekā mēs parasti uzskatām. Kādu ainu mēs ieraudzītu, ja domās izsvītrotu no cilvēces vēstures kaut vai narkotiku un alkoholu? To grūti iztēloties, bet var pieņemt, ka raksturu, tikumu vispārējā aina atšķirtos no pašreizējās vismaz tik daudz, cik mērena atturībnieka psihe — no mērena dzērāja psihes.

Ja ne nopietnāk. «Alus padara cilvēkus par muļķiem un sliņķiem,» teica Bismarks, kas valdīja valstī, kur alu dzer vairāk nekā jebkur citur. Ko lai saka par zemēm, kur lielā vairumā patērē daudz mazāk atšķaidītu alkoholu?

DŽINS DODAS CEĻĀ

«Es dzirdu to, ko saožu. Es domāju to, ko redzu. Es kāpju augšā pa mūzikas akordiem. Es uzsūcu ornamentu ...»

«Es sapratu mīlestības īsto nozīmi. Daži to sauc par dievu, un man tas patīk . .. Dievs ir mīlestība, un tāpēc mīlestība ir dievs...»; «es nevaru vārdos paskaidrot, kas ar mani notika, tāpat kā nevaru izskaidrot augstā «do» skanējumu cilvēkam, kurš no dzimšanas ir kurls.»

«Es nostājos troņa priekšā, kurš izskatījās kā pastarajā dienā ... un mani pārņēma panika. Pēkšņi es

sajutu, ka mani aizved pārāk tālu, kaut arī liela skaistuma un dziļākas nozīmes sfērā.»

«Es sadalos daļās. Es atveros kā skaists koši dzeltens apelsīns! Kāds prieks! Es nekad neesmu bijis tādā ekstāzē! Beidzot esmu iznācis no savas koši dzeltenās apelsīna mizas. Es esmu brīvs! Es esmu brīvs!»

«Viss sadrīip gabalos. Es sadrūpu. Tūlīt notiks kaut kas baigs. Melns. Melns .. . Mana galva sadrūp gabalos. Tā ir elle. Es esmu ellē. Vediet mani prom no šejienes! Vediet prom!»

Šos iespaidus uzrakstījuši daži veseli cilvēki, kas iepazinuši mūsdienu psihotomimētikas sintētisko karali — LSD (lizergīnskābes dictilamīdu).

Tā pati indolu ķīmiskā saime. Nekā pārdabiska. Un tomēr «LSD ir tāds pats sakars ... ar citām seno laiku un mūsdienu vielām, kas ietekmē smadzenes... kā atombumbai ar seno laiku tarānu... LSD salīdzinājumā ar šīm vielām ir kā Himalaju smaile uz smilšu paugura fona.»

LSD atklāja mums jau pazīstamais Hofmanis, kas izzināja Meksikas burvju sēņu noslēpumu. Džins, ticis laukā no mēģenes, vispirms, kā jau tas mēdz būt, metās virsū atbrīvotājam.

Vairākas stundas tas Hofmanim pārliecinoši demonstrēja viņa paša līķi izplatījumā, kur šai laikā mita otrs Hofmanis, dzīvais. Pēc tam džins devās prom, uz neilgu laiku atstādams aiz sevis tikai skaņas, kuras varēja redzēt, un steidza apceļot visu pasauli.

Viņš apmeklēja simtiem veselu cilvēku, simtiem garīgi slimo, pāris desmitu psihologu un psihiatru, apmetās «melnajā tirgū» un iekļuva kara resoros.

KOLĒĢI EKSPERIMENTĒ AR SEVI

Angļu psihologs Harijs Ašers bija viens no tiem, kuru veselīga interese par neveselīgām psihes parādībām mudināja ieņemt LSD.

«Es apsēdos krēslā, un man iedeva menzūru ar šķidrumu, kurā bija grama trīsdesmit miljonā daļa LSD. Pēc pusstundas vajadzēja sākties preparāta iedarbībai.

Pagāja 30 minūtes, un ārsts man jautāja, vai es kaut ko jūtot.

— Diemžēl, neko, — es atbildēju. — Briesmīgi šķebina, bet tas laikam neko nenozīmē.

Starp citu, tieši nelaba dūša ir LSD iedarbības pirmā izpausme.

— Varbūt mēs iziesim parkā pastaigāties, — pēc brīža es ierosināju. — Mums ir daudz laika, un nav ko darīt.

Tikai vēlāk, kad sāku analizēt savas sajūtas, es aptvēru, ka uzaicinājums iet pastaigāties jau liecina par preparāta iedarbību, jo es nevaru ciest pastaigas.

Ritēja minūtes.

— Vai jums nav kādu neparastu redzes sajūtu? — man jautāja.

Es paskatījos pa logu.

— Nav nekā sevišķa. Tiesa, tur tam fabrikas dūmenim vidū ir kaut kas līdzīgs saules zaķītim, it kā es skatītos uz to caur prizmu, bet tas nav svarīgi, — es atbildēju.

Tagad es jutos lieliski, biju enerģijas pilns, pacilāts, man gribējās smieties, un es smējos tik nevaldāmi, ka sāka sāpēt kakla un krūšu muskuļi.

Tad radās redzes traucējumi, kas jo sevišķi izpaudās telpas dziļuma uztverē. Es ļoti uzjautrinājos, raugoties uz vienu no asistentiem, kurš nēsāja brilles. Tās man likās tālu izvirzītas uz priekšu, bet seja atvirzīta atpakaļ.

— Jūs nemaz nevarat iedomāties, cik jums komisks izskats, — es viņam teicu, vai plīsdams no smiekliem.

Mana labā oma pēkšņi izgaisa. Šķebināja vēl vairāk, redzes traucējumi kļuva mokoši. Es biju slims.

Man likās, ka manas kājas ir ļoti mazas un atrodas briesmīgi tālu, it kā es skatītos uz tām ar otrādi apgrieztu binokli. Bet tai pašā mirklī tās jau bija man kaut kur zem paša kakla un izskatījās milzīgas. Iešana tādos apstākļos bija sarežģīta māksla, turklāt man bija grūti noturēt līdzsvaru, jo kāju lielums un to attālums no manis mainījās arvien ātrāk un ātrāk.

Es devos pa gaiteni uz tualetes istabu. Mans ceļojums nebija visai ilgs. Gaiteņa garums mainījās vairākas reizes minūtē. Attālums līdz manām zolēm arī.

Bez tam mainījās mana paša izmēri. Viss izstiepās un saplaka kā harmoniku plēšas. Un tomēr es virzījos uz priekšu.

Kad atgriezos laboratorijā, ar mani izdarīja jaunu eksperimentu: apsēdināja krēslā, bet pretim novietoja lampu, ko ar mehānisku ierīci varēja iedegt un nodzēst pēc jebkura laika intervāla. Spuldze mirgoja samērā ātri; tas nebija sāpīgi, tomēr diezgan nepatīkami. Man vaicāja, ko es redzot. Es redzēju dažādas lietas, bet visvairāk mani pārsteidza kāds plats smaids pašā spuldzes centrā. Man šķita, ka no turienes raugās arī acs.

Man lika nogulties un aizvērt acis, bet loti simpātiska medicīnas māsa mirgojošo spuldzi sāka spīdināt uz maniem pievērtajiem plakstiem un lūdza stāstīt par savām sajūtām. Kad mēs bijām tikuši līdz 23 gaismas zibšņiem minūtē, parādījās ļoti patīkamas halucinācijas. Es atrados pludmalē, man blakus bija trīs jaukas meitenes. Atgriežoties īstenībā (tas notika tikai pēc tam, kad nodzēsa gaismu), es biju izbrīnījies, ka blakus sēž tikai viena medicīnas māsa.

Pēc tam mani pētīja ar elektroencefalogrāfu — aparātu, kas pieraksta smadzeņu biostrāvas. Bija ataicināts jauns cilvēks, kas mēģināja nostiprināt elektrodus man uz galvas.

— Lūdzu, negrozieties, — viņš teica.

— Es taču guļu kā bluķis, — aizvainots atbildēju. — Drusku lidinos pa gaisu, bet ļoti mierīgi, un tas jūs nevar traucēt.

Izrādās, ka es biju neganti grozījies, un tikai ar lielām pūlēm man izdevās sevi piespiest nekustīgi nogulēt apmēram stundas ceturksni. Vēlāk man sacīja, ka samērā mierīgi es esot.gulējis tikai kādu minūti.

Tad es sāku bez apstājas pļāpāt. Apzinājos to, bet nespēju beigt.

Mani izveda gaitenī. Tur atklājās, ka es sastāvu no diviem cilvēkiem. Galvenais cilvēks, kas atradās apmēram tur, kur mans parastais «es», un otrs, kas bija no manis pa kreisi. Mēs abi varējām sazināties, pārraidot domas, bet ar balsi ne. Tas vidū, mans labākais «es», bija brīnišķīgs cilvēks, stiprs, apņēmīgs un izveicīgs. Otrs, bez šaubām, bija nepatīkams.

/

«Varbūt tu izlēksi pa logu?» viņš ierosināja.

Šī doma man likās ko vērts, un es jau grasījos lēkt, kad mans stiprākais «es» iejaucās un atbildēja: «Nemaz negudro. Nevajag būt stulbam.»

— Lūdzu, aizvediet mani mājās, — es eksperimentētājiem pēkšņi pieprasīju. Jauna ārste uzņēmās mani aizvest ar savu mašīnu. Es nevienam neizpaudu, ka mēs bijām divi cilvēki. Man vajadzēja ārstei teikt, kur jābrauc. Vēlāk noskaidrojās, ka pēc maniem norādījumiem mēs esam braukuši neiedomājami savādi, lai gan es labi zināju ceļu. Mēs braucām ļoti ilgi, bet man bija vienalga. Sākās LSD iedarbības jauna fāze — pilnīga vienaldzība un apātija.

Mājās mūs sagaidīja sieva un bērni. Ārste brīdināja sievu, ka ilgāku laiku es būšot nepanesami pļāpīgs.

— Iešu pastaigāties, — es sacīju sievai. — Neļauj bērniem rādīties man acīs, es tevi lūdzu.

Es viņai neteicu, ka manī bija pamodusies nepārvarama vēlēšanās darīt bērniem pāri.

— Bet vai tevi var laist vienu? — man jautāja sieva, kuru acīmredzot bija satriecis notikušais.

— Tādā stāvoklī es nespētu šķērsot ielu, jo nepavisam nevaru noteikt attālumus, un mašīna mani uzreiz notriektu no kājām, — es taisnojos. — Domāju apiet apkārt mūsu kvartālam pa vienu un to pašu pusi, visu laiku nogriežoties pa kreisi, un tu laiku pa laikam varēsi mani redzēt.

Es devos ceļā. «Harmoniku» efekts vēl arvien bija jūtams, bet muskuļi darbojās normāli. Es nevarētu mierīgi nosēdēt uz vietas, tāpēc labāk gāju, starp citu, cerēdams, ka pastaiga man palīdzēs drīzāk atgūt normālo stāvokli. Visu šo laiku es skaļi sarunājos pats ar sevi.

Vakarā sieva mani piedabūja atgriezties mājās un pat apsēsties pie jaunākā dēla gultas un palasīt viņam priekšā. Man likās, ka es varen labi lasu, bet vēlāk uzzināju, ka esmu lasījis ārkārtīgi lēni un neizteiksmīgi. Pēc tam mēs gājām pie mūsu paziņām vakariņot.

Man joprojām rādījās nepatīkamas halucinācijas, bet es runāju vienā runāšanā un uzjautrināju visu sabiedrību. Deserta laikā es uz mājas jumta ielas pretējā pusē pamanīju mazu vīreli.

— Tur dirn mazs vīrelis, — es teicu. — Viņam rokā ir termometrs. Viņš mērī dūmu temperatūru skurstenī. Saka, ka tā esot loti augsta. Mērī arī dūmu un karstā gaisa masu — vārdu sakot, visu, kas nāk no skursteņa. Tādā veidā viņš var aprēķināt siltuma daudzumu, ko saņem debesis.

Namatēvs klausījās ļoti pieklājīgi un ar lielu interesi.

Tad sieva aizveda mani mājās, un es apgūlos.

Nākamajā rītā man negribējās celties augšā. Mani bija pārņēmusi apātija, un laiku pa laikam es raudāiu, kaut gan nejutos pārāk nelaimīgs. Tā pa vidam. Kolēģi nāca pie manis vizītē. Visi bija pilnīgi zaļi no galvas līdz kājām. Ļoti gribējās izlēkt pa logu paša lēciena dēļ, ne jau tāpēc, lai izdarītu pašnāvību. Manī vairs nebija divu cilvēku. Ak vai, bija palicis tikai tas otrs, nepatīkamais, un visādi mani izaicināja.

Es ilgāku laiku necēlos no gultas un tikai pēc divām nedēļām jutos vesels, lai gan vēl biiu diezgan apātisks un nervozs. Es jau domāju, ka LSD iedarbība beigusies, te kādu rītu ieraudzīju kukaini. Tas sēdēja uz vannas malas, milzīgs un draudīgs, bet, kad es uzpūtu elpu, kukainis sāka savādi kustēties un šņākt. Es biju pārsteigts un tikai pēc kāda laika sapratu, ka tā ir sadeguša papīra plēksne.

LSD rezultāti biia jūtami vēl dažus mēnešus. Man vaiadzēia dzert miega zāles, kaut gan agrāk gulēju kā āpsis. Mani nervi biia bēdīgā stāvoklī.

Tagad gandrīz viss ir kārtībā. Ja stāvoklis, kurā es nonācu, ieņēmis grama trīsdesmit miljono daļu LSD, patiešām biia šizofrēnisks, tad es vēl simtkārt vairāk jūtu līdzi cilvēkiem, ko nomāc šī slimība.»

Harijam Ašeram neklājās viegli. Taču. tā laikam gan ir viena no vissmagākajām un ilgākajām reakcijām uz LSD, kādas bijušas visos mums zināmajos pašnovēro-jumos.

PSRS publicēts tikai viens LSD iedarbības pašno-vērojums. LSD ieņēma pazīstamais psihiatrs G. Stola-rovs, kas pētījis šīs vielas iedarbību uz daudziem pārbaudāmajiem. Viņš pilnīgi saglabāja pašsavaldīšanās spēju un pats protokolēja izmēģinājumu. Kādā posmā viņš manīja, ka atslābst interese par notiekošo un rodas diezgan spilgtas redzes halucinācijas. Taču pēc 5 stundām viss bija pāri. Stoļarovs atsāka parasto darbu, un kolēģi tikai manīja, ka viņa rosība nav gluži parasta.

Kādā Amerikas laboratorijā tika novērota LSD iedarbība uz divām brīvprātīgo grupām. Vienā no tām brīvprātības motīvs bija vēlēšanās vairāk uzzināt par zinātni, ārprātu, sevi (vārdu sakot, tā pati vairāk vai mazāk veselīgā interese) un tieksme darīt labu cilvēkiem, zinātnei (nesavtīga pašuzupurēšanās). Otras grupas motīvs bija atlīdzība naudā (veselīga nepieciešamība) .

Un kas notika?

Otrai grupai, kuras galvenais stimuls bija veselīgā nepieciešamība, tikpat liela LSD deva izraisīja daudz vājākus psihiskos traucējumus. Viens no diviem: vai nu materiālā ieinteresētība ir sava veida psihiskais aizsarglīdzeklis, vai arī maksas grupā bija sanākuši vairāk notvirtināti cilvēki (tas drīzāk ticams).

ķīmiskais pašapmāns

Tātad cik cilvēku, tik arī dažādu reakciju uz LSD. Tik arī dažādu vienmēr īsu variāciju par ārprāta tēmu.

Viens no klaigas cēloņiem — savdabīgs ķīmiskais pašapmāns. Izrādās, ka tieši cilvēkiem, kuros LSD it kā rada jūtu neparastu saasinājumu, domu neticamu spēku, pārdabiska, pārcilvēciska skaistuma izpratni, — tieši šiem cilvēkiem apskatē visi objektīvie rādītāji ir pazemināti, nevis paaugstināti. Piemēram, mākslinieki LSD iedarbībā glezno sliktāk, nevis labāk, lai gan viņiem liekas, ka LSD atklāj mākslas noslēpumu. Šī sevis pārvērtēšana ir viens no psihozes simptomiem, kas līdzīgs tiem, ko nereti nākas novērot pie īstiem garīgi slimajiem. Taču šāds stāvoklis paliek prātā un rada nekritisku entuziasmu. Ir veselas grupas entuziastu, galvenokārt ārzemju mākslas un literatūras darbinieku vidū un it sevišķi starp amerikāņu studentiem, kas nopietni noticējuši, ka LSD atrisinās viņu problēmas un pavērs jaunus apvāršņus.

Diezin vai.

Eksotika plosās smadzenēs un tikai smadzenēs. Realitāte paliek realitāte. Labākajā gadījumā psihotomimē-tiskās vielas ieņemšana var uzmundrināt ka skaists ceļojums. Ļaunākajā gadījumā tā var novest pie psihiskas invaliditātes, kā tas notiek ar dažiem «entuziastiem», kas vairākas reizes un lielās devās ieņem LSD. Laikam gan vairāk pamatots ir psihiatru entuziasms.

Dažos gadījumos LSD uzlaboja garīgi slimo cilvēku veselības stāvokli, tāpat kā citi, vājāki halucinogeni, piemēram, meskalīns. Reizēm slimniekos, ko, likās, nekas nespēs atbrīvot no vienveidīgā, ārstniecībai nepieejamā stāvokļa, LSD izraisīja saasinājumu, pēc kura iestājās zināma prāta skaidrība un atvieglinājās kontakts. Citiem slimniekiem LSD palīdzēja izrunāties, nokratīt pagātnes slogu.

Interesantāka ir otra puse — tīri pētnieciskā. Novērots, ka cilvēki, kas slimo ar dažiem šizofrēnijas paveidiem, ir noturīgāki pret LSD iedarbību nekā veselie. Tas atkal uzvedina uz domām par «samainu». Ļoti iespējams, ka slimniekiem smadzenēs izveidojas savi halucinogeni, kas nelaiž iekšā atnācēju, tāpat kā slēdzenē ielikta atslēga neļauj ielikt atslēgu no otras puses. Daži ķīmiskie preparāti, ko lieto smagu psihožu ārstēšanai, traucē arī LSD iedarbību.

Vienu LSD atomu aizstājot ar bromu, stiprā psiho-mimētiskā viela kļūst par labu nomierinātāju līdzekli. Ja šo surogātu dod pirms īstā LSD ievadīšanas, mākslīgā psihoze neradīsies: psihoķīmiskā atslēga priekšā! Kas tā par atslēgu, to pagaidām neviens nezina, bet, kā liekas, atminējums nebūs ilgi jāgaida.

«Katras izkropļotas domas pamatā ir ķīmiski izkropļota molekula,» nesen teica kāds Kanādas pētnieks.

Tas ir droši un tēlaini sacīts, varbūt pat ar zināmu pārspīlējumu. Tomēr skaisti un ticami pateikts. Psiho-tomimētiskās vielas savā gadsimtiem ilgajā vēsturē respektējami apstiprina šo domu. So domu rosina arī kas cits.

SAVĀDAS HALUCINĀCIJAS VĒSTURE

Ja elpa kļūst ātrāka, ja sirds nevaldāmi dauzas, ja muskuļi saspringst un dreb, ja acu zīlītes izplešas, tad varat būt pārliecināti, ka asinis pārpildītas ar šo aktīvo, ātri sairstošo vielu. Adrenalīns, viela ar mums pazīstamo indolisko izskaņu, jau sen zināma kā dažādu emociju pastāvīgā darbības persona.

Та atklāta arī smadzenēs un visvairāk tieši tajās neironu sistēmās, kas gādā par nomodu, sasprindzinājumu, spēku maksimālu patēriņu. Tās ir tīklotā smadzeņu «motora» «ierosas» sistēmas. Diezgan drīz tika noskaidrots, ka stiprie psihofarmakoloģiskie preparāti, kas nomierina uzbudinātus garīgi slimos, traucē adrenalīna iedarbību. Piemēram, aminazīns tam ir sīvs ķīmiskais konkurents.

Vai adrenalīns nav psihisko traucējumu vaininieks? Tās bija pirmās likumsakarīgās aizdomas.

Sekoja meklējumi. Daudziem slimniekiem pētīja adrenalīna izdalīšanos. Ne reizi neizdevās atrast neapšaubāmas kvantitatīvas atšķirības no veseliem cilvēkiem.

Izrādījās — taisnība, ka adrenalīns nebūt nav viens. Tikai tas ir visizcilākais pārstāvis aktīvo vielu saimē, kuras ir līdzīgas pēc ķīmiskās uzbūves un saistītas ar intīmajiem smadzeņu mehānismiem. Adrenalīna vistuvākais radinieks — noradrenalīns. Tas vienmer atrodams tur, kur ir adrenalīns.

Noskaidrots, ka dažādos gadījumos to samērs nav vienāds. Tur, kur pārsvarā satraukums un bailes, ir vairāk adrenalīna, bet tur, kur pirmajā vietā ir niknums un dusmas, — vairāk noradrenalīna. Ir «adrenalīna» cilvēki, nemierīgi, aizdomu pilni, bailīgi, un ir «noradrenalīna» cilvēki, sasprindzināti, agresīvi. Atkal atomu stāvokļa atšķirība un psihisko rezultātu milzīga starpība.

Gaismā adrenalīns viegli oksidējas, kļūst tumšs, un mēģenē kopā ar tā atliekām rodas daži citi, pārejas produkti. Gala produkts — pigments, līdzīgs tam, no kura atkarīga mūsu matu krāsa.

Jau otrā pasaules kara laikā angļu ārsti ievēroja, ka slimniekiem, kam deva laika gaitā nomelnējušu adrenalīnu, attīstījās psihiski traucējumi. Bija ziņas, ka arī

pēc svaiga adrenalīna ievadīšanas retos gadījumos rodas asas, īslaicīgas psihozes.

Varbūt nav vainīgs adrenalīns, bet gan kāds no ta oksidācijas starpproduktiem? 'Varbūt garīgi slimajiem adrenalīns vai kāds cits no tā ķīmiskās saiņies pārstāvjiem «bojājas»? Trīs angļu zinātnieki — Smīzs, Hofers un Osmonds rūpīgi pētīja mēģenē adrenalīna sadalīšanās produktus un starp tiem atrada — kā jūs domājat, ko? — meskalīnu, to pašu burvju kaktusa produktu, kas sagādāja tik daudz rūpju katoļu varas orgāniem Meksikā.

Tagad tikai vajadzēja atrast meskalīnu šizofrēnijas slimnieku asins serumā — un tad ...

Vilšanās. Šizofrēnijas slimnieku asinīs nebija mes-kalīna.

Osmonds pats ieņem «bojātu» adrenalīnu.

Pēc kāda laika iestājas savāds stāvoklis. Ciemos pie drauga Osmonds sēž apātisks, ne .ar vienu nerunā un visu vakaru aplūko un berzē paklājiņu sev zem kājām. Viņam zudusi emocionālā apkārtnes uztvere. Vienaldzība, nomāktība, atsvešināšanās. Tuvinieki un paziņas neko nevar saprast. Viņi vairs nepazīst Osmondu. Viņš joprojām iet uz laboratoriju, veic pētījumus, bet to visu viņa vietā it kā automātiski dara kāds cits.

Tai pašā laikā, nesazinoties ar Osmondu, «bojātu» adrenalīnu ieņēma Hofers. Un, tāpat kā kolēģis, sajuta, ka apkārtējā pasaule it kā norobežojusies no viņa ar neredzamu, bet stipru sienu.

Tikai pēc tam, kad bija atgūts normālais stāvoklis, Hofers un Osmonds viens otram atzinās pārdzīvotajā. Lai kā viņi uzticējās viens otram, tomēr katrs baidījās, ka kolēģis viņā nesaskata šizofrēnijas sākumu! Un ne bez pamata! Dienas kārtībā bija «adrenalīna» hipotēze: garīgi slimo asinīs cirkulē nenoturīga viela, nepareizas adrenalīna oksidācijas produkts. Tā ir viņu pašu «psiho-tomimētiskā viela», kas pie visa vainīga.

Jauna eksperimentu sērija. «Bojātu» adrenalīnu ieņem veseli cilvēki, kas brīvprātīgi ļauj eksperimentēt ar sevi. Panākumi! Vairumam pārbaudāmo attīstās īslaicīgi psihiski traucējumi, kas atgādina šizofrēniju. Adrenalīna hipotēze spīdoši apstiprināta!

Bet nekā nebija. Izrādās, ka fakti ir ne tikai stūrgal-

vigi, bet ari kaprīzi. Paķircinājuši zinātniekus, tie pēkšņi nozuda. Daudzi citi pētnieki, kas patstāvīgi atkārtoja eksperimentus, neatrada nekādas novirzes.

Atkārtojot pētījumus, ari Hofers un Osmonds tās vairs nenovēroja. «Bojātais» adrenalīns dīvainā kārtā pēkšņi bija apklusis. Hofers un Osmonds bija spiesti atzīt, ka adrenalīna hipotēze ir «pētnieku halucinācija».

Viņpus okeāna pavīdēja vēl viena pētnieku halucinācija; tā sacēla īsu sensacionālu brāzmu, kas aprima nenoteiktības mulsajā miglā. Amerikāņu pētnieks Hiss atrada šizofrēnijas slimnieka asinīs īpašu olbaltumvielu. Veselajiem cilvēkiem, kas ļāva sev ievadīt šo olbaltumvielu, attīstījās psihozes simptomi. Mēģenē šī olbaltumviela izraisīja nepareizu adrenalīna oksidāciju.

Taču arī šos eksperimentus patstāvīgi spēja apstiprināt tikai divi pētnieki, bet daudziem citiem atkal nekas neiznāca ...

Halucinācija ... Un ja nu tā nav halucinācija, bet gan mirāža? Jā, ja, nesmejieties — tas iedveš lielas cerības. Patiešām, Lr taču vairāki mirāžu paveidi. Vienas — tīrākie optiskie māņi, neesošā demonstrējums dabā. Tās jauc ar halucinācijām, kas ir mūsos pašos un tikai projicējas ārpusē. Bet citas mirāžas ir kā patieso notikumu pārraides no liela attāluma, sava veida dabiskā televīzija. Tas, kas notiek simtiem kilometru tālu, īsu brīdi šķiet notiekam tuvumā, bet pēc tam pagaist: piejūras iedzīvotāji tā var debesīs ieraudzīt kuģa bojā ejas ainu, kaut gan kuģis atrodas okeānā simtiem kilometru tālu.

Vai tāda pati mirāža nevajā zinātniekus, kas medī izkropļotās molekulas?

Smadzenes uz kādu brīdi paver savus noslēpumus un pec tam paslēpj tos vēl dziļāk. Eksperimentā īsu laiku parādās psihes grimstošā kuģa attēls un pēc tam izgaist...

Vai_ gan jābrīnās par eksperimentu neatkārtojamību, ja mušu psihe jau pēc uzbūves ir tik daudz neatkārtojama?

Arī pārējās nozarēs nav nemaz tik vienkārši atkārtot citu pētnieku eksperimentus. Kādam pazīstamam cito-ģenētiķim referāta laikā starptautiskajā kongresā tika atsūtīta zīmīte: «Mēs atkārtojām jūsu eksperimentus,

65

5 — Domu medījot

bet mums nekas neiznāca. Kāpēc?» Viņš pacēla acis un atbildēja: «Man jājautā jums — kāpēc?»

Izkropļoto molekulu meklējumi tikai sākušies, un sa-vadas halucinācijas vēsture acīmredzot turpināsies.

IR PĒDĒJAIS LAIKS!...

Viņš sēž šaurā telpā pie palātas. Murminādams vienā laidā garam staigā sauss večuks. Tūlīt viņš atkal pienāks klāt un atkal ar to pašu izteiksmi un intonāciju jautās to pašu. Vajadzīgas divas trīs minūtes, lai večuks aizmirstu iepriekšējo brīdi un lai situācija viņa smadzenēs atkārtotos.

Divi kaimiņi palata. Viens runā galvenokārt par politiku, otrs — par ārstiem un par to, kā viņš jūtas. Abi ir patīkami cilvēki, pēc parastajiem priekšstatiem viņi nemaz neliekas vājprātīgie ...

Ārsts solījās atnākt.

Laiks saka ritēt gausāk.

Viņam bija viss — spīdoši attīstīts intelekts, atjautība, asprātība, erudīcija — īpašības, kas pašas pieaug spēka; bija divas kaislības, kas saplūda vienā, — darbs un vienīgā sieviete dzīvē; bija reti saskanīga ģimene, kurā it ka nemaz nevarēja manīt sadzīvi kā tādu; visbeidzot, bija panākumi un popularitāte. Un šī pār-liecinātība, šī sportiskā nesaudzības daļa, kas dažos modināja skaudību un sapīkumu, nebija saistīta ne ar bezjutīgumu, ne ar iedomību, ne ar apslēptu mazvērtības kompleksu — nē, tas bija spēka likumsakarīgs izpaudums, atlēta dabiskā tieksme paspēlēties un padižoties ar prāta muskuļiem, tās bija psihiskās veselības straumes šļakatas. Viņšr apdāvināts fiziķis, paļāvās uz sevi, pilnīgi paļāvās uz sevi kā spēka pārpilns zemkopis, kas daudz izaudzējis un domā izaudzēt vēl.

Viņš strādāja un dzīvoja temperamentīgi, ar baudu, nedomādams par cēloņiem, kas viņam devuši lielo dzīves apetīti, tāpat kā putns nedomā par savu spārnu spēka avotu. «Lai priecājas labi dzimušie!» Lieliska realitātes sajūta, smalka orientācijas spēja, nojauta viņam ļāva paredzēt un viegli novērst grūtības, kas cilvēku savstarpējo attieksmju jūklī ir neizbēgamas. Maigums, taktiskums, vēlīgums, prasme piekāpties un atzīt citu nopelnus un nesaudzība tikai tur, kur sākas garīgā sacensība, — šeit viņš ievēroja godīgas, bet asas spēles noteikumus.

Humors — sulīgs, spēcīgs, piparots, bija intelektuālās produkcijas īpaša piedeva, sava veida pretsvars. Būtībā vienīgais, ko viņš prasīja no sevis un no visiem apkārtējiem, — pilnīgu atdevi, citiem vārdiem, vienkāršu cilvēcisku apzinīgumu. Viņš nespēja iedomāties, kā var dzīvot bez šādas atdeves, viņam pašam tā bija dabiska prasība.

. .. Meklēdams slimības cēloni, ārsts vērīgi analizē visu dzīves ceļu; neatradis nekādu atbalsta punktu diagnostikai, viņš pievēršas pēdējiem mēnešiem pirms katastrofas.

Bija daži satraukumi: pārcelšanās uz citu pilsētu darba dēļ, tad atgriešanās, jo sievas veselības stāvoklis pasliktinājās: klimats viņai nebija piemērots. Bet nekas neikdienišķs nebija gadījies, tas viss ir dzīvei raksturīgs, parasts. Tas varēja būt tikai knikšķis vai akmentiņš, kas pagrūdis lavīnu.

Kas īsti bija noticis? Kāpēc tajā rītā fiziski spēcīgais četrdesmit sešus gadus vecais vīrietis pirmo reizi sajuta, ka viņā kaut kas atslēdzies, apdzisis?

Agrāk viņš nekad nebija atlicis iesākto un iecerēto. Nebija gadījuma, kad viņš nebūtu juties kā stāvokļa noteicējs. Viņš varēja šaubīties par saviem secinājumiem un idejām, varēja šaubīties par problēmu nostādni un atrisināmību, bet viņš nedrīkstēja šaubīties par sevi, tāpat kā bokseris nedrīkst šaubīties pirms iziešanas uz cīņu.

Domas un vārda priekšnosacījums ir pārliecība. Iekšējais «es varu», pat neapzināts, ir katras darbības dīglis.

«Es varu neiespēt.» «Un citi to var pamanīt.»

«Es patiešām nevaru.»

Referāts, kas bija jau sagatavots, netika nolasīts.

Sasala acis, kas agrāk mirdzēja, sasala kustības, kas agrāk bija straujas un brīvas, sasala balss, kas agrak bija spēcīga, niansēm bagāta.

Sasala griba un doma.

f

Dziji ledū — akla tumsa ar kustīgiem taustekļiem, kura izplūda un saruka, vārdos nepasakāmas skumjas.

Kā dabiska atpestīšana, kā augoša dziņa, kas liek aizmirst visu, kā reflekss, kas pasarga no psihiskām sāpēm, — bēgšana nebūtībā ... virves cilpa.

Paguva izglābt.

«Par to nevajag.»

Pasīva pakļaušanās.

Ārsta ieraksts māsas dienasgrāmatā: «Stingrā uzraudzībā.»

Kāds veclaiku psihiatrs rakstīja: «Melanholija ir tāds dvēseles noskaņojums, kurā cilvēks cieši tic, ka nekas labs viņam vairs nav gaidāms . . .»

Tagad to sauc par endogeno depresiju. Endogenā — vārds, kas nozīme cēloņa nezināmību: «iekšienē dzimusī».

Iekšienē? Kaut kur, kaut kādās gēnu instrukcijās, kas ietver smadzeņu ķīmijas reglamentu, pielaista kļūda? Smadzenes ieliktā mīna uzsprāgusi?

Izglāba antidepresants. Stingri ņemot, ķīmija tikai palīdzēja laikam, kas parasti agri vai vēlu ļauj tādiem slimniekiem atgriezties dzīvē. Taču tieši viņiem ir visgrūtāk sagaidīt šo atgriešanos, un agrākajos laikos reti kad to sagaidīja: viņi paši aizgāja no dzīves, un laiks neatgūstami novēloja. (Tā gāja bojā izcilais fiziķis Pols Erenfests, zinātnieks ar spīdošu kritisko prātu; viņu augstu vērtēja Einšteins.) Tikai stingrākā uzraudzība klīnikas apstākļos varēja atturēt no nelabojamā.

Sī palīdzība līdzinājās glābiņam arī tāpēc, ka pārāk ieilgusi atveseļošanās darītu zināmu klīnikas nosaukumu kolēģiem. Cik tas ir smieklīgi — jābaidās, ka uz tevi skatīsies greizi, kāds kauns, ka «veselīgā vairākuma» uztverē klīnikas nosaukums vien jau ir līdzvērtīgs zīmogam. Jel saprotiet: šeit ir pavisam dažādi cilvēki, tāpat kā dzīvē — pavisam dažādi! Šeit ir tie, kuru saprāts dziļi aptumšots; šeit ir pilnīgi saprātīgi cilvēki, tikai pārguruši vai satriekti; šeit ir tie, kuri nokļuvuši narkotikas ķetnās, kurus dzīves apstākļi vai maldi noveduši strupceļā; tie, kuru smadzenes novājinājusi smaga miesas kaite; šeit ir arī parasti, viduvēji cilvēki, šeit ir arī daudz talantīgu, sabiedrībai ļoti nozīmīgu cilvēku ... šeit, šajā pašā klīnikā, kopā ar citiem ārstējās Jeseņins un Vrubelis ...

Viegli varēja uztvert brīdi, kad viņš sāka izveseļoties. Ieejot nodaļā, es jau dzirdēju viņa balsi. Pieejot viņam klāt, es redzēju mirdzumu viņa acīs, arī viņa stāja bija mainījusies. Viņš runāja aizgūtnēm, kā cilvēks, kas izlauzies no akmeņiem aizveltas alas. Runāja galvenokārt ne par sevi; te jau bija gan līdzdalība, gan vērīgums, gan asprātīgs joks, gan taktiski, neuzmācīgi padomi. Intelekts bija it kā piecēlies un izslējies, un es sajutu, ka jāpiepūlas un jāatliec galva, lai aptvertu viņa prātu. Šķita, tūlīt pgt tas pacels tevi, satvers un aiznesīs. Līdz rīta apstaigai viņš jau bija paguvis pastrādāt; viņam vajadzēja spalvu un papīru; varēja redzēt: viņš raujas, raujas laukā no klīnikas sienām un neslēpj to.

Viņš izrāvās, bet, kas zina, kā būtu bijis, ja neatsteig-tos palīgā šīs akurāti iesaiņotās tabletes, kas pēc izskata maz atšķiras no visām pārējām?

Visgrūtāk vērot, kā psihes slimība plosa stiprus cilvēkus.

Stiprais izcietīs sāpes, stiprais iemācīsies dejot ar protēzēm un vadīt lidmašīnu, paralizēts viņš diktēs grāmatu, ar gribas spēku spēs atvairīt pašu nāvi.

Apjūsmojot cilvēka garīgo spēku, mēs aizmirstam, ka arī tam ir savs barotājs, ka arī tas nav mūžīgs un neievainojams, ka arī tas ir atkarīgs no kāda pavisam materiāla, fizioloģiska motora. Un, ja akla slimība uzbrūk šim* smadzeņu motoram, pašai psihes serdei, nekāds spēks nespēs glābt, izņemot vienu — zinātni, un nekāda apņēmība, izņemot to cilvēku apņēmību, kuri ir blakus.

MOLEKULU KARŠ

No viegliem «dienas» nomierinātājlīdzckļiem, ko steigā norij darbinieks pirms atbildīgas uzstāšanās, līdz vareniem psihoķīmiskiem «smagajiem šāviņiem», kas pēkšņi apskaidro šķietami visbezcerīgāko slimnieku psihi...

Nē, ne velti runā par psihofarmakoloģisko revolūciju. Tāda psihofarmakoloģijas pārpilnība, varenība, tāda aizraušanās ar to vēl nekad nav bijusi.

Psihiatrisko slimnīcu seja pārvērtusies. īsti «nemierīgo» tagad nav daudz. Protams, vēl gadās, ka slimnieks ir bīstami uzbudināts, psihiatra profesija pagaidām saistīta ar risku, bet briesmas vairs nav tik lielas kā agrāk.

Bez šaubām, tas nav galvenais.

Galvenais — radusies cerība.

Kad es tikko sāku strādāt psihiatrijā, man likās neticami, ka slimniekus, ko vajā murgi, nav iespējams pārliecināt. Mācību grāmatās es par to lasīju: «Murgi... ir realitātei neatbilstoša pārliecība, kas nepadodas korekcijai ...»

Kā nepadodas? Nevar būt, es domāju, tikai jāiemanto uzticība, jāatrod pieeja, argumenti, vajadzīgie vārdi, loģiskie pierādījumi, ko pastiprina jūtu spēks, savas pārliecības spēks, suģestijas spēks. Es ticēju, ka spēšu pārliecināt jebkuru, un nežēloju laiku sarunām ar slimniekiem, stundām ilgi centos viņiem iedvest citu pārliecību. Ak vai, tipiska, neizbēgama un varbūt pat derīga kļūda, ko pieļauj jauns psihiatrs. Ne tik daudz derīga slimniekiem, cik viņam pašam. Kamēr nedabūsi punu pierē, neko neiemācīsies. Tas saprotams gandrīz tieši.

Es cieši saskāros ar patoloģiskās domāšanas mūriem, ar visiem izvirzījumiem un iedobumiem tajos, un reizēm pat izdevās samanīt murgu pamatus, kas paslēpti dziļi psihē. Izrādās, ka šie mūri mēdz būt dažādi un arī pamati mēdz būt dažādi. Es nerunāju par murgu fabulu, saturu: viena un tā paša satura murgs, piemēram, visizplatītākais, visbanālākais no psihiatru viedokļa — vajāšanas murgs var būt raksturīgs visdažādākās izcelsmes psihiskajām slimībām — alkohola psihozēm, vecuma vai asinsvadu izraisītiem psihes traucējumiem, psihozēm, kas radušās smadzeņu traumas rezultātā, visbeidzot, izdaudzinātajai šizofrēnijai un tā tālāk un tā joprojām. Pat tad, ja ir vienādas izcelsmes slimības, saturā vienādiem, izpausmē vienādiem murgiem var būt pavisam dažāda iekšējā uzbūve, dažāds pirmcēlonis. Nereti murgus nosaka sajūtu māņi, halucinācijas, murgi, kā saka, tos izskaidro, rada tiem bāzi. Murgu pamats var būt arī kāds domašanas struktūras izkropļojums, loģikas traucējums. Bet sevišķi bieži, laikam gan lielāko tiesu, murgi ir atkarīgi no emocionālā noskaņojuma, no krasām pašsajūtas pārmaiņām, kas projicējas uz aru, pārceļas uz arpasauli. Dziļas, iekšējas, pilnīgi nepamatotas bailes, sākotnējs aizdomīgums, pie-sardzīgums meklē sev saturu un, protams, atrod to.

Domāšanas traucējumi un pārmaiņas emocionālajā noskaņojumā tik cieši saplūst, ka dažkārt ir pilnīgi neiespējami tos atdalīt vienu no otra.

Atceros, man bija slimnieks, jauneklis, ko nomāca vajāšanas murgs. Pēc vairākiem domu gājieniem jauneklis secināja, ka viņš ir kāda populāra Latīņameri-kas politiskā darbinieka jaunākais brālis. Pirmais pamatojums bija tas, ka jauneklim patiešām bija vecākais brālis, kas nomira tieši tajā gadā, kad minētais darbinieks pirmo reizi parādījās politiskajā arēnā. Otrs pamatojums bija zināma ārējā līdzība. Mans slimnieks, ilgi sēdēdams pie spoguļa, salīdzināja savu seju ar politiskās slavenības portretu avīzē un atrada arvien jaunus vaibstus, kas apstiprināja minējumu.

Par loģiku mūsu parastajā izpratnē šeit nav runas. Bet, ja padomājam vai iejūtamies, kā saka vecie psihiatri, visi šie pamatojumi, tāpat kā pats murgs, tikai virspusēji atspoguļo notikumus, kas risinās slimnieka psihē. Pamatā bija kas cits: dziļa pārmaiņa attieksmē pret pasauli un pret sevi, personības pārorientēšanās. Pamatā bija sajūta, dziļa un neapzināta: «Es neesmu tāds kā visi... mans liktenis ir neparasts ... pasaulē man ir sevišķa sūtība... neviens to nesaprot»... Tālāk: «Mani nenovērtē, bet, iespējams, ka, jūtot manu pārākumu, centīsies nomākt, iznīcināt» ...

Neparastuma, nošķirtības pārdzīvojums, īpatna pašsajūta radīja augsni, kurā izauga indīgā murgu puķe.

Tā nav parastā vientulības sajūta. Nē, vientulības sajūta vienmēr saistīta ar ciešanām vientulības dēļ, ar tās apjēgumu, ar tieksmi atbrīvoties no tās. Turpretī šeit bija īsta, patiesa vientulība, kas tiecās sevi saglabāt un padziļināt. Tā bija pasaules un sevis redzējuma vientulība. Jauneklis neko neteica par savu vientulību un droši vien arī nevarēja pateikt, jo tā viņam jau bija tikpat dabiska kā atklātam, neiebildīgam un sabiedriskam cilvēkam kopības sajūta, «mēs» sajūta. Tomēr to varēja nojaust, sarunājoties ar viņu, ieklausoties viņa intonācijās, vērojot mīmiku, žestus, visu izturēšanos.

Viņš bija ļoti sasprindzināts, iekšēji saspriegts kā atspere, viņa psihe it kā bija sabozusies un izlaidusi asas adatas. Tas bija jūtams, tiklīdz piegāja viņam klāt, jūtams tieši no pretsasprindzinājuma, kas nevilšus pārņēma mani pašu: dīvainā kārtā aprāvās elpa... Vismaz sarunā ar viņu nācās pārvarēt pretsasprindzi-nājumu. Es cītīgi centos iedvest viņam citu pārliecību, bet viņš kļuva arvien drūmāks un skarbāks.

Reiz viņš pēkšņi pieprasīja, lai viņu tūlīt laiž pastaigāties. Es paskaidroju, ka pašreiz nevar, nav īstais laiks. Viņš neklausījās paskaidrojumos un, pāriedams uz «tu», draudīgā balsī atkārtoja prasību:

— Nelaidīsi?

— Tagad nevar. Vēlāk ...

— Ak nelaidīsi?

Spējš dūres sitiens pa deniņiem, acumirklī sametās raibs gar acīm, brīdi apjucis stāvu viņa priekšā (tas bija pirmais sitiens, ko es saņēmu darbā, «ugunskristības», kā saka psihiatri). Pasmaidu (ar pūlēm, izmocīti), saku:

— Nu tā mēs neko labu nepanāksim. Карее tā ...

Smagi elpo, dūres sažņaugtas. Tūlīt sitīs atkal...

Nē, acīs mulsums. Pieskrēja klāt sanitārs.

— Pagaidiet, nevajag ... Es pavadīšu ... Iesim, drusku pagulēsi gultā (arī uz «tu»).

Paklausīgi nāk man līdzi, kluss un rāms. Apgulstas. Es aizeju.

Savādi, bet šī epizode mūs kaut kā uzreiz tuvināja, mūrī radās logs, atspere atslāba. Starp citu, tur nav nekā savāda. Es visu saprotu, bet vārdos to ir grūti paskaidrot. Mēs it kā bijām parakstījuši kādu intīmu, tikai mums zināmu līgumu. Kaut stipri ierobežoti, man tomēr bija atļauts ieietviņa jūtu un domu pasaulē. Apmēram pēc mēneša, kad bija beidzies aminazīna ārstnieciskais kurss, viņa stāvoklis ievērojami uzlabojās, pazuda visas «adatas», acis kļuva citādas. Tagad no viņa strāvoja miers, viņš bija savaldīgs, un varēja just, ka dziļajā iekšējā priekšstatā par viņa vietu pasaulē notikusi kāda būtiska pārmaiņa, kaut kas nostājies savā vietā. Aminazīns pārvērta emocionālo noskaņojumu, dziļo pašsajūtu, un tūlīt pēc tam, ar zināmu novēlo-jumu, pārmainījās arī domu gaita, izzuda murgs.

Viņš smiedamies un ar sajūsmu man stāstīja savus agrākos domu gājienus par fantastisko radniecību kā par interesantu muļķību.

44 — Vai zināt, kāpēc es jums iesitu? — viņš jautāja.

Es izlikos, ka man tas ir vienalga, kaut gan, protams, gribējās zināt. Viņš turpināja:

— Es biju pārliecināts, ka ārā mani gaida brāļa atsūtīts cilvēks. Bet jūs es uzskatīju par speciāli pieliktu aģentu. Kaut ko līdzīgu provokatoram. Kad jūs, man neatļāvāt iziet, es sapratu: jūs zināt, ka mani gaida. Un tad mani pārņēma niknums, un es nolēmu jūs pārmācīt. Gaidīju, ka jūs man dosit pretī, un biju pārsteigts ...

Te nu bija pārliecināšana. Pārliecināju tiktāl, ka tiku noturēts par aģentu un provokatoru, kļuvu par murga personāžu. Pelnīti! Tikai pamazām es sāku saprast, ka it visos murgos nepārliecināmības cēlonis ir īpaša iekšējās ticamības sajūta. Slimniekam ir sava realitāte, un viņš nevar, nespēj paskatīties uz to citām acīm; ja viņš spētu to izdarīt, izgaistu viņa murgs.

Iekšējās ticamības sajūta ir arī visiem parastajiem cilvēkiem, kam ir vesels saprāts. Un šai gadījumā murgi ir relatīvi. Veselie savā veselīgajā loģikā ir tikpat nepārliecināmi kā slimie savā murgu loģikā. Slimnieka uztverē «murgs» ir tieši tas, par ko viņu cenšas pārliecināt apkārtējie. «Patiešām, kāpēc gan nevar būt tā, ka man vienam ir taisnība, bet visiem citiem nav taisnība? Vai tad vēsturē nav bijuši Koperniki un Galileji? Runa taču ir par lietām, kas man labāk zināmas nekā jebkuram citam ... Patiešām, kas gan labāk par vīru var zināt, kāda ir viņa sieva? (Greizsirdības murgs.) Kas labāk par mani var zināt, kāda ir apkārtējo cilvēku attieksme pret mani, ja es tik ilgi un uzmanīgi vēroju visas attieksmju nianses, ja es jau sen esmu pamanījis, ka man seko zināmas personas?» (Vajāšanas murgs, attieksmes murgs.)

Murgu relativitāte izpaužas ne tikai šeit vien. Ja lauku vecenīte tic buršanai, vārdošanai, ja viņa ir pārliecināta, ka kaimiņiene viņai uzsūtījusi indevi, tad tas, protams, nav murgs, bet aizspriedums, kas izskaidrojams ar vidi, audzināšanu, izglītības trūkumu. Bet, ja inženieris, kas uzaudzis inteliģentā ģimenē, pēkšņi pasaka, ka kaimiņš ar savām domām tīšu prātu ietekmē viņa organismu, tad tas jau ir murgs. Tātad galvenais ir nepareizās pārliecības atbilstība videi, situācijai, vēl tālāk — šīs pārliecības iekšējie, fizioloģiskie mehānismi, nevis tās saturs, tās negrozāmība.

Es to sapratu tikai vēlāk un diezgan ilgi ar savu pārliecināšanu atdūros kā pret sienu. Reti, pavisam reti siena sašķobījās un padevās, un tikai tur, kur tā bija diezgan nestabila, vai tur, kur palīgā nāca zāles un laiks. Bet arī tur panākumi vienmēr bija īslaicīgi un virspusēji. Šķita, slimnieks ieklausās tavos argumentos, piekrīt tiem, ir ar mieru ārstēties. Tu aizej, apmierināts ar sevi un viņu (tikai gandrīz neapzināti mulsina sasprindzinājums viņa acīs un tāda kā nedrošība intonācijas). Un nākamajā sarunā pēkšņi viss ir tāpat kā agrāk vai vēl ļaunāk... Juti, ka pamati iegrimuši dziļāk, ka pat piekrišana tev ir tikai formalitāte, kuru viņš ievēro.

Dažreiz skaidri redzi, ka svaru kauss šūpojas starp veselīgo loģiku un murgu loģiku, reizēm iestājas «atkušņi», garīgi slimais atrod sevī spēkus citādi paskatīties uz pasauli, viņa doma šaudās, brīžiem parādot īstu divatnību . .. Bet tikai retos gadījumos svaru kauss nosveras par labu veselībai. Nav smagākas vilšanās par to, fyas japiedzīvo, redzot, ka tavi argumenti ir tikai papildu viela murgiem, ka murgu sistēma aug līdzīgi veltai sniega pikai. Ja slimniekam ir īsta psihoze, tad ārsta vardi paši par sevi, bez citu līdzekļu atbalsta, ir bezspēcīgi un varbūt pat kaitīgi.

Tas ir mūsu profesijas galvenais Gordija mezgls, ar kuru nesamierinās ne prāts, ne sirds.

Tomēr esības stars iespīdējis, mezgls atslābis, un to izdarījusi psiHoķīmija.

Pa lielākajai daļai izdodas ar tiem vai citiem netiešiem argumentiem, neskarot murgu tematiku, pārliecināt slimnieku, ka viņam ir nervu sistēmas traucējumi, ka viņam jāatgūst līdzsvars. Daudzi slimnieki tam viegli piekrīt tieši tāpēc, ka paši neskaidri jūt: kaut kas nav kārtībā. Ir gadījumi, kad viņi vienaldzīgi izturas pret ārstēšanos, pasīvi pieņemdami to kā kaut ko nebūtisku, nenozīmīgu, neiebilst pret to aiz cieņas pret ārstu vai tuvinieku pierunāti. Tikai retos gadījumos un neilgu laiku pašā ārstniecības sākumā nākas slimnieku piespiest.

Slimnieks ieņem aminazīnu, visizplatītāko līdzekli cīņā ar psihozēm, vai vienu no tā daudzajiem ķīmiskajiem radiniekiem vai aizstājējiem: ārstu rīcībā tagad ir daudz šādu līdzekļu, tā saukto neiroleptisko vielu.

Un dažreiz ļoti ātri, bet biežāk gan lēni, pamazām sāk pārkārtoties psihiskais fons.

Smadzenēs sākas ārstniecisko molekulu cīņa ar izkropļotajām molekulām. Pagaidām mēs maz zinām par visam kaujas peripetijām un reti kad varam paredzēt tās gala rezultātu. Bet, ja pārsvaru gūst pirmās, tad izzūd sasprindzinājums, bailes, uzbudinājums, aizdo-mība — viss, kas veicināja murgus, kas meklēja un atrada tiem saturu. Sienas pamali iedragāti.

Tiesa, ta vel nesagrūst. Pat tad, ja garīgi slimajam vairs nav iekšējas pārliecības par savu taisnību, viņš nedomā tik drīz atteikties no tā, par ko bijis dziļi pārliecināts. Te nereti uzslāņojas pilnīgi saprotama, visiem cilvēkiem kopēja stūrgalvība un ta pati dabiskā ticība sev. («Kā tad ta, es taču patiešām nevarēju tik aplam maldīties ... droši vien kaut kas tomēr bija . ..») Urdās atmiņas, citreiz stingri turas kāds masīvs «pamatakmens» ...

Un te nu kārta vardam. Kad ķīmija uzirdinājusi augsni, jāprot izraudzīties brīdis izšķīrējam uzbrukumam. Pārliecināšanas loģika, suģestijas māksla — viss tiek likts lietā. Taču arī tagad nedod dievs pāršaut pāri par svītru! Ar garīgi slimo, kas atveseļojas, dažreiz labak nemaz nerunāt par viņa agrākajiem pārdzīvojumiem, bet tikai starp citu tos pieminēt kā kaut ko sen pagājušu un mazsvarīgu, labāk izturēties tā, it kā starp viņu un tevi jau sen būtu nostiprinājusies klusa vienošanās: «tas» ir pagājis un vairs neatgriezīsies... Viss — nākotnē! Uz mājām, dzīvē, ģimenē, pie darba!

Es nepārspīlēju: psihoķīmijas dēļ mums gadu no gada ir arvien lielāks pamats būt optimistiem.

Tie, kurus agrākajos laikos vajadzēja turēt ieslēgtus slimnīcās, tagad var dzīvot mājās, kopā ar tuviniekiem. Tas, kas agrāk bija nolemts psihiskai invaliditātei, tagad strādā, ne tikai neatpaliek garīgajā attīstībā, bet arī virzās tālāk uz priekšu, juzdams, ka ir sabiedrībai vajadzīgs.

Cik ir tādu, kas atveseļojas, salīdzinot ar tiem, kuriem pagaidām neizdodas palīdzēt?

Ja teiktu — daudz, tā nebūtu patiesība.

Ja teiktu — maz, arī tā nebūtu tīrā patiesība.

Patiesība ir tā, ka atveseļojas arvien vairāk un vairāk slimnieku. Tagad jau iespējams enerģiski oponēt tiem, kas pēc tradīcijas uzskata, ka psihiatrija «daudz izskaidro, bet maz palīdz». Tā runā cilvēki, kas īsti nezina lietas pašreizējo stāvokli un psihiatrijas īpatnības. Neārstējamo slimnieku hroniku skaits psihiatrijā tagad nemaz nav lielāks kā terapijā vai dermatoloģijā. Ķirurgi uzņemas operēt tikai tos, kam viņi var palīdzēt. Psihiatrijas īpatnība, kas rada vājas palīdzības ilūziju, ir tā, ka ārstniecības objekts, psihe (jeb, kā agrāk mēdza teikt, dvēsele) — ļoti smalks, tāpēc pret psihiatriju prasības ir nesalīdzināmi lielākas. Mikroskopiskiem, tikko uztveramiem bojājumiem ir briesmīgas sekas, briesmīgs «iznākums». Jūs piekritīsit, dvēsele nav akrfas, kas pasāp un pāriet. Taču arī ar aknu slimībām nav viegli tikt galā. Tomēr psihiatrija, lai cik paradoksāli tas būtu, tagad, kad radīti spēcīgi psihoķī-miskie preparāti, brīnumainā kārtā bieži palīdz, vēl neprazdama paskaidrot kāpēc. Arī tā ir taisnība, ka psihes izdziedāšanas līdzekļu meklējumi saistīti ar milzīgām grūtībām.

Pagaidām šie meklējumi noris galvenokārt pēc tās pašas vecās izmēģinājumu un kļūdu metodes. Medicīnā (starp citu, tāpat kā tehnikā) bez mēģinājumiem nevar iztikt, bet nekļūdīgu mēģinājumu nav.

Uzdevums — «trāpīt naglai uz galvas», lai zāles iedarbotos mērķtiecīgi un droši. Bet tas ir grūti, jo smadzeņu mērķu apveidi tikai vāji iezīmējas tumsā.

Par psihoķīmisko līdzekļu darbības mehānismiem pagaidām ir tikai vispārējas ziņas. To darbības galvenā vieta smadzenēs: neironu sistēmas, kas regulē (ierosina vai aiztur) pašu smadzeņu tonusu, un, pēc visa spriežot, «pekles» un «paradīzes» emocionālas neironu sistēmas. Ķīmiķiem un farmakologiem tagad izdodas iepriekš puslīdz precīzi paredzēt, kāds būs viņu sintezēto vielu galvenais psihiskais efekts, un tuvākajos gados šeit gaidāmi nopietni sasniegumi.

Taču vēl joprojām ir arī milzum daudz neparedzētu nianšu un pārsteigumu.

Mūsu klīnikā no bezmiega ārstējās aktieris N. Pēc dažiem mēģinājumiem atrada preparātu, kas palīdz, atrada devu. Viss ievirzījās pareizās sliedēs, un N. tika izrakstīts no slimnīcas. Pēc kāda laika viņš atnāca atpakaļ stipri satraukts.

— Nevaru tēlot. Jūtas nedarbojas.

— Vai esat pamanījis kādas pārmaiņas pasaules uztverē?

— Nē, viss ir kā agrāk. Bet, kad lieta nonāk līdz partapsmei tēlā, nevaru. Kaut kas neieslēdzas...

Amerikā nesen tika izlaists kāds psihoķīmiskais preparāts. Tas palīdzēja, bet pēc tam pienāca ziņojumi par bīstamiem, instrukcija neparedzētiem sarežģījumiem.

Izrādījās, ka sarežģījumi radas tikai tiem slimniekiem, kuri uztura lietoja sieru. Tātad sierā ir kāda viela, kas mijiedarbībā ar preparātu organismā izveido indīgo produktu. Kas gan to varēja paredzēt?

Gadījies novērot, ka negaidot krasi uzlabojās psihiskais stāvoklis, ja pārtrauca lietot zāles, kas maz palīdzēja. Citos gadījumos, gluži otrādi, ārstniecības pārtraukšana, kad stāvoklis, kā likās, jau bija pilnīgi nostabilizējies, kļuva liktenīga.

Paiet zināms laiks, un zāles, kas agrak palīdzēja, vairs nav iedarbīgas, palīdz tas, no kā agrāk bija ja-atsakās. Acīmredzot to nosaka tā pati neatgriezenis-kuma, neatkārtojamības, improvizācijas tiesa cilvēka psihes unikālās mašīnas darbā. Šķiet, smadzenēs pastāvīgi rodas kādas jaunas situācijas, kas ne vien psiholoģiski, kā subjektīvie pārdzīvojumi, bet ari fizioloģiski un ķīmiski pilna mērā vairs neatkārtojas. Ķīmiskā iejaukšanās psihē būs droša un pilnīga tikai tad, kad mēs iemācīsimies noteikt psihoķīmisko individualitāti un paredzēt psihoķīmiskās attīstības gaitu — vismaz tāda varbūtības pakapē, kāda automātiskā sekotaj-iekārta var iepriekš noteikt lidmašīnas trajektorijas tuvākos punktus. Bet pagaidam, sarīkojot molekulū kaujas smadzenēs, mēs, diemžēl, reti kad zinām, vai ar lielgabaliem šaujam uz zvirbuļiem, vai ar skroti mēģinām nogalināt ziloni. Mēs zinām tikai to, ka ar zemākajiem, dziļākajiem mehānismiem, kas darbojas primitīvi un vispārināti, psihofarmakoloģijas līdzekļi ietekmē arī pašus augstākos, smalkākos domāšanas procesus.

Ka redzam, to nevar saukt par īsti tiešu ietekmi. Та ir ietekme uz augsni, pamatiem, tendenci. Turpretī smalko darbu spēj veikt vienīgi vārds, tam tas arī ir domāts.

Psihofarmakoloģija ne tikai uzirdina garīgi slimo cilvēku psihi, tā pamazām, soli pa solim arī pārkārto psihiatru domāšanu.

Tagad beidzot ir pilnīgi skaidrs, ka vienus un tos pašus psihiskos traucējumu simptomus var izraisīt dažādi cēloņi un viens un tas pats cēlonis spēj izraisīt dažadus psihiskos traucējumus. Kā lai citādi saprot to, ka vienādas zāles dažādi iedarbojas uz slimniekiem, kam ir vienādi psihiskie traucējumi? Tātad nevis ārēja aina ir būtiska, bet kaut kas cits, un šis cits acīmredzot slēpjas smadzeņu neironu sistēmu ķīmijā.

Laikam gan drīz vajadzēs atteikties no psihisko traucējumu parastā iedalījuma; iespējams, ka arī termins «šizofrēnija» atvirzīsies vēsturē vai tiks ievērojami sašaurināts. Jau tagad tas nemaz netiek lietots visās psihiatrijas skolās, bet skolas, kas to vēl lieto, nemaz nav vienis prātis tā nozīmes skaidrojumā.

Veco jēdzienu inerce ārkārtīgi traucē zinātnisko domu. Sen ievērots, ka cilvēks, izdomājis kādu vārdu, grib tam vēl ilgi pieskaņot realitāti, kaut gan šis vārds vairs neatbilst. Bet atteikties bail. Grūti izdomāt ko jaunu, simtkārt grūtāk izdomāt tiešām piemērotu vārdu un gandrīz bezcerīgi gaidīt vienprātību uzskatos.

Psihiatriem darbs droši vien veiksies citādi, kad būs sastādīta smadzeņu neironu sistēmu ķīmiskā karte. Vēl sīki jo sīki jāuzzina, kādu molekulu «degvielu» izmanto katra strādājošā neironu apakšvienība, kas atbild par to vai citu smadzeņu darba veidu. Protams, jāizdibina arī pašas sistēmas, visi to savstarpējie sakari, un te vēl darba gana.

Dažas vienkāršas likumsakarības, starp citu, atklājas jau tagad. Kā liekas, piemēram, katrai neironu sistēmai smadzenēs ir antagoniste sistēma (ierosas sistēmām — aiztures sistēma, «paradīzei» — «pekle» un tā tālāk). Ja viena no sistēmām nezin kādēļ kļūst vājāka, pārsvaru sāk gūt otra, pretējā, un tas var ietekmēt psihi.

«PARADĪZES» DEGVIELA UN EMOCIJU SVĀRSTI

Viens no Oldza pēdējiem eksperimentiem mani patiešām satrieca. Žurkas smadzeņu dzīlēs, zemcilnī, kur koncentrēta «paradīze», pētnieks iemanījās ielikt tievu stobriņu, ko fiziologi sauc par kanulu. Tagad žurka, nospiežot pedāli, pa vienkāršo ietaisi var ievadīt sev smadzenēs dažādas vielas. Protams, ja gribēs. Vajadzēja paskatīties, ko viņa gribēs ievadīt sev smadzenēs ...

Izrādījās, ka no visām vielām, ko Oldzs paguva izmēģināt, žurkas atzīst par labāku ievadīt smadzenēs tieši tās, kas palīdz slimniekiem depresijas stāvoklī! Secinājums rodas pats no sevis: antidepresanti ietekmē tieši «paradīzi». «Paradīze» it kā pievelk tos. Droši vien «paradīzei» vajadzīga īpaša ķīmiskā «degviela», un, ja tas trūkst, organisms meklē iespējas to papildināt. Uz to mudina apstāklis, ka pastiprināti darbojas «pekles» neironu sistēmas, kurām, jādomā, ir sava īpaša, vēl nezināma «degviela».

Daudzos psihopatoloģijas gadījumos «paradīze» acīmredzot, atsakas strādāt un smadzenes pilnīgi pakļaujas vismelnākās «pekles» varai.

Smadzeņu dziļajā emocionālajā mehānismā kaut kas atgādina svārstu: jo lielāka atvirze uz vienu pusi, jo lielāka uz otru. Jo lielāka kāda bauda, jo pēc tam lielākas mokas, kas liek meklēt atkārtojumu. Svārsta princips izmantots visdažādāko organisma sistēmu darbībā: elpošana, sirdsdarbība un pat zarnu darbība — arī tie ir savdabīgi «svārsti» ar sarežģītiem ritmiem.

Normālos apstākļos «paradīze» un «pekle» līdzsvarojas. Tās apspiež viena otru, bet tai pašā laikā it kā uzlādē, sagatavojot nākamajai darbībai. Svārstības notiek vienmēr, un tās, bez šaubām, ir vajadzīgas. Bet, tiklīdz ir pārāk liela atvirze uz vienu vai otru pusi, mašīna var sabojāties.

Dabā, kā jau mēs runājām, «paradīzes» un «pekles» darbība ļoti reti sasniedz galējās robežas, tikpat kā nekad. Galējie stāvokļi — baudas vai ciešanu kulminācija — tiek pārdzīvoti dažas reizes mūžā, un dažkārt organisms par to dārgi samaksā.

Elektrodi, kuru galos atradās «pekle» vai «paradīze», parādīja, ka maksimālā intensitāte šo sistēmu darbā ir augstāka par dabiskajos, parastajos apstākļos sasniedzamo. Neaizskarama rezerve, pārpilnība, ko nekad nevar izlietot! Droši vien tas ir tik svarīgs mehānisms, ka daba parūpējusies par aizsardzības līdzekļiem. Padomājiet, cik drīz sabojāsies automašīna, ja to visu laiku trieks maksimālajā ātrumā.

Narkomānijā laikam gan ir svarīgs ne tikai emocionālā «svārstā» atvirzes spēks, bet arī kas cits, kāda ķīmiskā atvirzes īpašība. Remī Šovēns savā grāmatā «No bites līdz gorillai» pastāstījis par kādu dīvainu, liktenīgu kaislību — lomehuzomāniju, kas piemīt skud-

)

rām. Skudru pūznī savtīgos nolūkos ielavās sīkas vabolītes — lomehuzas. Grūti iedomāties vēl viltīgāku kukaini. «Lomehuza vienmēr gatava pacelt pakaļķepiņas un atsegt trihomas — mitras spalviņas, kuras skudra kāri aplaiza. Viņa dzer nāves dziru. Pierodot pie tri-homu izdalījumiem, darba skudras pazudina sevi un savu pūzni. Viņas aizmirst lieliski noregulēto mehānismu, kur pašas bija zobratiņi, aizmirst savu savādo mazo pasaulīti, visus tūkstoš darbus, ar kuriem jānoņemas līdz mūža galam, tagad viņām neeksistē nekas cits, tikai nolādētās trihomas, kas liek aizmirst pienākumu un nes nāvi...»

Lasot par skudrām, tā vien redzi cilvēkus. Lomehu-zomānes skudras, baldriāniķus kaķus, alkoholiķes žurkas, kas nesen tika izaudzētas kādā Amerikas laboratorijā, pērtiķus un ziloņus, kas džungļos meklē reibinošus augļus, taisna bioloģiskā līnija savieno ar opija smēķētāju, kas sēž slepenā ūķī, ar pēdīgo žūpu, kas valstās sētmalē ...

— Kā tā? — var jautāt. — Narkomānijas, alkoholisms ir sociālais ļaunums!

Protams. Taču būtu muļķīgi noliegt tā bioloģisko cēloni. Augsti attīstītām dzīvām būtnēm slieksme uz narkomāniju acīmredzot ir smadzeņu organizācijas ēnas puse, turklāt šī slieksme nav sadalīta vienmērīgi. Darba pieredze psihiatrijā diezgan skaidri pārliecina, ka ir cilvēki, kas kļūst par narkomāniem «no viena paša iešļircinājuma», un ir cilvēki, kuri nemaz nespēj kļūt par narkomāniem vai alkoholiķiem. Tie ir divi galējie poli, ko, domājams, nosaka smadzeņu individuālā ķīmiskā jutīguma galējās robežas. Starp galējiem poliem ir pakāpenisku pāreju gamma. (Šādu statistisku individualitāšu rindu — galējība — «vidējā norma» — otra galējība var izveidot pēc jebkuras cilvēka īpašības, lai tas būtu bicepsu apmērs vai parasta godprātība.) Vidējam, parastam cilvēkam acīmredzot ir arī vidējā deva, kuru saņemot rodas narkomānijas draudi. Līdz šai liktenīgajai robežai dzeršana vai narkotisko vielu lietošana ir parasta izlaidība, bet, ja robeža pārieta, tā jau ir slimība. Kad slimība attīstījusies, pret cilvēku jaiztu-ras kā pret slimnieku, kaut arī šī slimība nenoveļ sociālo atbildību un sociālo vainu.

81

6 — Domu medījol

Ir milzum daudz dažādu ietekmju, kas rada slieksmi uz narkomānijām.

Atskaitot individuālo ķimisko jutīgumu un narkotiskās vielas iedarbības spēku, nozīme ir arī psihes un organisma vispārējam stāvoklim laika posmā, kad pamodusies kaislība, dabiskajai nosvērtībai vai nenosvērtībai un, protams, dzīves apstākļiem, audzināšanai, notikumu ievirzei.

Valstīs, kur zeļ nelegālā tirdzniecība ar narkotiskajām vielām, kur jaunatne meklē un neatrod izeju no idejiska vakuuma, kur viņu musina meklēt asas sajūtas un bēgt no realitātes mistikā, narkotika ir baiss drauds jaunajiem, nenobriedušajiem cilvēkiem un īsta nacionālā nelaime. Ja nenotiks dziļas pārmaiņas sabiedriskajā dzīvē, protams, nav ko cerēt, ka likvidēs narkomāniju. Lai to uzvarētu, precīzi jāzina arī bioloģiskais un fizioloģiskais pirmcēlonis. Ja atzīsim, ka ir šāds pirmcēlonis, ka dažādiem cilvēkiem ir dažāda slieksme uz narkomāniju, mēs nebūt neliksim «atbruņoti», kā dažs labs baidās, un no narkomāniem un alkoholiķiem netiks novelta viņu pašu vaina (arī dažāda dažādos gadījumos). Gluži otrādi, šāda reāla faktu izpratne mūs apbruņos ar drošiem cīņas un nelaimes novēršanas līdzekļiem. Būtu muļķīgi, ja domātu, ka cilvēki dzer tikai aiz sliktas dzīves vai tāpēc, ka viņi paši ir slikti. Jā, viņi dzer arī tādēļ, bet ne tikai tādēļ. Cilvēki dzer vai lieto narkotiskās vielas arī tālab, ka viņiem to gribas, ka viņus tas akli, dzīvnieciski pievelk — dažreiz pēc pirmās nejaušās iedzeršanas vai pirmā nejaušā iešļircinājuma. Jādomā, ka narkomāniju bioloģiskie sākumi saistīti ar kādiem ķīmiskiem emocionālā «svārsta» ritmiem.

Tā ir neizstrādāta nozare, kur nākas izteikt minējumus un analoģijas.

Es visu laiku runāju par «pekli» un «paradīzi». Tas ir žurnālistisks, nevis zinātnisks termins, bet īsuma un izteiksmīguma dēļ es to lietoju «pozitīvo» vai «negatīvo pastiprinātājsistēmu» vietā. Kas ir «pekle» un «paradīze» — par to mēs jau runājām pirmajā nodaļā. Mēs teicām, ka «izsalkumam» un «mīlestībai» ir sava «pekle» un sava «paradīze», bet vēl ir arī sāpju «pekle» un baiļu, noguruma, dvēseles ilgu «pekle», un ir labas fiziskas pašsajūtas «paradīze», vecāku laimes «paradīze» — un ta tālāk un tā tālāk. Visas labpatikas un nepatikas saistītas ar dziņām jeb, kā saka fiziologi, motivācijām.

Vai var runāt par «pekli» un «paradīzi» vispār? Domājams, ka tomēr var. Neirofiziologi, kas strādā Pjotra Anohina vadībā, atklājuši, ka smadzeņu tīklotajā neironu «motorā», kurš regulē visu pārējo smadzeņu sistēmu aktivitāti, ir daļas, kas speciāli saistītas ar dažādiem darbības veidiem -— uzturi, dzimumdzīvi un tā tālāk. Šai pašā «motora» ir ari daļas, kas nosaka «aktivitāti vispār»; nomoda, miega pakapi. Ka liekas, smadzeņu «motorā» pastāv darbības laika sadalījums: dažas neironu sistēmas ir atbildīgas par īslaicīgo, zalvei līdzīgo, «operatīvo» aktivitāti, citas — par ilgo, tonu-sālo, «stratēģisko» aktivitāti. Sistēmas, kas darbojas visilgāk, attiecas uz «aktivitāti vispār»; tieši tās acīmredzot nosaka no gadalaika atkarīgās parmaiņas dzīvnieku aktivitātē — rudens un ziemas guļu un pavasara un vasaras bezmiegu. (Ari tas, starp citu, ir «svārsts».)

Šāds darbības laika sadalījums, kā mēs redzēsim vēlāk, ir arī neironu sistēmās, kas saistītas ar atmiņu. Loģiski domājot, ari «pekles» un «paradīzes» sistēmās, kas, kā parādīja Oldzs, intīmi saistītas ar tīkloto «motoru», ir tāds pats sadalījums. Blakus sāpju vai, piemēram, izsalkuma «peklei» jābūt kādai vispārējai «peklei», kas signalizē «vispār slikti». Tas pats sakarns par «paradīzi»; ir piesātinātības un citu juteklisko baudu «paradīze» un ir «vispār paradīze». Kā liekas, tieši «vispār pekle» un «vispār paradīze» darbojas pēc visilgākajām laika skalam, nosakot noskaņojuma vispārējo fonu, «slieksmi» uz visādām labpatikām un nepatikām. Bet acīmredzot ir arī «operatīvās» daļas.

Protams, visām šīm «pekles» un «paradīzes» atsevišķajam daļām jābūt ciešā mijiedarbībā saistītām, jāveido viens veselums. Taču tā vien liekas, ka psihiskajos traucējumos vispirms cieš «pekles» un «paradīzes» ilgās, vispārējās darbības pārstāvniecības. Tieši «vispār pekle» un «vispār paradīze» droši vien tiek izmantotas darbībās, kas nesaistās ne ar kādām tiešām bioloģiskām dziņām. Visdrīzāk ticams, ka tieši šīs sistēmas ir «pamudināšanas» un «sodīšanas» izpildu instruments cilvēka sociālajā darbībā.

Ja esmu velnišķīgi izsalcis, es vēl varu saglabat labu garastāvokli, tiesa, līdz zināmam laikam, bet, ja esmu sastrīdējies ar tuvu cilvēku, pilns vēders nekad neuzveiks nelāgo omu. Es nonāku «vispār peklē». Mani var glābt tikai kāda intensīva novirze, darbība, laiks, situācijas pārmaiņa ... vai — nedod dievs! — ķīmiskā viela. Te nu, lūk, ir «no bēdām iedzersim ...». Psihoķīmisko līdzekju izšķīrējs ietekmes mehānisms acīmredzot ir to iedarbība uz «vispār pekli un paradīzi», to zināma radniecība ar šo sistēmu ķīmisko «degvielu». Šeit tad ari atklājas emociju aparāta svārstveida uzbūve.

Kad ārstē depresijas slimnieku un viss noris labi, no pieredzes jau zini, ka beigās slimnieks droši vien būs drusku maniakāls. Kādu laiku, varbūt nedeju vai pāris mēnešu, slimnieks jutīsies pacilāts, spārnots. Turpretī maniakālā stāvokļa beigās mēdz būt vieglas depresijas: «svārsts» gandrīz noteikti izdarīs «vēzienu» uz otru pusi un dažkārt pat ne reizi vien, iekams daudzmaz pierims.

Tāds pats «svārstā vēziens», tikai asāks un ātrāks, pēc visa spriežot, ir arī tad, ja lieto narkotiskās un ne tikai narkotiskās, bet arī citas vielas, kas kaut kāda veidā nomāc «pekli» un sarosina «paradīzi».

Visas vielas, kas krasi un ātri uzlabo garastāvokli, var izraisīt bīstamu kaislību. Tagad arvien biežāk novērojama aizraušanās ar miega zālēm, nomierinātājiem līdzek|iem, stimulatoriem. Ir gadījumi, kad cilvēks pārlieku pierod pie kofeīna, ļoti stipras tējas un kafijas. Balzaks, kā liekas, bija viens no pirmajiem kofeīnomā-niem, un, jāsaka, ne jau vissmagākajā stadijā, jo ko-feīnomānijas izraisīti asi psihiskie traucējumi viņam parādījās tikai pēdējos dzīves gados.

Jebkura kaislība vienmēr sākas ar diezgan nenoteiktu sajūtu «man bez tā ir slikti» (to saka «pekle»). Un otra pazīme — ar katru reizi jāpalielina devas. Tas laikam gan notiek tāpēc, ka, mākslīgi skubinot «paradīzi», ķīmiskā degviela sāk it kā izdegt. Tās vairs nepietiek, lai uzturētu normālo stāvokli. «Paradīze» atsakās darboties bez atbalsta no ārpuses, un «pekle» liek arvien stiprāk sevi manīt. Vajadzīgas arvien lielākas devas «paradīzes» skubināšanai. Galu gala tā kļūst pavisam gurda, kā nodzīts zirgs, un tad mēs redzam narkomānijas pēdējo stadiju: lietotā viela vairs nesniedz baudu, bet tikai uz neilgu laiku mazina ciešanas.

Stimulators vairs neizraisa patīkamu uzbudinājumu, bet tikai šā tā uztur daudzmaz ciešamu stāvokli. Sājā stadijā daudzi narkomāni saka, ka viņiem negribas dzīvot, ka viņi sapņo tikai par vienu: neko nejust... Narkomāns pagrimst, degradējas un ir ar mieru darīt visu, lai sadabūtu narkotisko vielu. Paveras ceļš uz noziegumu. Narkomāni vienu līdzekli bieži vien aizstāj ar citu, un tas no jauna pierāda, ka smadzeņu «paradīzes» un «pekles» ķīmiskā līdzsvara izjaukšana ir svarīgāka par pašas narkotiskās vielas ķīmiju.

Ļoti grūti ārstēt narkomānus un alkoholiķus — nevis tos, kas vienkārši dzer, bet tieši alkoholiķus, cilvēkus, kuri vairs nevalda pār savu vēlēšanos iedzert, jo vēlēšanās iedzert valda pār viņiem.

Ja cilvēks aizgājis par tālu, vienīgā iespēja, kas dod cerības viņu izraut no ķīmiskās kaislības žņaugiem, ir ilga piespiedu izolācija, kurā liegti jebkādi narkotiskie lidzek|i.

Vajadzīgs pusgads, gads un dažreiz vēl ilgāks laiks, līdz emociju ķīmiskais ritms kaut kā līdzsvarojas.

Milzīga nozīme ir paša cilvēka gribas spēkam, apņēmībai izveseļoties. Tas laikam gan ir galvenais, kas izšķir visu. Mečņikovs, kā zināms, savā laikā bija pieķēries morfijam, tomēr atrada sevī spēku patstāvīgi pārvarēt smago narkomāniju.

Taču tas, diemžēl, ir izņēmums, nevis likums.

Pat ļoti ilga atturēšanās nereti beidzas ar recidīvu.

Mans bijušais kursa biedrs, jauns ķirurgs, cilvēks ar apbrīnojamu gribu un izcilām spējām, kā par nelaimi pieķērās pretsāpju narkotikai.

Viss sākās ar sāpēm amputētās kājas stumbenī. Pieķeršanās radās pamazām, lēnām. Tā piezagās ar viltu: prasība pēc jaunām devām izpaudās sāpēs, kaut gan brūce sen bija sadzijusi. Kad viņš to atskārta, jau bija par vēlu. (Manuprāt, šai gadījumā «vispār pekle» it kā runāja sāpju «pekles» valodā — tā mēdz būt ne tikai narkomāniem, bet arī dažiem depresijas slimniekiem.)

Gadus trīs vai četrus viņš šļircināja sev pantoponu un morfiju, slēpdams to no visiem, un turpināja strādāt. Taču strādāt kļuva arvien grūtāk un grūtāk, devas pieauga. Kādā brīdī ar milzīgu gribas spēku viņš sevi piespieda atteikties no narkotikas un noturējās pusotra gada. Taču reiz pēc kādam nepatikšanām apņēmība sabruka, un viss sākās no jauna. Viņš atnāca uz mušu klīniku, atklāti visu izstāstīja, un izdevās viņam palīdzēt. Pastāvīgais kontakts ar mums, nepārtrauktā uzraudzība droši ļauj cerēt uz galīgu atsvabināšanos.

Mākslīgā ķīmiskā degviela acīmredzot kaut ka bojā vai bloķē, izspiež «paradīzes» dabisko ķīmisko substrātu; bojājas ne tikai īslaicīgās, bet arī ilgstošās sistēmas, un tāpēc «pekle» darbojas arvien stiprāk, arvien lielāku laiku. «Pekle» darbojas ilgāk nekā «paradīze» un ir daudz inertāka. Та ir bagataka nevis pēc savas izplatības smadzenēs, bet gan pēc darbības kvalitātes. Narkomāniem, kas negriežas pie ārsta un ciešā apņēmībā atsvabināties no liktenīgās kaislības neuzticas viņam pilnīgi, vienmēr ir bēdīgs gals. Problēmas bioloģiskā puse tuvosies atrisinājumam, ja tiks atrasti kādi nekaitīgi narkotikas ķīmiskie aizstājēji un vielas, kas spēj atjaunot «paradīzes» un «pekles» ķīmisko līdzsvaru.

Lietas sociālā puse, protams, ar to nekļūst mazāk nozīmīga. Narkomānija laikam gan ir viens no visspilgtākajiem un bēdīgākajiem piemēriem, kas parāda, ka bioloģiskais un sociālais cilvēka psihē ir cieši sasaistīts. Sociālais «iedarbojas» uz bioloģisko, nereti pārveido to līdz nepazīšanai, bet bioloģiskais dod sociālajam izejas punktu, pamatu. Bioloģiskais — tas ir materiāls, kuru sociālā vide veido kā tēlnieks, slīpē kā juvelieris vai izsūc kā parazīts.

Emocionālā «svārsta» darbu psihiatrs redz savām acīm. Krasi pārtraucot narkotiskās vielas lietošanur.nar-komāni nonāk ļoti smagā stāvoklī, cieš nepanesamas mokas, nereti viņiem rodas psihiski traucējumi ar murgiem, halucinācijām, prāta aptumsumu. Es zinu gadījumu, kad kādai narkomānei uznāca ļoti stipra epilepsijas lēkme. Tas notika trešaja vai ceturtajā dienā pēc tam, kad spēji bija pārtraukta narkotiskās vielas lietošana. Agrāk nebija nekādu epilepsijas pazīmju. Redzams, epileptiskās izlādēšanās cēlonis bija sevišķi spēcīgā «pekles» sistēmas neironu darbība, kuri pilnā balsī sauca, ka emocionālā «svārsta» savaldīšanā vajadzīga pakāpenība.

KĀ ATMEST SMĒĶĒŠANU

Smēķēšana ir īpaša, ārkārtīgi izplatīta «mazā» narkomānija. «Svārsta» princips jāņem vērā tiem, kas nolēmuši atmest smēķēšanu. Tabaka pēc dūmu ievilkšanas smēķētājam sniedz vāju labpatiku, tomēr tā ir labpatika, un tabakas trūkums rada ciešanas, turklāt diezgan lielas. Līdz degradācijai smēķētājs, protams, nenonāk, jo tabaka ir pārāk vāja narkotiskā viela, bet uz psihi tai, bez šaubām, ir negatīva ietekme.

Sī ietekme ir grūti izmērojama, tomēr diezgan droši var teikt, ka smēķēšana notrulina apkārtējās vides uztveri un mazina vitālās dziņas. Tā rada darba surogātu, domas, miera, atpūtas surogātu un pat cilvēku attieksmju surogātu. «Uzsmēķēsim ...» — šeit slēpjas kāda mānīga daudznozīmība. Dūmu ievilkšana ir domu un jūtu tukšgaita, savdabīgs rituāls, kuram vajadzētu novērst psiholoģisko sasprindzinājumu, bet kurš parasti nesasniedz mērķi.

Cilvēki, kas spējuši atmest smēķēšanu, fiziski un garīgi kļūst darba spējīgāki. Piemērs — Viktors Korčnojs, viens no labākajiem šahistiem pasaulē, kurš lielākos panākumus sāka gūt pēc tam, kad bija atteicies no tabakas. Raksturīgi, ka psihiski nenosvērti cilvēki smēķē intensīvāk nekā citi. Un.tieši viņiem ir grūtāk nekā jebkuram citam atmest smēķēšanu.

Mūsu pazīstamais psihiatrs Vasilijs Banščikovs ierosinājis vislabāko, visdrošāko paņēmienu, kā atmest smēķēšanu. Vasilijs Banščikovs iesaka to atmest pamazām, nevis uzreiz. Bet nelokāmi! Visa procedūra, kuras laikā cilvēks atsvabinās no tabakas, ilgst mēnesi — pusotra mēneša. Smēķētājs saskaita, apmēram cik papirosu vai cigarešu viņš izsmēķē dienā un no kādas noteiktas dienas sāk stingru uzskaiti. Deva tiek samazināta precīzi pēc saraksta. Šis saraksts jāsastāda iepriekš un katrā ziņā jāievēro. (Man stāstīja, ka tā, pēc saraksta, smēķējot vācieši. Viņi sev paņemot, teiksim, sešas ciga

retes diena un katru izsmēķējot tieši paredzētajā laikā. Pied.avat cigaretes pie viņiem neesot pieņemts.)

Tatad šodien, kad sākas garumā vilktā šķiršanās no tabakas, jūs izsmēķējat, pieņemsim, paciņu. Rīt — paciņa mīnus viena cigarete (jūs nopērkat paciņu un vienu cigareti aizmetat). Parīt — paciņa mīnus divas cigaretes. Uz beigām devas sarūk gausāk. Pie devas «trīs cigaretes dienā» jūs aizkavējaties dienas divas vai trīs. Divas cigaretes dienā jūs smēķējat trīs četras dienas. Vienu cigareti dienā — veselu nedēļu, vislabāk ap pusdienas laiku vai pievakarē. Tā jāsmēķē lēni, ar pārtraukumiem. Pēdējā cigarete (viena!) smēķējama vairākas dienas: drusku ievelk dūmu, cigareti nodzēš un iebāž kabatā. Visbeidzot vēl kādu laiku tikai janēsā līdzi viena vienīga cigarete, to neaizsmēķējot (tīri psiholoģiskam

mierinājumam). Cigareti var pat grozīt rokās, iebāzt mutē, uzvilkt sērkociņu — vārdu sakot, var darīt visu, tikai nedrīkst ievilkt dūmus. Pēdīgi pienāk diena, kad jūs aizmetat šo nelaimīgo cigareti un nu gan sev pavēlat aizmirst smēķēšanu uz visiem laikiem.

Tagad to ir daudz vieglāk izdarīt, jo (ka var domāt) emocionālais «svārsts» jau pierimis, to nobremzējusi devas pakāpeniskā samazināšana. Visa metode tādējādi reducējas uz stingru saraksta ievērošanu. Uzreiz pārtraukt smēķēšanu ir nesalīdzināmi grūtāk, jo svārsta atvirze ir asa, mokoša, bieži vien tā no jauna izraisa tabakas «kaiti». Ja tas atkārtojas vairākas reizes, smēķētājs galīgi zaudē cerību un gļēvi pakļaujas tabakas verdzībai. Protams, ir cilvēki, kam izdodas sevi pārvarēt. Bet tas nav viegli. Turpretī tie, kas atmetuši

smēķēšanu pēc profesora Banščikova metodes, atmetuši to bez kādām ciešanām un uz visiem laikiem.

Negribu, lai jūs domātu, ka šī metode paredzēta gļēviem cilvēkiem. Tā tas nav. Metode prasa gribu, prasa, lai noteikti tiktu izpildīts pieņemtais lēmums. Tā vienīgi pasargā no liekām ciešanām, gan fiziskām, gan morālām, un nodrošina pret recidīvu. Šeit griba vienkārši sadalīta ilgākam laikam, tā it kā apiet pretinieku («pekli»), nomērdē to. Protams, vienam otram liksies, ka labāk atmest smēķēšanu uzreiz. Neieteicu tā darīt, bet, ja nu jūs esat cieši apņēmušies, tad lai jums palīdz pašiedvesmas metode, par kuru runāts šīs grāmatas pēdējā nodaļā.

Laika posmā, kad šķiraties no tabakas, jācenšas iespējami vairāk strādāt fizisku darbu, būt svaigā gaisa, saulē. Tas viss, it sevišķi saule, mazina tieksmi smēķēt. Spraigu garīgo darbu, kas darāms, sēžot telpās, šai laikā, ja iespējams, labāk atlikt.

ZĀLES PRET MUĻĶĪBU

Katram spēkam savs ļaunums un savs labums.

Jaunas ziņas par dopinga briesmām ārzemju sportā. Riteņbraucējs izstājas no distances. Skrējējs pirmais pārrauj finiša lenti, bet turpina skriet tālāk ar ārprātīgi ieplestām acīm; viņu aptur, bet viņš izraujas, raustās krampjos ar putām uz lūpām_... Nomirst divdesmit piecus gadus vecs sportists... Ārstam, kas izrakstījis recepti, piespriež ieslodzījumu cietumā... Tiek celti iebildumi pret futbola spēles rezultātu: uzvarētājas komandas futbolisti lietojuši dopingu ... Jauni sportisti, sasnieguši rekordu, katastrofāli ātri zaudē sportisko formu. Bet dopings — tas vienkārši ir stiprākais nervu sistēmas stimulators.

Cik maz vajag, lai mietpilsonis noticētu īsti nepārbaudītu līdzekļu maģiskajam spēkam, it sevišķi vēl tad, ja šos līdzekļus neatlaidīgi reklamē! Rezultāti — no šausmām līdz smieklīgumam. Japānā narkomānistiska kaislība uz psihes stimulatoriem ir nacionāla nelaime. Vācijas Federatīvajā Republikā un citās valstīs konstatētas smagas iedzimtas kroplības bērniem, kuru mātes grūtniecības laikā lietojušas kādas miega zāles.

Kādā skolā ASV visa klase mācību stundā aizmigusi ciešā miegā — mātes bija sarunājušas iedot saviem bērnierņ miega zāles, lai viņi uzvestos mierīgi un ar kaķenēm nešautu uz skolotāju... Rietumvācijā kāds uzņēmīgs veikalnieks vairākus gadus veiksmīgi pārdeva zāles «pret muļķību», pēc kurām bija liels pieprasījums. Vai tās līdzēja, tas ir cits jautājums, bet varat būt droši, ka zāles tika lietotas tieši pēc dotajiem norādījumiem.

Psihotomimētisko vielu «melnais tirgus».

Malucinogenu uzkrājums ASV un sabiedroto valstu kara resoru slepenajās laboratorijās kā psihoķīmiskās kaujas vielas — jauns ierocis noziedzībai pret saprātu un cilvēciskumu ...

Tas viss dara uzmanīgus. «Psihofarmakoloģijas ēras» ēnas saskatāmas diezgan skaidri. Psihofarmakoloģija draud pārvērsties par divseju Jānusu, un par to jādomā ne tikai katram psihiatram, bet katram cilvēkam ar veselu saprātu.

Mūsu apstākļos šīs briesmas nav tik lielas, bet apgalvot, ka to nav, nozīmē ļauties pašapmānam.

Ļoti daudz nepatikšanu sākas ar pašārstniecību. Diezgan daudziem gribas bez liekām pūlēm, viegli un ātri sasniegt vēlamo psihisko stāvokli. Un pamazām, nemanot sākas pieradums, bet pēc tam — kaislība. Tai vietā, lai psihi nostiprinātu, to bīstami iedragā.

Pat ja nerodas kaislība, psihoķīmiskās vielas lietošana, ja tas nav nepieciešams, organismam un psihei nepaiet tik viegli secen. Tiek traucēti smadzeņu neironu sistēmu darba ritmi, to savstarpējā saskaņotība. Mainās psihes vispārējais fons, un, ja vēlāk tomēr jāgriežas pie ārsta, tad jau daudz grūtāk palīdzēt.

Palīdzība cilvēka psihei, psihes optimizācija — šis psihofarmakoloģijas cildenais uzdevums netiks

atrisināts uzreiz, bet piesardzīgu meklējumu gaitā. Mūs pārņem pilnīgi saprotama nepacietība, bet vēl daudz jādara, lai atrastu pavisam nekaitīgus mērķtiecīgus, drošus līdzek|us. Varbūt pienāks laiks, kad katram cilvēkam, ja viņš vēlēsies un ja tas būs nepieciešams, varēs parakstīt «psihoķīmisko ēdienkarti», nekaitīgu «psihisko vitamīnu», psihes optimizatoru kompleksu. Šie optimizatori attiecīgajam cilvēkam sniegs vislabāko psihisko fonu, ko varēs izmantot tālākai sevis pilnveidošanai. Tādi līdzekļi, jādomā, nemanot ieviesīsies dzīvē, tāpat kā ieviesās vitamīni.

Pat vēl vairāk, iespējams, ka būs vajadzīgi un tiks radīti līdzekļi, kas nodrošina vislabāko psihisko fonu kādiem atsevišķiem cilvēku darbības veidiem. Jau tagad ir ziņas, ka LSD ietekmē dažiem cilvēkiem krasi pastiprinās spēja uztvert mūziku, turklāt mūzika kļūst redzama, taustāma, ar osmi sajūtama. Principā droši vien var radīt vielu, kurai būtu tikai šī īpašība, bez visām negatīvajām LSD īpašībām.

Vai nebūtu labi, ja varētu radīt vielu, kas mērķtiecīgi palīdz spēlēt šahu? Šo rindu autoram, kurš tā mīl šahu un kurš ir tāds nejēga šajā spēlē, «šaha» preparāts būtu visai noderīgs.

Un nu jau bez jokiem — slimīgu aizdomu pilniem, pārāk bikliem, greizsirdīgiem, nepaļāvīgiem, nesavaldīgiem, ātras dabas cilvēkiem ari ir ko vēlēties no nākamās psihofarmakoloģijas.

Turpretī šodien visiem, kas var iztikt bez ārsta, atliek paļauties galvenokārt uz sevi. Uz svaigu gaisu, sportu, režīmu, pašiedvesmu. Tikai ne uz zālēm!

Nekādus psihoķīmiskos līdzekļus bez ārsta ziņas — šis vienkāršais likums pagaidām ir spēkā.

.

3 nodaļa. ATMIŅAS LABORATORIJA

ČEMPIONI RNK UZTURĒŠANĀ.

ĻAUJ MAN APĒST TAVU ATMIŅU!

NE NO DIENIŠĶĀS MAIZES VIEN.

LAIKA ASS.

PSIHIATRS STRĀDĀ.

«ATBALSS» SMADZENĒS?

SMADZENES PAŠAS ATKĀRTO.

HIPNOZE: ACU SKATIENA NOSLĒPUMS. HIPNOZE: PIEEJA PAGRABTELPĀM. ĶEPUROJOTIES LAUKĀ NO ZEMAPZIŅAS. NEUZTICIETIES GUĻOŠAJIEM ...

«ES» MEHĀNIKA.

ČEMPIONI RNK UZTURĒŠANĀ

Es šodien aizmirsu piezvanīt uz vienu vietu — kāds tam sakars ar nukleīnskābēm?

Acumirkli... Es atcerējos, ka japāņu zinātnieki atrada ķīmisko atšķirību starp veselu un garīgi slimu cilvēku smadzeņu nukleīnskābēm. Atcerējos, ka amerikāņu pētnieks Kamerons ar līdzstrādnieku grupu pirmo reizi medicīnas vēsturē panāca ievērojamu atmiņas uzlabojumu veciem cilvēkiem, kas slimo ar smadzeņu asinsvadu sklerozi, ievadot viņiem organismā no rauga iegūtu nukleīnskābi. Atcerējos mušu pazīstamā bioķīmiķa V. Tongura izmēģinājuma peles, kas pēc smadzeņu nukleīnskābju sadalīšanās vairs nevarēja apgūt nekādās jaunas iemaņas. Un tad — šos dīvainos radījumus, kas aprij cits citam atmiņu . ..

Kā lai nerunā par nukleīnskābēm — centrālajām dzīvības vielām, visa, kas elpo, kustas, vairojas, ķīmisko serdi? Tagad tās nodarbina visus — gan bioķīmiķus, gan biofiziķus, gan ģenētiķus, gan mikrobiologus, gan sirds slimību ārstus, — tātad drīz pienāks un varbūt jau pienākusi kārta arī gara slimību ārstiem. Starp citu, protams, jau pienākusi — Kamerona slimnieki taču ārstējās psihiatriskajā klīnikā.

Nukleīnskābes ietekmē ikvienu šūnu katrā organismā.

Tās ir divas: dezoksiribonukleīnskābe (DNK), kas galvenokārt ir kodola sastāvā, un ribonukleīnskābe (RNK), kas izkliedēta pa visu šūnu. Šīs skābes producē, pirmkārt, pašas sevi, bet, otrkārt, visu olbaltumvielu armādu, kuras baktēriju padara par baktēriju, augu par augu, kaķi par kaķi, cilvēku par cilvēku (bioloģiskajā nozīmē). Tās glabā, pārnēsā un sadala ķīmisko kodu, ķīmisko informāciju, kas ir pats pamats tam, ko sauc par dzīvību. Būtībā visa dzīvība ir ķīmiskās informācijas jeb, citiem vārdiem, ķīmiskās atmiņas pārnešana. Nukleīnskābes glabā un nodod tālāk iedzimtības kodus, un pilnīgi tas pats būs, ja teiksim, ka nukleīnskābes glabā un nodod tālāk iedzimtības ķīmiskās atmiņas kodus. Kodu ķēdīšu ķīmiskā uzbūvē ir niecīga atšķirība, bet dzīvē tā ir atšķirība starp kropli un skaistuli, starp pundurīti un milzi, starp zirgu un orangutānu.

Nukleīnskābes aizņemtas.ne tikai ar iedzimtības lietām vien, tās vada visu notikumu gaitu katrā organismā un katrā šūnā.

Elektronu mikroskopā tik tikko saskatāmas smalkas, it kā divzaru spirālītes: tas ir DNK, organisma ķīmiskais virspavēlnieks. Cilvēkam šis «virspavēlnieks» sastāv no saviem pieciem miljardiem īpašu, pāros saistītu slāpekļa savienojumu, kas savirknēti polimēra ogļhidrāta garajā ķēdē. «Virspavēlniekam» ir iespaidīgi apmēri: viņš ir desmitiem reižu lielāks par jebkuru citu bioloģisko molekulu. Mazākas un drusku vienkāršākas, lai gan principā tāpat uzbūvētas, ir RNK molekulas — «virspavēlnieka» pavēļu galvenās izpildītājas. «Virspavēlnieka» pavēles RNK trīs pasugas vispirms nodod cita citai, tā sakot, pa instancēm, un pēdējās instances RNK sintezē organisma olbaltumvielas. Un tās savukārt sintezē un sadala, aktivizē un nomāc visu pārējo. Olbaltumvielas izveido visu milzīgo ķīmijas laboratoriju, kas esam mēs paši. Sājā laboratorijā darbs noris nepārtraukti, un mūsu smadzenes ir tikai viens no tās sektoriem.

Nav šaubu, ka darbs šeit rit pilnā spara, pat vel vairāk, liekas, tieši šeit strādā nukleīnu triecienbrigāde.

Izrādās, ka no visām organisma šūnām neironi ir absolūtie čempioni RNK uzturēšanā. Neirons, kas strādā, dažās stundās vai pat minūtēs savas RNK daudzumu spēj palielināt par 30—40 procentiem un turklāt vel pagūst pārveidot smalkas detaļas tās uzbūve.

Es turu pildspalvu, rakstu, bet nukleīnu ķēdītes manu smadzeņu nervu šūnās, tajās pašās, kas kustina manu roku, šai laikā pastiprināti rosās, paplašinās, sašaurinās un darīs to vēl kādu laiku pēc tam, kad bušu beidzis rakstīt. Ja es rakstītu ar kreiso roku, tas notiktu pretējās puslodes kustību šūnās, bet puslodē, kas šajā brīdī spraigi strādā, nukleīnskābes izturētos mierīgāk. Jādomā, ka tas ir tieši tā. Diez vai šai ziņā es būtiski atšķiros no žurkas. Žurkai, kā pierādīja zviedru pētnieks Hidens, RNK uzkrājas tajās pašās šūnās, kas patlaban strādā. Ja žurka nospiež pedāli ar labo ķepu, RNK daudzums pieaug kreisās puslodes kustību šūnās, un otrādi. (Katra smadzeņu puslode, kā zināms, vada ķermeņa pretējo pusi.) Mainās arī pamatu secība neironu molekulārajās nukleīnu ķēdītēs.

ĻAUJ MAN APĒST TAVU ATMIŅU!

Iztēlojieties līdzīgi butei saspiestu, saplacinātu tārpu, kam ķermeņa priekšgalā ir kaut kas līdzīgs galvai. Tāds ir planārijas ārējais izskats.

Kāpjot lejup pa evolūcijas kāpnēm, mēs pārliecināmies, ka planārija ir pēdējais dzīvnieks, kam vēl ir abpusēji simetriska centrālā nervu sistēma ar galvas smadzenēm. Planārijām raksturīga gan dzimumvairoša-nās, gan vienkārša šķērseniskā dalīšanās. Pumpuroša-nās laikā tārps sadalās divās vienādās daļās, un galvai, kas palikusi bez astes, izaug jauna aste, bet astei — jauna galva un dažreiz pat divas.

Mičiganas universitātes jauno zinātnieku Makonelu ieinteresēja šie, neteiksim, ka simpātiskie, taču diezgan intriģējošie radījumi.

Planārijas peldēja ūdens renītēs. Caur renīti varēja laist elektrisko strāvu-, un tas tārpiem acīmredzot darīja sāpes. Viņu ķermenis sarāvās, viņi visādi mēģināja izvairīties no elektriskā sitiena, ielīda vistālākajos renī-tes stūros. Ja pirms strāvas ieslēgšanas tika iedegta gaisma, apmēram pēc 150 savienojumiem planārijām izveidojās kaut kas līdzīgs nosacījuma refleksam: tās kļuva nemierīgas un atkal sarāvās. Tārps jau bija «apmācīts».

Makonels apmācītos tārpus pārgrieza uz pusēm. Pēc četrām nedēļām tārpa abas puses bija kļuvušas par diviem pilnvērtīgiem jauniem tārpiem. Makonels novēroja apbrīnojamu lietu: abi jaunie tārpi — kā no gal-

vas, tā no astes izaugušais — |oti ātri, tagad jau pēc 40 gaismas savienojumiem ar elektrisko strāvu, atjaunoja refleksu, ko bija ieguvis viņu kopējais sencis, nepārgrieztais tārps.

Tātad aste saglabāja atmiņu, ko bija saņēmusi galva?

Neapmācītam tārpam nogrieza asti un apmācīja galvu, negaidot, kamēr tai izaugs jauna aste. Pēc tam kad jaunā aste beidzot bija izaugusi, to atkal nogrieza un gaidīja, līdz tai izaugs jauna galva. Izrādījās, ka arī jaunā galva, kas bija izaugusi no jaunās astes, ir «gudrāka». Tātad no vecās galvas kaut kas nodeva atmiņu jaunajai astei un kaut kas atmiņu noturēja šajā astē.

Aste bez galvas nevarēja iegūt jaunu atmiņu. Galva tomēr ir vajadzīga. Bet, ja astei bija galva, tad aste varēja no šīs galvas saņemt atmiņu, saglabāt to un nodot citai galvai. (Tātad — kas nav galvā, tas ir kājās, un kas ir kājās, tas ir citā galvā.)

Makonels izteica pieņēmumu, ka planāriju atmiņu pieraksta, saglabā un nodod tālāk kāda ķīmiska viela.

Aizdomas vērsās pret nukleīnskābēm. Tas nav nekāds brīnums. Makonels taču zināja, ka tieši nukleīnskābes ir iedzimtās atmiņas ķīmisko kodu universālas dabiskās glabātājas un pārnesējas. Bet planārijām smadzeņu atmiņā atstātās pēdas uzreiz kļuva par iedzimtās atmiņas pēdām! Tās izmantoja jaunā paaudze.

Uz pusēm pārgrieztas apmācītās planārijas ielika vielas šķīdumā, kas sadalīja RNK. Galvas nezaudēja savu atmiņu, bet astes, ak vai, visu «aizmirsa». Ja RNK sadalītājas vielas koncentrācija pārsniedza zināmo robežu, tad astes zaudēja savu jauno atmiņu, un ne tikai atmiņu vien: jaunās galvas, kas tām izauga, bija kroplas. Tātad neliels RNK sairums iznīcina smadzeņu atmiņas pēdas, bet liels sairums rada iedzimtās atmiņas defektus? Varbūt starp vienu un otru ir tikai kvantitatīva atšķirība.

Pienāk brīdis, kad planārijas sāk izturēties pavisam savādi un diezgan briesmīgi.

Neilgi pirms pārošanās planārijas kļūst par kanibāliem. Viņas aprij visu, kas pagadās, pat savas astes, kuras neilgi pirms tam bija atdalījušās un vēl nebija paguvušas izaudzēt jaunas galvas. Viņas kāri apēd arī cila citu, un viss atkarīgs ne tik daudz no tā, kas stiprāks, cik no tā, kas ātrāks. Ja tu neesi paspējis apēst mani, es apēdīšu tevi — tāds ir šīs vienkāršās spēles noteikums.

Kāda tam ir jēga?

Ja neapmācītās planārijas aprija apmācītās, tās kļuva «gudrākas». Primitīvie nosacījuma refleksi tām izveidojās daudz ātrāk. Tārpi it kā aprija cits cita atmiņu.

Varbūt tārpi pirms dzimumvairošanās aprij cits citu tāpēc, lai vairāk bagātinātu savu smadzeņu atmiņu, kura jānodod pēctečiem iedzimtās atmiņas veidā?

...Nāk prātā visu mīļais Robinsona Piektdienis, cilvēkēdāja dēls, kas pats ieturēja šo diētu līdz tikšanās brīdim ar savu pavēlnieku. Cilvēkēšana nav pasaka, bet dažu cilvēces cilšu patiesā vēsture un realitāte. Ne jau aiz asinskāres un ne jau aiz patoloģiskām dziņām mežoņi kanibāli turpina savu drausmīgo paražu. Ceļotāji, kas pabijuši zemes vientuļajās cilvēkēdāju sabiedrībās, stāsta, ka kopumā tie esot lēnprātīgi, jauki cilvēki, uzticīgi draudzībā, katrā ziņā ne sliktāki par visiem citiem mirstīgajiem. Piektdiena portrets ir diezgan precīzs. Kanibāli ēd tikai ienaidniekus, kas nogalināti kaujā. Viņiem tā nav kārtība, bet drīzāk gan pienākums, kas savienots ar ticību un bailēm. Ienaidnieka apēšana ir ieraža, maģisks rituāls, kas sakņojas pārliecībā, ka uzveiktā ienaidnieka spēku manto uzvarētājs, kurš viņu apēd. Ja uzvarētājs to neizdara, ienaidnieka spēks, viņa gars, var no jauna uzbrukt — čūskas vai lauvas, vai nāvējošas slimības veidā ... Agrākajos laikos cilvēks ticēja, ka lauvas aknas padarīs viņu drosmīgu, bet vistas sirds — bailīgu.

Amerikāņu psihologs Džekobsons apmācīja žurkas un kāmjus meklēt barību, ja zvana zvaniņš. Vēlāk RNK, kas bija ņemta no šo dzīvnieku smadzenēm, tika ievadīta citiem, neapmācītiem, un zvēriņi, atbildot uz signāliem, skrēja meklēt barību. Doma par iespējamo kanibālisma teorētisko «pamatojumu» izraisa diezgan nervozu možumu.

Taču kanibālisma jaunā versija tūlīt atkrīt, ja atceramies, ka sagremošanas procesā nukleīnskābes sairst, to gigantiskās molekulas sadalās sīkās daļiņās. Vēl neviens cilvēks, kas ēdis liellopu smadzenes, liekas, nav jutis, ka viņa psihē rastos kaut kas no govs.

Bet kā tad ir ar planārijām? Arī viņu kuņģos brāļu nukleīnskābēm taču vajadzēja sairt? Starp citu, to mēs nezinām. Mēs nezinām arī to, kāpēc rauga RNK, gan vēnā iešļircināta, gan iedzerta, uzlaboja atmiņu veciem cilvēkiem, kā liecina Kamerona eksperimenti. Nav zināms, vai tā sasniedza smadzenes vai saira kaut kur ceļā. Makonela un Džekobsona eksperimentus neizdevās atkārtot pētniekiem, kas tos veica patstāvīgi, tā ka ir iespējams, ka atmiņas ķīmijas novadā, tāpat arī jūtu ķīmijas novadā zinātniekiem uzglūn halucinācijas un mirāžas.

Nē, īsti skaidri vēl nekas nav zināms. Kāpēc RNK, ko regulāri lika to pašu balto peļu barībā, par 25 procentiem oalielināja peļu mūža vidējo ilgumu? Jaunos, augošos audos RNK vienmēr ir vairāk, bet vecos, sabrūkošos — mazāk. Varbūt arī RNK mazās daļiņas tiek izmantotas jaunas skābes sintēzei? Amerikāņu zinātnieku grupa sintezēja īpašu organisko preparātu «si-lertu», kas divas trīs reizes paātrina RNK rašanos smadzeņu šūnās. Žurkas, kas bija saņēmušas silertu, varēja apmācīt četras piecas reizes ātrāk par kontroles žurkām, viņas ilgāk saglabāja iegūtās iemaņas un vieglāk tās atjaunoja pēc «atsišanas» ar elektrošoku.

NE NO DIENIŠĶAS MAIZES VIEN

Atmiņas nukleīnu hipotēze jau tāpēc vien ir attaisnota, ka daba paradusi vienu un to pašu izmantot dažādos veidos. Ja daba izraudzījusies nukleīnu mehānismu visaptverošākajai, vissvarīgākajai no visām organisma atmiņām — iedzimtajai atmiņai, kāpēc gan nukleīnu mehānismu tā nevarētu izmantot arī smadzeņu atmiņai? Patiešām, grūti izdomāt kaut ko vēl piemērotāku ķīmiskās informācijas pierakstīšanai un pārnešanai. Biologi kopā ar kibernētiķiem aprēķinājuši, ka tējkarote DNK var uzņemt tik daudz informācijas, cik lampu elektronu skaitļošanas mašīna, kuras tilpums ir 400 kubikkilometru. Ja hipotēze attaisnojas, iespējams, ka tiks radīts «smadzeņu nukleīnu apmaiņas fonds»

līdzīgi tagadējam asins pārliešanas fondam. Cilvēkiem, kas zaudējuši atmiņu, ir mazapdāvināti vai vienkārši «nemācīti», tiks ievadītas nukleīnskābes, kuras satur nepieciešamo informāciju. Ļoti vilinoši.

Taču lietai ir arī otra puse. Jau tagad var piekrist, ka nukleīnskābes atmiņai ir nepieciešamas. Bet kāda ir šī nepieciešamība? Kāds ir šo skābju darbības konkrētais mehānisms smadzeņu atmiņā? Jo vairāk domā par to, jo vairāk jāšaubās. Nukleīnskābes nepieciešamas it visam dzīvē, un it viss dzīvē nepieciešams atmiņai — gan skābeklis, gan cukurs, gan vitamīni. Rakstniekam vajadzīga maize, lai rakstītu, un dažreiz viņš raksta maizes dēļ, bet tāpēc vēl nav tiesības teikt, ka viņš savus darbus raksta ar maizi.

Teorētiski cilvēka smadzenes varētu ietilpināt visu savu atmiņu arī bez nukleīnu mehānisma, iztiekot tikai ar savu neironu konstrukciju, tikai ar neironu sakaru neaptveramajām iespējām. Tas ir viens no visbūtiskākajiem argumentiem pret atmiņas nukleīnu hipotēzi. Vai gan daba būtu velti radījusi šo unikāli sarežģīto agregātu, šos biezos neironu džungļus?

Spriedumos par atmiņas nukleīnu mehānismiem nav precīzi formulēts, par kādu atmiņu ir runa. Atmiņa, kā jau teicām, ir visa dzīve, tas ir ļoti plašs un nenoteikts jēdziens. Informācijas glabāšana . . . Peles atmiņa vairs nav planārijas atmiņa. Bet cilvēka atmiņa ... Kāds pazīstams izturēšanās pētnieks teicis, ka cilvēks tikpat tālu stāv no dzīvnieka, kam dota arī valoda, kā zilonis no govs, kurai pielikts snuķis. Tāpat cilvēka atmiņa nav peles atmiņa, kurai dota klāt Lielā Padomju Enciklopēdija.

Ja redzu slimnieku, kas sasveicinās ar mani, lai gan pirms piecām minūtēm mēs bijām tikušies un gari un plaši izrunājušies, ja redzu grāmatvedi, kas skatās uz zīmuli un nevar to nosaukt («tas ir ... es zinu ... ar ko raksta...»), ja redzu bijušo frontinieku, kas nevar pateikt, kurā gadā beidzās otrais pasaules karš, — visos trijos gadījumos es saku, ka traucēta atmiņa. Bet visos trijos gadījumos — tā dažāda. Pirmajam slimniekam vismaz palicis atmiņā, ka ar ārstu vajag sasveicināties, otrajam palicis atmiņā, ka zīmulis, kura nosaukumu viņš aizmirsīs, ir tas, «ar ko raksta», trešajam pa-

licis atmiņā, kas ir karš. Un, ja es redzu slimnieku, kam kropla gaita, es varu teikt, ka viņam traucēta kustību atmiņa, bet tā nesaka.

Grūtības rada tas, ka mēs esam pieraduši par atmiņu saukt tikai nelielu daļu no tā, kas būtu šo nosaukumu pelnījis, ja mēs stingri izturētos pret vārdiem. Nukleīnu hipotēze uzreiz paplašina atmiņas jēdzienu, jo šeit acīmredzot ir runa par visu informācijas ierakstīšanu un glabāšanu smadzenēs. Neprecizitāte terminoloģijā, diemžēl, ir cēlonis daudziem pārpratumiem zinātnē un dzīvē, un dažreiz kļūst baigi, domājot par to, cik daudz nenoteiktu vispārēju jēdzienu vēl šodien, mums pašiem nemanot, rada jucekli mūsu galvās.

Hīdens atklāja, ka darba procesā neironi palielina savas RNK daudzumu, izmantojot apkārtējās sīkās palīgšūnas (tā sauktās glijas). Sīs sīkās šūnas pašas nevada impulsus, tās tikai spēj uz ilgākiem laika pos-

miem mainīt savu elektrisko potenciālu. Glijas apgādā neironu ar RNK, bet pašas pēc tam pamazām papildina krājumus. (Šādi šūnu savstarpējie pakalpojumi organismā ir visai izplatīti: piemēram, apkārtējās sīkās «fo-likulārās» šūnas baro olšūnu.) Hīdens domā, ka neironu RNK tādā veidā rada dažādas olbaltumvielas. Un tās savukārt izstrādā ķīmiskās «degvielas kvantus», kas noteiks elektriskās impulsācijas raksturu vēlreizējā darbā. Notiek ķīmiskā pārkodēšana.

Tā ir asprātīga un skaista hipotēze. Vispirms jau interesanti, ka fundamentālo šūnu nukleīnu mehānismu tā saista ar neirona darba elektroķīmisko iedabu (maz ticams, ka nav tāda sakara). Lai cik laba būtu šī hipotēze, tomēr gribas pajautāt: kādam nolūkam tad ir smadzenes? Gan nukleīnskābes, gan olbaltumvielas, gan elektriskie impulsi — tas viss ir arī muskuļiem ...

«Ja dvēsele ir vienkārša, kam tad vajadzīga tik smalka smadzeņu struktūra?» Lihtenbergs pamatoti jautāja jau 18. gadsimtā.

LAIKA ASS

«Viņš bija advokāts. Līdz 1881. gadam ļoti stipri dzēra. 1881. gadā saslima ar kādu drudža slimību, pēc kuras attīstījās dziļi psihiskās darbības traucējumi un apakšējo ekstremitāšu paralīze. Viņu ievietoja slimnīcā, un, kā viņš pats saka, pēc dažiem mēnešiem paralīze pargaja, bet kopš tā laika viņam ir nopietni atmiņas traucējumi, kas, starp citu, pamazām izzūd. Iznācis no slimnīcas, viņš sākumā pilnīgi neko neatcerējās, kas notika apkārt: viss tūdaļ aizmirsās. Taču viņa garīgās spējas bija tik lielas, ka viņš labi varēja strādāt par korektoru kādā avīzē; katrā rindiņā viņš atrada visas kļūdas, kādas tajā bija, bet, lai nesajauktu rindas, viņš ar zīmuli pastāvīgi tās atzīmēja; ja nebūtu šo atzīmē-jumu, viņš visu laiku varētu lasīt vienu un to pašu rindu; savu dzīves vietu, jaunos paziņas viņš nekad nepazina. Avīzi, kurā viņš strādāja, beidza izdot; viņam vairs nebija darba, un sākās smagas dienas, kuras viņš atceras pavisam neskaidri. Tomēr pamazām atmiņa atjaunojās, un pēc četriem gadiem, kas bija pagājuši kopš slimības sākuma, viņš atkal uzņēmās zvērinātā advokāta pienākumus dažās tiesas prāvās. Šai laikā es viņu redzēju pirmo reizi. Tas bija stalti noaudzis, četrdesmit gadu vecs vīrietis; viņam nebija nekādu agrākās paralīzes pazīmju; kājas bija spēcīgas... Turpretī atmiņa bija ļoti stipri traucēta. Slimnieks tikai ar lielām pūlēm varēja atcerēties to, kas bija nesen noticis. Vakardienas sarunu viņš šodien jau aizmirsis. Vakar viņš strādāja, izskatīja lietu, bet šodien vairs neatceras, kas tā par lietu, par ko tā ir un tā tālāk. Ja rīt viņam kaut kas jāizdara, tad, gulēt ejot, tas jāuzraksta un pieraksts jānoliek redzamā vietā, citādi viņš neatcerēsies, kas jāizdara. Pats par sevi saprotams, ka slimniekam ir ļoti grūti, ja viņš pastāvīgi aizmirst visu, kas ar viņu notiek. Taču slimnieks pats ievēroja, ka tā nav pilnīga aizmiršana, tikai nespēja brīvi atcerēties, tāpēc ar visu prāta izmaņu viņš cenšas radīt atcerēšanās gai-tai labvēlīgus apstākļus. Piemēram, viņš iet aizstāvēt kādu (starp citu, viņa klienti lielākoties ir pieticīgi ļaudis), bet, nostājies savā vietā, nekādi nevar atcerēties, par ko būs runa, kaut gan iepriekšējā dienā bija izlasī-jis lietas materiālus. Lai nenokļūtu neērtā stāvoklī, viņš: 1) uzraksta sev konspektiņu un, to lasot, visu atceras sīkāk un 2) cenšas izvairīties no sīkākiem faktiem un runā vispārīgi, kas izdevīgi visos gadījumos. Viņš saka, ka tādā veidā izdodoties pieklājīgi novadīt prāvas, vēl jo vairāk tāpēc, ka viņš varot spriest pareizi un minēt saprātīgus argumentus, ja viņam esot izejas punkts.

Grūti viņam ir arī tad, ja, piemēram, satiekoties ar viņu, kāds atgādina vakarējo dedzīgo strīdu, ko viņš pats bija izraisījis; viņš galīgi neatceras, kas tas varēja būt, kāpēc radies tāds jautājums. Bet, zinādams savas atmiņas vājumu, viņš cenšas izgrozīties tā, lai tas, kas runā, pats pasaka, par ko bija strīds. Viņš atbild vispārīgi un jautā pats, un pamazām sāk atcerēties vakarējo strīdu, ne jau spilgti, ne jau tēlaini, bet vismaz tik daudz, ka var turpināt sarunu par to pašu tematu, nenonākot pretrunā ar vakar teikto. Tomēr viņu visu laiku māc šaubas: «Vai tikai tas ir tas, ko es vakar teicu? Varbūt vakar es runāju pilnīgi pretēji?» Taču, kā saka slimnieks, visi viņa paziņas apgalvojot, ka viņš nekļūdoties, ka viņš esot konsekvents, ka viņš vienmēr ievērojot vienus un tos pašus principus un viņa vārdos neesot pretrunu. Šī vārdu saskaņa un atjautība pārsteidz pašu slimnieku; viņš saka, ka gandrīz ik brīdi nonākot tādā situācijā, ka domājot: «Velns ar ārā, nu gan esmu iekritis, itin neko neatceros, par ko ir runa,» un tomēr viss pamazām noskaidrojoties un viņš pasakot to, ko vajag. Tas viņam dod zināmu paļāvību, un tāpēc pēdējā laikā viņš kļuvis sabiedriskāks un nebaidās sastapties ar cilvēkiem, kaut arī maz ko atceras ...»

Manā priekšā ir grāmata, ko uzrakstījis Sergejs Korsakovs, psihiatrs, kurš atmiņas pētniecībā izdarījis vairāk nekā jebkurš cits pasaulē. Viņš nomira 1900. gadā, dzīvoja tikai 46 gadus, bet kopā ar līdzstrādnieku un skolnieku nelielu grupu paguva krievu psihiatriju no visatpalikušākās Eiropā pārvērst par visstiprāko, vislabāko un visgādīgāko, domām visbagātāko. Korsakova dzīves stāsts vēl ir jāuzraksta, pasaule un zeme, kuras dēls viņš bija, pārāk maz zina par šo ģeniālo zinātnieku.

Fragmentā, ko es nocitēju, Korsakovs aprakstījis

atmiņas slimību, kuru viņš atklāja un kura nosaukta viņa vārdā. Sis gadījums, starp citu, parāda, kā alkohols apdraud atmiņu. No otras puses, minētais piemērs liecina, ka atmiņai ir visai relatīva nozīme prāta darbībā. Iedzimtais prāta asums, bagātā intuīcija advokātam palīdzēja veikli manipulēt ar niecīgām atmiņas paliekām, veiksmīgi uzstāties prāvās un apslēpt savas psihes lielo defektu.

Korsakova slimība jeb Korsakova psihoze pašlaik atrodas cilvēka atmiņas mehānismu pētniecības krustceļos. Korsakova darbi visas pasaules pētniekiem likuši pievērst uzmanību cilvēka atmiņas īpašai saiknei ar laiku.

Cilvēka atmiņa it kā izvietojas ap laika asi. Vienā laika ass polā — pašreizējā jeb īslaicīgā atmiņa. Otra — pagātnes jeb ilgstošā atmiņa.

Ilgstošā atmiņa ir noturīga, inerta un ne jau vienmēr apziņai pieejama. Bieži vien mēs pat nenojaušam, ko īsti atceramies, un tikai īpaši smadzeņu stāvokļi spēj uzurdīt dziļi paslēptās pēdas.

Šeit ir divi piemēri, kā atdzīvojas ilgstošās atmiņas dziļas pēdas.

«Doktors Aberkromi stāsta par slimnieku, kas pēc galvas sasišanas zaudēja atmiņu ... Kad viņam kļuva labāk^ viņš sāka runāt valodā, kuru slimnīcā neviens nezināja; tā bija valliešu valoda. Noskaidrojās, ka slimnieks pirms trīsdesmit gadiem bija atstājis Vallisu (Velsu. — V. L.) pilnīgi aizmirsis savu dzimto valodu un atcerejas to tikai slimības ietekmē. Izveseļojies viņš atkal to pilnīgi aizmirsa un sāka runāt angliski.»

-«Kāds, kas bija piedzīvojis kuģa bojā eju, stāsta: «Jau

četras stundas es vientuļi šūpojos viļņos; manu dzirdi nevarēja skart neviena cilvēciska skaņa; pēkšņi es sadzirdēju manas mātes balsī izteiktu jautājumu: «Džonij, vai tu apēdi vīnogas, kas bija noliktas tavai māsai?» Pirms trīsdesmit gadiem, toreiz būdams vienpadsmitgadīgs zēns, es slepus noēdu pāris vīn-

ogu ķekaru, kurus māte bija domājusi manai slimajai māsai. Uz nāves sliekšņa es pēkšņi sadzirdēju mātes balsi un to pašu jautājumu, ko viņa man bija prasījusi pirms trīsdesmit gadiem; dzīves pēdējos divdesmit gados, to es varu droši apgalvot, man ne reizes nebija ienācis prātā nupat pieminētais zēna dienu nedarbs.»»

Sapņi, halucinācijas rodas no ilgstošās atmiņas «fragmentiem», kas cik necik pārgrupējas un atkal savienojas kā figūriņas kaleidoskopā, un tā iznāk kaut kas jauns, liekas, nekad neredzēts un nedzirdēts. Lai atdzīvotos šie ilgstošās atmiņas «fragmenti», kaut vai uz laiku jābūt pavājinātai īslaicīgajai atmiņai, kura tos nomāc, tur grožos.

Ilgstošās atmiņas pēdas brīnumainā karta uznirst veciem cilvēkiem, viņi redz spilgtas pagātnes ainas, kas šķita aizmirstas uz visiem laikiem. Parasti tas notiek tieši tajos gadījumos, kad pavājinājusies spēja, paturēt prātā pašreizējo, proti, kad pavājinājusies īslaicīgā atmiņa.

īslaicīgā atmiņa ir trausla, nenoturīga, smadzeņu bojājumos tā cieš pirmā.

Nesenais aizmirstas vieglāk:

«Kāda jauna sieviete, kura no sirds mīlēja savu vīru, dzemdību laikā krita ilgā bezsamaņā un pēc tās aizmirsa visu, kas bija saistīts ar laulības periodu. Savu pārējo dzīvi pirms apprecēšanās slimniece atcerējās ļoti labi. Pirmajā brīdī pēc bezsamaņas viņa šausmas atgrūda vīru un bērnu. Arī vēlāk slimniece neatcerējās laulības dzīves periodu un notikumus, kas bija risinājušies tai laikā. Vecākiem un draugiem ar savu autoritatīvo liecību beidzot izdevās slimnieci pārliecināt, ka viņai ir vīrs un dēls. Viņa tiem noticēja, jo vieglāk bija domāt, ka no atmiņas zudis vesels gads nekā atzīt visus savus tuviniekus par mānītājiem. Bet viņas pašas pārliecībai, viņas iekšējai apziņai nebija nekāda sakara ar šo ticību. Viņa skatījās uz savu vīru un bērnu, nespēdama iedomāties, kāds brīnums noticis, ka viņai ir vīrs un ka viņa dzemdējusi bērnu.»

Tātad atmiņas svaigās pēdas vienmēr cieš pirmās.

Bet vai būtu pareizi uzskatīt, ka visos šajos gadījumos no īslaicīgās atmiņas itin nekas nepaliek pāri?

PSIHIATRS STRĀDĀ

Korsakovs bieži aizkavējās klīnika līdz veļai stundai, dažkārt pat palika tur pa nakti. Viņu varēja redzēt kaut kur nomaļus klusi, mierīgi sarunājamies ar slimnieku, spēlējam biljardu, šahu, loto. Ar saviem pacientiem Korsakovs runāja par visdažādākajiem tematiem, spēlēja, smējās, jokoja — vārdu sakot, vienkārši pavadīja laiku kopā ar viņiem, un bija grūti iedomāties, ka ta ir pētniecības un ārstniecības augstākā forma.

Slimnieki uzskatīja, ka Sergejs Sergejevičs gluži vienkārši atpūšas viņu pulkā, viņi redzēja, ka ārstam tas sagadā prieku, bet viņam tas bija visspraigākā darba laiks. Viņa smadzenes kā- visjutīgākais uztvērējs noskaņojās te uz vienu, te uz otru vilni, tās uztvēra vissmalkākās nianses to cilvēku psihē, kuriem viņš veltīja savu dzīvi. Viņš pamanīja katru rīcības līniju, viņam nepaslīdēja garām neviens slimnieka teiktais vārds, katrs vārds, ko teica Korsakovs, katrs žests, katrs smaids bija ietverts psiholoģiskās iedarbības vispārējā stratēģijā, kuru viņš pats nosauca par morālo ietekmi.

Spēlēdams ar slimniekiem galda spēles, Korsakovs ievēroja, ka pacienti, kuriem bija atmiņas traucējumu tips, ko vēlāk nosauca par Korsakova slimību, nemaz nespēlē sliktāk, bet bieži vien pat labāk par visiem pārējiem. Viens no viņiem šahā nereti uzvarēja pašu Kor-sakovu par prieku abiem. Bet, ja slimniekam spēles laikā gadījās aiziet prom no galda, atpakaļ viņš vairs neatnāca, un, ja atgriezās, tad sāka spēlēt it kā pirmoreiz, no jauna. Viņš sasveicinājās ar partneri un nereti atkārtoja tieši tās pašas frāzes, ko bija teicis spēles sākumā. Viņš bija mazliet izbrīnījies, kāpēc figūras jau izvietotas, bet labprāt piekrita turpināt spēli arī no šīs pozīcijas. Korsakovu pārsteidza slimnieka konsekventā un loģiskā domāšana spēlē. Šahā nepieciešams sarežģīts atmiņas darbs. Jāpatur prātā vismaz figūru izvietojums uz galdiņa, savi nodomi un iespējamie pretinieka nodomi. Bez tam, protams, jāatceras arī spēles noteikumi un kaut vai pašas būtiskākās situācijas, kas bijušas spēļu iepriekšējā pieredzē.

Nē, nevarēja teikt, ka šeit itin nemaz nav atmiņas! Bija saglabāta visīsākā laika atmiņa, kas ļāva paturēt smadzenēs nepārtraukto situācijas attīstību. Bija saglabāta arī diezgan tālas pagātnes atmiņa.

Tikai starp šiem diviem poliem it kā bija pacēlies aizsprosts, liekas, kaut kas nolīdzināja pēdas, neļaujot tām nostiprināties.

Veseliem cilvēkiem pašas būtiskākas atmiņas pēdas pastāvīgi slīd atpakaļ pa laika asi: no īslaicīgās — ilgstošajā atmiņā. Korsakova slimības gadījumā atmiņas laika ass, tās laika kontinuums pārtrūkst (continuum — latviski: kaut kas nepārtraukts). Pēdu pāreja no īslaicīgās atmiņas ilgstošajā ir pārrauta. Cieš tieši pāreja, un tas liek domāt, ka šī pāreja ir atkarīga no kāda īpaša, patstāvīga mehānisma.

«ATBALSS» SMADZENĒS?

Pēdējos gados veiktie pētījumi liecina, ka Korsakova slimība rodas, ja smadzenēs tiek skarta noteikta struktūru grupa, it sevišķi viena no tām, tā dēvētais jūras zirgs jeb hipokamps. Cilvēki neiroķirurģiskās operācijās vai dzīvnieki, kam izņēma šīs smadzeņu daļas vai kaut kā traucēja šo daļu darbību, izturējās tā, it ka viņiem būtu pilnīgi izzudis no atmiņas viss nupat notikušais. Ja ar elektrisko strāvu cilvēkiem kairināja dažus smadzeņu deniņu daivu posmus, viņu acu priekša spilgti, saskatāmi atdzīvojās tālas pagātnes ainas. Viņi redzēja sapņus nomodā šā vārda tiešajā nozīmē, it kā skatījās kinokadrus, kas bija veidoti no ilgstošas atmiņas fragmentiem.

Kā liekas, deniņu daivu dziļumā atrodas mehānisms, kas absolūti nepieciešams pēdu pārejai no īslaicīgās atmiņas pola uz ilgstošās atmiņas polu un atpakaļ. Šeit, hip’okampā un ar to saistītajās smadzeņu struktūrās, satek visu jūtamības ceļu atzarojumi. Ikviens impulss, šurp atnācis, ilgi skraida pa neironu apļveida ķēdītēm, kuras dažreiz sauc par hipokampa loku. Neirofiziolo-giem radies iespaids, ka šie smadzeņu posmi satver kairinātājus un it kā ielāgo tos, daudzreiz atkārtodami elektrisko atbildi labu laiku vēlāk.

Vai neesat ievērojuši, ka ikviena skaņa, vārds vai frāze, ko kāds pateicis, zināmu laiku skan ausīs arī pēc

tam, kad jūs tos dzirdējāt? Tie pat neskan ausis, bet gan smadzenēs. Ja «ieklausās» savās smadzenēs, vienmēr var sadzirdēt šo pamazām apklustošo «pēcskanē-jumu» un, ja vēlas, to var ari pastiprināt. Turklāt parasti skan nevis vesela frāze, bet pēdējās daļas, nevis vesels vārds, bet zilbe... Dažreiz pat grūti pateikt, kas skan, vienkārši saglabājas kāda balss vai skaņas sajūta, šī sajūta zūd un atgriežas līdzīgi atbalsij.

Var domāt, ka tās tad arī ir īslaicīgās atminas svaigākās pēdas, tā dēvētā «tiešā» atmiņa, un var uzskatīt, ka «pēcskanējums» ir deniņu daivu ierakstu mehānisma darbs, kuru pastiprina uzmanība, kas nonāk līdz apziņai. It kā «skaņu ieraksts» atmiņai.

Starp citu, iespējams, ka šāds sākotnējs ieraksts-

pēcdarbība kaut vai daļēji saistās jau ar sajūtu orgānu darbu. Ja paskatās uz sauli vai spožu lampu un aizver acis vai pat neaizver, acu priekšā vēl ilgi būs spilgts plankums, kas maina savu formu un krāsu. Varbūt uzbudinātie tīklenes neironi joprojām izlādējas, raidīdami impulsus redzes centriem smadzenēs.

Droši vien redzes, dzirdes un citas «speciālās atmiņas» pēdas «saraustītu daļu», «gabaliņu» veidā tiek ierakstītas un uzglabātas smadzeņu garozas sajūtu centros, bet deniņu daivās atrodas aparāts, kas no «saraustītajām daļām», «gabaliņiem» izveido lielākas atmiņas vienības: tēlus un savstarpēji saistītus priekšstatus. Citādi ir grūti izskaidrot, kāpēc pakauša redzes centru elektriskās kairināšanas laikā cilvēku acu priekšā nerodas nekādas ainas, bet parādās nūjiņas, aplīši, punkti, trīsstūri un citas vienkāršas figūriņas. Toties deniņu daivu kairinājums var izraisīt spilgtu, ainavisku pagātnes redzējumu, līdzīgu kinckadriem, kaut gan deniņu daivās nav redzes centru.

Pagaidām nevienam nav izdevies atrast atmiņas «noliktavas» vai «krātuves», kurām būtu anatomiski noteikta vieta smadzenēs. Atmiņa ir visu smadzeņu funkcija, atmiņas elementi izkliedēti dažādās nodaļās, bet citas nodaļas šos elementus saista lielākās apakšvienībās. Tās savukārt apvienojas vēl lielākās un tā tālāk. Tieši tas droši vien dod mūsu atmiņai to elastību, to spēju manevrēt un radīt jaunus, negaidītus savienojumus, kura gala rezultātā izveido vienu no cilvēka lielākajām spējām — iztēles un fantāzijas spēju.

SMADZENES PAŠAS ATKĀRTO

Vai patiesi smadzenēs ir «atbalss»?

Domu, ka smadzenēs pastāv «atbalss mehānisms», rosina daudz kas. Elektrofiziologi jau sen šo fenomenu pamanījuši elektroencefalogrammā. Ikvienai īslaicīgai izmaiņai elektroencefalogrammā ir tendence atkārtoties vairākas reizes, līdz tā pamazām apdziest. Ļeņingradas neiroķirurģe Natālija Behtereva, par kuru jau rakstīts pirmajā nodaļā, novēroja to pašu, novadot potenciālus no cilvēka smadzeņu dziļajās daļās ievadītajiem

ill

elektrodiem. Elektriskā atbilde uz kairinājumu, radusies vienu reizi, pēc tam atkārtojas, atgriežas, it kā tiktu atstarota.

Un dzīvē? Vai tikai dzirdētā pēcskanējums, vai tikai spilgts plankums acīs pēc paskatīšanās saulē? Tās droši vien ir «atbalss» viselementārākās izpausmes.

Nepatvaļīgais atdarinājuma reflekss, kas raksturīgs dažādiem dzīvniekiem, it īpaši pērtiķiem, uz katra so|a izpaužas ne tikai bērniem, bet arī pieaugušajiem: neapzināts žestu atkārtojums, klepus viļņi klusā bibliotēkas zālē ... Arī tā ir atbalss.

Bērns, kas tikko sāk runāt, kā papagailis pastāvīgi atkārto visu dzirdēto. Ar gadiem šis reflekss (tā arī saukts: eholālija) pamazām tiek aizturēts, tam uzslā-ņojas kādi augstāki kavēkļi, bet dažos psihopatoloģijas gadījumos tas no jauna it kā uzpeld virspusē, vairs netiek aizturēts. Gluži tāpat dzirdētos vārdus un redzētās kustības neviļus atkārto daži psihiski slimi vai garīgi neattīstīti cilvēki. Dažkārt šāda atdarināšana zibens ātrumā izplatās iedzīvotāju vidū kā psihiska epidēmija.

Droši vien jūs pie sevis vairākkārt esat novērojuši kādas melodijas uzmācīgu atgriešanos, kas tiešām ir līdzīga atbalsij. Jau pirmo reizi klausoties, notiek jebkuras melodijas tūlītēja iekšēja kopēšana, īsa iekšēja tās nodziedāšana «pie sevis». Turklāt, kā pierādīja mūsu pazīstamais psihologs A. Ļeontjevs, balss saites šai laikā apslēpti kustas. Tāda pati tūlītēja, apslēpta iekšējā kopēšana notiek, uztverot runu. Acīmredzot galvenais ir tas, ka iekšējā «saīsinātā» kopēšana notiek ne vienreiz, bet atkārtoti, turklāt neatkarīgi no mūsu gribas. Atkārtošana patiešām ir zināšanu māte! Cik reižu nav novērots, ka negaidot, bez jebkāda ārēja iemesla atmiņā ataust kāda teiktie vārdi, kāda nesena notikuma epizodes. Domājams, tas ir hipotētiskā ierakstu atbalss mehānisma darbs, kas «uznirst», pārvar kavēkļus, kļūst pieejams apziņai, pašatskaitei.

Domājams, ka tieši atbalss mehānisms ir ierīce pēdu pārvadīšanai no īslaicīgās atmiņas pola uz ilgstošās atmiņas polu. Tā ir kā īslaicīgās atmiņas atkārtota nolasīšana ilgstošajai atmiņai, sava veida diktāts, tikai arvien vairāk un vairāk «saīsināts». Impulsu «atbalss» pārkodējas par ilgstošām pēdām. Šā mehānisma darbī-

bas princips vismaz izskaidro, kāpēc atmiņas pēdu nostiprināšanai smadzenēs vajadzīgs ne tikai un ne tik daudz kairinātāju atkārtojums, cik laiks, laiks kā tads. Atkārtojums jau tāpat rodas smadzenēs pats no sevis. Bet mēs, atkārtojot apzināti, tikai paskubinām šo procesu. Smadzeņu «pēcdarbības» milzīgajai nozīmei pievērsa uzmanību jau Korsakovs, atmiņu gudri salīdzinādams ar muskuļu tonusu. Patiešām, arī muskuļiem ir savdabīga «atmiņa». Tie pietūkst, «piesūknējas» tūlīt pēc darba, sāp, smeldz vēl vairākas dienas un saglaba formu un spēku mēnešiem un pat gadiem ilgi arī pēc tam, kad treniņi beigušies. Gatavība darbam — vienkāršākā atmiņa!

Ja cilvēkam tūlīt pēc kaut kā iegaumēšanas izdara elektrošoku (caur smadzenēm laiž pietiekami stipru elektrisko lādiņu, kas izraisa bezsamaņu un krampjus), atmiņas svaigās pēdas tiek pilnīgi atsistas, cilvēks aizmirst visu, kas notika minūtes 15—30 pirms elektro-šoka. Ja elektrošoku izdara dažas stundas pēc iegaumēšanas, atmiņas pēdas saglabājas, tās jau ir nostiprinājušās. To var pārbaudīt arī bez elektrošoka. Psihologiem ir zināma tā sauktās interferences parādība. Ja pēc kāda fragmenta iegaumēšanas tūlīt pat liek iegaumēt vēl kaut ko, iepriekšējais fragments gandrīz pilnīgi aizmirstas. Acīmredzot tas atkarīgs no atbalss mehānisma pārslēgšanas citam darbam, jaunais materiāls it kā izgrūž no tā pēdas, kas vēl nav paguvušas nostiprināties. Smadzenēs droši vien notiek pastāvīga kairinātāju konkurence atbalss mehānisma dēļ: atmiņā vispirms iekļūst tie, kurus nekas netraucē vai kuri darbojas visbiežāk un tādējādi visvairāk traucē citus.

Atbalss mehānisms, kas cieš Korsakova slimības gadījumos, jādomā, ir viens no mušu smadzeņu, psihes noteicējiem mehānismiem. Tā galvenais anatomiskais pamats, cik noprotams, ir hipokampa loks. Bet šeit pat, tiešā saistījumā un tuvumā, ir mehānismi, kas regulē emocijas un smadzeņu aktivitātes pakāpi: miegu, nomodu, uzmanību. Jūras zirgā šie mehānismi saaužas vienā. Šāds anatomiski fizioloģisks saaudums ļauj saprast, kāpēc vislabāk paliek prātā tas, kas izraisa uzmanību, interesi, spraigus emocionālus pārdzīvojumus.

113

8 — Domu medījot

Atmiņas caurlaides tiek izsniegtas bioloģiskā svarīguma un subjektīvās nozīmības secībā.

Domājams, ka atbalss mehānismu izmanto gan aktīvā mērķtiecīgā darbībā, gan domāšanā. Kā viens, tā otrs vienmēr mobilizē atmiņas materiālu. Šeit atbalss mehānisms jāieslēdz «atpakaļgaitā», atmiņas pēdas no ilgstošās atmiņas jāpārvada īslaicīgajā, operatīvajā, «darba» atmiņā. Slimnieki, kas nespēj atcerēties uztverto, parasti nevar atminēties arī savus nodomus. Ikvienam nodomam, kas izveidojies smadzenēs, jākļūst par īslaicīgās atmiņas guvumu, bet, ja nodoms tiek atlikts, tam cik necik jāpavirzās uz ilgstošās atmiņas polu. Un tas pats atbalss mehānisms acīmredzot uztver šo «nākotnes tēlu» (kā izteicās mūsu pazīstamais neiro-fiziologs N. Bernšteins), «saīsinātā veidā» to atkārtodams pietiekami daudz reižu, lai nostiprinātu atmiņā. Var teikt, ka mēs iekšēji vairākkārt izmēģinām darbību, iegaumējam to, iekams izdarām ... Bet šeit mēs nevilšus aizsteidzamies priekšā, par to vēl būs runa vēlāk.

HIPNOZE: ACU SKATIENA NOSLĒPUMS

Hipnoze — tas nu, liekas, ir tas, par ko nevar nerunāt sakarā ar atmiņu.

Lai lasītājs man piedod, es sīkāk nepakavēšos pie hipnozes mehānismu teorētiskajiem izskaidrojumiem. Par to tik daudz rakstīts populārzinātniskajā literatūrā! Daļējs miegs ... Nomoda «sargpunkts», kas nodrošina izvēles kontaktu ar hipnotizētāju ... Vienkārši negribas atkārtoties, un diezgan nepatīkami, ka līdz šim, neatlaidīgajai popularizācijai par spīti, daudzi saista hipnozi vai nu ar kaut kādu nešķīstu garu, vai ar tīru šarlatānismu («ticu» vai «neticu»). Patiesībā hipnoze ir reāla psihes parādība un parasts ārstniecības līdzeklis, ko savā darbā izmanto psihiatri un daudzu citu specialitāšu ārsti. Tas, tāpat kā pārējie līdzekļi, iedarbojas individuāli: vienam palīdz ļoti labi, otram mazāk, citam nemaz.

Ne fluīdi, ne kvanti, ne noslēpumaina magnētiska enerģija, bet gan daļējas iemidzināšanas un uzmanības vadīšanas tehnika — tā ir hipnotiskā iedarbība («vienalga,. tur kaut kas slēpjas», — dzirdu balsi). Milzu spēks ir tumsonības iesakņotiem priekšstatiem!

Dažos gadījumos nākas maigi, nomierinoši iežūžot, citos — jaiziuras diezgan valdonīgi, izraisot pacientā savdabīgu pakļautības refleksu. Taču visos gadījumos efekts atkarīgs ne tik daudz no hipnotizētāja, cik no hipnotizējamā psihes īpašībām. No ārsta prasa galvenokārt māku, tehniku un bez tam minimālu impozantumu un maksimālu pārliecinātību, kas nepieciešams, lai iemantotu pacienta uzticību. Neparastas acis un manieres veicina hipnozes panākumus tikai tādā mērā, kādā iedzīvotājus vēl ietekmē kolektīvā, bieži vien neapzinātā ticība pārdabiskai varenībai — ticība, kuras priekšā dažu labu reizi atkāpjas gan izglītība, gan intelekts.

Tiesa, laikam gan ir vēl viens, senāks un dziļāks skatiena «hipnotiskās» iedarbības pirmcēlonis, kas saistīts ar kādiem seniem sazināšanās mehānismiem. Ir zināms, ka daudzi dzīvnieki nepanes viņiem pievērstu tiešu cilvēka skatienu, viņi no tā baidās. Tā nav tukša izdoma, bet fakts. Arī dzīvnieku savstarpējos sakaros skatiens acīs kaut ko nozīmē.

Piemēram, gorillu dzīvē tam ir izšķīrēja nozīme kundzības un pakļautības attieksmju noteikšanā. Dabas pētnieki novērojuši, ka gorillu tēviņi patiesībā nekad nekaujas. (Droši vien tas būtu bioloģiski neizdevīgi sugai, jo gorillas ir drausmīgi stipri un viegli iznīcinātu cits citu, bet vairoties gorillas vairojas neintensīvi, tā ka ikviens tēviņš viņiem, kā saka, ir zelta vērts.)

Gorillu tēviņiem kautiņus aizstāj savdabīga acīs skatīšanās. Sastapušies divi sāncenši cieši raugās viens otrā, un tas, kas pirmais novērš skatienu, atzīst sevi par uzvarētu. Tādā pašā veidā — ar iespaidīgu skatienu acīs — barvedis apsauc savus padotos, ja tie kaut kur pāršāvuši pār strīpu. Acu skatiens, kā šķiet, ir speciāls, dabas izstrādāts signāls, kas izraisa pakļautības refleksu, apvalda, paralizē vājo un sanikno stipro. Redzams, šis mehānisms parādās arī žņaudzējčūsku hipnotiskajā ietekmē uz sīkiem dzīvniekiem. To varētu uzskatīt par psihiskā spēka, pārliecinātības un agresivitātes pakāpes pārbaudi un apstiprinājumu (dabas pieredze acīmredzot iemācījusi zvēru cilti psihiskajā spēkā saskatīt fizisko spēku). Pērtiķiem acīs skatīšanās ir īsts psihisks pārbaudījums. Kas gūs pārsvaru: bailes vai dusmas? Spēcīgu gorillas tēviņu var saniknot pārdrošs acu skatiens, un Remi Šovēns brīdina: ja cilvēks, sastapies ar gorillu, iedrošināsies raudzīties viņam tieši acīs, gorilla ar nevērīgu rokas kustību itin vienkārši noraus cilvēkam galvu. Cik man zināms, tāds gadījums vēl nav bijis, laikam jau neviens cilvēks pagaidām nav riskējis pats par to pārliecināties. Kas zina, varbūt gluži otrādi — vājais ar savu drosmi liktu atkāpties divsimt piecdesmit kilogramu smagajam muskuļu kalnam? Domāju, ka tomēr atrastos drosmīgie, kas būtu ar mieru to pārbaudīt. Ir taču hipnotizētāji, kas izsauc uz cīņu čempionus boksā, profesionāļus...

Lai kā tas būtu, stipri vien liekas, ka «acu» emocionālais signālmehānisms patiešām pastāv, un ļoti iespējams, ka cilvēkam tas darbojas apslēpti (tomēr nevajadzētu aizmirst mūsu tuvo radniecību ar dzīvniekiem, it īpaši ar pērtiķiem). Valdonīgs acu skatiens acīmredzot pamodina seno pakļautības refleksu un dažkārt patiešām veicina hipnozi, bet parasti tikai tajos gadījumos, ja hipnotizējamā persona ir tāda, ko iespējams viegli pakļaut. Šādā veidā visvienkāršāk hipnotizēt ļoti jaunus, viegli iespaidojamus cilvēkus. Acu skatiens krasi palielina ietekmējamību un pakļaujamību (ticību spēkam), kas viņiem jau tā ir liela, izraisa pasivitāti, un tas ir hipnozes sākums, izejas moments, ja ne pati hipnoze.

Neparasti melnas vai tēraudpelēkas, neizdibināmās acis, ass, caururbjošs skatiens, kas atkarīgs no plakstiņu savdabīgā veidojuma; ļoti lielas acis vai īpatna acu forma, kad virs varavīksnenes vai zem tās ir platāki baltumi nekā parasti, biezas, nokarenas vai, pilnīgi pretēji, varenā mefistofeliskā lokā izliektas uzacis; gandrīz nekustīgs skatiens, reta mirkšķināšana, kas saistīta ar radzenes jutīguma notrulinājumu, — tie tad laikam gan ir «hipnotiskās» ārienes galvenie varianti. Kas vēl? Mati kā krēpes. Protams, bārda. Un galu galā itin labi var noderēt arī labi padevies deguns. Galvenais — kāda neparastība, kas liek domāt, ka aiz tās slēpjas vēl «kaut kas».

Domāju, es neatklāšu noslēpumu, ja teikšu, ka daži hipnotizētāji neatsakās izmantot šādus palīglīdzekļus. Tas vēl nav nekas nosodāms — šajā gadījumā patiešām svarīgs rezultāts, nevis līdzeklis. Atceros, mūsu 'klīnikā bija aspirants no Jakutijas, kurš prata lieliski hipnotizēt — un nevarētu gan teikt, ka viņa raksturīgā āriene nebūtu palīdzējusi. Es zinu hipnotizētājus, kas meistarīgi prot iztaisīt briesmīgas acis, mežonīgi saspringst un dreb, piebriedinādami dzīslas uz pieres, it kā kaut ko izlaizdami, izspiezdami no sevis.

Neko teikt, tas iedarbojas, it sevišķi uz jūtīgām jaunām sievietēm. Viņas samana «strāvas» un «fluīdus». Šīs sajūtas ir šokētās iztēles savdabīgs reflekss, kaut kas līdzīgs halucinācijai, nevis «strāvu» ietekmes vai domu pavēles «enerģijas» rezultāts.

Man glabājas kādas mākslinieces zīmējums, kas radies «acu» varianta hipnozes seansa laikā. Tajā labi uztverta un izcelta raksturīgā acu izteiksme. Šis zīmējums pats par sevi, bez manas līdzdalības, dažiem pacientiem izraisīja hipnotisku stāvokli. Viņiem šķita, ka no zīmējuma strāvo «fluīdi».

Diezgan. Es šeit gribēju pateikt tikai to, ka hipnoze, ja tā veiksmīga, patiešām ir brīnumains atmiņas vadības līdzeklis.

HIPNOZE: PIEEJA PAGRABTELPĀM

Apmēram 20 procentiem hipnotizēto rodas tā sauktās mēnessērdzības stāvoklis, ko uzskata par visdziļāko hipnozes stadiju, tās kalngalu, apoteozi. Šādu stāvokli visbiežāk panāk pie cilvēkiem, ko ikdienas dzīvē uzskata par visdraudzīgākajiem, vissabiedriskākajiem. Tie vienmēr ir atsaucīgi, paļāvīgi, atklāti, lādzīgi cilvēki, kam nav «slepenu nolūku». Viņi ātri sadusmojas un ātri aizmirst dusmas, viņu psihe ir elastīga, viņi diezgan viegli aizraujas un diezgan viegli atsalst, mīl pasmieties un patērgāt. Viņu kustības ir ritmiskas un labi koordinētas. Kopumā tas ir labs normālais tips, un zināma pieredze ļauj pat diezgan pareizi noteikt, kam radīsies mēnessērdzība. Šajā stāvoklī viegli nonāk arī daži slimnieki — alkoholiķi, histērisko neirožu slimnieki (bet, starp citu, cilvēki, kam rodas šīs slimības, pēc savas sākotnējās dabas vismazāk atšķiras no normālā tipa).

Mēnessērdzības stāvoklī psihe it kā divējādojas: tas viena daļa, ko nevada hipnotizētāja suģestija, guļ ciešā

miegā, bet otra — vadāmā — atrodas nomoda augstākajā pakāpē. Psihes vadāmā da|a ir dinamiska, kustīga. Tas nepavisam nav «gaišs», anatomiski norobežots plankums smadzenēs, nē! Tas ir vesels psihes lauks, kas sarežģītā, vēl neizpētītā veidā saistīts ar rosinā-juma un aizturējuma sadalījumu smadzenēs. Ar psihes vadāmo daļu hipnotizētājs pēc vēlēšanās var jebkurā brīdī rosināt darbībai vai dziļi nomākt jebkuru psihes un pat miesas funkciju. Nedaudz vārdu, un hipnotizētais nekustīgi guļ ciešā miegā, viņš neko nedzirdēs, kaut vai atskanētu sprādziens. Vēl nedaudz suģestējošu vārdu — un viņš pieceļas, staigā, smejas, dzied, spēlē, viņa dzirde ir saasināta līdz pēdējai iespējai, bet viņš redz, dzird un dara tikai to, kas atbilst hipnotizētāja pavēlēm.

Mēnessērdzīgais ir līdz sīkumam, līdz galējībai vadāms. Viņam var iedvest jebkuru halucināciju, iedvest neesošas sāpes vai nomākt katru sāpju sajūtu, saldo padarīt skābu, sāļo — saldu. Iedvešot, ka ķermenis ir nesaliecams kā dēlis, mēnessērdzīgo var nolikt uz pakauša un pēdām starp diviem krēsliem un uzsēdināt viņam virsū divus cilvēkus: viņš noturēsies šajā stāvoklī (protams, ārstniecības seansu laikā neviens tādus trikus netaisa, to visu demonstrē tikai parauga, «entuziastu» vai mācību seansos). Lūk, mēnessērdzīgais, gultā izstiepies, «sauļojas», lūk, noliecies pie grīdas, «plūc puķes» krāšņā dārzā, lūk, sajūsmināts klausās, kā pogo lakstīgala (bet istabā — nāves klusums). Lūk, viņa sejā atspoguļojas bailes: viņš ieraudzījis «tīģeri». Vārdu sakot, realizējas viss, ko iedveš, izņemot, liekas, vienīgi noziedzīgo, kas ir pretrunā ar personības dziļākajiem morāles principiem.

Tas patiešām ir satriecošs stāvoklis, kas ļoti stipri ietekmē apkārtējos. Kaut gan esmu to redzējis un saviem pacientiem un veselajiem izraisījis daudzas reizes, es nekādi nespēju to uzņemt aukstasinīgi. Rodas tāda sajūta, it kā tu būtu nokļuvis noslēpumu, brīnumu valstībā, turētu rokās kādu burvju nūjiņu.

Kas notiek ar atmiņu?

Savādas lietas! Vērotājiem un hipnotizētājam viss, ko dara ar mēnessērdzīgo, ir tīrie brīnumi, turpretī viņam pašam šis stāvoklis ir pavisam prozaisks. Patie-slbu sakot, viņš gandrīz neko neuzzina no tā, kas ar viņu notiek hipnozes laikā. Hipnozes stāvoklim izbeidzoties, viņš izberzē acis, nožāvājas un saka, ka krietni pagulējis. Liekas, redzējis kaut kādus sapņus... Bet atmiņas par tiem vienmēr ir fragmentāras, bālas. Pašsajūta pēc hipnozes ir tāda pati kā parasti, dažreiz pat labāka, un tikai retumis mazliet sāp galva, tā ir drusku smaga. Te tev nu bija! Psihē izvēršas vētraini, fantastiski notikumi, bet atmiņa tos nefiksē! Tie aizmirstas kā naktī redzēti sapņi.

Te tad arī slēpjas pats sarežģītākais.

Izrādās, ka fiksācijas trūkums smadzenēs ir tikai mānīga šķietamība. Par to var pārliecināties, atkārtojot hipnozi.

«Secīgi, līdz sīkākajām dētajām atcerieties visu, kas ar jums notika iepriekšējā seansā!» — ar šo suģestiju pietiek, lai pārbaudāmais patiešām atcerētos un sīki atstāstītu visu. Tātad ir fiksācija! Atmiņā nonāk viss, kas nonāk smadzenēs, jo smadzeņu darbs — tā ir atmiņa! Jautājuma būtība ir tā, kā nonāk, cik lielā mērā un kādā veidā. Arī hipnotiskajā miegā paliek atmiņas pēdas, tikai slēgta to pieeja atmiņai, pieeja apziņai. Rodas it kā aizklājs. Bet šo aizklāju var vadīt ar to pašu suģestiju. Ar suģestiju var panākt, ka mēnessērdzīgais pēc seansa arī pilnīgi aizmirst visu, kas ar viņu noticis, noticis ne tikai seansa laikā, bet jebkurā dzīves brīdī. Var panākt, ka viņš aizmirst savu vārdu! Taču arī šī aizmiršana, protams, ir mānīga: nākamā suģestija visu viegli atjauno.

Vai hipnozē nevar panākt, ka redz aizmirstus sapņus? Suģestija mēnessērdzības stāvoklī spēj pamodināt atmiņas dziļākās pēdas, par kurām neko nenojauš ne hipnotizētais, ne arī hipnotizētājs. Var atdzīvināt tālas pagātnes ainas, kas šķita uz visiem laikiem aizmirstas (kā gadījumā, kas nesen kļuva zināms visai pasaulei: Ungārijas iedzīvotājs, 35 gadus vecs ogļracis, kuru zēna gados fašisti aizveda no Ukrainas, ar ārsta hipnologa palīdzību atcerējās savu īsto vārdu un uzvārdu, atrada dzimto ciemu un māti), var atmodināt sen zudušas iemaņas un mākas. Piecdesmit gadu veca sieviete dejo savas jaunības deju, kas sen aizmirsta. Divdesmit piecus gadus veca sieviete pārvēršas par septiņus gadus vecu pirmklasnieci un cītīgi velk burtus neviltoti bērnišķīgā rokrakstā. Un te viņa jau ir trīs gadus veca, runā bērna balstiņā un, uz grīdas sēdēdama, spēlējas ar smiltiņām, cep kukulīšus.

Tālas pagātnes atmiņas pēdu patiesais atdzīvinā-jums droši vien šeit savienots ar nevilšu aktieriskumu, kādu iedvestu tēlojumu. Par to var pārliecināties, divdesmit piecus gadus vecai sievietei iedvešot, ka viņa ir simtgadīga večiņa. Salīkusi viņa lēnītiņām ies sīkiem solīšiem, krekšķēs, smagi elpos. Tas, protams, nav pagātnes pēdu atdzīvinājums, jo tādas pagātnes nemaz nav bijis; atdzīvojas atmiņā glabātie priekšstati par vecu cilvēku izskatu un izturēšanos, lai gan vecuma sajūtai šajā stāvoklī, bez šaubām, piemīt subjektīvs patiesums. Nomoda stāvoklī šāda «spēle» tomēr nav iespējama, izņemot talantīgu aktiera spēli vai speciālu pašiedvesmas treniņos izstrādātu tēlojumu.

Šādas atmiņas pēdas droši vien atdzīvojas arī gadījumos, kad hipnotizētajam iedveš, ka viņš ir kāda cita persona, nevis viņš pats. Viņš sāk izturēties tik līdzīgi attiecīgajai personai, cik to atļauj pieredze, kas glabājas viņa atmiņā. Sīe pieredzes mobilizācijas pakāpe, protams, ir augstāka par parastajā nomoda stāvoklī sasniedzamo mobilizācijas pakāpi. Maksimums sasniedzams tikai īstiem aktieriem. Bet aktiera spēle, kā labi parādīja Stanislavskis, jau arī nav nekas cits kā pašiedvesma. Tā ir sava veida pašhipnoze, un aktiera atmiņa acīmredzot darbojas ne gluži parasti. Starp citu, aktieri ir ļoti ietekmējami un viegli hipnotizējami.

Mēnessērdzības gadījumos mēs redzam nevilšās, neapzinātās aktiera spēles augstāko klasi, īstu maksimālu pārtapsmi, atmiņas lielāko mobilizāciju.

Iznāk ārkārtīgi efektīgas lietas.

Ārsts V. Raikovs, kas pēdējā laikā speciāli nodarbojas ar hipnotisko pārtapsmi, savu eksperimentu rezultātus novērtē visai optimistiski. Tas, kam iedvesa, ka viņš ir kāds izcils gleznotājs (Repins), mēnessērdzības stāvoklī, kā apgalvo V. Raikovs. zīmē labāk nekā agrāk, kaut arī ne tik labi kā Repins. Mūziķis, kam iedvests, ka viņš ir kāds no pazīstamiem lieliem mūziķiem, sāk labāk spēlēt. Ar hipnotisko suģestiju šo stāvokli var saglabāt nākotnē, nomodā, un nostiprināt

hipnozē gūtās iemaņas: atmiņa — par to nav šaubu — taču turpina fiksēt visu.

Protams, maz ticams, ka ar hipnozi vien viduvējību var pārvērst par ģēniju. (Versija, kas bija pagājušajā gadsimtā populārā romānā «Trilbijs» sižeta pamatā.) Radošā darba rādītāju novērtēšana ir Joti sarežģīta, un šeit sevišķi jābaidās no pāragra optimisma. Nav izslēgts, ka viegli ietekmējamām personām dažos gadījumos hipnozē var mobilizēt apslēptās iespējas, dot ierosmi to attīstībai. Neviens pagaidām nezina šo iespēju īstās robežas. Tiesa, tomēr liekas, ka cilvēkiem, kas nopietni domā par savu spēju attīstību, labāk vajadzētu paļauties pašiem uz sevi, nevis uz hipnotizētāja palīdzību. Šai sakarā pēdējā nodaļā mums būs runa par pašiedvesmas metodēm, kas būtībā izmanto tos pašus mehānismus, kuri tik efektīgi atklājas hipnozes stāvoklī.

Hipnozei, kas ļauj iekļūt ilgstošās atmi-

ņas visdziļākajās pagrabtelpās, brīvi izmantot tās materiālu, no jauna piegriezt tās audumu, tuvākajā nākotnē acīmredzot lemts kļūt par vienu no varenākajiem līdzekļiem cilvēka psihes pētniecībā. Jau tagad hipnoze ir lielisks palīgs ārstiem.

ĶEPUROJOTIES LAUKĀ NO ZEMAPZIŅAS

Hipnoterapeiti nereti izmanto tā saukto «posthipno-tisko» — paildzināto suģestiju. Hipnotizētajam iedveš, ka viņš kaut ko izdarīs vai kaut ko pārdzīvos kādā noteiktā brīdī: pēc dažām minūtēm, stundām, dienām. Pēc seansa viņam nav nekādu subjektīvu atmiņu par suģestiju (to var pat garantēt ar īpašu suģestiju seansa laikā). Bet pienāk bridis, kad jāizpilda iedvestais, un jūs redzat, kā tas lauž sev ceļu, pieķerdamies nejaušiem apstākļiem, meklēdams iemeslus un izpauzdamies pilnīgi pamatotā rīcībā.

Es suģestēju kādu savu pacienti, ka minūtes desmit pēc hipnozes seansa viņa uzvilks manu žaketi, kas bija uzlikta uz krēsla atzveltnes. Pēc seansa mēs kā parasti runājām par viņas pašsajūtu, par nākotnes nodomiem. Pēkšņi slimniece salīgi nodrebinājās, lai gan istabā bija ļoti silts. Viņai uz rokām parādījās zosāda.

— Kaut kā auksti... man salst... — viņa vainīgi teica, un viņas skatiens, klīzdams pa istabu, apstājās pie kaktā noliktā krēsla, uz kura atradās žakete. — Atvainojiet, kaut kā briesmīgi auksti... Vai jūs neatļautu uz brīdi paņemt jūsu žaketi?

— Protams, lūdzu ...

(Motivējums — auksti, un turklāt — patiesa aukstuma sajūta, pat zosāda. Apslēptā suģestijas programma, kas bija nostiprināta atmiņā, realizējās vienīgajā dabiskajā veidā, kāds bija iespējams šajā situācijā: tāpat kā eksperimentos ar radioelektrisko vadību (vai atceraties, pirmajā nodaļā?), tika izdarīts tas, ko «gribējās» izdarīt. Vēlēšanās bija iedvesta — šoreiz ar vārdu, nevis elektroimpulsu. Paciente to nezināja. Bet vai viņa to nemaz nezināja? Viņu no jauna hipnotizējot, varēja saņemt pilnīgu atbildi par notikušo! Zināja, bet neatcerējās vai atcerējās, bet nezināja?)

Kādā no «entuziastu» seansiem mājās divdesmit četrus gadus veco T. mēnessērdzības stāvoklī suģestēja, ka piecpadsmit minūtes pēc seansa viņa noskūpstīs savas draudzenes brāli, simpātisku jaunu cilvēku, vārdā Ediks. Atmodusies T. jutās lieliski, jokoja un smējās, bija sevišķi pacilātā garastāvoklī. Nekādu atmiņu par seansa laikā notikušo: gulējusi un viss. Ediks tai laikā bija citā istabā. Viņš spēlēja šahu, un viņam, saprotams, kaut kāda hipnoze nebija ne prātā. Paiet minūtes desmit divpadsmit, un T. saka: «Iešu paskatīties, ko zēni tur dara.» Pieiet pie spēlētājiem. Tie, bez šaubām, neko nepamana. T. nostājas Edikam aiz muguras un sāk sekot spēlei: «just» viņam līdzi, kaut gan pati neko nesaprot no spēles. Kādu sekundes daļu viņas sejā pavīd apmulsums un nedrošība, bet tad viņa jautri, kā jokodama sāk uzmundrināt Ediku:

— Edik, sarauj...

Ediks uzmet vienaldzīgu skatienu T.

— Šahs...

Pāris sekunžu — un Ediks uzvar. «Līdzjutēja» ir ārkārtīgi apmierināta.

— Re, kāds malacis, — un rotaļīgi, draudzīgi, nepiespiesti noskūpsta viņu uz zilganā vaiga (ko Ediks, protams, atkal nemaz nepamanīja).

Arī te nav ko iebilst, viss dabiski, pavisam brīvi!

Hipnozes eksperimenti lieliski pierāda, ka mūsu atmiņa fiksē daudzas ziņas, kas paiet secen apziņai, nenokļūst uzmanības lokā, aizslīd garām pašatskaitei. Vēlāk šīs ziņas pamazām ietekmē izturēšanos un ienāk apziņā jau gluži citā veidā, it kā no citas puses, «gatavu» sajūtu, tēlu, tieksmju, domu veidā. Ar to izskaidrojami daudzi psihes «brīnumi», par kuriem vēl būs runa. Uz tā pamatojas arī hipnopēdija — mācīšana dabiskajā vai hipnotiskajā miegā. Starp vienu un otru miegu nav krasu robežu. Dabisko miegu viegli var pārvērst hipnotiskajā, ja pieiet klāt guļošajam un sāk ļoti klusi un uzmanīgi ar viņu runāt, iedvešot, ka viņš joprojām guļ un tai pašā laikā dzird jūs. Ja jūs to darāt pietiekami smalki, guļošais parasti sāk lēnām, neskaidri jums atbildēt, un nodibinās izvēles sakari. Guļošais var arī neatbildēt, tomēr viņš dzird un uztver. Tādā veidā dažās zemēs vārdotāji, burvji ar suģestiju ārstēja vienu otru slimību.

Tas pats notiek hipnopēdijā. Hipnotizētājs vai, vēl labāk, magnetofons cilvēkam, kas guļ ciešā vai ne tik ciešā miegā, iečukst stundas vielu, parasti jaunus svešvalodas vārdus. No rīta skolnieks lasa tekstu, redz jaunu vārdu, bet viņam tas vairs nav jauns, viņš to zina! Vārda nozīme spēji izšaujas no viņa atmiņas, un ej nu sazini, kur viņš to iemācījies! Mums reti paliek prātā, kad un kādos apstākļos esam iegaumējuši tos vai citus vārdus, ko tagad labi pazīstam. Mēs tos zinām, un tas ir viss!

NEUZTICIETIES GUĻOŠAJIEM...

Miegs — savāds stāvoklis! Lihtenbergs, vācu domātājs, kuru es ļoti mīlu un tāpēc šeit bieži citēju, uzskatīja, ka kādreiz nāksies rakstīt. guļoša cilvēka vēsturi: visa vēsture taču uzrakstīta par cilvēkiem nomodā ...

Hipnopēdijas laikā tiek ieslēgts «sargpunkts». Bet vai ir tādi brīži, kad tā nemaz nav?

Vai jums nomodā nav licies, ka guļošie kaut ko slēpj no mums? Ka viņi dzird un zina vairāk, nekā mēs, nomodā esošie, varam iedomāties un nekā var iedomāties viņi paši?

Kāds guļ trokšņainā istabā. Citi skaļi smejas, spēlē, bet viņš guļ. Nogura un aizmiga. Kam tā negadās? Pieejiet viņam klāt, apstājieties un vērīgi paskatieties viņā, bet pārējie lai apklust uz brīdi. Varu saderēt: ja guļošais nav piedzēries, viņš pamodīsies un pajautās, ko jums īsti vajag no viņa. Vismaz puse gadījumu, es galvoju, būs tieši tādi. Te jums ir «sargpunkts». Tas nav ne dzirnavnieks, kam visu laiku jāklausās, kā dun dzirnakmens, ne māte, kas dod bērnam krūti.

Nevajag pārāk baidīties no guļošajiem. To, kas notiek minētajos gadījumos, droši var pielīdzināt notikumam ar kaķi, par kuru būs runa nākamajā nodaļā. Tas viss noris diezgan zemā līmenī.

Lai atmiņa strādātu daudzmaz pilnvērtīgi, nepieciešams kāds smadzeņu aktivitātes minimums, spēka un uzmanības fokusējuma minimums.

Pēc neirofiziologu uzskata, smadzeņu garoza (it se-visķi pieres daivas) un smadzeņu stumbra tīklotā veidojuma ierosas daļa uzmanību panāk kopīgiem spēkiem. Šī pēdējā, bombardēdama ar impulsiem, spēj palielināt jebkuras smadzeņu daļas kairināmību, rosināt darbībai milzum daudz citu neironu. Miegā tīklotais veidojums darbojas aiztures režīmā. Aktīvi darbojas aiztures daļa. Turpretī ierosas daļa strādā pavisam vāji. Tomēr strādā! Miegā uzmanība ir pavisam šauriņa, vājina. Tā ir mazītiņa svecīte, kuras uguntiņa tūlīt pat nodzisīs. Ja miegs ir ļoti dziļš, kā tas ir narkozē vai lielā nogurumā, tad šī uguntiņa praktiski līdzīga nullei. £et dabiskais miegs, vismaz pieaugušajiem, acīmredzot reti kad ir tik dziļš. Droši vien tas nav nekas cits kā evolūcijas izveidots modrības mehānisms. Kādam mehānismam, kas seko ārējās vides pārmaiņām, ir jāstrādā — katram gadījumam.

Hipnotizētājs (vai magnetofons) mazlietiņ uzpūš šo uguntiņu. Mazā liesmiņa viegli vadāma. Priekšrocība tā, ka nekas netraucē. Smadzeņu durvis gan ir mazas, toties pie tām nav rindas un dokumentu pārbaudes. Kas atnācis, tas tiek iekšā, atnes līdzi, ko gribi, aiznes līdzi, ko gribi. Starp citu, tā var uzzināt dažu labu noslēpumu.

Es zinu gadījumu, kad divi biedri kopmītnē šādā veidā izzināja no trešā, noslēgtā, kur un ar ko viņš satiekas, bet pēc tam vilka viņu uz zoba. Nevarēdams iedomāties, kur viņi ņēmuši tādas ziņas, trešais nolēma, ka biedri viņu izseko, un gaužām apvainojās.

Lai pārliecinātu lasītājus, ka viss atkarīgs no uzmanības spēka un virzības, varu minēt arī citu gadījumu. Reiz es sēdēju Ļeņina bibliotēkas smēķētāju istabā un sarunājos ar paziņu. Pēkšņi pamanīju draugu, ar kuru kopā strādāju. Pārdomās nogrimis, viņš staigāja šurpu turpu. Aizgāja līdz tālākajam stūrim, apgriezās un nāk man tieši pretī. Es, smaidīdams un priecādamies par tikšanos, skatos viņā, pieceļos ... Bet kas tas?

Viņš nāk arvien tuvāk, raugās man tieši sejā, bet pavisam svešādu, neredzošu, man garām slīdošu skatienu. Es apmulsu, gaidu. Viņš pienāk pavisam klāt, joprojām vērdamies manī, degungalā apgriežas un aiziet. Kas tad tas? Nepazina vai negribēja pazīt? Es pagaidīju, kamēr viņš no jauna pagriezīsies atpakaļ no tālā stūra un atkal nāks man virsū. Tas pats. Trešajā reizē viņš, domās iegrimis, nevērīgi man uzbirdināja papirosa pelnus. Ja es nogultos viņam zem kājām, viņš labākajā gadījumā uzmanīgi pārkāptu man pāri kā pār kādu baļķi.

Tāds ir uz iekšu vērstās uzmanības spēks, un tads ir visa liekā aiztures spēks, kas liek skatīties un neredzēt!

Mans draugs bija dabiskā «hipnozes» stāvoklī. Hipnotizētājs šoreiz bija viņa paša domas. Es viņu neuzrunāju. Pēdējoreiz ar skatienu paslīdot man garām, viņš piegāja pie automāta, kuram līdzās es sēdēju, un uzgrieza numuru. Es uzmanīgi klausījos un nākamajā dienā viņam pavēstīju, ka telepātiski esmu uzzinājis, ar ko un par ko viņš vakar runāja pa telefonu Ļeņina bibliotēkā. Tā tas ir. Un šeit, aiz visiem kurioziem gadījumiem, izvirzās kolosāls jautājums par atmiņas, apziņas un mūsu psihes subjektīvās puses iedabu.

«ES» MEHĀNIKA

Kas ir apziņa?

Šim vārdam, diemžēl, ir daudz jēgu, daudz nozīmju, kas tā vai citādi saistītas savā starpā, un tas bieži vien rada jucekli. Nepievērsīsimies šā jucekļa iztirzāšanai un šeit vienosimies par apziņu saukt smadzeņu darbu, kas pieejams pašatskaitei (pašatskaiti sauc arī par refleksiju, kas nozīmē — pašatspoguļojums).

Mūsu uztvere, jūtas, atmiņas, domas, kuras mes zinām, kuras mēs tā vai citādi apzināmies, — tā ir psihes darbības subjektīvā puse.

Šādi saprasta apziņa acīmredzot savieno kā īslaicīgās atmiņas materiālu, tā ilgstošās atmiņas materiālu. Bet, ja padomā, ilgstošās atmiņas materiāls citādi nevar nokļūt apziņā (pašatskaitē), kā vien iekļaujoties īslaicīgajā atmiņā. Atceroties kaut ko tālu, mēs kādu laiku to paturam atmiņā, uzmanības lokā. Tātad apziņa, pašatskaitē ir īslaicīgās atmiņas materiāls. Taču ne jau viss, bet tieši tā daļa, ko apgaismo uzmanība. Mēs varam neapzināti kaut ko atcerēties īsu laiku, piemēram, atcerēties, ka, pieejot pie mājas durvīm, jāizņem atslēga. Lielākoties to dara pilnīgi automātiski, ilgstošās atmiņas materiāls bez mūsu ziņas tiek ievadīts īslaicīgajā atmiņā un drīz vien izzūd no tās, turklāt bez mušu ziņas. Vai, piemēram, ja esam dzirdējuši kādu sarunu, bet neesam pievērsuši tai uzmanību, mēs vēlāk, ja apstākļi spiež mus to darīt, tomēr varam atcerēties, ka saruna bijusi.

Hipnoze un hipnopēdija liecina, ka īslaicīgās atmiņas materials var pariet ilgstošajā atmiņā, apejot apziņu, tas ir, pašatskaiti.

Ari parastajā nomodā daļa īslaicīgās atmiņas materiāla nenonāk līdz apziņai, bet pieder zemapziņai. Zemapziņa ir psihē, bet nav pieejama pašatskaitei.

Tātad pašatskaitē nonāk tikai tas ziņas no ārējās vides un no ilgstošas atmiņas, kas, pirmkārt, sagiaba-jas īslaicīgajā atmiņa un, otrkārt, ir uzmanības apgaismotas taja.

Iznāk, ка «apziņas plūsma», «subjektīvais» (psiholoģiskajā, nevis lilozoliskaja nozīmē) katra dotaja bridi ir tikai īslaieigas atmiņas «spilgts punkts». Saja «spilgtajā punkta» sastopas no ārpasaules saņemtas ziņas un ilgstošas atmiņas materials. Šeit pašatskaitē iekļaujas emocijas, «pekles» un «paradīzes» darbība (pamudinājums un sods). Šeit ir rīcību un nodoma programmas. «Apziņas plūsma» ir īslaicīgas atmiņas «spilgtais punkts», kas virzas līdz ar laiku. Mes zinām, katra bridi apzināmies tikai to, kas atrodas šaja «spilgtajā punktā». Tas tad ari ir «subjektīvais».

Hipnotiskā suģestija (vai pašsuģestija), izmantodama uzmanību, vai nu atvirza ārpus «spilgta punkta» robežām kuru katru īslaicīgas atmiņas pašreizējā materiala daļu, vai, gluži otrādi, iekļauj taja kuru katru ārējas vides un ilgstošās atmiņas materiaiu.

Tas, kas dotajā brīdī bija «spilgtajā punktā» un nākamajā brīdī tur vairs nav, tiek aizmirsts, bet, ja atkal atgriežas atpakaļ, to atceras.

īslaicīgas atmiņas «spilgtais punkts» var uzliesmot arī miegā (atdzīvojas ierosas sistēma), un tad mēs redzam sapņus.

Sapņu atcerēšanās pamostoties ir atkarīga no tā, vai miega īslaicīgās atmiņas «spilgtā punkta» materiālu pagūs uztvert nomoda īslaicīgās atmiņas kustīgais «spilgtais punkts».

Paturot prātā visu, kas teikts par atbalss mehānismu, psihofizioloģiski apziņu, subjektīvo var .izprast kā to, kuram dotajā brīdī ir visstiprākā «atbalss». Jādomā, ka tieši tas ir pašatskaitei pieejamais uzmanības loks. (Konkurencē par atbalss mehānismu, par uzmanību vislielākās izredzes «izlauzties» tam, kas visciešāk saistīts ar pamudinājumu un sodu, ar «paradīzi» un «pekli».) Ikviena doma var daudzkārt atspoguļoties pati sevī: «Es domāju, ka es domāju ...» un tā tālāk. Šādā paš-atspoguļojumā smadzenes ar īslaicīgās atmiņas «spilgto punktu» secīgi pārtver pašas savu darbību, kas nupat notikusi. To var panākt vienīgi tad, ja atbilstoši fokusē uzmanību.

Atbalss mehānisms pagaidām ir tikai mūsu hipotēze. Iespējams, ka to, ko mēs tagad saprotam ar šiem vārdiem, vēlāk ērtības labad sauks citādi. Taču nav šaubu, ka subjektīvi mums katlā brīdī pastāv tikai tas, ko uztver līdzi laikam traucošais īslaicīgās atmiņas «spilgtais punkts», uztver tieši vai netieši, ar kaut kādiem simboliem, atliekām, pēdām ... Tā ir mūsu «es» viskustīgākā, viselastīgākā daļa, kuru mēs apzināmies.

Šeit mēs sastopamies ar krietni izdaudzināto un diezgan apnicīgo jautājumu: vai mašīnai var būt apziņa? Vai mašīnai var būt tas, kas ir katram no mums, — subjektīvā pasaule?

.

4 nodaļa. DOMU MEDĪJOT

BET VAI CILVĒKS DOMĀ?

MAZGALVE MASA.

matemātika vēl nav viss.

TELEPĀTIJA VAI DEGVĪNS?

ACU KUSTĪBA — UN DZIRDES HALUCINĀCIJAS?

«PAŠRUNA».

«JOKDARI» STARPSIENA.

SMADZEŅU PROGNOŽU INSTITOTS. KATRAM GADĪJUMAM... IESMIETIES. PAREIZĀK PAR VESELAJIEM.

CERĪBU MĀKSLA.

«TRAKA DOMA».

VAI ĢĒNIJS IR ĀRPRĀTĪGAIS JEB VESELA SAPRĀTA APOLOĢIJA.

9 — Domu medījot

BET VAI CILVĒKS DOMĀ?

Nevaru atvairīt jautājumu, kā noris domāšana. Lai ko arī runātu, ko arī darītu, ko arī domātu, prātā viens un tas pats: «Kā noris domāšana ... kā noris ... kā...»

Uzklausot slimnieces sūdzības, es atcerējos, ka jau desmitajā klasē būtībā tā pati doma, varbūt ne tik uzmācīga, tomēr diezgan neatlaidīga, ietekmēja profesijas izvēli. Toreiz man likās, ka zinātnei tikai jāatšifrē — «kā», tikai «jānotver doma», un izzudīs cilvēku savstarpējā nesaprašanās.

Visi gribēs domāt pēc iespējas labāk. To mācīs no bērnības. Pieaugušajiem atvērs īslaicīgus domāšanas analfabētisma likvidācijas kursus. Ģenialitāte kļūs par likumu, bet kā izņēmums būs dažu pārģenialitāte.

Tagad liekas, ka šī neilgā jaunības utopija varēja rasties aiz krietni lielas neapjēgšanas. Starp citu, man vēl nav pilnīgas pārliecības, un droši vien tā nostiprināsies tikai ar gadiem, kaut gan arī par to es vēl šaubos.

Uzmācīgā vēlēšanās izzināt domas rašanās noslēpumu pārņēmusi cilvēku laikam gan kopš tiem laikiem, kad viņš apzinājās sevi domājam.

«Trīsuļojošo, drebošo domu, kas viegli ievainojama un grūti noturama, gudrais raida kā strēlnieks bultu...»

Kas šodien ir zināms par to, «kā ...»?

Kad es biju tajā vecumā, kurā rodas visvairāk jautājumu, mans vectēvs pastāvīgi atkārtoja, ka viens muļķis var vairāk jautāt nekā desmit gudro atbildēt. Es sāku just cieņu pret muļķiem.

Vai pats jautājums ir pamatots?

Vai var pilnīgi precīzi pateikt, ko nozīmē domāšana?

Sarežģītākais, augstākais, ar ko nodarbinātas mūsu smadzenes, — tas ir saprotams, bet kur ir robežas? Diezgan vienkārši pasacīt, kad mēs domājam, bet pamēģiniet noteikt, kad mēs nedomājam, ja miegā var atrisināt matemātikas uzdevumu, bet nomodā aizmirst savu vārdu! Kas var galvot, ka delfīns nedomā, pavadot kuģi cauri bīstamam jūras šaurumam, un kas var pasacīt, kad bērnam rodas pirmā doma? Vai var droši apgalvot, ka visumā nav augsti organizētu iedzīvotāju, kam Zemes ģēniji varētu noderēt par trulprātības etalonu. Vērīgi aplūkojot domāšanas robežas, redzam, ka tās nav precīzi nosakāmas. Tikpat grūti noteikt, kur beidzas siltums un sākas aukstums, ja kājām ejam no dienvidiem uz ziemeļiem.

Reiz mums bija interesanta saruna ar rakstnieku Gļebu Anfilovu.

— Visi diskutē par to, vai mašīna var domāt, — viņš teica. — Bet es jautāju: vai cilvēks var domāt? Un atbildu: cilvēks nedomā.

— Kā tad tā?

— Cilvēks tikai dzīvo. Cilvēks jūt. Bet mašīna domā viņa vieta.

— Kāda mašīna?

— Tā, kas atrodas smadzenēs.

Es vēl šobrīd nesaprotu, vai viņš runāja nopietni, tomēr pieļauju, ka Anfilovam savā ziņā ir taisnība.

Viss atkarīgs no tā, ko saprot ar jēdzienu «cilvēks».

Var teikt arī otrādi: «Cilvēks nejūt. Viņa vietā jūt smadzeņu mašīna. Cilvēks tikai domā ...»

Strīdi par to, vai mašīnas spēj un kādreiz spēs domāt, just, apzināties un radīt, turpināsies tik ilgi, līdz nebūs panākta galīga vienošanās — kas ir cilvēks, kas ir mašīna, kas ir apziņa, domāšana un tā tālāk. Bet nav tik vienkārši par to vienoties. Visi šie jēdzieni ir daudznozīmīgi, neprecīzi. Diskutētāji, paši to neapzinādamies, vienmēr operē ar dažādām jēdzienu nozīmēm un, sasituši šīs nozīmes ar pierēm kopā, brīnās, kas skan. Ja papūlas iedziļināties jēdzienos, parasti jāsecina, ka strīds, maigi izsakoties, nav lietderīgs.

Kas ir mašīna? Tas ir velosipēds, un tas ir «Ural-2». Tā ir lokomotīve, un tas ir tulkošanas automāts. Ikviena jēdziena robeža ir tur, kur novilkta pretstatījuma līnija. Mašīna, kas pati spēj kaut ko darīt, tiek pretstatīta vienkāršam pasīvam rīkam. Lāpsta vēl nav mašīna. Kaut kur starp lāpstu un pirmajām stellēm ir jēdziena «mašīna» apakšējā robeža. Daudz sarežģītāk noteikt augšējo robežu. Tā ir tur, kur jēdzienā «mašīna» ietverts zināms pretstatījums jēdzienam «cilvēks».

Mašīnai nav citu kritēriju kā vien: «Ko tā var darīt? Kas tajā notiek?» Un vēl: «Kā un no kāda materiāla tā izveidota?» Pēc šiem kritērijiem mēs starp mašīnu un cilvēku atrodam gan līdzību, gan atšķirību.

Kibernētiķiem pārmet, ka viņi cilvēkam piedēvē mašī-niskumu, un šis pārmetums daudzējādā ziņā ir pareizs. Starp cilvēku un jebkuru tagad pazīstamo komplicētāko mašīnu ir tik milzīga kvantitatīva atšķirība — sarežģītībā, — ka tas vien jau liek domāt par «kvantitātes pāreju kvalitātē». Pagaidām nav uzbūvēta pat tāda mašīna, ko pēc komplicētības varētu salīdzināt ar vienu vienīgu dzīvo šūnu. (Un cik to ir organismā?)

Bet vai tā būtu kļūda, ja teiktu, ka cilvēks ir īpaša, unikāli komplicēta bioloģiskā mašīna, precīzāk sakot, agregāts, kas sastāv no daudzām mašīnām, kuras katra par sevi nav pielīdzināmas cilvēkam? Mašīna ar milzīgu «brīvības pakāpju telpu» (ir tāds matemātikas jēdziens) — ar brīvības pakāpju telpu, kas paver plašumu neatkārtojamībai, neparedzamībai un pašattīstī-bai? Vai tā būtu kjūda, ja teiktu, ka cilvēks ir īpaša mašīna, kuras konstruktore bija evolūcija, bet noregulē-tāja bija un ir tai līdzīgo sabiedrība?

Nē, domājams, tā nebūs k|ūda. Nosacīti cilvēku var raksturot arī ar jēdzienu «mašīna». Tiesa, tas skan smagnēji, kaut kā vienkāršāk, siltāk un mierīgāk lietot veco terminoloģiju. Par «cilvēku-mašīnu» sāka runāt jau renesanses laikmetā, bet vēl tagad šis vārdu savienojums šokē dzirdi. Cilvēku pretstata mašīnai ne tikai viņa komplicētības dēļ, kas pagaidām mašīnai nav sasniedzama. Pretstatījumam īr arī cits, emocionālais pamats. Mašīna, tā sakot, ir nejūtīga, tā mehāniski dara

savu darbu, bet cilvēks nogurst, cieš, mīl, jūt līdzi, smejas, ir sašutis.

Piedodiet, vai gan visām šīm cilvēka īpašībām nav pavisam materiāls, fizioloģisks pirmcēlonis? Vai gan tie nav «konstruktora» un «noregulētāja» darba rezultāti (starp citu, ne jau vienmēr šis darbs ir veiksmīgs)? Nogurums, kaprīzums? Mehāniskajai mašīnai tas ir atliku likām, tikai mašīna to parāda savādāk; ja vien cilvēki vēlas, lai mašīnas labi strādātu, arī pret tām jāizturas ar līdzjūtību un mīlestību, kam ir īpašs izpausmes veids. Vārdi pagaidām tām ir pilnīgi lieki, bet iesnēiams, ka vēlāk arī tie būs vaiadzīgi. «Cilvēks nav mašīna!» vienā laidā atkārto cilvēki, atgādinot humānisma principus. Viņiem ir taisnība. Bet vai gan tāda pati nozīme nav apgalvojumam, ka cilvēks ir īpaša mašīna, kurai vairāk nekā visām pārējām vajadzīga līdzjūtība un mīlestība?

«Mašinizētais» priekšstats par cilvēku zinātnē ir auglīgs, io tas dod vienīgo cerību, ka izdosies izprast sarežģīto mehāniku, kas raksturīga materiālaiiem procesiem, kuri noris smadzenēs un veido psihi. Kibernētikai ir visas tiesības bioloģiskās sistēmas un tai skaitā cilvēku aplūkot kā īpašas klases automātus, kā bioloģiskās mašīnas. Turklāt nav aizmirsta kvalitatīvā atšķirība un ir ievēroti dzīvības automātikas sevišķie principi. Šāds cilvēka «mašinizējums» nozīmē cēlonisku, materiālistisku pieeju un nebūt neaizvaino. Patiesi: sauc kaut vai par podu, tikai krāsnī neliec. Smadzeņu mašīnas bojājumus redz arī psihiatrs, un viņam sevišķi nepieciešams «mašinizēto» pieeju cilvēkam savienot ar cilvēcisko, personisko pieeju. Viens otru neizslēdz, bet, pilnīgi pretēji, papildina.

Noskaidrojuši jēdzienu «mašīna» un «cilvēks» savstarpējo sakarību, mēs nonākam pie secinājuma, ka jautājums: kas tad domā, mašīna vai cilvēks? — ir tiešām aplams. Atrisinās arī jautājums, ar kuru beidzās iepriek-šēiā nodaļa: vai mašīnai var būt tas, ko sauc par «sub-jektīvuma īpašību»? Vai var būt mašinizēts «es», maši-nizēta «personība»?

Atbilde: jā. Un ja nē, tad jāatzīst nemateriālas dvēseles esamība.

«Es» ir zināma organizācija, tās iekšējā arhitektūra. Var vai nu novērot šo «es», sazināties ar viņu, vai ari pats būt par viņu. Trešās iespējas nav.

«Vienīgais veids, kā pārliecināties par to, ka mašīna var domāt, — pašam kļūt par mašīnu un aptvert savas domāšanas procesu,» saka profesors Tjurings. «... No šā viedokļa raugoties, gluži tāpat izrādīsies, ka vienīgais veids, kā pārliecināties par to, vai konkrētais cilvēks patiešām domā, — kļūt tieši par šo cilvēku ...»

Pamatoti vārdi. Svešā subjektīvajā nevar iekļūt tieši, taisnā ceļā. Tāpēc jau tas ir subjektīvais. Vai atceraties? Tas ir laikam līdzi traucošais, uzmanības apgaismotais atmiņas «spilgtais punkts». Psihopatoloģija, ja sarauts atmiņas kontinuums, cilvēks attieksmē pret sevi var nonākt tai pašā stāvoklī, kādā viņš ir attieksmē pret citu personu. Viņš nezina, kas bija «tur», «iekšiene» (viņa pašā), kāda laika posmā. Bet kaut kas bija, jo viņš taču domāja, runaja. Tas ir «pazudis», cilvēks par to uzzina tikai no ārpuses, no citiem cilvēkiem, kas novēroja viņa izturēšanos. Tieši tādos gadījumos var runāt par «personības divējādošanos».

Par citu cilvēku psihes subjektīvo pusi katrs no mums spriež netieši, izmantojot visus sazināšanās līdzekļus un citu izturēšanos salīdzinot ar savu objektīvo pasauli. Tieši tāpat mēs spriežam par dzīvnieku psihes subjektīvo pusi. Lai spriestu par to, vai mūsu priekšā ir dzīvais vai nedzīvais, subjekts vai objekts, «viņš» vai «tas», mēs izmantojam tikai ārējās pazīmes. Cilvēka apziņai bija jānoiet garš ceļš, iekams tā diezgan skaidri izprata šīs pazīmes. Senais persiešu valdnieks, kas pavēlēja ar pletnēm izpērt jūru, acīmredzot iedomājās, ka jūra tad dabūs ciest. Redzams, šis valdnieks vel īsti neuztvēra starpību starp nedzīvo un dzīvo un šai ziņā nebija necik tālu aizgājis no mūsu četrkājainajiem brāļiem. Ja suns riedams dzenas pakaļ automobilim, vai neliekas, ka viņš mašīnu uzskata par dzīvu būtni?

Pie manis dzīvoja kaķis, kuram bija savāda attieksme pret bārdas skujamo aparātu. Kad es to iedarbināju, kaķis šņāca, sprauslāja un kāpās atpakaļ, viņam ilgu laiku bija sabojāts garastāvoklis. Pēdīgi^ kādā jaukā dienā kaķis iedrošinājās vairākas reizes kārtīgi uzdot

ar ķepu dūcošajam radījumam un, pārliecinājies, ka tam nav nekādu agresīvu nodomu, sāka lepni to ignorēt.

Ja cilvēks sevi pilnīgi izpratīs un ja viņam būs atbilstoša tehnika — kas gan, izņemot paša nevēlēšanos, viņu traucēs radīt mašīnu, kura atveido itin visu cilvēcisko? Tas būs mākslīgs saprāts, tās būs mākslīgas jūtas un mākslīga apziņa. Vai cilvēks, dzemdējot bērnus un audzinot viņus, nerada arvien jaunas «mašīnas», kam ir apziņa, domāšana un «subjektīvuma īpašība», un, starp citu, vai vienmēr iznāk tā, kā gribētos? Ja šāda mašīna, kas imitē cilvēku, tiks radīta mākslīgi, vai varēs noliegt tās «subjektīvuma īpašību» tikai tāpēc, ka tā iztiek bez nukleīnskābēm un olbaltumvielām? Un ja šai mašīnai vēl būs cilvēka āriene un neviens, izņemot radītāju, nezinās tās ķīmisko sastāvu? (Šādu situāciju |oti dzīvi iztēlojās un dziļi izstrādāja Karels Capeks.) Ja robots pseidocilvēks izies uz ielas un sāks uzvesties kā huligāns, nav nekādu šaubu, ka viņš ar vajadzīgo centību nopelnīs 15 diennaktis. Cits jautājums, vai mašīna varēs būt un, galvenais, vai tai ir jābūt intelektuāli pārākai par savu radītāju. Bet par to runāsim citā vietā.

Tātad diezin vai ir vērts noņemties ar jautājumu, kas ir domāšana un kas nav domāšana.

Ja mēs jautājam, kā cilvēks domā, mūs interesē viss, kas notiek viņa smadzenēs, un loti plaši. Pat māka ieraidīt bumbu vārtos atkarīga ne tikai no kājām vien.

MAZGALVE MASA

... Kādā Maskavas klīnikas bibliotēkā nelielā stikla skapītī stāv skelets. Stāv vairāk nekā pusgadsimtu. To rāda studentiem pirmajā psihiatrijas nodarbībā. No pirmā acu uzmetiena tas liekas parasts cilvēka skelets, pēc tā proporcijām un sīkajiem kauliem var noprast, ka šāds skelets bijis neliela auguma sievietei. Bet, pievēršot uzmanību galvaskausam, pārsteidz tā smadzeņu daļas neproporcionāli mazie izmēri. Cilvēka raksturīgajai, parasto izmēru sejas daļai it. kā pielikta klāt pērtiķa galvaskausa velve. Šādā galvaskausā var ietilpt tikai cilvēka smadzenes, kurām nav augšējās daļas, pirmām kārtām pieres daivu.

Viņa dzīvoja sešdesmit piecus gadus, deviņpadsmit gadus ilgāk nekā cilvēks, kas rūpējās par viņu vairāk nekā citi, pazina viņu labāk nekā citi. Viņa dzīvoja daudz ilgāk nekā cilvēks, kas, novērojis dīvaino radījumu, kura smadzeņu pieres daivas bija palikušas dīgļa stāvoklī, atstāja zinātnei apbrīnojami precīzu un dziju psihes analīzi.

Mazgalves Mašas pētnieks bija Sergejs Korsakovs.

Viņš vairākus gadus uzmanīgi novēroja Māšu.

Maša bija labsirdīga, tīrīga. 1887._ gadā viņu no laukiem atveda uz klīniku kopā ar vecāko māsu Katerīnu, kura arī bija mazgalve. Katerjna drīz vien nomira, bet Maša palika klīnikā. Viņa bija iemantojusi personāla simpātijas, viņu mīlēja ārsti un studenti. Pat visniknākie slimnieki reti kad aizskāra viņu. Augas dienas viņa klaiņoja pa palātām, pa gaiteni vai dārzu, kaut ko murmināja, smējās, izdarīja dažādas kustības un pat sarežģītas darbības, kas no pirmā acu uzmetiena šķita saprātīgas. Bet, uzmanīgi pavērojot Māšu, varēja pārliecināties, ka visi viņas vārdi un darbības ir vienkāršs mehānisks atdarinājums. Viņa atkārtoja vai nu to, ko redzēja un dzirdēja šajā brīdī, vai arī to, ko bija redzējusi un dzirdējusi kādreiz senāk. Staigājot pa klīnikas dārzu, viņa varēja pieiet pie kādas palātas loga, pieklaudzināt un teikt: «Kristus vārdā, ziedojiet...» — acīmredzot viņa atkārtoja to, kas viņai kādreiz bija iemācīts uz laukiem. Pie galda sēžot, viņa varēja izdarīt kustības, kas precīzi imitēja šūšanu vai dambretes spēli, — to viņa bija redzējusi telpās, kur citi slimnieki veica ārstniecisko darbu vai izklaidējās. (Droši vien atbalss mehānisms viņai bija labi attīstīts un darbojās klaji.)

Mašai bija laba mehāniskā atmiņa. Taču viņas darbības nebija mērķtiecīgas, tām nebija gandrīz nekādas jēgas, organizācijas. Viss, ko viņa darīja, visas sarežģītās frāzes, ko viņa pavisam skaidri izrunāja, savienojās tīri mehāniskā saistījumā, lielākoties nejauši. Viņa varēja izpildīt vienkāršākos uzdevumus un pavēles, reaģējot uz enerģisku mīmiku un intonācijām vai uz pavēles mehānisko, nevis apjēdzamo sakaru ar kādu darbību. Tikai reizi viņas darbībās un vārdos iznaudās kaut kas līdzīgs mērķtiecībai. Tas notika, kad Korsa-kovam nācās Masu ilgi aizturēt pētnieciskajā laboratorijā. Viņa nezin kāpēc kļuva nemierīga, sāka meklēt izeju, piegāja pie durvīm, mēģināja tās atvērt, bet nevarēja. Pavisam satraukta viņa pienāca klāt Korsako-vam un pateica vienīgo frāzi, kuru, kā zinātnieks vēlāk rakstīja savā darbā, varēja uzskatīt par saprātīgu. Masa sacīja: «Tētiņ, izlaid ...»

Masai nebija tā, ko Korsakovs nosauca par prāta virzītāju spēku. Šis spēks, pēc viņa uzskatiem, speciāli nodrošina cilvēcisko psihes īpašību — jēdzienu izveidošanos, smadzenēs saņemto signālu un savu darbību saprātīgu apvienošanu. T:oši šeit Korsakovs saskatīja domāšanas darbu. Viņš secināja, ka Mašai bija attīstītas visas cilvēka psihes raksturīgās īpašības, izņemot vienu, pašu sarežģītāko, izšķīrēji cilvēcisko — spēju domāt. Par prāta virzītāja spēka rīku, domāšanas fizioloģisko aparātu Korsakovs uzskatīja garozas pieres daivas, kas Mašai bija pavisam neattīstītas.

Patiešām, pieres daivu varena attīstība ir visizcilākā cilvēku smadzeņu īpatnība. Pieres daivu darbs saista vienkop visus procesus smadzenēs. Ja pieres daivas nav attīstītas vai ir stipri bojātas, darbības zaudē augstāko mērķtiecību, augstāko plānu. Jo vairāk prāta, saprašanas prasa darbs, jo vairāk tam vajadzīgas pieres daivas.

Pat pērtiķi un suņi, kam bojātas pieres daivas vai traucēti to sakari ar citām daļām, zaudē izturēšanās plānveidīgumu, stratēģiskumu, uz kuru tie ir spējīgi.

Turpretī cilvēks, kam no dzimšanas ir stipri neattīstītas pieres daivas, izturas vēl nemērķtiecīgāk, vēl ne-plānveidīgāk par pērtiķi vai suni, kaut arī var saglabāties tikai cilvēkam raksturīgās psihes īpašības, piemēram, valoda. Mašai līdzīgu mazgalvju izturēšanās reizēm pārsteidzoši atgādina pērtiķu izturēšanos. Daži mazgalvji apveltīti ar neparastu spēku, izveicību, viņi apbrīnojami viegli rāpjas pa kokiem. Tomēr atšķirībā no pērtiķiem šīs mazgalvju darbības ir pavisam nesaprātīgas, tās nav pakļautas praktiskajiem mērķiem, kādi ir pērtiķiem; nav ne miņas ari no pērtiķiem raksturīgas amizantās attapības. Tas nozīmē, ka cilvēkam smadzeņu augstākie centri uzņēmušies funkcijas, ko dzīvniekiem izpilda zemāki centri. Cilvēka psihes būtisk> mehānismi it kā pārvietojušies augšpusē, un cilvēka lielās smadzenes, milzīgās pieres daivas nav greznība, bet gan dzīves nepieciešamība.

Domāšanā, kā liecina pat piemērs ar Māšu (epizode «tētiņ, izlaid»), sevišķi svarīgi ir pieres daivu sakari ar zemgarozu, ar «ierosas sistēmām», ar «paradīzi» un «pekli», ar smadzeņu daļām, kur veidojas dziņas. Pieres un zemgarozas mehānismu darbs šīs dziņas acīmredzot pārvērš par nodomiem, darbības programmām. Ķirurģiskā iejaukšanās pieres un zemgarozas sakaros dažreiz palīdz garīgi slimajiem, kam dziņas un nodomi sevišķi rupji izkropļoti; parasti šādiem slimniekiem stipri’ traucēta gan domāšana, gan mērķtiecīga rīcība.

Iespējams, ka pieres un zemgarozas mehānismu smalkajos traucējumos slēpjas dažu šizofrēnisku stāvokļu sākotne. «Pieres» slimnieki dažkārt izturas gandrīz tāpat kā tie, kam ir šizofrēnijas zināmas formas. Tas mēdz l3ūt tieši tajos gadījumos, kad pieres daivu bojājumi ir pavisam nelieli. Šādiem slimniekiem ir traucēta situācijas smalkā sajūta. Viņiem grūti vienlaikus ievērot daudzus apstākļus un daudzus rīcības motīvus un sevišķi grūti ievērot un paredzēt citu cilvēku reakciju uz viņu izturēšanos. Tāpat kā daudzos gadījumos, kas saistās ar šizofrēniju, arī tad, ja ir nelieli pieres daivu bojājumi, tiek traucēta iniciatīva: tā vai nu kļūst vājāka, vai ari ir pārāk asa, vienpusīga, nevadāma.

Cilvēka pieres daivu garoza — «zīdītāju smadzeņu ārkārtējais pielikums», kā teica Pavlovs — acīmredzot ir aparāts, kas koordinē visu citu smadzeņu daļu darbu vissarežģītākajos, viscilvēciskākajos darbības veidos. Pieres" garoza ir domāšanas organizatore. Un tomēr, kā to atzina arī Korsakovs, domāšanu nedrīkst «piesaistīt» nevienai smadzeņu daļai. Lai cik svarīgas domāšanā būtu «pašas cilvēciskākās» pieres daivas, tās vienas pašas, bez citām daļām, ir kā diriģents bez orķestra, kā plānu daļa bez izpildu komitejas un statistikas pārvaldes. Domāšana ir visu smadzeņu, visas psihes darbs kopuma. Tas galvenais anatomiskais pamats — ne tik daudz smadzeņu audu pārpilnība, cik smadzeņu iekšējo sakaru bagātība. Droši vien tāpēc pat ļoti lieli pieres daivu bojājumi dažreiz nerada nopietnus domāšanas traucējumus. Un otrādi...

MATEMĀTIKA VEL NAV VISS

«Slimnieks uzbudināts protestē pret piespiedu ārstēšanu slimnīcā, kur viņu ieveda pēc tam, kad viņš bija mēģinājis pārslēgt pārmiju, lai nolaistu vilcienu no sliedēm. Savu rīcību viņš motivē ar vēlēšanos pārbaudīt kustības likumus. Nodaļā viņš ir te korekts, te agresīvs (vienmēr kādu cēloņu ietekmē, kurus viņš motivē savdabīgi), cinisks, uzbāzīgs; staigā ar sainīti, kurā ir vecu žurnālu lapas un citas drazas; gandrīz vienmēr operē ar pārgudri sarkastiskiem alegoriskiem vārdiņiem un izteicieniem. Labs matemātiķis un šahists, izcils pedagogs. Pēc gada izrakstījās no slimnīcas un atsāka strādāt. Kopš bērnības ar zināmām dīvainībām un dažkārt neparastiem spriedumiem, stūrgalvīgs, neatlaidīgs. Daudzas reizes gulējis psihiatriskajās slimnīcās, vienmēr sakarā ar kādiem ekscesiem vai pēc uzbudinājuma. Slimnīcās atradies no dažiem mēnešiem līdz gadam vai diviem gadiem.»

Kad šis slimnieks pusmūža gados nomira ar infarktu, ārsti sekcijā ieraudzīja normālas, lielas smadzenes. Nebija nekādu redzamu bojājumu, nekādu smadzeņu vielas defektu. Lieliski attīstītajās pieres daivās bija daudz rievu un kroku.

Vērojot šādus gadījumus, tu ar cerībām pievērsies neirofizioloģijai — tā, tikai tā varbūt galu galā paskaidros, kas notiek ar garīgi slimu cilvēku domāšanu. Sī slimnieka domāšanas mehānismos, bez šaubām, bija norisinājušās kādas fizioloģiskas pārmaiņas.

Bet ka lai izskaidro to, ka viņš joprojām bija labs matemātiķis un pat izcils pedagogs?

Kas bija mainījies smadzenēs?

Acīmredzot šim slimniekam pietiekami stiprais domāšanas aparāts nebija bojāts. Domāšana izkropļojās, bet netika sagrauta. Slimības saasināšanās periodos mai-

mjas vienīgi tās darba virziens. Ja uzskata, ka šim slimniekam radās fizioloģiski traucējumi smadzeņu darbā, tad jāatzlst, ka smadzenēs ir kāds īpašs fizioloģiskais aparāts, kas ietekmē tieši domāšanas virzienu. Kas tas ir par aparātu, kura bojājumi «ārpusē», pēc izturēšanās spriežot, ir tik rupji un tai pašā laikā tik vienpusīgi, nepastāvīgi, bet «iekšpusē», pēc smadzeņu anatomijas spriežot, tik smalki, netverami?

«Sarunas gaitā jūs gribat kaut ko atcerēties. Lai kā jūs pūlaties, tas jums neizdodas. Un tomēr jūs sakāt: «Pagaidiet, es tūlīt atcerēšos,» un turpināt sarunu. Pēkšņi, pēc dažām minūtēm, tas, ko jūs centāties atcerēties, jums negaidot ienāk prātā, it kā tas būtu iepriekš sagatavots un izsūtāmā atnests vīstoklis vai izlikts bērns, kas grozā atstāts pie jūsu apziņas sliekšņa. Kā tas notika, mēs nezinām. Jādomā, ka apziņa strādāja, taustīdama un meklēdama atbildi tumsā, jo pats no sevis tas nevarēja notikt. Tomēr visu šo laiku mūsu apziņa, kā mums šķita, bija aizņemta ar citām domām ... Jo vairāk mēs pētījam domāšanas procesu, jo vairāk pārliecināmies, ka šis process lielā mērā saistīts ar smadzeņu automātisko, neapzināto aktivitāti. Idejas un priekšstati mūsu apziņā ir tikai akmeņi, pa kuriem mēs gribam pāriet strautu ...»

Tā par veselo cilvēku domāšanu jau 1871. gadā rakstīja amerikāņu psihologs Holmss. Līdz pēdējam laikam priekšstatos par normālas domāšanas mehānismiem, šķiet, nekas būtiskai jauns nav radies, izņemot

dažus terminoloģijas atjaunojumus. Ari tagad uzskata, ka galvenais domāšanas darbs noris automātiski, zemapziņas līmenī, citiem vārdiem sakot, neietilpst pašat-skaitē, bet apziņā nonāk tikai atsevišķi, gatavi šā darba rezultāti. «Strautu» pāriet loģika, «akmeņus» rada intuīcija, kas no apziņas nonirst zemapziņā un atkal iznirst apziņā. Dažkārt tā vien liekas, ka smadzenēs, zemapziņā slēpjas kāda skaitļojamā mašīna. Skaitīšanas fenomeni parāda smadzeņu automātikas brīnumus: tie reizina un dala fantastiskus skaitļus, nemaz nesaprazdami, kā tas viņiem izdodas.

— Izdodas ... tur kaut kas rēķina — un viss ... zinu, ka tā, bet kāpēc, to nevaru paskaidrot... Varat pārbaudīt — viss ir pareizi...

Jāatzīmē, ka vairums skaitīšanas fenomenu ir psihiski slimi vai garīgi neattīstīti cilvēki (vairums, bet ne visi; starp viņiem, kas no pārējiem viedokļiem likās gluži parasti cilvēki, bija arī ģeniāli matemātiķi, piemēram, Gauss). Dažiem psihiski slimiem bērniem, daudz retāk — pieaugušajiem, piemīt dīvaina spēja momentāni pateikt, kāda nedēļas diena bija vai bus tāda un tāda gada tāds un tāds datums pirms vai pēc vairākiem gadiem. Kā viņiem tas izdodas, neviens nezina un vispirms, protams, viņi paši ne. Kaut kas smadzenēs tiek iedarbināts, un rodas gatava atbilde.

Patiešām, zemapziņa spēj darīt brīnumus: Mendeļe-jevam tā miegā «atklāja» periodiskās sistēmas tabulu, Kekulē — benzola formulu, Čaikovskim dāvāja ģeniālo Pirmo koncertu... Doma atnāca... Doma aizgāja... Doma — apbrīnojami patvaļīga un kaprīza būtne! Tiklīdz tu izmisumā aizej prom no galda — aizķērusies, sasodītā! — un, piegājis pie spoguļa, sāc sukāties, vairs nedomādams par darbu, bet par pusdienām, tā izlec no stūra kā bērns, kas priecājas, ka viņu nav varējuši atrast, un atkal velk tevi pie galda spēlēt paslēpes!

TELEPĀTIJA VAI DEGVĪNS?

No mūsu nomoda laika 70 procenti tā vai citādi saistīti ar valodu. 45 procentus no šā laika mēs klausāmies, 30 — skaļi runājam, 10 — lasām, 9 procentus — rakstām. (Par spīti izplatītajam uzskatam vīrieši pļāpājot izšķiež daudz vairāk laika nekā sievietes.)

Vidējais runas ātrums — 125 vārdi minūtē .. . Vidējais vārdiskais domāšanas ātrums — 400 vārdu minūte. Kāpēc domāšana apsteidz runu? Viegli uzminēt: tāpēc, ka domāšana izmanto īpašu runu, iekšējo runu.

Ņemot vērā arī šo iekšējo runu, iznāk, ka mēs runājam gandrīz visus simt procentus mūsu nomoda laika.

Pārdomās nogrimis cilvēks klusi kustina lūpas. Sevišķi viegli tas pamanāms, skatoties uz bērniem, sirmgalvjiem vai cilvēkiem, kas ļoti spraigi, saspringti domā. Tā ir iekšējā runa, runa sevī, kura tādos gadījumos nav vairs gluži sevī, nav gluži iekšējā.

Kas tad ir iekšējā runa?

Biostrāvu pieraksti ar īpašiem aparātiem — elektro-miogrāfiem parādīja, ka iekšējās runas laikā apslēpti darbojas tie paši muskuļi, kas ārējās runas laikā: balsenes, lūpu, mēles, diafragmas un aukslēju muskuļi. Tomēr skaņas nerodas, jo šis muskuļu darbs ir pārāk vājš, smalks, filigrāns. Apslēpti izrunā ne vārdus un pat ne vārdu fragmentus, bet to muskulārās «daļiņas». Runa it kā saraucas. Tas tad arī dod laika ietaupījumu. Viena vārda viena «daļiņa» var būt veselas frāzes «vis-pārinātājs simbols». Impulsi no runas muskuļiem atgriežas runas centros. Šeit acīmredzot tie saistās ar atmiņas sistēmu.

Klausoties kāda cilvēka runu, mēs tai pašā brīdī ļoti koncentrēti, pašiem nemanot, to atkārtojam «pie sevis», proti, dzirdēto runu pārvēršam iekšējā runā un tādejādi to ievadām īslaicīgajā atmiņā. Atbalss mehānisms (hipotētiskais) runu ātri «ieraksta». Kāda daļa no sākotnējā ieraksta pāries ilgstošajā atmiņā. Ja_ gatavojamies kaut ko teikt, arī tad mēs vispirms ieslēdzam iekšējo runu. Iekams frāze vai vārds tiek izrunāti, tie ietveras īslaicīgajā jeb «operatīvajā» atmiņā, kas saistīta ar iekšējo runu. Arī tas notiek zibenīgi, mums nemanot. Tas, ko mēs pasakām skaļi, jau ir runas iepriekšēja iekšējā modeļa «izlaidums».

Runas centri atrodas smadzeņu garozā, pieres, paura un deniņu daivu saskares vietā, bet daļa piekļaujas pakauša redzes centriem. Sis izvietojums vien jau liecina daudz ko. Tuvumā ir pieres daivas — smadzeņu «diriģents», darbības programmu galvenais koordinē-tājs. Paura daivās atrodas augstākie kustību mehānismi, bet deniņu daivās — dzirdes centri un bez tam — ļoti svarīgi! — mehānismi, kas nodrošina atmiņas pēdu virzību pa laika asi, no īslaicīgās atmiņas ilgstošajā. Saikne ar redzes centriem acīmredzot nodrošina rakstību.

Kaimiņattiecības, kas uzliek lielus pienākumus, patiešām dzīva vieta.

Valoda un domāšana. Kas gan noliegs, ka tās ir savstarpēji saistītas? Jo cilvēce tālāk attīstās un jo cilvēkiem vairāk jārunā, jādomā, jāsazinās, jo smadzeņu runas mehānismam ir lielāka slodze. Vai kāds brīnums, ja tas ir tik vārīgs, ka psihiatriem tik bieži nākas saskarties ar dzirdes, vārdu halucinācijām, bet tās tik bieži saistītas ar domāšanas traucējumiem?

Halucināciju laikā iekšējā runa neparasti pastiprinās. Slimnieks klusē, bet pastiprinātās biostrāvas ne mirkli neatslābst. Pēc iekšējās runas biostrāvām viegli var noteikt garīgi slimā halucinācijas, pat ja viņš tās slēpj. (Protams, ne jau halucināciju saturu, bet tikai to, ka tās ir.) Acīmredzot dzirdes halucināciju laikā slimnieks dzird pats sevi, savu iekšējo runu, kuras vadāmība ir traucēta. Bet slimniekam grūti, varbūt pat neiespējami noticēt, ka viņš dzird pats sevi, un tas droši vien ir tieši tāpēc, ka iekšējā runa intīmi saistīta ar pašu domāšanas procesu.

«Es dzirdu balsis, tāpēc ka es tās dzirdu; kā tas notiek, es nezinu, bet es tās uztveru tikpat skaidri kā jūsu balsi; ja man jātic jūsu vārdiem, tad atļaujiet man ticēt arī vārdiem, ko es dzirdu, jo es vienlīdz sajūtu kā vienus, tā otrus,» kāds slimnieks teica savam ārstam.

Kādu vakaru, trešajā dienā pēc svētkiem, kas, protams, pagāja, pamatīgi iedzerot, jauns inženieris izdzirdēja: «Tava sieva ir tāda un tāda... Dzērājs... Lupata... Staigā ar ragiem... Tāds un tāds... Tevi vajag pakārt... Darbā izskatīs tavu lietu ...» Vārdu sakot, halucināciju fabula bija diezgan banāla: draudu un atmaskojuma motīvi skan gandrīz visās pasaules «balsīs». Viņš nevarēja saprast, no kurienes tās nāk, vai no sienas, no kaimiņiem, vai rodas viņa paša

Pieņemšanā viņš man apgalvoja, ka pats savā dzīvē nupat’esot pārliecinājies par telepātijas esamību. Viņš cieši ticēja, ka telepātiski viņu šantažē kaimiņi, ar kuriem viņš neilgi pirms tam dzērumā bija sastrīdējies.

galva ... Bet tās bija kaimiņu «balsis»! Viņš tās pazina!

— Doktor, tik un tā jūs mani nepārliecināsit. Gribat, es tūlīt, šai pašā brīdī, sadzirdēšu, ko viņi saka? Esmu jau iemācījies atslēgt smadzenes no viņiem, bet kurā katrā laikā varu viņus sadzirdēt.

— Pamēģiniet.

Es redzēju, ka apklusis viņš ar sasprindzinātu, koncentrētu izteiksmi sāka savādi kustināt acis. Viņš pagrieza acs ābolus uz augšu un uz sāniem, paturēdams tos šajā stāvoklī.

145

10 — Domu medījot

— Klau ... Dzirdu ... Bet pašlaik neskaidri... Kad es runāju ar jums, viņi apklust... Jūs protat hipnotizēt?

— Ko viņi saka?

— Nelietis ... (Acu kustība.)' Trakais ... (Acu kustība.) Ticis trako mājā ...

— Tātad viņi zina, kur jūs esat?

— Zina, zina.

— Kā viņi to uzzināja?

— Ar telepātijas palīdzību ...

— Bet kāpēc jūs kustināt acis?

— Es nekustinu. Es tikai noskaņojos uz viļņiem.

— Jums ir dzirdes maldi, halucinācijas. Tur vainīgs šņabis, ar telepātiju tam nav nekāda sakara.

— Jūs mani nepārliecināsit, jo es to sajūtu. Saprotiet, sajūtu! Dzirdu! Neticu, ka tās būtu halucinācijas.

— Ja pēc ārstēšanās viss aprimsies, vai tad jūs man ticēsit?

— Ticēšu ... Bet es zinu, ka tas nenotiks.

Četras piecas dienas pēc aminazīna lietošanas viņš man zvērēja, ka tagad «ne pilītes neņems mutē...». Par telepātiju mēs vairs nerunājām. Atceros, trešajā ārstēšanās dienā iestājās lūzuma moments, «balsis» pieklusa, viņš jau bija gandrīz ar mieru man piekrist, ka tā ir slimība. Bet, vērīgi ieklausoties, tikpat savādi kustinot acis, tiesa, tagad ļoti intensīvi un vairākkārt, viņam tomēr izdevās «uztvert» balsis. Tās skanēja pavisam vāji, kā tāla atbalss.

ACU KUSTĪBA — UN DZIRDES HALUCINĀCIJAS?

Kā lai iztēlojas šā sakara smadzeņu mehānismu? Dzirdes halucinācijas ir iekšējās runas automātismu «atsegums». Bet varbūt iekšējā runa ir tikai v:ons no iekšējās kustības daudzajiem paveidiem, ko domāšana izmanto vienā laikā un dažādos savienojumos?

Kurlmēmo domāšanas loģika neatšķiras no parasto cilvēku domāšanas loģikas. Kurlmēmie var sasniegt augstu intelekta līmeni. Viņu valoda ir žestu valoda, un tikai. Kurlmēmie uztver teikto, ja redz, ko tiem saka.

Viņi var iemācīties saprast arī skaņu valodu, nolasot to no lūpām, un paši var runāt, bet savu runu viņi koordinē ar vibrācijas un muskuļu sajūtu, nevis ar dzirdi. Ari kurlmēmo domāšana acīmredzot izmanto iekšējo runu, tikai tā nav muskuļu un dzirdes, bet gan muskuļu un redzes runa. Es ilgu laiku dzīvoju netālu no kurlmēmo skolas un bieži braucu ar viņiem kopā metro. Parasti viņi turas vairāki kopā un dzīvi, neskanīgi sarunājas ar žestiem. Reizumis pārējie izkāpa un kāds no viņiem brauca tālāk viens. Es novēroju, ka kurlmēmais, savās domās iegrimis, savādi kustina rokas, pavisam citādi nekā pārdomu brīžos dažkārt to dara parastie cilvēki. ļ

Ja cilvēku lūgtu padomāt, ar kuru roku viņš pacels priekšmetu — ar labo vai kreiso, muskuļu biostrāvas, ko pieraksta elektromiogrāfs, parādīs, ar kuru roku viņš domās veic darbību.

Ja pārbaudāmais grasās pastiept roku, tad, iekams roka pakustēsies, aparāts parādīs iepriekšējās «noska-ņotības» biostrāvas. Šīs biostrāvas rāda iekšējās «no-skaņotības» kustību. Ja lūgtu pārbaudāmo ar aizvērtām acīm atcerēties kādu gleznu, seju, pozīciju šahā vai skatu izrādē, mēs redzētu acu muskuļu biostrāvu rosību. Var domāt, ka šīs biostrāvas līdzīgi iekšējās runas biostrāvām signalizē par muskulārām daļiņam, kas saistītas ar sarežģītām kustībām, kuras kādreiz izdarījusi acs, uztverot gleznu, seju vai pozīciju. Šīs daļiņas acīmredzot atdzīvina citas, kas ierakstītas atmiņa. Bet varbūt otrādi: to, kas atausis atmiņā, atdzīvinājušas acu muskuļu kustības?

Cilvēki, mēģinādami kaut ko atcerēties, groza acis, pavērš tās uz augšu vai uz sāniem, skatās griestos, it kā tur varētu atrast palīdzību. Varbūt tā ir atmiņa un domāšana, kas meklē palīdzību, tikai ne griestos, bet gan smadzenēs, starp citām atmiņas pēdām, tāpat kā mans slimnieks ar acu kustībām izsauca «balsis»?

Elektromiogrāfi apstiprināja Sečenova minējumu, ka ikviena doma ir apslēpta, aizturēta muskuļu kustība. Var teikt, ka mēs domājam ar visu savu ķermeni, un visa kustību sistēma (ne tikai runas sistēma) tiek izmantota domāšanai. Šā smalkā darba lauvas tiesa tiek veikta, mums pašiem nemanot.

/

«PAŠRUNA»

Apbrīnojami pastāvīga parādība psihiatrijā ir dzirdes maldi, un ne tikai tie, bet arī domas, paša vārdi, ko pasaka ska 1 i, visi pārdzīvojumi liekas «taisīti», kāda cita uztiepti. Kāds it kā ieliek galvā sajūtas, «balsis», rēgus. Slimnieks skaidri jūt, ka tas, kas notiek viņa galvā, ir svešs viņa personiskajam «es». «Jābūt taču kādam, kam tas pieder! Jābūt kaut kādam cēlonim! Un kas cits to var izdarīt, ja ne sveši cilvēki?» — tāda ir izskaidrojuma «dabiskā» loģika slimības laikā (agrākajos laikos figurēja ļaunais gars, kas apsēdis cilvēku).

Psihiatri šīs parādības sauc par psihiskajiem automātismiem.

Psihiskos automātismus pirmais aprakstījis krievu psihiatrs Kandinskis, pazīstamā mākslinieka brālis. Viņš pats pārdzīvoja stāvokli, kas bija saistīts ar psihiskajiem automātismiem, un diezgan lielu daļu viņa darbā aizņem pašnovērojumu materiāls.

«Reiz, slimībai saasinoties, D. pēkšņi sajuta, ka viņa domas joņo neparasti ātri, nemaz nepakļaujas viņa gribai un ka tām pat nav gandrīz nekāda loģiskā sakara; viņa tiešā sajūta bija tāda, ka it kā no ārpuses kāds svešs spēks lielā ātrumā dzen viņam galvā šīs domas. Protams, tas tika uzskatīts par vienu no slepeno ienaidnieku paņēmieniem, un pats par sevi šis paņēmiens sevišķi nepārsteidza slimnieku, jo ar viņu jau agrāk bija noticis kaut kas līdzīgs. Te pēkšņi D. jūt, ka mēle sāk darboties ne tikai neatkarīgi no viņa gribas, bet pat pretēji tai, skaļi un turklāt ļoti ātri izpļāpājot to, ko nekādi nedrīkstētu teikt. Pirmajā brīdī slimnieku pārsteidza un izbiedēja tikai pati neparastā parādība: tas vien jau ir diezgan nepatīkami, ka pēkšņi pavisam noteikti tu sevī sajūti uzvilktu lelli. Bet, apjēdzot, ko bija sākusi pļāpāt viņa mēle, slimnieku pārņēma vēl lielākas šausmas, jo izrādījās, ka viņš, D., atklāti atzinies smagos valsts noziegumos, starp citu, piedēvēdams sev nodomus, kādi viņam nekad nav bijuši. Tomēr griba nespēja savaldīt mēli, kas negaidot bija ieguvusi autonomiju, un, tā kā vajadzēja kaut kādā veidā izgrozīties, lai apkārtējie neko nedzirdētu, D. steigšus aizgāja uz tualetes telpu, kur par laimi tobrīd neviena nebija... un tur pārlaida nevilšās pļāpības paroksismu, cenzdamies runāt vismaz klusāk. Tā nebija runāšana, bet drīzāk gan mašinizēta pļāpāšana, kaut kas līdzīgs modinātāja tarkšķēšanai, kurš pēkšņi sāk zvanīt un akli darboj-as tik ilgi, līdz iztek atspere.

Pēc dažām dienām atkārtojās tā pati gribai nepakļautā runāšana, bet tagad jau dažu īsu, negribēti pateiktu frāžu formā, nevis kā ilgs paroksisms. Slimnieka smadzenes joprojām auda fantastiskus murgu rakstus; starp citu, slimnieks, kas taja brīdī sēdēja atsevišķā istabā pie galda, iztēlē pievēršas domu biedriem un draugiem. Pēkšņi D. ierauga vienu no saviem agrākajiem draugiem, flotes virsnieku M.; redzes tēls it kā no sāniem nāk virsū D., lai saplūstu ar viņa ķermeni, un tūlīt pēc šīs saplūsmes D. mēle, viņam pašam to nemaz nevēloties, izrunā divas enerģiskas piekrišanas frāzes it kā citas personas vārdā; pie tam slimnieks, izbrīnā uztverdams vārdu negaidīto jēgu, ar vēl lielāku izbrīnu pamana, ka tā nemaz nav viņa balss, bet aizsmakusi, aprauti dobjā un skarbā jūrnieka M. tik raksturīgā balss. Pēc kada brīža slimniekam parādās vecis, slepenpadomnieks H. No sāniem pienācis klāt, H. miesīgi it kā saplūst ar slimnieku: D. jūt, ka šajā mirklī viņš kļūst par veci H. (kurš pretēji M. ir maiguma iemiesojums), un viņa mēle izrunā jaunu negaidītu frāzi, turklāt ļoti precīzi tiek atdarināta H. balss un runas veids. Pēc šīm parādībām slimnieks noticēja, ka draugi stāv nomodā pār viņu un atradīs līdzekļus, kā viņu atbrīvot; ja jau tie spēj noslēpumaini ienākt viņā, tad draugu miesīgā esamība, bez šaubām, ir cieši saistīta ar viņa esamību. Slimnieks ar savu balsi nevilšus imitēja savu paziņu balsi un runas veidu, turklāt tik precīzi, ka apzināti viņš tā nekad nevarētu imitēt. Būdams vesels, D. nepavisam nav apveltīts ar atdarinātāja talantu.»

Kā izskaidrojama D. automātiskā, gribai nepakļautā runa? Garīgi slimajiem tas ir diezgan izplatīts simptoms. Daži no viņiem to sauc par «pašrunu». Kāds mans slimnieks, lēnprātīgs, kautrīgs, ļoti delikāts cilvēks, «pašrunas» lēkmju laikā (to darīja «viņi») pilnā balsī izgrūda visbriesmīgākos, rupjākos lamu vārdus, bet vēlāk smagi pārdzīvoja šīs epizodes un bezgala atvainojās.

Šeit ļaunu joku acīmredzot izspēlē pats runas mehānisms. Arī normālā stāvoklī tai ir augsts automatizācijas līmenis. Mēs reti kad domājam par katru vārdu, par frāzi, mēs tos it kā «ieslēdzam», un apziņā tikai ļoti vispārēji ieskicējas tas, ko mēs gribam teikt. Runa automatizējas līdzīgi gaitai, un patvaļīgā vadība abos gadījumos vispirms saistīta ar virziena noteikšanu un «pie tās pašas reizes» ar detaļu smalku noslīpēšanu. Turpretī pamatu rada tieši automātisms. Šis automātisms ir ilgstošās atmiņas zemapziņas guvums.

D. runas automātisms it kā norāvās no regulētāja mehānisma, kas nosaka runas virzienu, un «ielauzās» apziņā. Gluži tāpat šie ilgstošās atmiņas automātismi var «norauties no ķēdes» arī miegā: miegā arī veselie cilvēki dažreiz runā un pat staigā.

Izrāvies psihes virspusē, D. runas automātisms izpaudās plaši izvērstā ārējā runā. Citiem slimniekiem, turklāt vairumam, acīmredzot tiek aizkavēts iekšējās, saīsinātās, protams, arī ar ilgstošo atmiņu saistītās runas automātisms, un tad tas parādās dzirdes halucināciju un pseidohalucināciju veidā. Tas ir varbūtējs, bet it kā pilnīgi loģisks izskaidrojums.

Grūtāk izskaidrot ko citu: kāpēc par halucināciju un psihisko automātismu saturu palaikam kļūst tieši tas, kas slimniekam ir svešs, pret ko viņš izturas ar bailēm un riebumu, pret ko protestē visa viņa būtība? It kā kāds nelabais ņirgādamies ieliktu viņa smadzenēs visu aizliegto, nejēdzīgo, drausmīgo un parādītu to uz āru. Kāpēc?

Mūsu zināšanu pašreizējā līmenī var piedāvāt tikai diezgan nedrošus, ne visai pārliecinošus izskaidrojumus.

Emocionālo neironu sistēmu darbs niansē uztveri un domāšanu arī veseliem cilvēkiem. Ja ir nelāga oma, «drūmās krāsās» tiek uztverts kaut vai viss, kas pieejams pašatskaitei, kas nonāk apziņā. Gluži tāpat, tikai vēl spilgtāk, «pekle» droši vien niansē uztveri un apziņu dažiem garīgi slimajiem. Ilgstošās atmiņas automātismi, kas normālā stāvoklī ir nomākti, izlaužas no zemapziņas, un «pekle niansē» arī tos. Šie automātismi pārvēršas par draudīgām halucinācijām, nejaukiem lamu vārdiem, kas izlaužas pār lūpām. Starp citu, slimniekam var būt arī patīkamas halucinācijas, «balsis» var teikt arī komplimentus, bet tas notiek ārkārtīgi reti un gandrīz vienmēr saistās ar lielisku «pamatno-skaņojumu».

Slimniece sēž klusēdama, pasīvi visam pakļaujas, aprauti atbild uz jautājumiem. Viņai mirdz acis, sejā pavīd smaids, brīžiem seja pauž sajūsmu, ekstāzi. Balsis slimniecei vēstī, ka viņā iemīlējies kāds vīrietis, kam ir augsts sabiedriskais stāvoklis... Šeit jau «paradīze niansē» ilgstošās atmiņas runas automātismus ...

Pavlovs izvirzīja loti dziļu domu, dziļu analoģiju, kas vēl jāizstrādā. Viņš pievērsa uzmanību daudzu psi-hopatoloģisko parādību lielajai līdzībai ar to, kas notiek ar cilvēkiem hipnozē un ar dzīvniekiem eksperimentu «hipnotiskajās fāzēs». Hipnozē, kā zināms, var iegūt brīvību tas, kas parasti psihē ir dziļi aizturēts, un, pilnīgi pretēji, var būt aizturēts tas, kas parastajos apstākļos vienmēr ir darbīgs. D. pārdzīvojumi, it sevišķi epizodes, kad viņš, pašam negaidot, «pārtapa» par saviem paziņām un nevilšus sāka runāt viņu balsī, ir loti līdzīgi stāvokļiem, ko var iedvest veseliem cilvēkiem hipnozes mēnessērdzības fāzē. Šeit notiek tik dziļa un spēcīga ilgstošās atmiņas mobilizācija, kas bez speciāla pašiedvesmas treniņa nav sasniedzama vai tikpat kā nav sasniedzama parastajos apstākļos. Slimniekam D. pavisam negribot radās sava veida pašhipnozes stāvoklis, kas izvērsās par pārdzīvojumu straumi, dodams jaunu vielu murgiem.

Ja atcerēsimies divus hipnozes piemērus, kas minēti nodaļā par atmiņu, kā iedvestais, «pieķerdamies» piemērotiem brīžiem dotajā situācijā, no zemapziņas izķepurojās psihes virspusē, kļūs saprotamāks, kāpēc garīgi slimo visfantastiskākā pārdzīvojumi iekšēji viņiem šķiet kā kaut kas reāls, loģisks un dabisks. Tie kļūst par «kārtējiem notikumiem» viņu dzīvē.

Vienmēr var viegli pārliecināties, ka psihopatoloģijas ainu sarežģītība un bagātība nav ietverama vienpusīgās shēmās. Ne reizi vien jau teicām, ka notiek daudz neparedzama un neatkārtojama, kas izskaidrojams tikai

ar situācijas konkrēto, unikālo attīstību. Brīvības pakāpju skaits ir pārāk liels! Slimnieka pārdzīvojumu straume vienmēr saplūst vienā subjektīvā veselumā ar. viņa dzīves ritējumu, ar visu viņa personību. Cēloņu un seku savijums psihē ir ļoti sarežģīts. Atšķetināt šos kamolus, atrast psihisko traucējumu pamatu, «serdi» ir ārstu psihiatru grūtākais, saistošākais uzdevums, kuru pagaidām, diemžēl, ne jau vienmēr var veikt tā, kā gribētos. Bieži vien slimnieka izturēšanas kļūst saprotama tikai pēc tam, kad viņš izveseļojies.

«JOKDARI» STARPSIENA

«Slimnieks P. (izrakstīts no slimnīcas vesels), samanījis, ka visas viņa domas un jūtas sīki jo sīki atklātas apkārtējiem, bija tik nomākts aiz mokoša kauna, ka vairākas nedēļas klusu gulēja gultā, skatīdamies griestos vai sienā, un sasprindzināja visus spēkus, lai apslāpētu sevī katru iekšējo kustību, domu un jūtu strāvojumu; tādējādi viņš centās savu apziņu pārvērst par tabula rasa (neaprakstīta lapa — V. L.). Saprotams, ka apkārtējiem nekas netika ziņots no slimnieka apziņas tajos brīžos, kad tur patiešām nekā nebija. Pēc dažiem mēnešiem, kad slimnieks jau sāka atveseļoties un bija pilnīgi pārliecinājies par «balsu» subjektīvo rašanos, viņš vēl joprojām nevarēja atbrīvoties no tiešās sajūtas, kas viņam teica, ka viņa domas kļūst zināmas apkārtējām personām (halucinatoriski dzirdamās frāzes šajā slimības periodā, kā slimniekam šķita, parasti izlauzās apkārtējiem cilvēkiem pār lūpām). Sevišķi liels kauns viņam bija ikreiz, kad nejauši radās kāda banāla ideja vai acumirklīgas nelāgas jūtas, vēl jo vairāk tāpēc, ka tad apkārtējiem pār lūpām nenovēršami nāca (dzirdes halucinācijas) slimniekam adresēts ne visai glaimojošs epitets, sarkastiska piezīme vai kaut kas tamlīdzīgs. Izveseļojies P. teica, ka iekšējās atseg-tības sajūta bijis galvenais cēlonis, kāpēc slimības laikā viņš lielākoties izskatījies satriekts.

Slimnieks L., kas pēc dabas bija liels spriedelētājs, gluži otrādi, diezgan drīz vairs nejuta kaunu no «jokdariem starpsienā», jo sevišķi pēc tam, kad viņš ievē-

roja, ka tie labprāt runā neķītrības. Apradis ar «balsīm», viņš bieži vien sāka ar tām sarunas par medicīnu, par dažādām ikdienas lietām un tā tālāk, uzdodams jautājumus kā domās, tā skaļi un saņemdams (halucinatoriski) atbildes uz tiem. Dažreiz viņš eksaminēja «jokdarus»: «Nu, pasakiet, ko es pašlaik domāju?» Parasti tie atbildēja pareizi, kaut gan gadījās arī kļūdīties. «Un tagad pierādiet, ka es nupat domāju tieši to, nevis ko citu,» slimniekam reiz ienāca prātā pavaicāt, un kopš tā brīža viņš saprata: kaut arī «tur» zina viņa domas, tomēr nav nekādu argumentu pret viņu, nekādu pierādījumu, ka tieši viņš domā tā un tā. Tāpēc vēlāk, notvēris sevi pie kādas, pēc viņa ieskatiem, «muļķīgas» vai pārāk nebēdnīgas domas, slimnieks šīs domas nešaubīgi piedēvēja «jokdariem». «Tās nav manas, tās ir jūsējās,» viņš teica.» (No Kandinska novērojumiem.)

Divi gandrīz vienādi psihopatoloģiski stāvokļi, bet dažādi cilvēki un cik dažāda izturēšanās! Viens bija noraizējies par to, kā viņa «atsegtās» domas un jūtas novērtēs apkārtējie, un atbilstoši savai iekšējai būtībai un pašreizējai situācijai loģiski izlēma: jācenšas neko nejust un nedomāt, kamēr nepāries šī «atsegtība». Otrs drīz vien pavisam aprada ar analoģisku situāciju un pārvērta savu stāvokli par kaut ko līdzīgu laika kavēklim, guva no tā zināmu labumu. Pasīvs protests un aktīva piemērošanās!

Iespējams, ka abos gadījumos aiz ārējās izturēšanās pilnīgi atšķirīgajām fasādēm slēpās viens un tas pats pamats, analoģisks traucējums smadzeņu automātismos, kuri nodrošina runu un domāšanu.

No neirofizioloģijas nevar prasīt neiespējamo un cerēt, ka izdosies «salikt pa plauktiem» katru slimnieka vārdu, katru domu un rīcību. Un diezin vai tas maz ir nepieciešams. Daži akmentiņi, spalviņas un stikliņi, kas novietoti starp maziem spoguļiem, rada bērnu kaleidoskopa brīnumaino ainu, kura nekad neatkārtojas. Galveno, aksiālo cēloņu, kas atbildīgi par psihopatoloģijas lielo raibumu, laikam gan nemaz nav tik daudz. Tātad jāiet dziļumā, cik vien iespējams atraujoties no psihes mainīgās un mānīgās virspuses.

SMADZEŅU PROGNOŽU INSTITŪTS

Kaķis jau sen snauž eksperimentālajā kabīnē, bet elektroencefalogrāfa spalvas švīkst un švīkst pa lēnām slīdošo papīru.

Kabīnē atskan knikšķis, atbildot uz to, spalvas palecas, izdara dažus ātrus vilcienus un atkal turpina strādāt vienmērīgi un nesteidzīgi kā īsti skrīveri. Knikšķi atkārtojas... vēl un vēl... Spalvas palecas, bet laiskāk ... Beidzot, it kā galīgi atmetušas ar roku knik-šķiem, tās turpina švīkstēt nesatricināmā mierā. Kaķis snauduļo. Orientācijas reakcija izzudusi. Kāda jēga reaģēt uz knikšķiem, ja tie atkārtojas atkal un atkal un nesniedz nekādu informāciju? ...

Bet kas tad tas? Kāpēc spalvas uzlēca kā dzeltas, bet kaķis atvēra acis un saslēja ausis? Nav vairs knik-šķu, orientācijas reakcija! Bet kur ir kairinātājs? Uz ko ir reakcija? Uz prombūtni?

Kāpēc tad sākumā reakciju izraisīja kairinātāja klātbūtne, nevis prombūtne?

Tas viegli saprotams, ja pieņem, ka kaķa smadzenēs

ir mehānisms, kas prognozē tuvāko nākotni. Та darbības princips, kā šķiet, nemaz nav tik sarežģīts. Пек prognozēts tieši tas,, kas notiek šajā mirkli. Kas ilgst, atkārtojas, to ari gaida. Klusums — tiek prognozēts, klusums. Jo tas ir ilgāks, jo to ilgāk prognoze un jo vairāk iespējams tas liekas nākotne. (Ja tu esi paēdis, ja tev nav ko vēlēties un apkart ir klusums, kāpēc gan nenosnausties?) Un jo negaidītāks ir knikšķis. Te jums ir orientācijas reakcija. Tā rodas, ja prognoze nesaskan ar patieso notikumu. Tas ir pietiekams pamatojums, lai no jauna novērtētu situāciju. Kaut kas ir mainījies, paskatīsimies, paklausīsimies — uz labo vai ļauno pusi? Tas ir saprotams.

Atkārtojas ritmiski knikšķi — tiek prognozēti knik-šķi. Jo vairāk knikšķu, jo vairāk iespējams, ka tie būs arī turpmāk. Un atkal arvien grūtāk gaidīt kaut ko jaunu, un atkal ir garlaicīgi, un var pagulēt... Un atkal pārsteigums — klusums! Atkal kas jauns! Un atkal nesaskaņa ar prognozēto, jaunums, pārsteigums iedarbina orientācijas reakciju.

Tagad daudzi fiziologi un psihologi tā vai citādi pieļauj, ka smadzenēs ir kāds mehānisms, kas paredz un

vada turpmāko izturēšanos. Par šo mehānismu runāts teorijās, ko izvirzījuši mūsu pazīstamie zinātnieki P. Anohins, N. Bernšteins, J. Sokolovs, D. Uznadze. Pamatus šai pieejai lika jau Pavlovs. Viņa atklātais nosacījuma reflekss būtībā ir nākotnes apsvērums, kas balstās uz pagātni.

Pēdējā laikā arvien biežāk lieto terminu «varbūtīgā prognozēšana». To ierosināja padomju zinātnieks, neiro-fiziologs I. Feigenbergs, kas strādā psihiatrijā.

Eksperiments ar kaķi ir vienkāršākais, «klasiskais» piemērs, kā smadzenes prognozē tuvāko nākotni. Acīmredzot prognozētājs mehānisms izmanto īslaicīgo atmiņu, proti, tās pēdas, un nosaka prognozes varbūtību. Kā’ šķiet, darbojas tas pats atbalss mehānisms, par kuru runājām nodajā «Atmiņas laboratorija».

Tomēr lieta nav tik vienkārša, kā no pirmā acu uzmetiena liekas. Ja kaķi ļoti daudzas reizes ievestu kabīnē un atkārtotu līdzīgus eksperimentus, jūs varat nezin kā izvērst klusuma un knikšķu, knikšķu un klusuma miju, orientācijas reakcija neglābjami izzudīs. Tik un tā prognoze būs viena, vispārināta: tas viss ir vecs, nekas jauns nenotiks, nekā jauna nedarīs un nekā laba arī ne. Šāda prognoze izskaidrojama vienīgi ar ilgstošās atmiņas darbību. Var teikt, ka tā ir lielās laika skalas prognoze. Izrādās, ka šā mehānisma darbs ir sarežģīts, pat kaķim, it sevišķi, ja to iedomājas dzīvē, kur nākas prognozēt nevis kaut kādus knikšķus, bet gan ko svarīgāku, piemēram, tikšanos ar suņiem.

KATRAM GADĪJUMAM... IESM1ETIES

Pieeja smadzenēm kā paredzēšanas jeb varbūtīgās prognozēšanas aparātam ir nesena, jauna pieeja. Vēl daudz kas jāpārskata un jāpārvērtē, bet tai, bez šaubām, ir perspektīvas.

Pilnīgi skaidrs, ka biologi, ārsti un psihologi bez varbūtīgās pieejas nevarēs atrisināt izvirzītās problēmas. Mums vēl jāmācās domāt varbūtīgās kategorijās. Ir cerības, ka šāda varbūtīga domāšana beidzot pasargās no jucekja un strupceļiem, ko rada viennozīmīguma («jā» vai «nē») stingrās prasības, un palīdzēs ieviest

matemātisku precizitāti, pētot sistēmas, kurām raksturīga liela elastība, brīvība un improvizācijas spēja, — tieši tāda ir_ cilvēka psihe. Tā ir varbūtīga jau pēc savas organizācijas.

Jēdziens par varbūtīgo prognozēšanu Jauj saistīt vienkop daudzas šķietami dažādas parādības. Piemēram, nav šaubu, ka varbūtīgā prognozēšana intīmi saistīta ar emociju mehānismu. Prognozes nesaskaņa ar īstenību ir ne vien orientācijas reakcijas «kas tas?» rosinātāja, bet arī varenākā emociju rosinātāja. Un pirmām kārtām negatīvo emociju. Kopā ar orientācijas reakciju «kas tas?» vienmēr ir gatavībā bailes, izbailes, Tās pirmās atsaucas uz pārsteigumu, un katrs to zina no savas pieredzes. Kā mēs baidāmies, kad nedzirdamiem soļiem mums pienāk klāt no mugurpuses un lēnī-tiņām pieskaras, teiksim, pie kakla, vai uzsauc aiz muguras,_ vai izlec priekšā no stūra. Tas taču nav nekas cits kā evolūcijas nostiprināts mehānisms, nepatvaļīgs izbaiļu reflekss, ko izkaldinājusi nežēlīgā eksistence! Mēs, kam ir šis baiļu gatavības mehānisms, modrības mehānisms, esam cēlušies no nedaudziem, kuri palika dzīvi un kuriem šīs gatavības bija vairāk nekā citiem, kas kļuva par pēkšņa uzbrukuma upuri!

«Vispirms, katram gadījumam, izbīties vai saskaisties. Un katram gadījumam, cik stipri vien var...» — šis negatīvo emociju bioloģiskās pārpilnības princips, kas individuāli gan variējas, bet tomēr izpaužas zināmā statistiskā pārsvarā, ir vissmagākais, vispretrunīgākais mantoļums, kuru cilvēks saņēmis no pagātnes, kad viņš vēl nebija cilvēks.

Šis princips saglabāja dzīvību, taču bojāja dzīvi; tagad, līdz ar civilizācijas un kultūras attīstību, kad jautājums par dzīvības saglabāšanu, par tiešu pašaizsardzību atvirzās arvien tālāk, baiļu un dusmu potenciāla pārpilnība kļūst arvien neizdevīgāka, arvien baisāka ...

Mainīgo prognožu un sakrišanas-nesakrišanas ķēdes nepārtraukti iet caur mūsu dzīvi, tāpat kā mūsu emociju pastāvīgā spēle. Kāds pieskārās no mugurpuses, jūs izbijāties, pagriezāties, bet tālāk? Tālāk vienā mirklī tiek novērtēta situācija, un. te ir vairāki varianti: vai nu izbailes pāraug panikā un mēs skrienam, varbūt sastingstam, kas ir daudz ļaunāk, vai arī sanāk dusmas, vai pāriet izbailes un seko atvieglojuma nopūta (pieskāries nolīcis zars), vai visbeidzot... smiekli! Priecīgi smiekli! Pajokoja draugs, ar kuru jūs ilgi nebijāt redzējušies.

Emocionālās varbūtīgās prognozēšanas zināmās likumsakarībās acīmredzot slēpjas arī smieklu un humora fizioloģisko mehānismu atminējums.

«Smieklīgais ir daļiņa no Tiejaukā» — tas teikts apbrīnojami smalki un fizioloģiski.

Smiekli ir kaut kāds dabisks pretsvars negatīvo emociju bioloģiskās pārpilnības principam, kas, ja padomā, ir jebkuras nopietnības pamatā. Patiesi, smieklos, humorā saplūst kaut kā nepatīkama gaidas un neparedzēts nepatīkamā atcēlums. Smieklu nolaižamā mēlīte — nepatīkamā pazeminājums rangā (un tas jau zināmā mērā ir patīkami: «pekle» zaudē — «paradīze» iegūst). Ļoti daudzi joki dibinās uz šķietami nepatīkamas situācijas iztēlojumu, īslaicīgu negatīvu prognozi, kas tūlīt pat tiek atcelta vai pārvērsta par citu, ne tik nopietnu lielumu.

No fizioloģiskā viedokļa humors ir īsta psihiska kutināšana: pa pusei nepatīkama, pa pusei patīkama, arī bērni smejas saviem pirmajiem, «visfizioloģiskākajiem» smiekliem tieši tad, kad viņus kutina vai jokojot viņiem draud: «Nu es tevi tūlīt nobadīšu .. .» Humors un pavisam iznīcinošs humors — ironija uzvar nopietnību, tai pielāgodamies. Arī anekdoti stāstot, nedod dievs, to pienācīgi «nepasniegt» un sākt pāragri smieties!

Viss efekts pazūd! Gandrīz katra anekdote rada neapzinātas gaidas, kādu prognozi, parasti diezgan nopietnu, bet pēc tam seko spēja novirze, neparedzēta ne-sakrišana. («Sakiet, vai tā ir taisnība, ka R. miris?» — «Jā, tā ir taisnība.» — «Tad, lūk, kāpēc, skatos, viņu glabā.») Humora izjūtas trūkums, kaut arī tas nereti novērojams veseliem cilvēkiem, reizēm var būt dažu psihisko traucējumu relatīvs rādītājs. Katrā ziņā laba humora izjūta ir teicama pazīme arī no psihiatra viedokļa; šī pazīme ļauj tūdaļ noraidīt daudzus nepatīkamus minējumus.

Varbūtīgā prognoze ir saliedēta ar emocijām, tā nosaka emociju savstarpējo pāreju, uzlādē tās, sagatavo. Nesaskaņa ar prognozi — emocijas «zīmes» pārslēgs.

Eju kā uz klaušām, garastāvoklis drūms. Prognoze: «Ja būs tā, būs slikti, bet tā tomēr būs.» Klaušas negaidot atceltas: prieks! Tātad mana varbūtīgā prognoze gatavoja ne tikai negatīvas emocijas sakarā ar gaidāmajām nepatikšanām, bet arī — pamazām — pozitīvas, ja gadījumā būs atcēlums. Vai otrādi: «Ja būs tā, būs labi, un tā būs» (eju uz satikšanos). Izrādās, ka tā nav, gribas raut un plēst (viņa neatnāca).

Ārkārtējs, neticams notikums, krasākā nesaskaņa ar to, kas nostiprinājies, izraisa mūsos paniku. Ja dzīve rit normālās sliedēs (tā tas ir visbiežāk, jo mēs pastāvīgi tiecamies pēc tā), tad krass pārsteigums signalizē, ka tuvojas katastrofa. Un otrādi, ja stāvoklis ir ārkārtējs, draudīgs, bet prognozes pavisam pesimistiskas, tad jebkurš pārsteigums ļauj cerēt, ka stāvoklis uzlabosies. «Ļaunāk vairs nevar būt, bet kaut kas ir stipri mainījies, tātad var mainīties viss ...»

Šķiet, katra emocija jau pati par sevi ir zināma prognoze. Katra emocija kaut kādā veidā nosaka nākotnes vērtējumu un sagatavo uztveri. «Bailēm lielas acis ...»

Bailes var saukt par briesmu pārbagātu prognozi. Tomēr bailes da|ēji saistās arī ar cerību, ar situācijas labvēlīga atrisinājuma prognozi. Baidīties vēl nenozīmē atteikties no cīņas par izglābšanos. Sī cīņa tikai ievirzīta bēgšanas un pakļaušanās gultnē. Bailes par labklājību vienmēr gatavas negaidot izvērsties niknumā. Bailes zaudēt mīļoto — drošākais mīlestības pastiprinātājs.

PAREIZĀK PAR VESELAJIEM

Varbūtīgajai prognozēšanai acīmredzot ir ļoti plaša nozīme. Visdrīzāk ticams, ka smadzenes izmanto daudzus varbūtīgās prognozēšanas veidus, nevis vienu vien. Skaidrs, ka daži no tiem ir saistīti ar emocijām. Citi it kā stāv tām pāri — tās ir «bezkaislīga novērotāja» prognozes. («Kurā brīdī mākoņi aizsegs mēnesi?») Starp citu, tas gadās reti, jo psihē maz ir tāda, kas nebūtu saistīts ar emocijām, bet apzinātos loģiskos un matemātiskos aprēķinus nevar saukt par varbūtīgo prognozēšanu, tas ir cits darbs.

Droši vien ir arī varbūtīgā prognozēšana, kas stāv it kā zemāk par emocijām. No šejienes, «no apakšas», varbūt visizdevīgāk sākt pētīt konkrētos prognozēšanas mehānismus to normālajā un patoloģiskajā stāvoklī.

Vienkāršākais uzskatāmais piemērs, kas liecina par prognozētāja mehānisma darbu «zemākajā līmenī», ir tā dēvētā Šarpantjē ilūzija. To ļoti viegli pašam pārbaudīt. Jūs salīdzināt mazas un lielas sērkociņu kastītes svaru (var ņemt divus cilindrus, lielu un mazu, vai jebkuru citu priekšmetu). Jūs skaidri zināt, ka kastīšu svars ir pilnīgi vienāds. Tomēr mazā kastīte jums liksies ... smagāka. Kontrasts ir tāds pats, kāds rastos, ja būtu jāpaceļ liels, bet tukšs koferis: jums tas liktos sevišķi viegls.

Ja jums liek salīdzināt divu dažādu kastīšu svaru, diezin vai jūs daudz domāsit, kura no tām būs smagāka. Jūs par to nedomājat, bet ņemat un salīdzināt. Ja izrādās, ka mazā «smagāka», jūs nebrīnāties: «ja smagāka, tad smagāka». Principā jums vienalga. Rodas ilūzija, kontrasta ilūzija, un tā izskaidrojama tikai ar iepriekšējo prognozi jūsu smadzenēs: «lielajai jābūt smagākai, bet mazajai — vieglākai». Lieta tā, ka jūs pat nenojaušat šādas prognozes rašanos savās smadzenēs: tā rodas automātiski, zemapziņā, un neiekļūst pašatskaitē. Toties jūs redzat šīs prognozes rezultātu — ilūziju. Prognoze izskaidrojama tikai ar to, ka, pirmkārt, ziņas par kastīšu tilpuma samēru redze un tauste vienā mirklī nodeva jūsu smadzenēm un smadzenes fiksēja starpību. Otrkārt, ar to, ka jūsu iepriekšējā pieredze, jūsu ilgstošā atmiņa pateica: ja priekšmetiem ir dažāds tilpums, tad parasti (tas ir, visvairāk iespējams) tiem ir arī tikpat dažāds svars. Jūs taču ne reizi vien savā dzīvē esat salīdzinājuši dažādu priekšmetu svaru. Tātad prognozē nosaka visvairāk iespējamo, bet ne jau obligāto! Viss kā prognožu institūtā, un pat kļūdas to pašu iemeslu dēļ.

Kastītes rokās, rokas tās pacilā, bet vienas rokas muskuļi darbojas mazliet spēcīgāk, otras — mazliet vājāk, un atbildes impulsi, kas no abām pusēm trauc uz smadzenēm, vairs nav vienādi... Mazā «smagāka»!

Pēc tam, lai pārbaudītu, ka viss atkarīgs tieši no var-būtīgās prognozēšanas, pamēģiniet abas kastītes piesiet diegā un ar aizvērtām acīm salīdzināt svaru, nezinot, kurā rokā ir kura kastīte. Jūs pārliecināsities, ka tās vai nu liksies vienādas, vai arī abas rokas apmēram vienādi kļūdīsies. .

Veicot vairākus eksperimentus, kurus bija ierosinājis I. Feigenbergs, man izdevās pierādīt, ka dažiem garīgi slimajiem Šarpantjē ilūzija ir vājāka vai nemaz nav. Rezultātā slimie, lai cik tas būtu savādi, pareizāk nosaka priekšmetu svara samēru nekā veselie. Šis paradoksālais rezultāts liecina par kādu traucējumu pro-gnozētāja mehānisma darbā «zemākajā līmenī».

11 — Domu medījot

I. Feigenbergs iepriekš paredzēja šo efektu, pamatojoties uz pieņēmumu, ka šādiem slimniekiem traucēta varbūtīgā prognozēšana. (Kad vairākas reizes biju veicis virkni eksperimentu, es pats sāku iepriekš just, «prognozēt», kādiem slimniekiem var būt Sarpantjē ilūzijas pārveidības. Intuīcija darbojās diezgan skaidri.)

So eksperimentu rezultāti liek domāt, ka varbūtīgās prognozēšanas dažādie veidi kaut kur ir vienoti un savstarpēji saistīti.

CERĪBU MĀKSLA

... No rīta austrumos uzlēks saule. Vakarā rietumos ta norietēs. Gaismas izplatības ātrums ir 300 tūkstoši kilometru sekundē. Katram cilvēkam reiz jāmirst...

Neapstrīdami spriedumi. Mūžīgas, nenoliedzamas patiesības. Tas, par ko nav šaubu. Izziņas pamats. Pieredzes stūrakmeņi. Tie stāv diženi un nesatricināmi, atbalstīdami prātu un viesdami sirdī traģiski priecīgu bezcerību. Tā bija, tā ir, un tā būs. Tā bija, tā ir...

Un tā būs? Vai jūs par to esat pārliecināti? Es gan īsti ne.

Redzat, pirmkārt, es ticu zinātnei. Kāpēc jūs pilnīgi noraidāt iespēju, ka jau jūsu dzīves laikā var izgudrot nemirstības eliksīru? Jau tagad daži zinātnieki ierosina cilvēkus uzglabāt sasaldētus (principā tas ir iespējams), lai vēlāk, kad pienāks īstais brīdis, viņus atsaldētu. Varbūt jūs pagūs sasaldēt un jūs nenomirsit? Es negribu teikt, ka noteikti tas tā būs, bet kāpēc jūs nevarētu pievērst uzmanību arī šai iespējai?

Un, otrkārt, es cienu nejaušību un ne gluži ticu zinātnei. Astronomi apgalvo, ka tuvākajos gadu miljardos nav pamata gaidīt kādas kosmiskas kataklizmas Zemes tuvumā. Bet kāpēc jūs esat pārliecināti, ka viņi visu ņēmuši vērā un nekur nav kļūdījušies? Kāpēc jūs esat pārliecināti, ka kosmoss palēnām negatavo nopietnas lamatas Zemes ļaudīm? Palūkojieties teleskopā, kā uzliesmo un izgaist pasaules, un pavaicājiet sev: vai tiešām rīt noteikti uzlēks saule?

Bet tas ir augstākajā, vislielākajā mērā iespējams! — jūs iebildīsit. Un vislielākajā mērā neiespējams, ka

saule neuzlēks. Arī tas, ka es palikšu nemirstīgs, ir tikpat neiespējami, kā tas, ka. šo gramatu uzrakstījis Romas pāvests...

Mūžīgās patiesības ir negrozāmas. Taču līdz zināmam laikam! Patiešām, nebūtu par jaunu, ja ne diendienā, tad kaut vai paretam apšaubīt dažas no tam, lai atcerētos, ka mēs dzīvojam varbūtīgā pasaulē.

Mēs ticam, tāpēc ka būtu mu|ķīgi neticēt_ (izņemot tos gadījumus, kad tic, tāpēc ka ir muļķīgHicēt). Mums tas jādara, tāpēc ka redzam noteiktu parādību bezgalīgus, nemainīgus atkārtojumus, untikai šo bezgalīgo atkārtojumu dēļ ir vislielākā varbūtība, ka tads pats atkārtojums sekos nākotnē. Tikai atkārtojumu nemainīguma, nebeidzamības dēļ ir muļķīgi neticēt to tālākajam turpinājumam. Uz to arī balstās mūsu saprata galvenie priekšnosacījumi. Taču arī tie ir varbūtīgi! Tas ir varbūtības augstākās pakāpes prognozes. So prognožu ticamības pakāpe tiecas sasniegt kāda absolūta robežu, pienāk tai bezgala tuvu un tomēr nekad to nesasniedz. Vienmēr paliek šaubu tārps, sīka, netverama nenoteiktības daļa, citas notikumu gaitas bezgala maza varbūtība. Jo neviens nezina, vai pastāv likumi, kas ir nemainīgi milzīgā laika priekšā.

Fiziķi spiesti atzīt, ka nav paņēmiena, kas ļautu precīzi noteikt, kā izturas daļiņas atoma pasaulītē. To var tikai paredzēt vienā vai otrā varbūtības pakāpē. Fizikālā pasaule ir varbūtīga. Un bioloģiskā pasaule ar savu mainīgumu, kas pieņemts par likumu, ar savu mūžīgo tieksmi pēc pārpilnības, kura garantē drošību, vai gan tā nav varbūtīga pasaule? Un vai arī mūsos pašos nav milzum daudz varbūtību un nenoteiktību? Mūsos, kas esam dzīvās dabas elastīgās, kustīgās, daudzveidīgās, variantiem pārbagātās, iespējam un pārsteigumiem pārpilnās pasaules produkts. Sājā pasaulē ir maz tāda, uz ko droši var cerēt, bet tieši tāpēc dzīvajām būtnēm bija jāmācās cerību māksla. Tā bija skarba skola. Tie, kas vāji cerēja, nomira agrāk par citiem.

Labi cerēt nozīmē nemitīgi cerēt. Taču ne cieti un truli, bet elastīgi. Ne akli, bet redzīgi un precīzi. Labi cerēt nozīmē labi izvēlēties, uz ko var cerēt. Tas nozīmē prast laikā mainīt izvēli. Tas nozīmē prast apsvērt izredzes, novērtēt varbūtības. īsi sakot, prast paredzēt un pajauties uz paredzējumu.

Cerību māksla ir mērķa sasniegšanas māksla. Mērķi var būt ļoti dažādi.

Cerību mākslu zina gan bezdelīga, kas lidojot šķērso knislim ceļu, gan kaķis, kas uzglūn pelei.

So mākslu zina vārtsargs, kas gaida bumbu vajadzīgajā vārtu stūrī, un šāvējs, kas tēmē kustīgā mērķī. Viņiem visiem smadzenes novērtē izredzes, nosaka turpmākās notikumu gaitas dažādo variantu varbūtību un savas turpmākās darbības rezultātu varbūtību. Uz šī pamata top lēmums.

Dzīvē, diendienā un ik brīdi sastopama pazīstama shēma. Doma? Vai intuīcija? Vai sajūta?

Mēs neriskēsim par domu nosaukt aprēķinu, ko izdara bezdelīgas vai kaķa smadzenes. Mēs neriskēsim par domu nenosaukt aprēķinu, ko izdara šāvēja vai vārtsarga smadzenes. Viņi var apvainoties, kaut arī palaikam dara savu darbu, tā sakot, nepaspējuši ne padomāt. Nedomu no domas šķir nosacītas robežas! Šeit visa pirmcēlonis — varbūtīgā prognozēšana, un tā vislabāk mums atklāj intuīcijas mehānismu.

īpašu cerību mākslu zina arī mans biedrs, kaislīgs bibliofils, īsts grāmatu mednieks. Viņu it kā vada kāda gaišredzība. Viņš iet gar kiosku un, pat nepiegājis tam klāt, jau jūt: ir vai nav. Viņš uzmet acis letei, pārdevējam, pircējiem, kas drūzmējas apkārt, un vai nu iet tālāk, vai arī uzkavējas. Ja uzkavējas, tad, ticiet man, atrod, gandrīz vienmēr atrod to, ko meklē. Ja, ejot kopā, tu viņu velc pie kioska, pret kuru viņš ir vienaldzīgs, tad parasti pārliecinies, ka viņam taisnība: nebija vērts uzkavēties. Gadās kļūdas, bet reti! Cerība lielākoties attaisnojas. Te ir gan tīrā intuīcija, ko rosina dedzīgā aizraušanās, gan arī izcila varbūtīgā prognozēšana. Taču viņš pats, lielais grāmatnieks, nemaz neapjauš, kāpēc viņu pievelk tieši šis kiosks un tieši šodien, nevis vakar. Vai tikai te nav iejaukta telepātija, gaišredzība? Nē, ar tām nav nekāda sakara. Mana grāmatnieka smadzenes acīmredzot neapzināti ievēro milzum daudz sīkāko pazīmju, kas palikušas atmiņā no iepriekšējās pieredzes, un milzum daudz nupat saņemtu signālu. Smadzenes to visu salīdzina un no jauna novērtē situāciju. Apziņā ienāk tikai pats būtiskākais un nepieciešamākais: «ir» —«nav», «pievelk» — «nepievelk». Apziņa vienīgi diriģē apbrīnojamo zemapziņas automātiku, iedarbina, virza, paskubina, citreiz piespiež to un bauda augļus kā īsts vadītājs.

Tātad prasmīga cerība, intuīcija un varbūtīgā prognozēšana būtībā ir viens un tas pats. Vienkāršrunā šādam smadzeņu darbam ir pavisam lakonisks un izteiksmīgs apzīmējums: «labs deguns» vai «ķēriens».

Daudzos cilvēka darbības novados tieši «ķēriens» nosaka panākumus. Es pazīstu sievieti, kas strādā tirdzniecības sistēmā. Savā darbā viņai pastāvīgi jānosaka pasūtījumu un noslēdzamo līgumu persj3ektīvas. Pirms viņas daudzi bija ieņēmuši šo amatu, bet darbs neveicās. Pat elektronu mašīna beigu beigās izgāzās. Jādomā, bija vajadzīgs tieši cilvēks, kam ir «ķēriens». Un, lūk, šī jaunā sieviete, kurai bija mazāka pieredze nekā citiem, uzreiz, tā teikt, ķērās vērsim pie ragiem. Darbs sāka tiešām veikties. Savādi, ka nekur citur viņa neizceļas ne ar sevišķu talantu, ne ar kādu pārdabisku «ķērienu». Kā un kāpēc viņa gūst panākumus, kāpēc tik reti kļūdās, — gan pārējiem darbiniekiem, gan viņai pašai tā ir mīkla. Starp citu, visi drīz vien pierada pie tā un uzskata, ka savādāk nemaz nevar būt. Jādomā, ka viņas varbūtīgās prognozēšanas paņēmiens ir īsti piemērots šim darbam. Redzams, pieredze pati par sevi nav tik svarīga, cik tās izmantojuma veids!

«TRAKA DOMA»

Slimniekiem, kam bija traucēta Sarpantjē ilūzija, protams, desmitiem un simtiem reižu vajadzēja salīdzināt dažādu priekšmetu svaru. Viņu ilgstošā atmiņa, bez šaubām, glabāja tās pašas pēdas, tos pašus iespējamos tilpuma un svara samērus, ko veselo cilvēku ilgstošā atmiņa. Bija traucēta atmiņas pēdu izmantošana prognozēšanā. Kā, kāpēc? — pagaidām grūti atbildēt. Zināms, ka gadījās sastapt slimniekus, kam bija domāšanas traucējumi, bet ilūzija nebija zudusi. Tomēr varēja vērot, ka slimniekiem, kam traucēta Sarpantjē ilūzija, domāšana ir sevišķi nedisciplinēta, haotiska. Tajā valda nejauši, no veselā saprāta viedokļa tiešām neticami, fantastiski savienojumi, loģikas kā tādas nav, tā sabrūk. Runa nereti liekas «saraustīta». It visam ļauts savienoties ar it visu. Tikpat kā nav iespējams paredzēt ne slimnieku vārdus, ne emocijas, ne rīcību, jo visu to nosaka kas cits nekā cilvēkiem ar veselu saprātu.

Pakāpenisko pāreju gamma šīs garīgi slimu cilvēku domāšanas traucējumu galējās, primitīvās izpausmes saista ar smalkām, tikko uztveramām izpausmēm, ar vieglu «izplūdinājumu», ar tikko manāmām loģiskām «noslīdēm». Dažreiz šīs «noslīdēs» atklājas tikai kādos noteiktos domāšanas virzienos, visbiežāk tajos, kas saaužas ar stiprām jūtām, izmanto šo jūtu sasprindzinājumu. Diezin vai tas notiek nejauši.

Garīgi slimu cilvēku domāšana ārēji dažkārt var atgādināt mežoņu «pirmsloģisko», «maģisko» domāšanu, ko savā laikā sīki pētīia etnologi.

Sīs līdzības sākumi ir sarežģīti.

Mežoņu nedisciplinētā «pirmsloģiskā domāšana» nebūt neizriet no tā, ka viņi nespētu lopiski domāt. Praktiskās darbības ietvaros mežoņu izturēšanās ir pavisam loģiska, bet savstarpējās attieksmēs ar dabu — viņu «prakses» galveno jomu — viņi tieši izceļas ar apbrī-noiami smalku intuīciju, kādas nav «civilizētajiem» cilvēkiem (arī nevis nespējas, bet pieredzes trūkuma dēļ). Atšķirības mežoņu domāšanā atklājas galvenokārt tur, kur sākas parādību izskaidrošana, iztulkošana. Citiem vārdiem sakot, atšķirības meklējamas tuvu tam, ko var saukt par pasaules uzskatu. Mežoņu «pirmsloģisko» domāšanu izveidojis viņu savdabīgais priekšstats par cēloņu un seku nozīmi pasaules organizācijā, viņu aklā ticība, ka viss ietekmē visu.

Ticība vispārējai, neierobežotai mij'etekmei bija raksturīga cilvēces naivajai, vēl nevarīgajai domāšanai. Sājā ticībā droši vien pirmo reizi izpaudās cilvēka dabiskā tieksme rast visam kopsakaru. Kā liekas, tas bija pirmais apvienošanas un vispārināšanas paņēmiens, kas sevi neattaisnoja, stihisks, mūsu smadzeņu uzbūves noteikts paņēmiens. «Pirmsloģiskās» domāšanas stadiju izgājušas visas tautas, kas tagad dzīvo uz zemes. So stadiju iziet ari katrs bērns. Bērna bagātā fantāzija, bērna lētticība un lieliskie teicieni — no' smieklīga līdz ģeniālam — izriet no tā, ka atmiņā un domāšanā nav stingras varbūtīgās organizācijas.

Bērnu pasakās un rotaļās viss ir iespējams. Nav iespējams tikai viens — sausums, jūtu sasprindzinājuma trūkums. Šeit tad arī atklājas, ka «maģiskās», «pirmsloģiskās» domāšanas pamats ir emocionāls. Bērnu domāšana, tāpat kā mežoņu domāšana, tāpat kā dažu garīgi slimu cilvēku domāšana, ir cieši saliedēta ar jūtām, tā it kā iet jūtu pavadā, nespēj atrauties no tām. Emocijas sevišķi «mīl» visu saistīt ar visu, neko nešķirojot, tāda ir emociju stihiskā daba (domāšanas sākotnējās emocionalitātes augstākais, izkristalizētais veids atklājas mākslas sfērā). Bērnu, mežoņu un garīgi slimu cilvēku domāšanas pastiprinātajā emocionalitātē, bez šaubām, slēpjas kāds kopējs iekšējais mehānisms. Tomēr tai pašā laikā nevar neredzēt arī dziļas atšķirības. «Man ienāca prātā traka doma,» mēs dažreiz sakām, runājot par kādu neticamu, nedzirdētu ideju. Ne bērniem, ne garīgi slimiem cilvēkiem, ne mežoņiem šādas idejas neliekas «trakas».

Mežoņu «pirmsloģiskā» domāšana ir viņu nepilnīgās un nepietiekamās sabiedriskās pieredzes rezultāts. Tikai pēc sabiedriskās kārtības inerces tā nostiprinās vientuļajās mežoņu ciltīs. Būtībā tas ir bērnišķīgs domāšanas veids, bet ar «pieaugušu» saturu. Tomēr jebkuras mežoņu cilts bērns, uzaugdams civilizētākā sabiedrībā, apgūst visus loģiskās domāšanas paņēmienus, kas raksturīgi šai sabiedrībai, un parāda ne mazākas spējas.

Citādi ir ar garīgi slimajiem, kam radušies domāšanas traucējumi. Viņu domāšana m atbilst sabiedriskajai pieredzei. Šī pieredze nostiprinās viņu atmiņā, bet tiek izmantota ar paņēmieniem, kas pēc sabiedrības uzskatiem sevi neattaisno, proti, ir apšaubāmi, negaidīti.

Domāšanas evolūcija ir pasaules varbūtīgās organizācijas atspoguļojuma veidu evolūcija. Normāla un patoloģiska stāvokļa kritēriji arī ir vēstures rezultāti.

Būtu ļoti interesanti uzzināt, kādi domāšanas traucējumi rodas garīgi slimajiem mežonīgajās ciltīs, kur valda «pirmsloģiskā» domāšana. Man nav zināmi nekādi pētījumi par to, bet liekas, ka garīgi slimo cilvēku domāšana tur daudz mazāk atšķirtos no veselo cilvēku domāšanas. Un gluži otrādi, līdz ar sabiedriskās domāšanas līmeņa kāpumu starpība starp veselo un garīgi slimo cilvēku domāšanu droši vien kļūs arvien krasāka.

VAI ĢĒNIJS IR ĀRPRĀTĪGAIS JEB VESELĀ SAPRĀTA APOLOĢIJA

«Jaunrades noslēpums meklējams priekšnoteikumā,» Mihoelss teica par aktiera meistarību, pārtapsmes mākslu. Man liekas, Mihoelss ļoti pareizi izprata dažu garīgi slimu cilvēku domāšanas traucējumu būtību, runājot par viņu apbrīnojami loģisko izturēšanos tā domāšanas virziena robežās, kuru diktē nepareizi sākotnējie priekšnoteikumi.

Mūsu domāšanas priekšnoteikumi parasti ir intuitīvi. Priekšnoteikums, tā taču ir aksioma, tā taču ir ticība, izmanto to, kas pats par sevi acīmredzams, kas it kā neprasa pierādījumus. Šāda acīmredzamība ir zemapziņas automātiskā darba gatavs rezultāts, kas ienācis apziņā: «jūtu, ka tas ir tieši tā, tāpēc ka tas ir tieši tā», vai gluži tas pats: «tas nevar būt, tāpēc ka tas nekad nevar būt». Priekšnoteikums (aksioma, ticība) ievirza domāšanu un izturēšanos noteiktā gultnē. Taču priekšnoteikumus var arī apzināti grozīt. Tas jau būs pretējais ceļš — no apziņas uz zemapziņu. Tā tas notiek, piemēram, mērķtiecīgā pašsuģestijā.

Mūsdienu matemātikā ir īpaša attieksme pret izejas noteikumiem: šo noteikumu izvēle vairs nav obligāti saistīta ar to, kas «pats par sevi acīmredzams» no parastās domāšanas viedokļa. Attīstoties zinātne arvien vairāk attālinās no «acīmredzamā», un sarežģīti abstrakti priekšstati, veselas jēdzienu sistēmas, kurās «jā-iejūtas» (kā dažkārt psihiatriem — garīgi slimo psihē), kļūst aksiomātiski.

Ar jebkuriem izejas priekšnoteikumiem var izveidot jebkuru loģisku sistēmu. Loģikai izvirzīta tikai viena prasība: būt konsekventai, nenonākt pretrunā ar izejas noteikumiem.

Dažiem garīgi slimajiem domāšanas izejas priekšnoteikumi spēji mainās, bet spriešanas l-oģika paliek tā pati (padomju psihiatrs V. Giļarovskis, starp citu, ļoti veiksmīgi murgus nosaucis par patoloģisku intuīciju). Par acīmredzamu, bez pierādījumiem pieņemamu kļūst kaut kas cits nekā veseliem cilvēkiem. Rodas īsta ticība, un, ja, piemērām, cilvēkam pats par sevi pilnīgi skaidrs, ka viņš ir gaišreģis vai liels izgudrotājs, tad notiek patiesa iekšējā pārtapsme, liktenīgi mainās domāšanas un izturēšanās loģika. Mihoelss pavisam nopietni ieteica māksliniekiem mācīties no šādiem garīgi slimajiem. Būtībā viņš aicināja mācīties pašsuģestiju, mācīties apzināti grozīt zemapziņas priekšnoteikumus.

Vai Mihoelsa padoms nesasaucas ar zinātnes ģēnija zelta likumu: «Apšaubi aksiomas»?

Vai nav reāla pirmcēloņa dīvainajai analoģijai starp ģenialitāti un «ārprātu»?

«Mīt ģēnijs līdzās ārprātam ik dienas, un viņus atdala vien plāna siena .. .»

Patiešām, gan ģēnijs, gan garīgi slimais atsakās ticēt acīmredzamajam. Kā viens, tā otrs atstāj pierasto, vispārpieņemto domāšanas gultni, kā viens, tā otrs atvirzās no vidējā līmeņa.

Bet kā, kāpēc un uz kuru pusi? Tas ir galvenais jautājums.

No vidējā līmeņa var atvirzīties uz dažādām pusēm. Sliktāk vai labāk? Augšup vai lejup? Tuvāk realitātei vai tālāk no tās? Tuvāk tam, kas vajadzīgs cilvēkiem, vai tālāk no tā? Sagraušana sagraušanas vai radīšanas dēļ?

Tā dēvētā «parastā» domāšana, izdaudzinātais veselais saprāts ir ļoti smalka lieta, kas rūpīgi jāpētī. Attieksmē pret veselo saprātu ir divas galējības: vieni to dievina, otri nicīgi noraida.

Pilnīgi pamatotu nicinājumu izraisa banāls, bailīgs prakticisms, maziskuma īstais brālis, ko, diemžēl, jauc ar veselo saprātu.

Taču īstu, krietnu veselo saprātu, ko veidojusi ne vienas vien paaudzes pieredze un kļūdas, nekādi nevar nicināt. Tas ir cieņas vērts. Bez tā nevar iztikt. Tas atver mums acis uz realitāti un atbilst mūsu prasībām.

Tomēr paliek jautājums: kādā mērā? Un kādos apstākļos?

Veselais saprāts pats atzīstas, ka dažreiz kļūdās. Kā gudrs, prātīgs cilvēks tas apzinās, ka nepavisam nav visspēcīgs. Tas mīl atkārtot, ka «neviens neaptvers neaptveramo», bet tūlīt pat daudznozīmīgi piebilst: «tomēr pēc tā ir jātiecas». Nekritiskie piekritēji ignorē šos veselā saprāta atzinumus. Viņi ir pārliecināti, ka veselais saprāts tā runā aiz kautrības, taču tā ir tīrā patiesība. Veselais saprāts ir pavisam nopietns un nepārprotams. Tas nemaz nedomā tik viegli piekāpties katrai novirzei no sevis. Lejup doties ir vieglāk nekā augšup. Apsteigt ir grūtāk nekā atpalikt. Nepiemērotu paņēmienu vienmēr ir nesalīdzināmi vairāk nekā pamērotu. «Jūs atrodiet domāšanas veidu, kas labāks par mani, un praksē pierādiet, ka tas ir labāks. Atrodiet veidu, kā realitāti un jūsu prasības redzēt pilnīgāk un dziļāk, nekā es redzu, tikai tad es atdošu savu vietu!» veselais saprāts it kā saka.

Un ģēnijs atrod. Viņš rada jaunu veselo saprātu. Sākumā nemaz nav tik viegli to atšķirt no milzum daudziem neveseliem saprātiem, no daudziem pseidoatklā-jumiem un pseidoapvērsumiem, tāpat kā īstu briljantu grūti saredzēt stikla drumslu kaudzē. Kamēr tas nav irdarināts, nav noslīpēts, nav ticis augstākā rangā, to var arī nepamanīt un izmest ārā. Jaunā veselā saprāta atšķirība no vecā jau ir pietiekams pamats izsmieklam un nepatikai. Cik atklājumu briljantu apbedīts vēstures gružainē, drumslās sasistu maldu stiklu kaudzēs?

Iespējams, ka to nav daudz, bet droši vien tie tomēr tur aprakti, jo ne jau visiem atklājumiem izdodas stāties prakses priekšā.

Taču tas, protams, nav pamats, lai ģēniju uzskatītu par ārprātīgo, bet ārprātīgo — par ģēniju. Cik reižu bijis otrādi: savāds stikla gabaliņš noturēts par briljantu, murgi, abrakadabra, blēņas uzskatīti par ģeniāliem atklājumiem! Tas laikam gan noticis biežāk nekā pretējais. Vēl šodien daudzi uz zemes meklē apslēptu jēgu epileptiķa Muhameda nesakarīgajos pareģojumos. (Kad zinātniekus aicina izvirzīt vairāk «ārprātīgu» hipotēžu, tam ir tikai viena jēga — ir cerības, ka no tūkstošiem ārprātīgo viena būs ne gluži ārprātīga.)

Vēl sarežģītāk ir tajos gadījumos, kad ģeniālais sajaucas ar ābeces patiesībām un blēņām. Tas var notikt,

ja ģēnijs patiešām ir psihiski slims. Taču ari garīgi slimais ģēnijs var radīt skaidri, neaizmigloti. Piemērs — cits epileptiķis, Dostojevskis, Einšteina elks. Turpretī pats Einšteins, veselā saprāta lielākais postītājs un lielākais radītājs, ar visām savām dīvainībām un savādībām bija psihiskās veselības iemiesojums. Nav viennozīmīgas atbilstības. Ģēnijs, tāpat ka kurš katrs cilvēks, var būt gan garīgi slims, gan vesels, bet garīgi slimais, tāpat kā kurš katrs cilvēks, var būt gan viduvējība, gan ģēnijs.

Butu naivi domāt, ka viscivilizētāko tautu sabiedriskā domāšana jau sasniegusi stingra loģiskuma robežas. Ikdienas dzīvē mēs ik uz soļa saskaramies ar pilnīgi veselu cilvēku domāšanas nedisciplinētību, ar loģikas traucējumiem, kuri mūsdienās paliek «iespējamību» robežās, kurus uzskata par normāliem un kuri brīžiem ir grūti uztverami.

Lejup, līdz nedisciplinētai domāšanai, noslīdēt ļoti viegli, it sevišķi varenā emocionālā trauksmē. «Pirms-loģiskās» domāšanas atliekas diezgan bieži vērojamas cilvēkiem -ar augsti attīstītu intelektu, vieglākajos gadījumos — kā nevainīga mājas māņticība, dažādi zīlējumi. Tas viss tiek darīts pa pusei nopietni, pa pusei kā rituāls, pa pusei jokojot. Bet nopietnākajos gadījumos šīs atliekas izvēršas par aiziešanu mistikā. Tas jau ir katras disciplinētas domāšanas gals.

Un cik daudz grūtību vēl sagādā domas izteikšana, tās neizkropļota atklāsme citam! Cik grūti noteikt cilvēka domāšanas kvalitāti, līmeni! To spēj izdarīt tikai tas, kas pats labi prot domāt, tikai tas, kas vismaz nestāv zemāk. Taču gandrīz katrs, sasniedzis zināmu vecumu, grib sevi uzskatīt par visgudrāko, protams, pat sev ne visai bieži atzīdamies, ka tā tas ir. Dažos gadījumos šāda pārliecība kļūst par traģēdiju.

Cilvēkam, kam ir neskaidra domāšana, nekad neienāk prātā, ka viņš pats domā neskaidri, viņam vienmēr liekas, ka otrs domā neskaidri. Jo otrs skaidrāk domā, jo viņam mazāk izredžu, ka miglasgalva viņu novērtēs atzinīgi. Bet, ja iniglasgalvai to pateiks, viņš saskaitīsies. Cilvēkam, kas nejūt humoru, ir tikpat grūti palīdzēt kā daltonistam, kas neatšķir sarkanu krāsu.

Viss vēl ir diezgan vienkārši, ja mūsu priekšā ir cil-

vēks ar pilnīgi kuslu galvu. Bet mēdz būt skaidra doma, kura pazūd kuslā stilā, un labs stils, kas patīkami izrotā kuslu domu. Einšteins sacīja — un, diemžēl, pamatoti, — ka katrā gadsimtā piedzimst ļoti maz cilvēku, kas skaidri domā un kam ir labs stils.

Uz parastās domas neskaidrību, neizkoptību gadsimtiem ilgi spekulē dažāda veida sofisti un demagogi. Bet, no otras puses, ja loģika izcīnītu galīgu uzvaru, būtu jāraizējas par mākslās likteņiem. Zinātne ieved kartību domāšanā, bet mākslai nav vienaldzīga nekārtības loģika. Zinātnei ir. mednieciska — nesaudzīga, bieži vien parupja attieksme pret noslēpumiem, bet māksla nejūtas labi, kad viss kļūst pārak saprotams. Ne jau tāpēc mēs ik uz soļa neievērojam stingru loģiku, ka nevaram, bet gan tāpēc, ka negribam, un, ja ari tas nemaz nav tik derīgi, tad ir vismaz patīkami.

Grūta lieta pacelties pašam pār savu organizāciju. Prātam un sirdij, redzams, vēl ilgi būs jāskaidro attieksmes, ko vēsture sarežģījusi. Cilvēka doma, kurai pēc dabas sākotnējā projekta bija jābut tikai jutu kalponei, spēja aiziet no saviem saimniekiem, tai tika dotas pašattīstības iespējas, bet gaiu galā vai ne tāpēc, lai tā labāk kalpotu viņiem? Viss taču zaudē savu jēgu ārpus galīga, cilvēciskā «labi», aiz kura dziji slēpjas mūžīgā dabiskā bēgšana no «pekles» pola uz «paradīzes» polu.

«Medījot domu», domu, kas ir medījums un reizē ierocis, cilvēces labākie prāti veic gigantisku kolektīvu darbu, kurš patiesībā sākts pavisam nesen, ja uz to skatās ar evolūcijas un vēstures vērienīgumu.

.

5.nodaļa TELEPATĒMA?

NIANSES.

PAR MOTĪVU KOKTEIĻIEM.

PSIHOLOĢISKĀ ATMOSFĒRA.

KAIRINĀTĀJI «NEAPZINI».

NEDAUDZ PAR PAŠIZPAUSMI.

SITUĀCIJU «NEAPZIŅI».

HIPOTĒŽU ĢENERATORS.

VAI VOLFS MESINGS IR TELEPĀTS? AIZBILDINĀJUMS PĒCTEČIEM.

PIESPIEDU PAPILDINĀJUMS UZ KARSTAM PĒDĀM.

NIANSES šī nodaļa ir nodaļas «Domu medījot» turpinājums.

Man ir aizdomas, ka daži, pārskatījuši satura rādītāju, sāka lasīt tieši no šīs lappuses. Pret to man nav nekādu iebildumu, tikai brīdinu, ka iepriekšējā nodaļa uzrakstīta, ievirzot šo. Būtu labi, ja lasītājs, kas interesējas par telepātiju, vismaz ielūkotos tur citētajos slimnieku aprakstos. Tiem ir tiešs sakars ar šo nodaļu. Nevienam telepātija nav tik neapstrīdama patiesība, kā zināma grupējuma garīgi slimajiem, un tas gadās diezgan bieži. To liecina jau minētie piemēri.

Ievērojot to, kā arī dedzīgos strīdus par telepātiju, kuri vēl šodien turpinās laikrakstu un žurnālu lappusēs, tūlīt pievērsīsimies vienai no maz iztirzātām lietas pusēm — psiholoģiskajiem motīviem, kas rosina veselo cilvēku interesi par telepātiju.

Varbūt sāksim ar pašu autoru, kas sevi pieskaita pie tikko nosauktās personu kategorijas.

Autors atzīstas, ka kādu laiku nopietni aizrāvies ar telepātiju un gandrīz vai sasniedzis absolūtu ticību tās esamībai. Pēc svārstībām spēji nosvēries uz dziļas skepses pusi. Vēlāk sānsvere izlīdzinājusies un pamazām izveidojusies līdzsvaroti neitrāla attieksme. Tāpēc intereses emocionālā kvēle, gluži dabiski, atslābusi, un tur neko nevar darīt. Bet, tā kā abu nometņu ekstrēmisti ir agresīvi («kas nav ar mums, tas ir pret mums»), tā kā profesija prasa, lai «būtu ko teikt» šajā jautājumā, tā kā problēma galu galā skar arī dažas laicīgas lietas, — autors ... Saprotams.

KSdas pozīcijas ir iespējamas?

Entuziasti: noteikts «jā».

Skeptiķi: noteikts «nē».

Neitrāļi: izvairīgs «varbūt jā, varbūt nē», ar niansēm «drīzāk gan jā, bet varbūt nē», «drīzāk gan nē, bet varbūt jā».

Lai izbeigtu sarunu par autoru, sacīsim, ka viņu var saukt par neitrāli. Viņam ir arī nianse, kas viņu tuvina «drīzāk gan nē, bet varbūt jā». Izskaidrojums sekos vēlāk. Autors izmantos bijušā entuziasta, bijušā skeptiķa un tagadējā neitrāļa tiesības.

PAR MOTĪVU KOKTEIĻIEM

Entuziastu nometnes pārstāvju motīvus (atgādinu, ka runa ir par veseliem cilvēkiem, kas diezgan nopietni interesējas par telepātiju) dilstošā secībā var izteikt šādi.

Interese par zinātnes uzdevumiem tālā nākotnē visas cilvēces un kosmosa mērogā. (Ciolkovskis uzskatīja, ka telepātija būs kosmosa sakaru līdzeklis. Nelaiķis L. Va-siljevs, grāmatas «Suģestija no attāluma» autors, bija viens no telepātijas entuziastu īstākajiem pārstāvjiem, kas vadījās pēc šīs augstākās nodomu kategorijas.)

Mušu dabai piemīt vispārējā tieksme pēc retā, neparastā.

Spēcīgs iespaids, ko rada gadījums vai vairāki gadījumi, kuri imponē kā telepātija, un no šejienes cenšanās izprast fenomenu (nesavtīga ziņkāre).

Pirmatklājuma dziņa (sākotne — godkāre).

Pārliecība, dažreiz neapzināta, ka esi apveltīts ar pārdabiskām spējām, vēlēšanās, lai tādas būtu, vai pārliecība, ka ar šīm spējām apveltīta kāda personība (sākotne — zināšanu trūkums, bērna prāts; robežas ar psihopatoloģiju neskaidras.)

Tieksme «nospēlēt variācijas par tēmu», lai gūtu sev kādu labumu — pašreklāma, kņada, sensacionālas publikācijas un tamlīdzīgi (starp neapzinātu pašapmānu un īstu šarlatānismu robežas ir neskaidras). Sī motīvu

kategorija, saprotams, ir pati zemākā. Tie ir entuziasti pēdiņās.

Vēl jāpiebilst, ka šie motīvi reti kad sastopami tīrā veidā, un gandrīz katram entuziastam ir savs motīvu kokteilis.

Skeptiķu nometnes pārstāvju motīvus var neuzskaitīt, bet skaidri un gaiši pateikt: tie ir pilnīgs pretstats un tieša pretdarbība visiem minētajiem entuziastu un «entuziastu» motīviem.

Vienīgais izņēmums ir zemākā motīvu katego* rija, kur starp abu no* metņu pārstāvjiem nav nekādas pretējības.

Skeptiķu motīvi, atskaitot zemāko kategoriju, veido pakāpenisku pāreju gammu no stingras, noteiktas tieksmes pēc objektīvās patiesības, no neiecietības pret šarlatānismu līdz parastam sapīkumam un bažām:

«vispār runājot, ka tik

tur kas neiznāk; slimīga interese, labāk noslēpt»... Un arī — motīvu kokteiļi.

No aktīvajiem skeptiķiem antitelepātiem lielum lielais vairums ir praktiski, izveicīgi, laicīgi cilvēki. Entuziasti (bez pēdiņām) lielākoties ir pretējas dabas cilvēki. Abu nometņu ekstrēmistiem raksturīgs krietni hipertrofēts pašapgalvojums (starp citu, šī iezīme ir jebkura veida ekstrēmistiem).

Ir vēl vi>na īpaša cilvēku kategorija. Asu izjūtu cienītāji. Viņiem vienalga, kāpēc lūst šķēpi, kaut tikai lūztu. Vienalga, kāpēc radies juceklis, kaut tikai būtu juceklis. Vienalga, kura vārtos iesista bumba, kaut tikai būtu iesista. Kaut tikai būtu asāk, kaut tikai būtu skaudrāk ... Viņi musina un tīksminās. Viņus neinteresē telepātija, bet gan tas, kas notiek riņķī un apkārt. Un it kā viņiem par laimi zinātni, kas nodarbojas ar telepātijas,

177

12 ~r Domu medījot

gaišredzības un tamlīdzīgiem jautājumiem, sauc par parapsiholoģiju (burtiski: apkārtpsiholoģija). Kā palaimējies!

Tātad daudz dažādu cilvēku, daudz dažādu motīvu un nodomu tiek ierauti «apkārt» atvarā.

PSIHOLOĢISKĀ ATMOSFĒRA

Skeptiķiem psiholoģiski izdevīgs moments ir prāta moments.

Entuziastiem psiholoģiski izdevīgs moments ir sirds moments.

Neitrāļu vārdā varu teikt, ka viņi ar prātu ir skeptiķu pusē, ar sirdi — entuziastu pusē. Ja droši tiktu noskaidrots, ka telepātijas nav, prāts iegūtu rāmu apmierinājumu, vienīgo, kas tam būtībā vajadzīgs, bet sirdij kļūtu garlaicīgi un skumji. Ja droši tiktu noskaidrots, ka telepātija ir, sirds uzgavilētu, bet prāts justos neērti un kļūtu nemierīgs.

Bet pagaidām ne prātam, ne sirdij nav miera.

Sadalījums divās nometnēs, kaislību sakāpinājums, pētniecības priekšmeta okultiskā pieskaņa, faktu nepastāvība un grūtā uztveramība, visbeidzot psihopatoloģi-jas, muļķības un šarlatānisma piejaukums radījuši īpašu psiholoģisko atmosfēru, kas apņem problēmu. Tur nav ko runāt, šī atmosfēra neveicina galveno, kas vajadzīgs zinātnei: domāšanas objektīvumu un disciplīnu.

Sadalījums divās nometnēs pats par sevi nav nekas ļauns. Vajadzīgi gan dedzīgi «ticīgie», gan nežēlīgi «sātana advokāti». Bet, ja dzinējs un bremzes darbojas nesaskaņoti...

Ja vienai pusei paaugstināts tonis, to paaugstina arī otra puse. Starp «piekritējiem» un «pretin'- kiem» attīstās skaļas vārdu pārmaiņas ķēdes reakcija, kuras laikā abas puses pēc kārtas reizi pa reizei aizmirst, ka «pareizais tonis ir oktāvu zemāk».

Varētu likties, ka zinātnē, it īpaši tik sarežģītā nozarē kā parapsiholoģija, tiešķ entuziastiem jābūt sevišķi kritiskiem pret sevi un tieši skeptiķiem — sevišķi labvēlīgiem. Bet kur nu, pagaidām ir gluži otrādi: skeptiķi

visus entuziastus mēri ar vienu mēru, bet entuziastiem rodas savdabīgs komplekss apzināti vai neapzināti vēlamo pieņemt par patieso. Abas puses aiz kokiem neredz mežu, redz pasauli melnbaltu un reizē ar ūdeni izlej no vannas arī bērnu, proti, patiesību. Fakti — zinātnieku gaiss. Parapsiholoģijā šis gaiss vismazāk kondicionēts. Vai tas nozīmē, ka šo gaisu nemaz nevajag elpot?

Te nu autoram stingri jānorobežojas no skeptiķiem ekstrēmistiem, kas pilnīgi noraida pašu pētniecības priekšmetu un visu parapsiholoģiju sauc par pseidozi-nātni.

Elpot tomēr vajag. Pētījumi ir vajadzīgi, un ir vajadzīga atklāta, savstarpēji labvēlīga un tai pašā laikā savstarpēji nesaudzīga apspriešana. Nekādi taktiski apsvērumi (vai ir skaisti vai neglīti aizstāvēt vai arī noraidīt telepātiju, un pie kā tas novedis) nav ņemami vērā, ja pastāv vispārēja nepieciešamība meklēt patiesību. Kur — tā ir katra cilvēka personiskā lieta.

Iepazīšanās ar priekšmetu un pārdomas, kas mani pamudināja uzrakstīt šīs rindas, ļauj izteikt pamatpie-ņēmumus.

Maz ticams, ka visi parapsiholoģijas iegūtie un aplūkotie fakti būtu pilnīgi apšaubāmi.

Maz ticams, ka visi parapsiholoģijas iegūtie un aplūkotie fakti būtu pilnīgi neapšaubāmi.

Patiesība ir kaut kur vidū, un jāpieņem, ka principā ir par ko runāt, tikai sarunu priekšmets iespējami jāsašaurina.

Pievērsīsim uzmanību lietas divām pusēm: materiālajiem signāliem, ko uztver mūsu sajūtu orgāni, un mūsu smadzeņu — apziņas un zemapziņas, darba īpatnībām.

Vēl precizēsim, ka par zemapziņas jeb neapzināto darbu mēs šeit sauksim:

a) smadzeņu darbu, kas pieejams pašatskaitei, bet nenonāk tajā, tāpēc ka uzmanība pievērsta kam citam

(piemērs: cilvēks sakārto matus. Viņš to var darīt vai nu apzināti, vai neapzināti, pašam nemanot);

b) smadzeņu darbu, kas pašatskaitei nav pieejams, tomēr noris un izpaužas

(piemērs: amerikāņu pieredze kinoreklāmā. Kadri, kas reklamē atspirdzinošus dzērienus, bija iemontēti

starp filmas kadriem un mainījās tik ātri, ka skatītāji, lai kā arī gribētu, nebūtu varējuši tos uztvert; tomēr pēc seansa daudzi no viņiem, slāpju vilināti, tūlīt pat devās uz tuvāko vietu, kur pārdeva dzērienus).

Šāds smadzeņu darbs var nokļūt pašatskaites kanālos tikai noteiktos apstākļos — hipnotiskās suģestijas ietekmē, sapņos, ja ir sevišķs gribas sasprindzinājums vai treniņš, un dažos psihopatoloģijas gadījumos. (Varbūt kāda daļa šā smadzeņu darba pašatskaitei nav pieejama nekādos apstākļos.)

KAIRINĀTĀJI «NEAPZIŅI»

Tagad paziņosim, ka mums nav ne piecas, ne sešas, bet daudz vairāk sajūtu. Bez mūsu sajūtu kairinātājiem, ko zina katrs, vēl ir vesela virkne neredzamo kairinātāju, pareizāk, dažādu «neapzinu», kuri iekļūst mūsu smadzenēs un tā vai citādi, dažreiz pavisam pārsteidzoši, tomēr sevi atgādina.

Ir visklusākā skaņa, ko vēl var sadzirdēt, un par šo skaņu saka, ka tā atrodas uz uztveres sliekšņa. Taču šis slieksnis attiecas tikai uz apziņu. Zemapziņai ir cits slieksnis, un skaņu, ko mēs vairs nevaram sadzirdēt un apzināties, mēs vēl varam sadzirdēt neapzināti. Šādas skaņas sauc par subsensorām, tas nozīmē: «zem jutīguma esošās». Mūsu fiziologa Geršuni slavenais eksperiments: kad pārbaudāmais gulēja hipnotiskā miegā, eksperimentētājs ieslēdza subsensoro skaņu, ko viņš pats nedzirdēja, pareizāk, neapzinājās, ka dzird, un apzinājās, ka nedzird. Vairākos eksperimentos šo skaņu ieslēdza pirms pavēles .atmosties. Pēc tam tika ieslēgta viena skaņa, un pārbaudāmais pamodās. Bija radies nosacījuma reflekss uz subsensoro skaņu. Šādi nosacījuma refleksi uz subsensorām skaņām cilvēkiem izveidojās arī nomodā. Cilvēki neapzinājās, uz ko reaģē, bet reaģēja.

Loģiski varētu pieņemt, ka ir ne tikai subsensorās skaņas, bet arī subsensorās smaržas, subsensorie gaismas signāli un tamlīdzīgi. Visiem šāda veida kairinātājiem, kas reāli ietekmē smadzenes, psihi un izturēša-

nos, bet nenokļūst apziņā, Geršuni ieteica kopēju nosaukumu: subsensorais lauks.

Tas ir viens «neapziņu» paveidš. Bet ir vēl citi.

Piemēram, ir skaņas, kas nav dzirdamas pārāk augstas vai pārāk zemas frekvences, nevis mazas svārstību intensitātes dēļ. Dzirdei pārak augsta skaņa — ultraskaņa, pārāk zema — infraskaņa. Vai tās iedarbojas uz dzirdes orgānu un smadzenēm?

Fiziķis Roberts Vuds, kas ar savām ekscentriskajām dīvainībām un nedarbiem ir tikpat pazīstams kā ar zinātniskajiem sasniegumiem, reiz atnesa uz teātri infraskaņas ģeneratoru un ieslēdza to izrādes laikā. Neviens neko nedzirdēja, bet izrāde bija izjaukta, aktieri nevarēja tēlot savas lomas, dažiem klātesošajiem uznāca histērija, citi neizprotamā satraukumā atstāja zāli. Kāpēc? Infraskaņas jutīgums labi attīstīts daudziem jūras dzīvniekiem. Jura ir infraskaņām bagāta vide. Kad jūra viļņojas, infraskaņas svārstību ir vairāk un tās izplatās ļoti tālu. Acīmredzot arī cilvēkiem ir infraskaņas jutīgums, bet tas nav saistīts ar pašatskaitei pieejamo dzirdes uztveri. Ir izteikts minējums, ka infraskaņas jutīgums palīdz dažiem piekrastes iedzīvotājiem paredzēt vētru. Viņiem mainās garastāvoklis, rodas neizprotamas skumjas un nemiers. Kas attiecas uz nedzirdamo ultraskaņu, tad tā palielina cilvēka redzes jutīgumu.

Skaņu «neapziņiem» tuvi ir vibrāciju «neapzini».

«Olga Skorohodova pacēla galvu, pasmaidīja un teica: «Atnākusi Natālija Pavlovna.» Viņas sarunu biedri izbrīnā saskatījās: kur viņa to ņēma? Neviena nav... Tad atskanēja soļi aiz durvīm, tās atvērās, un ienāca... tik tiešām Natālija Pavlovna. Mēs, redzīgie un dzirdīgie, ne ko redzējām, ne ko dzirdējām, bet aklā un kurlā sieviete atnācēju pazina jau iztālēm. To varēja izskaidrot tikai ar Olgas Skorohodovas neparasti attīstīto vibrācijas jutīgumu,» stāstīja profesors S. Heller-šteins, šā gadījuma aculiecinieks. Olgai Skorohodovai jutīgums un tauste bija vienīgais ārpasaules ziņu avots. Olga Skorohodova no vibrāciju sajūtas «izspieda» visu, kas bija iespējams. Niecīgas vibrācijas, kas parastajiem cilvēkiem it kā neeksistēja, viņai sniedza vairāk informācijas nekā dažam labam — gara un plaša runa.

Vai tiešām parasto cilvēku smadzenes pilnīgi ignorē vājos vibrāciju «neapziņus»? Diezin vai.

Pievērsīsimies citam jutīguma paveidam.

Mūsu acis var nosaukt par elektromagnētiskā jutīguma orgānu, kas pielāgots šaura svārstību frekvences diapazona uztverei. Bet izrādās, ka acis nemaz nav elektromagnētiskā jutīguma monopolistes. Daudzkārt novēroti un ari eksperimentā apstiprinājušies fakti, ka pastāv ādas redze, un ādas redzes čempione Rozā Kuļc-šova tagad dzīvo sveika un vesela Ņižņijtagiiā. Mūsu psihologi (A. Ļeontjevs, N. Poznanska) attīstīja cilvēkiem roku ādas jutīgumu ne tikai pret redzamās gaismas stariem, bet arī pret infrasarkanajiem un ultravioletajiem stariem.

Pazīstamais rentgenoradiologs G. Zubovskis man pastāstīja, ka daži cilvēki — gan ļoti reti — tumsā bez ekrāna spēj redzēt cilvēka iekšējos orgānus rentgena staros. Viņš man arī teica, ka tehniķis (darba specifikas dēļ viņam bija jāsargājas no radioaktīvā apstaro-juma) attīstījis sevī spēju noteikt radioaktivitāti ar tausti, bez jebkādiem skaitītājiem. G. Zubovska klātbūtnē pārbaudīja šo cilvēku. Viņam lika starp 12 pilnīgi vienādiem metāla cilindriem atrast vienīgo, kurā bija radioaktīvais cēzijs. Ātri aptaustījis cilindrus, tehniķis nekļūdīgi parādīja radioaktīvo.

Vai tas ir ticams gadījums?

Elektromagnētiskais jutīgums pret visdažādākajiem frekvenču diapazoniem plaši izplatīts bioloģijas pasaulē. Piemēram, odiem ir sava «radiovaloda» milimetra diapazonā. Odu radiosignālu tulkojums mūsu valodā ir apmēram šāds: «es tēviņš ... es mātīte ... guļu ... ēdu ... briesmas...».

Cilvēka elektromagnētiskais jutīgums acīmredzot ir daudz plašāks, nekā mēs iedomājamies. Ne reizi vien pie saviem slimniekiem, pie sevis un pie saviem paziņām esmu novērojis krasas tonusa, garastāvokļa un psihes darbības virziena pārmaiņas dienu — divas dienas pirms krasas laika maiņas. Riebīgs garastāvoklis — nemiers, nomāktība, gurdenums mēdz būt, ja gaidāms

nelāgs laiks, un, gluži otrādi, neizsakāma pacilātība — ja gaidāms labs laiks. To var izskaidrot tikai ar elektromagnētiskās radiācijas pārmaiņām, kurām vienmēr seko laika maiņa. So elektromagnētisko jutīgumu var nosaukt par difūzo, dziļo, nespecializēto pretēji specializētajam elektromagnētiskajam redzes jutīgumam. Acīmredzot reaģētāju sistēmu sadales princips šeit ir tāds pats kā visur: sākot ar specializētām, īslaicīgai darbībai pakļautām «tēmējuma» sistēmām līdz vispārējām, ilgai darbībai pakļautām sistēmām. Un it visur slēpjas «neapzini».

Cik viņu ir?

Mēs nezinām.

Bet mēs zinām, ka viņi ir un ka viņu ir daudz. Ar zemapziņas starpniecību tie iedarbojas arī uz mūsu apziņu.

Diezin vai var apstrīdēt, ka mēs tos uztveram.

Vai mēs tos varam izplatīt? — nākamais jautājums.

NEDAUDZ PAR PAŠIZPAUSMI

Ir kāda vispārēja bioloģiska likumsakarība: visas dzīvās būtnes apgādātas ar jutīgiem uztvērējiem un tādiem signāliem, kādus tās pašas spēj radīt. Mēs runājam, un mums nav tuvāku un patīkamāku skaņu par cilvēku valodas skaņām. Odi raida radiosignālus un tos arī uztver. Zivis, kam piemīt elektriskais jutīgums, pašas rada elektriskos lādiņus. Sikspārnis uztver un izplata ultraskaņu, izmantodams to kā lokatoru. Sī likumsakarība ir saprotama, bez tās nebūtu sugu iekšējās sazināšanās.

Taču ir zināms arī kas cits: jutīguma sfēra krietni vien pārsniedz radīto signālu sfēru. Skaņas, ko rada mūsu tehniskie aparāti un mašīnas, mēs varam dzirdēt un apjēgt, bet paši tās nespējam radīt. Mēs redzam, bet par laimi nespīdam kā jāņtārpiņi. Acīmredzot tam ir sava bioloģiska jēga: jutīguma diapazonam jābūt daudz plašākam par sugas radīto signālu diapazonu: pasaulē ir daudz briesmu un bez savas sugas indivīdiem vēl daudz objektu, par kuriem jāsaņem ziņas.

Jutīguma ideāls: cik iespējams plaši. Pašizpausmes ideāls drīzāk gan ir šāds: cik iespējams atturīgi, jo pārāk intensīva pašizpausme izraisa visādas nepatikšanas. Dabā ārkārtīgi nepieciešama piesardzība un maskēšanās. Signāllīdzekļu maksimāla ekonomija ir bioloģiski izdevīga: Precīzāk sakot, signāllīdzekļu maksimāls sašaurinājums, kura ietvaros jau valda’ princips: jo bagātāk, jo labāk.

Par šo_ principu, liekas, ir vērts padomāt, meklējot «domu pārraides» hipotētiskos signālus. Cilvēka elektromagnētiskais jutīgums ir neapšaubāms, toties spēja radīt pietiekami intensīvas elektromagnētiskās svārstības ir daudz problemātiskāka. Daži eksperimenti šo spēju apstiprina, citi apgāž, un pēdējo laikam gan ir vairāk. Ja šāda spēja arī ir, tad drīzāk tikai dīgļa stadijā. Grūti ticēt, ka tai varētu būt nopietna signālno-zīme, tāpat arī paša ķermeņa pastāvīgā vājā vibrācija diezin vai var ietekmēt kāda smadzenes, tā ir pārāk vāja.

Un pavisam maz ticams, ka elektromagnētiskajās svārstībās varētu kodēties cilvēka doma vai tēls. Tas taču ir sarežģītākais darbs, ko veic miljardiem neironu, mikroelektroķīmiskais darbs, kas nekad nav pilnīgi vienāds, kas pastāvīgi ir zināmā mērā improvizēts!

Telepātijas hipotēze tomēr pieņem, ka pastāv tiešs sakars «smadzenes — smadzenes». Ka vienas smadzenes var «izstarot» kodētu domu (vai tēlu), raidīt šo informāciju izplatījumā, bet citas smadzenes šo informāciju uztver un atšifrē... Sīs hipotēzes elektromagnētiskais variants nekādi nesaskan ar fizioloģiju (par fiziku es neņemos runāt).

Tā vien liekas, ja arī ir kāda elektromagnētiska «pašizpausme», tad tas ir smadzeņu darba blakus rezultāts, ko var izmantot tikai par elementāru papildsignālu kopā ar citiem «neapziņiem», piemēram, kā grīdas un gaisa vibrācija no soļiem, subsensorās skaņas un citi. Šādus signālus var izmantot vienīgi nelielā attālumā.

Un galvenais — par signālu var būt viss, ko vien vēlaties, šie signāli nav tik svarīgi, cik...

SITUĀCIJU «NEAPZIŅI»

Kāds ķīmiķis, S. Korsakova paziņa, pārnācis mājās no laboratorijas, atlaidās nosnausties. Viņš vēl nebija īsti aizmidzis, kad ieraudzīja laboratoriju degam. Satraukts pamodās, ātri apģērbās un, vēl skaidri neapzinādamies, kas un kā, devās uz laboratoriju. Tur viņš ieraudzīja šādu ainu: sveces liesma, ko viņsluja aizmirsis nopūst, jau šaudījās pa aizkara malu.

So gadījumu vērts pieminēt tāpēc, ka tas noraida jebkādas sarunas par telepātiju un gaišredzību un tai pašā laikā ļoti atgādina tās. Degošā svece, protams, neko nevarēja «telepatēt» attālumā.

Tas ir tipisks situācijas «neapzinis», kas tikai sapnī kļuva pieejams pašatskaitei. Neskaidram iespaidam par sveci, kas palika nenopūsta, vai vienkārši sajūtai «es kaut ko aizmirsu izdarīt» vajadzēja iespiesties ķīmiķa smadzenēs, viņa zemapziņā, un atbrīvota un pastiprināta, jau kā atmiņas produkts, tā parādījās viņam sapnī. Turklāt pats galvenais: parādījās īstajā brīdī! Arī tam ir savs izskaidrojums.

Es jau minēju vienu situācijas «neapziņa» piemēru — amerikāņu pieredzi kinoreklāmā. Arī tā iedarbojās laikā: nevis uzreiz, bet tikai vēlāk, izejot no kinoteātra, skatītāji steigšus devās izpildīt reklāmas padomu, kuru paši neapzinājās. Šeit darbības avots tā arī palika cilvēku apziņai slēpts. Tas pats notiek ar paildzinātajām «pēchipnozes» suģestijām, par kurām stāstīts nodaļā «Atmiņas laboratorija». Nav ne mazāko šaubu, ka mēs zinām, uztveram un domājam vairāk, nekā paši nojaušam.

HIPOTĒŽU ĢENERATORS

Tagad izteiksim pieņēmumu: kā gadījumi, kas līdzīgi notikumam ar ķīmiķi, tā arī daudzi telepātiski, para-psiholoģiski un ’ citi gadījumi izskaidrojami ar to, ka mūsu smadzenēs vienmēr aktīvi darbojas varbūtīgās prognozēšanas mehānisms, par kuru bija runa iepriekšējā^ nodaļā. Šeit mēs tikai atgādināsim, ka prognozē-tājs mehānisms darbojas apziņas līmenī un galvenokārt zemapziņas līmenī;

izmanto kā apzinātus kairinātājus un situācijas, tā arī «neapziņus»;

izmanto ārpasaules signālus un atmiņas pēdas, kas iespiedušās smadzenēs visdažādākajos laikos, tas ir, visu agrāko un pašreizējo pieredzi;

pastāvīgi pārcilā hipotēzes, pieņēmumus par gaidāmajiem ārpasaules notikumiem;

šīs prognozes var būt gan tūlītējas, gan paildzinātas;

šīs prognozes tiek salīdzinātas ar īstenību, izmantojot ārējās vides signālus (vai atmiņas pēdas), un tās vai nu attaisnojas, vai neattaisnojas un tiek grozītas;

prognozes veidojas nepārtraukti: vai nu atkārtojas vecās, vai rodas jaunas.

Aktīvs smadzeņu prognozētājs mehānisms — hipotēžu ģenerators, no vienas puses, un «neapzini», kas ierosina šīs hipotēzes un palīdz tās pārbaudīt, no otras puses. Ejot viena otrai pretī un sastopoties, mūsu psihes abas reālās parādības spēj radīt visādus «brīnumus».

Neapšaubot paša fakta ticamību, tā var izskaidrot, piemēram, Lomonosova slaveno sapni, kurā viņš redzēja sava tēva piejūrieša bojā eju vienā no Baltās

jOras salām. Sis piemērs tiek minēts kā klasisks telepātijas gadījums. Mirstošā tēva smadzenes raidīja «telepatēmu» dēla smadzenēm... Bet vai pati situācija Lomonosovam bija negaidīta? Protams, nē. Viņa smadzenēm, viņa zemapziņai bija pilnīgs pamats prognozēt tādas situācijas varbūtību: Lomonosovs pats brauca jūrā un zināja, ko tas nozīmē. Arī mīlestībaiTiz tēvu, pastāvīgajām bažām par viņu vajadzēja rosināt šo prognozi. Vietas precizitāti (tieši tā sala) var izskaidrot ar to pašu, ka Lomonosovs pazina jūru. Laika precizitāte ...

Te ir divas iespējas. Viena — vienkārša sagadīšanās. Domājams, ka Lomonosovs ne reizi vien redzēja šādus «prognozētājus» sapņus, un, lūk, viens beidzot liktenīgi attaisnojās. (Viena attaisnota nojauta, viens attaisnots sapnis, kā zināms, vairāk ietekmē mūsu emocijas nekā simt neattaisnojušos sapņu, kas joti ātri aizmirstas.)

Otra iespēja. Pēc kādām sīkām, netiešām pazīmēm, pēc notikumu norises dētajām, kuras Lomonosovs neapzinājās, bet kuras bija reālas un kuras uztvēra zemapziņa, nelaimes prognozes varbūtība kļuva lielāka. Angļiem ir izteiciens: nākotne met savas ēnas.

Nākotne, protams, neko nemet, toties pašreizējie noti-

kurni patiešām sevī ietver turpmāko notikumu dīgļus, un mūsu smadzenes dažkārt apbrīnojami smalki nosaka notikumu varbūtību. Gaidot šos notikumus, smadzenes pašas izvirza hipotēzes, pašas salīdzina tās ar ārējās vides signāliem, ar situāciju kopumā un gandrīz visu veic automātiski! Tātad telepātijas problēma balstās uz cilvēka domāšanas fundamentālo mehānismu, kurš nupat tikai sāk atklāties.

Lomonosova zīmīgais sapnis ir tās pašas intuīcijas izpausme, tas pats neapzināto domu gājienu darbs. Lomonosova smadzenes uztvēra «nākotnes mestās ēnas». Bet varbūt pat nebija nekādu «ēnu» — Lomonosova prognozi principā var izskaidrot arī bez tām. Droši vien laiks pats var būt notikuma varbūtīgs signāls. Cilvēks, kas vienmēr pakļauts briesmām, nokļūst katastrofas varbūtības kāpinājuma laukā. Jo ilgāk izpaliek ļaunais, jo lielāka varbūtība, ka tūlīt tas vairs neizpaliks, un mūsu smadzenes acīmredzot spēj neapzināti ievērot šādu varbūtību.

VAI VOLFS MESINGS IR TELEPĀTS?

Un tā, ar sirdi paliekot entuziastu pusē, nākas pakļauties prātam un nostāties skeptiķu pusē.

Vai var šaubīties, ka Volfs Mesings ir telepāts^ Žurnālā «Смена» viņš bija pat publicējis rakstu «Es — telepāts». Kādā citā rakstā viņš apgalvoja, ka ar gribas spēku vien, ar skatienu vien reiz piespiedis sargus viņu izlaist no cietuma ...

Paskatieties, cik viņš nekļūdīgi izpilda vissarežģītākos uzdevumus savos publiskajos psiholoģiskajos eksperimentos, kā viņš atrod vajadzīgo cilvēku, vajadzīgo priekšmetu un vajadzīgo darbību, pat neturēdamies in-duktoram pie rokas, pat «bez kontakta». Paskatieties arī uz viņa seju. Tā patiešām ir neparasta cilvēka seja: nervoza, dzīva un tai pašā laikā sasprindzināta, tā ir pati griba, pati vērība ... Grūti neticēt Mesinga tele-pātiskajām spējām. Klīnikā, kur strādā šo rindu autors, dažreiz atrodas garīgi slimie, kas pārliecināti, ka Volfs Mesings vienmēr telepātiski runā ar viņiem: viņi savā

galvā dzird Mesinga balsi'.. Tur nu gan Mesings, šķiet, ir vismazāk vainīgs.

Un ja nu iedziļinātos Mesinga eksperimentu būtībā?

Tūlīt pievērsīsimies «bezkontakta» eksperimentiem — par «kontakta» eksperimentiem jau daudz rakstīts, tos pilnīgi pareizi izskaidroja ar apslēptām, nemanāmām' muskuļu kustībām, kas rodas, sasprindzināti domājot par uzdoto; par šīm kustībām mēs jau runājām iepriekšējā nodaļā. Tās ir netveramas, bet Mesings fenomenāli iemācījās tās uztvert.

Bet kā tas ir «bez kontakta»?

Pavērosim, ko Mesings dara. Viņš iet pa auditoriju. Induktors seko, viņam pavēlēts, acis nenovēršot, skatīties Mesingam pakausī un domāt, domāt, spraigi, koncentrēti domāt! Mesings neatskatīdamies virzās no vienas puses uz otru . . . Viņš no jauna atkārto pavēli: «Domājiet!» Vēl daži pagājieni. Brīdi pastāv, tad iet tālāk. «Domājiet!» Dāma ar somiņu piektajā rindā ... «Dodiet šurp savu somiņu ...» Kabatlakatiņš viņam jau ir rokā. Iet tālāk. «Domājiet!» Vīrietis ar portfeli pēdējā rindā. Kabatlakatiņš — portfelī. Portfelis — uz žūrijas galda. Viss! Lasām zīmīti par uzdevumu — viss pareizi. Nu, kā? Kas tad tas ir, ja ne telepātija? Ar apslēptām muskuļu kustībām to nevar izskaidrot ...

Un ja nu tomēr mēģinātu izskaidrot? Atcerēsimies Olgu Skorohodovu un viņas apbrīnojamo vibrāciju jutīgumu; atcerēsimies aklos, kas par šķēršļiem uzzina no mums nedzirdamām reflektētām skaņu svārstībām, viņiem pietiek noknikšķināt pirkstus pa labi un pa kreisi, lai pateiktu: tur ir grava, bet tur ir mežs. Lai pamēģina kāds no mums, redzīgajiem, tā orientēties aklā tumsā! Neaizmirsīsim, ka elpošanas ritma maiņas, gaita, mīmika, ko mēs uztveram neapzināti, par sarunu biedra emocionālo stāvokli un nodomiem dažreiz var pateikt vēl vairāk nekā viņa runa. Vai gan visus šos «neapziņus» nevar izmantot «bezkontakta» izmēģinājumos? It sevišķi, ja pieredzējuša «uzminētāja» smadzenes krasi palielina savu «lietderības koeficientu», ja viņš iemācījies darboties tā, kā darbojas kuņģis indiešu jogiem, ēdiena sagremošanas meistariem, kuri saka, ka

viņiem no maizes garoziņas tiekot vairāk nekā anglim no bifšteka ...

Man nav ne mazāko šaubu, ka Volfs Mesings izmanto tieši tāda veida signālus, pats neapzinādamies, kā viņš to dara. Domāju, ka Mesingam būtu pagrūti strādāt, ja viņam būtu aizsitas acis un, galvenais, cieši aizbāztas ausis. Tiesa, tādi «neapzini» kā vibrācijas tomēr darbotos; paliktu arī situāciju varbūtīgās prognozēšanas iespējas, kas vēl ir rūpīgi jāpētī un kas, bez šaubām, ir reālas un nozīmīgas.

Signāli, ko Mesings virtuozi uztver, nekodē domu. Tie var būt tikai kontrolieri un priekšā teicēji, tie saka: «Silts! Auksts! Karsts!» Labākajā gadījumā tie var pateikt priekšā tikai pašu vispārējāko darbības virzienu.

Kas Mesinga smadzenēm izklāsta uzdevumu visos sīkumos?

Viņš pats! Viņa paša smadzenes aktīvi apsver uzdevuma iosnējamās hipotēzes, nosaka šo hipotēžu varbūtību, atsiiā citu pēc citas («auksts...»), pamazām sašaurina loku («silts.. .») un beigu beigās paliek pie vienīgās pareizās («karsts»). Un tā — citu pec cita visus uzdevuma posmus. Tas nemaz nav tik grūti, kā liekas no pirmā acu uzmetiena. Induktoriem ar visu izdomu reti kad izdodas pārvarēt cilvēka prāta mūžīgo noslieci uz šablonu, arī eksperimentu apstākli, kas Mesingam ir pierasti, bet skatītājiem nepierasti, vēl vairāk sašaurina uzdevumu loku. Parasti uzdevumi paredz virkni manipulāciju ar priekšmetiem, kas atrodas auditorijā pie skatītājiem. Kolosālā estrādes pieredze un gadiem ilgi attīstītā novērošanas spēja Volfam Mesingam droši vien palīdz citreiz jau pēc sejas izteiksmes uzminēt. ko attiecīgais biedrs var sadomāt. Tātad šis nepārspējamais mākslinUks uzmin savas, nevis svešas domas, precīzāk sakot, nevis uzmin, bet pārbauda, vai tās atbilst induktoru domām.

Taču Mesings ir patiesi pārliecināts un pārliecina citus par savām telepāta spējām!,.. Neko nevar darīt! Te jābūt. aukstasinīgiem. Patiesa pārliecība vēl nenozīmē patiesumu. Mesings drīzāk gan patiesi maldās. Tas, ko viņš uzskata par telepātiju, īstenībā ir viņa lieliski uztrenēto smadzeņu sarežģītākā, smalkākā zem-

apziņas darba rezultāts. Līdz šim, cik man zināms, Mesingu neviens nav pētījis stingra zinātniskā eksperimenta apstākļos. Mesings pagaidām izvairās no šādas pētniecības. Ļoti iespējams, pat neapšaubāmi, ka notikums ar sargiem tiešām bija un viss risinājās tā, kā Mesings aprakstījis. Tomēr sargu negaidītajam lēmumam varēja būt pavisam citi cēloņi: nevis domas suģestijas spēks, bet vienkārši izbailes, ko radīja cietumnieka neparastā izturēšanās. Cilvēkā ļoti dziļi iesakņojušās māņticīgas bailes no neatlaidīga skatiena, un diezin vai sargi bija cilvēki ar augsti attīstītu intelektu.

AIZBILDINĀJUMS PĒCTEČIEM

Esmu piedalījies publiskā eksperimentā ar kādu citu domu uzminētāju — mākslinieku Kārli Nikolajevu, par kuru runāja, ka savos labākajos brīžos viņš pārspējot pat Mesingu. Izmēģinājumi turpinājās stundas divas trīs: daži no tiem bija veiksmīgi, citi neveiksmīgi, Kārlis Nikolajevs šoreiz bija neapmierināts pats ar sevi, bet principā viņš neparādīja neko jaunu salīdzinājumā ar to, ko Volfs Mesings un Mihails Kuni demonstrē jau daudzus gadus un ko pirms gadu desmitiem parādīja daži viņu priekšteči. Sis nenoliedzami talantīgais cilvēks, kas apveltīts ar neparasti attīstītu jutīgumu, arī ir patiesi pārliecināts par savām telepāta spējām un pat saka, ka induktoru domas viņš uzminot pēc kādām neskaidrām sajutām galvā, kuras atgādinot magnēta pievilkšanas spēku, un no šīm sajūtām domās it kā izveidojoties nākamās rīcības tēls... Ar Kārli Nikolajevu tika izdarīts kontroleksperiments. Viņa induktori sēdēja blakus istabā, sasprindzināti domāja par uzdevumiem un vēroja viņu televizorā, bet Kārlis Nikolajevs mēģināja izpildīt induktoru iedomāto uzdevumu. Šoreiz viņam tas neizdevās. Un, ja arī būtu izdevies, tikpat nevarētu pilnīgi noliegt, ka te darbojas kādi «neapzini», kuri zemapziņai varēja palīdzēt izvirzīt un pārbaudīt uzdevuma hipotēzes. Tas jau ir tas joks, ka «neapzinu» darbība pēc apstrādes zemapziņā ienāk apziņā kā gatavi tēli, gatavas emocijas, gatavi nodomi, gatavas zināšanas. Bet arī tas nav nekāds brīnums, ja

atkal atceramies ķīmiķa sapni, amerikāņu kinoreklāmu, eksperimentus ar pēchipnozes suģestiju un visu pārējo.

Nevienā ticamā «parapsiholoģiskā» gadījumā, kas zināmi līdz šim, nevar noliegt neapzinātu gaidu (prognozēšanas) ietekmi un «neapzinu» palīdzību. Darbs psihiatrijā pietiekami skaidri pārliecina, cik smalki smadzenes dažkārt izmanto šos ceļus un cik bezpalīdzīga ir pašatskaite tādos gadījumos. Tā ir neapšaubāma realitāte, un tāpēc, meklējot izskaidrojumu «brīnumiem», vispirms jāpievēršas tai.

Parapsiholoģiskie pētījumi ir vajadzīgi. Telepātijas hipotēzēm ir tiesības pastāvēt. Bet tos pašus faktus var izskaidrot arī citas hipotēzes.

Hipotēžu sacensībā acīmredzot ir jāievēro kaut kāda disciplīna. Tām jāgrupējas pēc varbūtības pakāpes. Vismazāk ticamajām hipotēzēm vajadzīga takta sajūta un pacietība. Tas nenozīmē, ka maz ticamām hipotēzēm nav balsstiesības, ka tās nav vērts pārbaudīt, bet diezin vai uzmācība un steiga te ir vietā.

Ja reālu smadzeņu mehānismu darbība patiešām būs pilnīgi izslēgta, bet «brīnums» paliks, tad, tikai tad tiešo sakaru «smadzenes — smadzenes» hipotēze kļūs par svarīgu varbūtību.

Tā ir autora personiskā nianse, kuru viņš* protams, nedomā nevienam uztiept

PIESPIEDU PAPILDINĀJUMS UZ KARSTĀM PĒDĀM

Tā iznāca: kad bija uzrakstīta šī nodaļa, presē parādījās jauni materiāli kas lēja eļļu ar telepātiju saistīto diskusiju ugunī. Medicīnas zinātņu doktors P. Simonovs žurnālā «Наука и жизнь» (1966. gada 4. numurā) publicēja rakstu, kurā izteiktās domas likās tuvas mana paša uzskatiem, it īpaši ideja par varbūtīgās prognozēšanas nozīmi.

Žurnāla «Наука и религия» (1966. gada 9. numurā) ievietoti ļoti interesanti raksti par telepātiju. Viena no centrālajām vietām te ir biofizika J. Kamenska rakstam, kas ir polemiska atbilde P. Simonovam. Nav mana daļa ielaisties divu žurnālu polemikā, bet faktu teorētisko skaidrojumu nedrīkst apiet. J. Kamenskis min piemērus, kuri traktēti kā telepātija un kurus, pēc viņa domām, nevar izskaidrot ar varbūtīgo prognozēšanu. Man liekas, ka J. Kamenskis nav īsti iedziļinājies jautājumā par varbūtīgo prognozēšanu. Manuprāt, tieši varbūtīgā prognozēšana un domāšanas analītiskais zemapziņas darbs vienkārši un pārliecinoši izskaidro viņa minētos piemērus.

Viens no šiem piemēriem — domu pārraidīšana K. Ni-kolajevam lielā attālumā (Maskava—Novosibirska). Paši eksperimentētāji šo izmēģinājumu atzinuši par veiksmīgu un statistiski ticamu. Kārlis Nikolajevs uzminēja induktora iedomātos priekšmetus — hanteli un spoli, un J. Kamenskis apgalvo, ka to nekādi nevar izskaidrot ar varbūtīgo prognozēšanu.

Vispirms pajautāsim: vai tad šie priekšmeti ir tik neparasti? Vai tad pastāv tik maza varbūtība, ka tieši šo priekšmetu tēli rodas Nikolajeva smadzenēs? Viņš taču zināja, ka induktori iedomāsies priekšmetus. Kādus priekšmetus? Tiek apsvērtas hipotēzes. Izvēle notiek ilgstošajā atmiņā, kas glabā daudzu dzīvē redzēto priekšmetu tēlus. Dzīvē dažus priekšmetus redz un izmanto biežāk, citus — retāk, un tas veido varbūtību skalu, kas visiem cilvēkiem ir apmēram vienāda. Jau tas vien nosaka iespēju, ka izmēģinājumā uzminētais biežāk sakritīs ar iedomāto nekā ar nejaušo.

Ir arī cits diezgan svarīgs paņēmiens, kā atvieglot uzminētāja darbu. Tā ir zemapziņas iepriekšējā aplēse: tieši ar kuru smadzeņu varbūtības skalas daļu būs saistīta induktora izvēle?

Visticamākā atbilde: ar vidus daļu. Pārāk banāli; pārāk iespējami priekšmeti, piemēram, tējkanna, diezin vai tiks bieži iedomāti, jo pietiekami inteliģentiem cilvēkiem vienmēr ir zināma iekšēja pretestība pret šādu banalitāti. Taču kaut ko pārāk oriģinālu arī ir grūti izdomāt. Diezin vai tika iedomāts, piemēram, izbāzts kolibrijs — tas ir diezgan rets priekšmets. Hanteles, spole ir vidēji banāli priekšmeti. Šāda veida izmēģinājumos bez objektīvās statistiskās varbūtības jāņem vērā

193

13 — Domu medījot

arī subjektīvā un pat individuālā varbūtība, ko rada izmēģinājuma situācija.

J. Kamenska otrs piemērs. Volfs Mesings izpilda uzdevumu: no kāda cilvēka, kas piedalās izmēģinājumā, jāpaņem šķēres un porolona sūklis un ar šķērēm no sūkļa jāizgriež suns. Tas ir pavisam vienkārši. Kaut ko paņemt no somas — to Mesings darījis tūkstošiem reižu (kā? — par to jau runāts). J. Kamenskim likās, ka visgrūtāk izskaidrot, kā Mesings uzminēja: jāgriež un jāizgriež tieši suns. Ja jums rokās ir šķēres un kaut kas izgriešanai piemērots (un priekšā teicēji signāli sauc: jā, jā, viss ir pareizi!), jums nekas cits neatliek kā griezt. Tagad jautājums: ko izgriezt?

Pavaicāju piecgadīgam zēnam, ko tētis var izgriezt no papīra lapas?

— Zirdziņu ... Vai sunīti.

— Kāpēc sunīti? Varbūt kaķi! Tas nepārliecina! — «piekritējs» sašutis iesauksies.

Pilnīgi pareizi. Varbūt — kaķi. Bet «neapziņi» taču visu laiku Mesingam teica priekšā.

.

6. nodaļa IESPĒJU IZVĒRŠANA

bezgalībai pa pēdām.

HOMO SAPIENTISSIMUS.

MEŽONĪGIE BĒRNI ZOSLĒNI, ŽUBĪTE UN FREIDS.

IR DAŽĀDAS ZĀDZĪBAS.

BIJUŠIE PROMETEJI?

DIVU STIHIJU STRĪDS.

PSIHIATRISKĀ FIZIONOMIKA.

PROGRAMMAS NAGLA.

KALNS... UN ATKAL PELE... VISCILVĒCISKĀKĀ IESPEJA.

bezgalībai pa pēdām

— Tēt, vai bija laiki, kad nebija cilvēku?

— Bija, dēls.

Bet kas tad bija?

— Zvēri.

— Kādi zvēri?

— Visādi. Briesmīgi, neparasti. Starp šiem zvēriem bija tie, kas vēlāk kļuva par cilvēkiem. Viņi bija līdzīgi pērtiķiem. Bet agrāk — vardēm. Un vēl agrāk — zivīm un dzīvoja ūdenī. Bet pavisam pavisam sen — mikrobiem. Toreiz nākamie cilvēki bija pavisam maziņi, neredzami.

— Un kad šo mikrobu nebija, kas tad bija?

— Tad bija molekulas. Lielas molekulas. Bet, protams, mazākas par mikrobiem. Un vēl agrāk — mazas molekulas un atomi.

— Un vēl agrāk?

— Vēl agrāk? Nu .. . kaut kas cits ... no kā radās atomi un mazās molekulas. Un tā tālāk. Līdz bezgalībai. Saproti?

— Saprotu. Bet kā radās bezgalība?

— Bezgalība radās no bezgalīgas jautāšanas, — droši vien atbildētu tēvs, nosvērdamies uz ideālisma pusi, bet mēs pārtrauksim aizdomīgo dialogu.

Patiesi, no bezgalības nekur neizbēgsi. Un tieši — no Laika Bezgalības. Viss nonāk pie tās un saplūst ar to. Laika Bezgalību mūsu prātam daudz grūtāk aptvert nekā Telpas Bezgalību. Telpas Bezgalība metas uz mums ar zvaigžņu miriādēm, tā neslēpjas, gluži otrādi, draud, baida, bet, lai kā sākumā nomāc, pie tās tomēr pierod, atrod kādu reālu attieksmi pret to. Kosmiskās raķetes to pat piespiedušas jau mazdrusciņ atkāpties, par kādu kosmisku milimetru.

Laika Bezgalība ir nesalīdzināmi viltīgāka. Tā slēpjas aiz pasaules un mūsu pašu mānīgās «gatavības». Laika Bezgalību mēs nesam sevī. No tās atnākam un tajā aizejam. Līdz pēdējai iespējai jāsasprindzina iztēle, lai to skaidri apjēgtu. Laiks no pagātnes mūžības trauc nākotnes mūžībā; stāvēdami Laika stara galā, mēs pagūstam ieraudzīt tikai niecīgi mazu noskrietā ceļa posmu.

Kas bija pirms tam? Kas būs tālāk? No divām pusēm uz laika ass ir punkti, kur, atbildot uz šiem jautājumiem, sākas noteikts «nezinām». Tās ir pārredzamās pagātnes un pārredzamās nākotnes robežas. Kaut kur starp šiem punktiem vienmēr nosacītās tagadnes mazs posmiņš no nākotnes netverami aizslīd pagātnē. Es uzrakstīju šīs rindas, un tās aizslīdēja pagātnē, kaut gan nupat vēl bija nākotnē ...

Tam, kas lasa šīs rindas, jau grūti reāli iztēloties, ka bija laiks, kad viņš nemaz neprata lasīt.

Divdesmitgadīgie tikai ar pūlēm var iztēloties laiku, kad nebija automobiļu. Desmitgadīgajiem šodien liekas neticami, ka pirms divdesmit gadiem nebija televizoru. Un kino? Vai daudzi šodien domā par to, ka 1895. gadā Parīzes Lielajā kafejnīcā tika parādīti pirmie kustīgie attēli? To radītājs Limjērs savu auklējumu uzskatīja par neauglīgu tehnisku laika kavēkli un bez jebkādas neīstas kautrības, pilnīgi pārliecināts apgalvoja, ka kustīgajiem attēliem nav lemta cik necik nozīmīga nākotne.

Nezināmais rata izgudrotājs acīmredzot bijis vēl necilākās domās par savu auklējumu. Limjēram laimējās, viņš ieradās laikmetā, kad cilvēce jau bija ieviesusi atklājumu un izgudrojumu piemiņas grāmatu. Tomēr laiks, liekas, galu galā abus vērtīs vienādus: kinoskatītāju pulks aug daudz ātrāk nekā cilvēku skaits, kuri zina Limjēra vārdu

Mums nākas aprast ar neīsto «gatavību», kādā ir galvenais ap mums un mūsos pašos. Maize, mājoklis, valoda, mūzika — šo vienkāršo un lielo lietu izcelsme atrodas viņpus pārredzamās pagātnes robežas. Tie visi ir noslēpumi, ar kuriem mēs esam tā apraduši, ka tos vairs neievērojam.

Protams, var lieliski vadīt mašīnu, kaut arī par automobiļa uzbūvi un vēl jo vairāk par automobiļu iūpniecī-bas vēsturi ir visai neskaidrs priekšstats. Var ar baudu notiesāt labu šašliku, neiedziļinoties tā pagatavošanas procesā. Pat vairāk, šāda iedziļināšanās var būt bīstama apetītei.

Taču zinātne nav patērētāja.

Tai svarīgi saprast.

Saprast nozīmē cik iespējams atrežģīt cēloņu un seku ķēdīti. Un gala rezultātā ieraudzīt dzīvu ainu. Sapratni reducēt uz sajūtas ticamību. Uz tās neapšaubarnibu.

Kas autoram padomā? Protams, viņa paša tēma. Tas, ka cilvēka psihē ir tieši tikpat daudz noslēpumaina, cik nezināmas vēstures, un ne vairāk. Šī vēsture kodēta iedzimtībā, tā slēpjas psihes spirālveida attīstībā, pavīdot te vienā, te otra vietā.

HOMO SAPIENTISSIMUS

Sešus septiņus gadu tūkstošus tāla pagātne — aiz šīs robežas zud vēsturei redzamā cilvēku civilizāciju pēctecības līnija.

Trīsdesmit piecdesmit gadu tūkstošus tāla pagatne — tā ir aptuvena robeža, kad radās mūslaiku tipa cilvēks, robeža, kuru vismaz tagad atzīst antropoloģija — zinātne par cilvēku. Kromanjonietis ir mušu sencis, bet viņā nevar atrast neko tādu, ar ko viņš būtiski atšķirtos no mūslaiku cilvēka. Ārējais izskats, galvaskauss tāds pats kā mums.

Tālāk ķēde pārtrūkst. Gadās tikai neandertāliešu, sinantropu, pitekantropu, australopiteku pēdas ... Pieres arvien šaurakas, bet žokļi arvien vairāk atvirzīti atpakaļ... Arvien tuvāk četrkājībai... Precīzi nav noteikts, vai tie ir mūsu senči vai sānzaru pārstāvji kopēja pērtiķveidigo kokā, no kura daba beigu beigās izdalīja cilvēku. Neizdevušies varianti. Tie, kam blakus pamazām attīstījās mūsu nezināmie ciltstēvi. Neander-taloīdi? ... Pitekantropoīdi?

Viss pagaidām glabājas pagātnes slēptuvēs.

Mēs zinām tikai to, ka dzīvības evolūcijas ass līnija ir smadzeņu spēka pieauguma līnija. Milzu nezvēri ar mazam smadzenēm, kuri valdīja viņos laikos, beigu beigās tika aizrauti nebūtībā. Evolūcija viņus samīdīja.

Lielas, stipras smadzenes ir pats galvenais, pats drošākais un pastāvīgais^ trumpis, ja spēlē viss likts uz dzīvību. So dabas lielas spēles pamatnoteikumu lieliski apliecina skudras smadzenes, kas ir milzīgas salīdzinājuma ar ķermeņa apmēriem.

Kur ir pārejas moments, lēciens, kas mazapspalvota-jam, fiziski vāji apbruņotajam pērtiķim ļāva pacelties pār dzīvnieku valsti?

«Piektajā mēnesī cilvēka embrija smadzenes... ir pērtiķa, mērkaķa smadzenes...» rakstīja Darvins.

Tas ir pareizi. Pareizi ir arī tas, ka jaunpiedzimuša cilvēka smadzenes neko daudz neatšķiras no jaunpiedzimuša šimpanzes smadzenēm.

Pēc tam sākas izšķīrēja attālināšanās. Apmēram piektajā dzīvības gadā pērtiķēna smadzenes jau ir pilnīgi «gatavas». Tās ir nobriedušas un tālāk neattīstās. Turpretī cilvēks ir būtne, kam bērnība apbrīnojami ieilgst. Cilvēka smadzenes pārstāj augt, anatomiski un fizioloģiski nobriest tikai ap astoņpadsmit gadiem. Dzimuši basketbolisti sasniedz savu gigantisko augumu tāpēc, ka viņiem lēnāk nobriest un pārkaulojas kāju kaulu skrimšļu šūnas; gluži tāpat cilvēka smadzeņu spēks ir atkarīgs no nesteidzīga brieduma. Cilvēkam ir savdabīgs izolēts smadzeņu gigantisms.

Kā tas radies?

Varbūt zināmu skaidrību te ievieš kāds nesen veikts eksperiments.

Kalifornijas universitātes profesors Stefans Zamen-hofs grūsnām žurkām ievadīja augšanas hormonu. Jaunpiedzimušie žurkulēni pēc sava izmēra un svara neatšķīrās no parastajiem. Taču izrādījās, ka šo žurku-lēnu smadzenes ir par 20 procentiem bagātākas ar nervu šūnām! Jau pirmajos izmēģinājumos žurkulēni bija «gudrāki» nekā viņiem jābūt, viņi daudz ātrāk iemācījās iziet labirintu.

Vai mūsu senču iedzimtībā kādreiz nav sevišķi mainī-

jies smadzeņu jutīgums pret hormoniem? Vai šis eksperiments neievesti, kādā veidā nākotnē varēs palielināt cilvēka smadzeņu iespējas?

Tā nepavisam nešķiet ne fantāzija, ne arī trausls sapnis.

Ielūkojoties nākotnē, liekas pilnīgi iespējams, ka cilvēce jutīs nepieciešamību pilnveidot smadzeņu un psihes darbu ne tikai ar tehnikas palīdzību, ne tikai ar atjautīgiem audzināšanas un izglītošanas paņēmieniem, ne tikai ar saprātīgu sabiedrības organizāciju — vārdu sakot, ne tikai «no augšas», bet arī «no apakšas», bioloģiski. Domājams, ka beigu beigās cilvēki gribēs pacelt savu smadzeņu «bioloģiskos griestus», palielināt smadzeņu kopīgo spēku.

Laikam gan, vismaz sākumā, tas saistīsies ar smadzeņu ķīmisko pārkārtošanu, nevis tilpuma i palielināšanu.

Bērna galvaskausa galējo apjomu nosaka sievietes iegurņa izmēri. Tiesa, mēģenē audzētiem cilvēkiem nebūs šāda ierobežojuma. Itāļu profesors Petruči ne visai sen sāka šos eksperimentus, un mēģeņu cilvēciņi pagaidām dzīvo ne ilgāk par dažām nedējām kopš mākslīgās apaugļošanas brīža.

Lielgalvība nekādā ziņā nav viss, tomēr to nevajag pilnīgi ignorēt. Ne velti no primātiem mums, cilvēkiem, ir vislielākās galvas, bet smadzeņu relatīvajā svarā no visiem zemes radījumiem par mums pārāki vienīgi delfīni un skudras. Kaut gan sastopami ļoti izcili cilvēki, kam ir neliels galvaskauss un vieglas smadzenes, tomēr statistiski vairums ģēniju ir cerebrālā tipa cilvēki, kuriem smadzeņu svars pārsniedz vidējo.

Estētikas piekritēji rauc degunu, kad fantasti viņiem tēlo nākotnes cilvēku ar nesamērīgu, rahītisku galvaskausu, saīsinātu mugurkaulu un ļenganiem locekļiem. Protams, tas jau nu ir par daudz, kaut gan nedrīkst aizmirst, ka tikpat labi iespējama atbilstoša estētisko normu evolūcija. Skaistās pieres, kādas parasti ir ģēnijiem, diezgan spilgti liecina, kas dabai padomā. Kāda laime, ka frizūras bītlu gaumē nav samazinājušas galvaskausa īstos izmērus!

Medicīna patiesībā jau sen pieteikusi karu iedzimtības kļūdām. Taču ar kļūdu labojumu vien nepietiek, vajag virzīties uz priekšu. Eigenikas cēlajai idejai, kuru savā laikā izkropļoja fašisms un banalizēja vulgārie bioloģi-zētāji, ir jādzīvo un jāattīstās par spīti visam. Nepareizi, ja no tās atsakās tikai tāpēc, ka tā briesmīgi, pārāk ļaunprātīgi izmantota (jo cēlāka ideja, jo vieglāk to izmantot ļaunprātīgi). Būtu liels neprāts uzskatīt, ka cilvēks sasniedzis bioloģiskās pilnības robežas. Diezin vai tādas maz ir, jo dzīvībai nepieciešama mūžīgā kustība.

Smadzeņu iespēju palielināšanas konkrētās metodes laikam gan būs ikdienišķi vienkāršas. Kā tagad topošajām mātēm dod vitamīnus, lai bērniem nebūtu rahīta, tā varbūt nākotnē viņām sāks dot īpašus, pirmām kārtām, protams, pilnīgi nekaitīgus augļa smadzeņu attīs-

tības stimulatorus. īpašus smadzeņu stimulatorus saņems bērni, pusaudži, jaunieši. Cilvēki mūža otrajā pusē lietos vielas, kas aizkavē smadzeņu nolietošanos ... Vēl pēc kāda laika varbūt radīsies iespēja piešķirt smadzenēm vēlamās īpašības, sevišķā veidā ietekmējot dzi-mumšūnu ģenētisko kodu.

Tā radīsies jauna paaudze, kuras garīgais pārākums izpaudīsies jau pirmajās dzīves dienās. Un šie jaunie gudrgalvji, Homo Sapientissimus (vissaprātīgākais cilvēks) sugas pārstāvji, protams, neapmierināsies ar sasniegto. Viņiem būs vairāk iespēju, un viņi, ja viss labi veiksies, droši vien atradīs paņēmienus, kā šīs iespējas kāpināt līdz robežai, par kuru mēs neesam pat sapņojuši. Viņi trauksies uz pilnības bezgalību, bet mēs paliksim viņu sasniegto virsotņu pakājē.

Man liekas, ka jau tagad var atšķirt Homo Sapientissimus iezīmes, kas izkliedētas Zemes labākajos cilvēkos. Es viņā redzu Alberta Sveicera sirdsapziņu, Dzer-žinska gribu, Aleksandra Grīna iztēli, Bloka izsmalcinātību, Ruso dziļumu, Marka Tvena dzirkstošo asprātību. Dzejnieka pulsējošais entuziasms viņā, Homo Sapientissimus, savienots ar analītiķa aso skaidrību, dienvidnieka temperaments iekļauts ziemeļnieciska sa-valdīguma ietvarā. Viņa intelekts ir tūkstoškārt pastiprināts Leonardo da Vinči intelekts.

Tūkstošiem pretējību, kas sakausētas viņa psihē, izveido neredzētu kristālu, kurš izstaro žilbinošu gaismu.

Viņš ir neizsīkstoši daudzveidīgs, vienmēr pārsteidzošs, ar nepārspējamu mēra sajūtu, kas tagad dota tikai nedaudziem no mums. Viņš nepazīst garlaicību, jo pastāvīgi izzina un rada. Viņam ir milzīgas intelektuālas alkas, kas jau tagad raksturīgas visu tautu īstajiem dižgariem, un viņš ir mīlestības pilns uz sev līdzīgiem, uz visu dzīvo — kā daži retie no tagad dzīvajiem.

Pašdisciplīna kļuvusi par prasību, bet cik daudz tajā dzīvības, elastības un brīvības! Viņam nevajag neauglīgi izšķiest spēkus, lai mobilizētu un iekustinātu inerto smadzeņu automātiku. Pieslēdzas — un viss! Viegli un rotaļīgi. Atslēdzas ... Tot’es darba procesā viņam pieejamas tik augstas sasprindzinājuma pakāpes, kādas mēs nevaram sasniegt. Šeit viņš atdod sevi visu. Šeit paliek darbs. Šeit ielikts un šeit gribas dūre sakoncentrējies viss, kas ilgus gadsimtus vilkās cilvēkam līdzi kā negatīvo emociju bioloģiskās pārpilnības draudīgā aste. Šeit ir lielas mokas, kas rada lielu baudu. Kopā ar neiedomājamu sasprindzinājumu šeit ir neiedomājams, gorkijisks «darītprieks».

Mīlestības ekstāzes viņam ir nesalīdzināmi varenākas un ilgākas nekā mums, — tūkstoškārt pastiprināts tas, ko spēj izjust paši talantīgākie no mums, paši laimīgākie.

Viņš ir patīkams, pievilcīgs, valdzinošs, bet bez sal-denuma. Viņā strāvo un mutuļo cildens spēks kā Bēthovena mūzikā. Diženums, bet ne dēmonisms — tas nav vajadzīgs (tā ir kā pašaizsardzība pret sev līdzīgiem). Viņā nav ne dusmu, ne vājuma. Viņš ir gatavs uz visu, izņemot skaudību un naidu pret cilvēku. Naida iespēja ir galīgi un pilnīgi izslēgta: gan ģenētiski un bioloģiski, gan sociāli. Viņš pat iztiek bez antipātijas, kaut arī viņa simpātijas ir izmeklētas, tāpat kā mums. Antipātiju aizstāj vēss prāts, kas laikā ieslēdzas. Viņš nemeklē pašapstiprinājumu citu acīs, viņam pilnīgi pietiek ar «darītprieku». Bet nav arī pārlieku lielas ne-iebildības, jo tā ir tikai cieņa pret otra skaudību.

Viņam piemīt lieliski attīstīta «sugas sajūta», spēja uztvert vispārcilvēcisko, un, būdams nesalīdzināmi individuālāks, spilgtāks par katru no mums, tai pašā laikā viņš ir nesalīdzināmi kolektīvāks un «sociablāks». Vientulība un saskarsme ar cilvēkiem viņam ir divi vienlīdz vajadzīgi, vienlīdz panesami stāvokļi, kas tiek smalki dozēti. Viņš bieži maina (pēc īpašas improvizētas programmas) savu dzīves veidu, un viņa dzīvē ir nesalīdzināmi vairāk improvizācijas iespēju nekā mūsējā.

Viņš redz, zina, pagūst, jūt daudz vairāk, daudz ātrāk un dziļāk nekā mēs. Viņš nemitīgi mainās, veidodams pats sevi, atklādams un izgudrodams arvien jaunas radošā darba iespējas. Cerības uz robotu varenību, kuras bija modinājis priekšteču prāta vājums, viņu vecīgā mīlestība uz tehnikas spēlītēm un pa daļai slinkums, nomainījusi milzīga ticība saviem intelektuālajiem spēkiem un tieksme tos izmantot. Viņš kā smiedamies, automātiski izdara grandiozus variantu aprēķinus, viņa doma slīd pa cēloņu uņ seku samudžinātajiem pavedieniem, un tūkstošiem asociāciju dzīvo un iedarbojas cita uz citu viņa nenogurdināmajās smadzenēs. Viņam atklājas jauni pasaules lielumi, jauni domas lielumi, viņš iegūst esamību, ko tagad mēs nespējam iztēloties.

Nē, Homo Sapientissimus pasaule nav tāda, kāda ir dažu kibernētikas piekritēju iztēlotā nākotne!

Nākotnes progresa galveno līniju viņi redz cilvēka smadzeņu neierobežotā mašīniskā «turpinājumā». Sī līnija, pēc viņu domām, nenovēršami novedīs pie tā, ka mašīnas-kalpi panāks savus saimniekus, bet pēc tam pārspēs viņus. Pārspēs tāpēc, ka mašīnām nebūs dabisko ierobežojumu, smadzeņu «griestu», kas ierobežo cilvēka psihes iespējas. Un tālāk ...

Pie kā novedīs stāvoklis, kurā kalpi ir gudrāki par saimniekiem, bērni gudrāki par vecākiem, turpinājums labāks par sākumu? Nekas labs nav paredzams (un te dažus kibernētikas praviešus pārņem tīksmīgas šausmas).

Dabiskais prāts, tēvs, kas kļūst arviennožēlojamāks par savu mākslīgo turpinājumu, parazitē bērniņā, kamēr vien iespējams. Taču pienāk brīdis, kad kaistošā augstsirdība (vai bailes no dumpja) viņam_ liek atzīt cilvēka un mašīnas sabiedrisko līdztiesību. Pēc tam paļauties uz mašīnas žēlastību ... pazust mašīnā ... un izgaist. Kam tad cilvēks vairs būs vajadzīgs? Noiets posms. Prāta evolūcijas stafeti pārņems mašīnas.

Drūmi. Un nevajag atmest ar roku šiem pareģojumiem, iebilstot: «Neiespējami.» Tas ir iespējams. Vismaz pieņemsim, ka tas ir iespējams. Pats svarīgākais — «vai tas ir vajadzīgs», nevis «vai tas ir iespējams».

Cilvēkam taču ir izvēle. Ir tūkstošiem pašnāvības veidu. Bet vesels cilvēks izvēlas dzīvi, kamēr vien tas iespējams. Ir tūkstošiem necienījamas eksistences veidu, bet ir arī cienījamas dzīves ceļš, kas ir šaurs un grūts.

Ja dzīvības un smadzeņu noslēpumu izzināšana dos iespēju iet bioloģiskās pašpilnveidošanas ceļu (bioloģijas zinātņu panākumi ļauj arvien vairāk uz to ceret), tad, pēc mūsu uzskatiem, katram veselīgi_ domājošām cilvēkam būs skaidrs, kāds ceļš jāizraugas. Tas būs ceļš, pa kuru daba līdz šim vedusi cilvēku. Ceļš, kas tiks turpināts apzināti, ar jauniem, nepārspējamiem spēkiem.

Mašīniski kibernētiskie pareģojumi ir mūslaiku karojošā tehnicisma izmaksas, tehnicisma, kam piemīt tieksme atvirzīt cilvēku kaut kur sāņus. Tās ir cilvēku civilizācijas pārejas vecuma izmaksas. Tehnika ir cilvēces muskulatūra.

Pusaudzim vispirms strauji attīstās muskuļi un skelets, turpretī prāts kādu laiku atpaliek. Tieši šajā laikā pusaudzis vislielāko nozīmi piešķir muskuļiem un uzskata sevi par ļoti gudru. Cerību un briesmu vecums!

Nākamības saprātam jāsaistās ar zinātni par cilvēku un viņa psihi, bet cilvēka evolūcijas augstākajai pakāpei — ar mērķtiecīgu pašpilnveidošanos. Jau tagad cilvēka daba ik uz soļa nonāk konfliktā ar progresa prasībām: dažreiz nemaz nav jāiziet no savas mājas, lai pārliecinātos par to. Un kas būs tālāk, ja pavērsies svešas pasaules? Kāpēc pats labākais palikt tādam, kāds esi?

Iespējams, ka Homo Sapientissimus sugas ciivēku pašattīstības tempi tiks nebeidzami kāpināti, ja vien dabas likumos nav paredzēts šā ātruma ierobežojums līdzīgi gaismas ātruma robežai. (Vai šī robeža nav nemirstība?)

Es domāju, ka, pat nemirstību guvuši, viņi mūs atcerēsies gan biežāk, gan ar lielāku pateicību, nekā mēs tagad atceramies nezināmo neandertaloīdu — akmens cirvja izgudrotāju. Tāpēc ka ar viņu piedzimšanu pirmo reizi apzināti Cilvēks Radīs Cilvēku pēc savas līdzības.

Bet mums, domājot par viņiem, pagaidām jāstrādā ar to, kas ir pašiem.

Paliek noslēpums, kā dabā radies izolētais smadzeņu gigantisms, smadzeņu audu un pirmām kārtām smadzeņu garozas pārpilnība, kas mums ir tagad. Izrādās, ka var būt Anatols Franss, kaut arī smadzeņu svars ir gandrīz pusotras reizes mazāks nekā parasti. Var. kā Pastērs ar vienu smadzeņu pusļ izdarīt vairākus lielus atklājumus. Vergiem, kas cēla Ēģiptes faraonu piramīdas, bija gluži tādas pašas smadzenes kā mūsdienu literātiem. Kvantu mehānikas speciālista smadzenes šodien būtībā ne ar ko neatšķiras no mednieka kromanjonieša smadzenēm, kurš dzīvoja apmēram pirms četrdesmit gadu tūkstošiem, kur nu vēl no vectēva, neskolota zemnieka, smadzenēm.

Nevilšus gribas cilvēka smadzenes salīdzināt ar klavierēm. Tā pati iepriekšējā sagatavotība sniegt tūkstošiem programmu, tā pati klusēšana un sastingšana, ja nav tlrskaņotāja un izpildītāja — sabiedrības. Spēlējot vienu un to pašu bioloģiski sagatavoto instrumentu, vēsture jau sen atskaņo laikmetu darbus, kas kaut kur ir pārsteidzoši atšķirīgi, kaut kur pārsteidzoši līdzīgi. Mūzikas instrumentu karalis klavieres radās pirms Šopēna un Lista, pēc kuriem vēl bija Skrjabins un Rah-maņinovs, Prokofjevs un Sostakovičs.

Klavieres tika radītas Baha laikā. Tā bija īsta instrumentu tapšanas sezona, un maz ir to, kas zina, cik daudz interesantu mūzikas himeru neizturēja «dabisko izlasi». Nostiprinājās un triumfēja nedaudzi, visdrošākie un parocīgākie, izteiksmes iespējām visbagātākie. Nostiprinājās un sniedza mūziku, kuru paši instrumentu izgudrotāji, protams, nevarēja paredzēt. Kā liekas, arī dabai bija smadzeņu instrumentu izgatavošanas «sezona», kas ilga miljoniem gadu. Pēdīgi tā radīja instrumentu, kas spēj no jauna radīt pašu dabu un arī sevi.

Nejaušība?

Nē, veiksme meklējot.

Dabai nav precīzu mēru. Varianti t^k pārcilāti stihiskā nejaušību rotaļā. Tā rodas galējības, ar kurām daba tik bagāta, tā rodas tieksme pēc pārpilnības, individuāla nevienmērība, izkaisītība. Smadzeņu dabisko iespēju milzīgā, redzams, vēl nepilnīgi izmantotā pārpilnība sākas pašās evolūcijas dzīlēs. Šīm iespējām bija jābūt pat pirms darba un valodas, lai tiem savukārt dotu iespēju tālāk attīstīt smadzenes.

Kā matemātiskās dotības izmantoja alu laikos? Kā izlietoja stihiskos smadzeņu spēkus, prāta attīstības ievēstītājus?

Nekā. Tie snauda un gaidīja savu stundu. Darbojās citas programmas. Lai vicinātu vāles, nebija vajadzīgi matemātiski aprēķini. Mamuta spalvainajiem laikabiedriem nebija laika un arī vajadzības pierādīt Ferma teorēmu. Nav šaubu, ka dabai kaut kādā veidā vispirms bija jāsagatavo cilvēka smadzenes tālākās pašattīstī-bas iespējai, kvalitatīva lēciena brīdim.

Dabai vajadzēja dot mūsu smadzenēm krietnu rokasnaudu. Nevienu pērtiķi nevar iemācīt runāt un strādāt apzināti, viņš visu dara mehāniski. Un Darvins atzina: «Cilvēka tālo priekšteču garīgajām spējām bija jābūt nesalīdzināmi lielākām nekā jebkuram pērtiķim, iekams varēja ieviesties pat visnepilnīgākā valodas forma. No otras puses, var pieņemt, ka valodas ieviešanās un attīstība ietekmēja smadzenes, dodot tām iespēju un rosinot tās izstrādāt veselas domu virknes.»

Vispirms dabisko iespēju sākotnējā sakopošana, bet pēc tam to izmantošana un palielināšana.

Vispirms dabas kredīts, bet pēc tam garīgā kapitāla pieaugums vai...

MEŽONĪGIE BĒRNI

Te viņi ir, romantisko Tarzānu un Maugļu, mitoloģisko Parisu, Remu un Romulu reālie prototipi!

Viņi visi veikli staigā četrrāpus, ņirdz zobus, rūc, gaudo, mēģina iekost, tāpat ar muti ēd no grīdas... Vilku, lāču, gazeļu, aitu, leopardu audzēkņi — pazīstamās Amala un Kamala no Indijas, viņu tautietis Rāmu, Viktors no Francijas. Zinātne pazīst ap četrdesmit tādu bērnu, un viņiem visiem ir apbrīnojami līdzīgs liktenis. Viņi visi ir nežēlīga dabas eksperimenta upuri. Mazotnē viņus uzgāja vai nolaupīja lielie zīdītāji, kurus bija pārņēmušas aklas alkas pēc mazuļiem. (Acīmredzot visiem mazuļiem ir kas kopējs: varbūt tās ir ķermeņa proporcijas, vārgās, nevarīgās kustības, sīkā bal-stiņa, maigā ādiņa, bet varbūt smarža ... Kāpēc arī mēs, cilvēki, jūtam instinktīvu maigumu pret kucēniem, kaķēniem, putnēniem, lācēniem, telēniem? Viņos kaut kas ir...) Visi mežonīgie bērni tika atrasti vecumā no pieciem līdz divpadsmit gadiem. Un viņi visi bija kā zvēri vārda pilnā nozīmē, atskaitot cilvēcisko ārieni; viņiem visiem bija viņu audžu vecāku paradumi un gaume. Leoparda audzēknis atzina tikai jēlu gaļu, nekam citam viņš negribēja pieskarties.

Un kas notika pēc tam?

Ko ar viņiem izdarīja pāraudzinātāji cilvēki?

Ak vai, arī šeit likteņi ir skumji līdzīgi.

Neviens no mežonīgajiem bērniem īsti arī netapa par cilvēku. Viņi varēja pacelties tikai līdz cilvēces dziļi plānprātīgo pārstāvju līmenim. Lēni, pavisam lēni viņiem padevās vienkāršākās iemaņas, kuru apguvei paredzēta mazotne. Kama-lai bija vajadzīgi vairāki gadi, lai iegaumētu trīsdesmit vārdus un iemācītos apģērbties. Viktors, mežonīgais zēns, kuru atrada divpadsmit gadu vecu, vēl četrdesmit gadu vecumā neprata ne lasīt, ne rakstīt. Leoparda audzēknis, jau iemācījies staigāt taisni, briesmu brīdī nometās četrrāpus. Vilka audzēknis zooloģiskajā dārzā devās taisni pie vilkiem, lauzās pie viņiem sprostā un neparko negribēja iet prom ...

Vārdu sakot, visi mežonīgie bērni, atgriezušies sabiedrībā, sasniedza to, kas nav sasniedzams viņu audžu vecākiem, bet viņi nesasniedza to, kas sasniedzams parastajiem cilvēkiem.

Secinājums ir skaidrs: iedzimtība un audzinašana iet viena otrai pretī un sastapušās rada tādas cilvēka psihes īpašības, kādas nespēj radīt ne iedzimtība bez audzināšanas, ne audzināšana bez iedzimtības.

Skaidrs arī otrs secinājums: iedzimtības un audzināšanas sastapšanās rezultāts ir atkarīgs no_ ta, kad notiek šī sastapšanās. Cilvēka psihes iespējas attīstās laika vienībā kā kinolente. Iedzimtības raža janovac īstajā laikā.

ZOSLĒNI, ŽUBĪTE UN FREIDS

Vilka audžudēls traucās pie vilkiem ...

Psihes iespēju izvēršanas agrīnajos «kritiskajos periodos» acīmredzot tiek likti spēju, tieksmju un pasau-

/

Ies uztveres pamati. Rodas kādas izšķīrējas iezīmes, kas pēc tam ilgi darbojas un gūst visnegaidītākās izpausmes.

Profesora Lorenča slavenais izmēģinājums. Viņš stāvēja klāt, kad no olām izšķīlās zoslēni, un tādējādi kļuva par pirmo lielo kustīgo priekšmetu, kas parādījās viņu redzes lokā. Zoslēni viņu atzina par savu «māti» un kopš tā brīža pastāvīgi staigāja viņam nopakaļ, līdz izauga lieli.

Suņu audzētāji zina: ja līdz četrpadsmit nedēļu vecumam kucēns nepieķeras cilvēkam, tad īstais laiks zaudēts — suns būs mežonīgs. Tā notiek tāpēc, ka no četrpadsmit nedēļu vecuma ieslēdzas iedzimtais mehānisms — bailes no cilvēka, un šīs bailes nepieļauj tuvināšanos. Dobermanpinčeru audzināšanas instrukcijā aizliegts sodīt kucēnus, kas vēl nav gadu veci. Pietiek ar vienu sitienu, lai suņa raksturs būtu sabojāts uz visu mūžu. Toties pēc gada mērens sods pārmaiņus ar pamudinājumu kļūst pat nepieciešams, lai nostiprinātu uzticību saimniekam. Ir zināms, ka arī zvēru mātes savus mazos sāk sodīt kopš noteikta vecuma, nevis uzreiz. Pērtiķu mātītes kārtīgi iepļaukā savus bērnus no tā laika, kad viņi kļūst pārāk draiskulīgi.

Ja mazā žubīte aug viena, viņa savu dziesmiņu ne-nodzied līdz galam: visu āriju viņa iemācās tikai pēc tam, kad dzirdējusi pieaugušos radus dziedam. Bet, ja jaunā žubīte dzird zīlītes dziesmu, viņa aizgūst to un vairs nevar iemācīties savas sugas dziesmu. Viņas dziesma jau ir «nodziedāta», līdz mūža vakaram viņai lemts vīterot zīlīšu valodā. Iedzimtās iespējas, kas ir elastīgas, ne visai noteiktas un pieļauj izvēli no daudziem variantiem, jau ievirzītas kādā gultnē, un to vairs nevar mainīt.

Tas ir pamācoši vecākiem, audzinātājiem un visiem citiem kādas pieķeršanās reflektantiem. Sevišķi interesants ir jautājums par pamudinājuma un soda samēru.

«Līdz pieciem gadiem pret dēlu izturies kā pret valdnieku, no pieciem līdz piecpadsmit — kā pret kalpu, pēc piecpadsmit — kā pret draugu.» Šī seno indiešu gudrība ir lielisks paraugs, kā «kritiskie periodi» ievērojami audzināšanas praksē.

Audzināšanā ir arī jaunas vēsmas, kas saistītas ar

«kritiskajiem periodiem». Daži ierosina sākt mācības jau ar pirmo dzīves gadu. Amerikāņu ārsts Glens Dumcns izstrādājis sistēmu, kā bērni mācāmi lasīt mazotnē. Izrādās, ka divgadīgos un trīsgadīgos diezgan viegli iemācīt lasīt. Noteikumi: burtiem jābūt ļoti lieliem; nodarbībām — īsām un nenogurdinošām, lai lasīšana bērnam kļūtu par rotaļu; vecākiem pret šo pasākumu jāizturas ar entuziasmu, viņi nedrīkst izrādīt ne mazāko sarūgtinājumu vai neapmierinātību, ja bērnam neveicas; pilnīgi nekādas varmācības, vislk lākais pamudinājums un nekāda soda. Agrīna lasīšana un agrīna intelekta attīstība it kā nenāk par ļaunu. Kāds no tā labums, par to vēl pāragri runāt: jāizseko šo bērnu turpmākā dzīve.

Es pats zinu vismaz vienu pieaugušu cilvēku, kuru iemācīja lasīt četru gadu vecumā. Skolā biedri viņu sauca par profesoru. Krievu valodas stundās viņam nebija galīgi nekā ko darīt, jo, pat nezinādams gramatikas likumus, viņš visā skolas laikā tomēr neielaida nevienu kļūdu diktātos. Sis cilvēks ir izcili apdāvināts lingvistikā.

Pamācošs ir arī kas cits.

Jaunpiedzimušos sieviešu kārtas pērtiķēnus atšķīra no īstajām mātēm un nodeva gumijas mātēm audzināšanā. Mazuļi piekļāvās nemīlīgajiem, aukstajiem manekeniem un sūca pienu no tajos iemontētajiem zīdekļiem. Kad pērtiķenes izauga lielas un laida pasaulē savus pēcnācējus, viņas pašas bija aukstas mātes un maz atšķīrās no gumijas mātēm. Pat ļaunāk: gumijas māte vismaz nekaujas, bet šīs ir manīgas uz sišanu.

Mazām žurku mātītēm neļāva tīrīt un laizīt savu spalvu. Vēlāk, izaugušas lielas, mātītes apēda pašas savus pēcnācējus.

Par kaut kādu atriebību, protams, nevar būt ne runas. Taču skaidrs, ka attīstības «kritiskajā periodā» notika kāds «patoloģisks savienojums», kas negaidot izpaudās daudz vēlāk. Šādu savienojumu mehānismi ir neizprotami.

Man jāsaka, ka psihiatrijā pirmais par šiem savienojumiem sāka runāt Zigmunds Freids. To, kas paliek psihē pēc šādiem savienojumiem, viņš nosauca par «kompleksiem». Freida pareizie novērojumi, dziļie intui-

tivie minējumi noslīka dogmatiski vienpusīgā teorija, kas visu cilvēka psihes attīstību reducēja uz seksualitātes kompleksu attīstību.

Freida sarežģītā personība vēl joprojām izraisa debates visplašākajās sfērās. Vispārējā pajāšana rada otru galējību — «reabilitācijas» prasību. Freida metode, protams, stāv tālu no īstas zinātnes, kurai raksturīga disciplīna un paškritiskums. Daudzi cilvēki, kas ir plaši izglītoti, bet virspusēji iepazinuši zinātni par smadzenēm, Freidu uzskata par lielāko autoritāti zemapziņas jautājumos. Cēlonis, redzams, ir tas, ka freidisms pirmo reizi tik atklāti un demonstratīvi ielauzās šajā novadā un patvarīgi to uzurpēja. Freids radīja savdabīgu «savienojumu», izvirzīdamies par pirmo ievērojamo personu to cilvēku redzes lokā, kuri interesējas par zemapziņu un cilvēka instinktiem. Seksa uzsvērums dažiem imponē kā zinātniska drosme un izaicinājums svētulībai (ja nepieskaita primitīvo interesi par «pikantēri-jām»). Tomēr vienkāršais veselais saprāts saka, ka Freids šeit pārkāpis katru robežu. «Apžēlojieties,» jau 18. gadsimtā, krietni sen pirms Freida, iesaucās Lihten-bergs, vērsdamies pie erotisko romānu autoriem, «cilvēks taču nesastāv no dzimumorgāniem vien ...»

Rietumos, jo sevišķi ASV, freidisms laidis dziļas saknes un kļuvis par intelektuālo mietpilsoņu savdabīgu reliģiju. Mūsu psiholoģija vēl nesen, diemžēl, aprobežojās tikai ar negatīvu polemiku, kas bija vērsta pret freidismu. Freidam neatlaidīgi pretstatīja Pavlovu. Bet nevar visu cīņas smagumu ar vienu autoritāti uzvelt plecos otrai — it īpaši nozarē, kur ir tik daudz neizzināta un kur nekas neaizstās jaunus konkrētus pētījumus.

Par «kompleksu» jāsaka, ka pēc Freida šā jēdziena nozīme ievērojami paplašinājusies.

Lūk, Einšteina «komplekss». Lūk, tā «zīmogs».

Tas bija bērnībā uzdāvināts kompass.

Magnētiskās adatas kustība dziļi pārsteidza lēnīgo, kluso zēnu. Kā atklājums tā viņam pavisam tieši parādīja vienotu pasaules spēku esamību. Psihē iespiedās pirmais, lielais, naivais «kāpēc», un viņš to skaidru saglabāja visu mūžu. «Komplekss» uzplauka vīrišķīga

prāta muskuļos. Lielu, turklāt pēdējo daļu savas dzīves Einsteins veltīja lauka un gravitācijas teorijas izstrādāšanai; varbūt viņš joprojām meklēja atbildi uz savas bērnības «kāpēc»?

Agras bērnības dziļās dziņas un noslēpumainie «zīmogi»! Jā, tie var vīties cauri visai mūsu dzīvei. Kā tie dažkārt atdzīvojas vecumā! Tie atainojas te nesaprotami un rēgaini, te dīvaini aizplīvuroti.

Pavlovs uzskatīja, ka «primātu nesavtīgā ziņkāre», citiem vārdiem, pētniecības reflekss, kas primātiem tik neparasti attīstīts salīdzinājumā ar pārējiem dzīvniekiem, ir cilvēku zinātkāres ciltsmāte, zinātnes pirmpamats. Un Einšteins, zinātnieka iemiesojums, bija arī «nesavtīgas ziņkāres» iemiesojums.

Varenā dabiskā dziņa, kas mūs saista ar dzīvniekiem, spēj pārvērsties par ko augstāku, cilvēcisku. Jo šī dziņa stiprāka pati par sevi un jo stiprāks tās pamat-lādiņš, spriegums, jo, gluži dabiski, vairāk izredžu, ka tai būs izcila izpausme. Bet «zīmogi» ir kā fotouzņēmumi uz tīras lentes vislielākā jutīguma, visaugstākās gatavības brīdī. Kas paliek uz negatīva? To parāda attīstītāji: vide, dzīves apstākļi, no kuriem savukārt, protams, atkarīgs galīgais «iznākums». «Zīmogi» neizveidotai dziņai dod pirmo ievirzi, pirmo gultni, kas bieži vien ir izšķirošā.

«Einšteina komplekss» ir saprotams.

Saprotams ir ari tas, kāpēc cilvēks, kam nav bērnu, neizlietotos maiguma krājumus dāvā citu bērniem, pieaugušajiem vai ļoti bieži mājas dzīvniekiem. Saprotams, kāpēc cilvēks, kam bērnībā bieži darīts pāri, vīra gados kļūst par ķildīgu tirānu; kāpēc cilvēks, kas kopš jaunības cietis trūkumu, vecumā, būdams materiāli nodrošināts, kļūst līdz smieklīgumam skops; kāpēc maza auguma cilvēks iet sevišķi stalti un lepni...

Taču ne jau vienmēr viss ir tik vienkārši. Kaut vai cilvēka attieksme pret dzīvniekiem. Ir cilvēki, kas kopš mazotnes tik stipri mīl dzīvniekus, ka par kādu neizlietotu maigumu nevar būt ne runas.

Maigumam jau pašā sākumā ir noteikta ievirze.

Šie cilvēki nemaz nevar dzīvot bez dzīvniekiem. Kopš bērnības viņi stiepj mājās pamestus, noklīdušus kaķus,

suņus, rūpīgi kopj savainotus putnus, audzē zivtiņas akvārijos — vārdu sakot, cenšas savākt ap sevi visādas dzīvas radības. Sabiedrībā šie cilvēki veido neredzamām, bet ciešām saitēm vienotu dzīvnieku aizstāvju pulku. Viņu vidū bija gan Sergejs Jeseņins, kas teicis — «pat zvērēnam kā jaunākajam brālim nesitu nekad pa galvu es...», gan lords Bairons, katru medību ienaidnieks, kas raudāja, ja kādreiz aiz neuzmanības samina skudru.

Šos cilvēkus mēs sastopam suņu, zirgu, dziedātājputnu mījotāju biedrībās. Starp zooloģisko dārzu un zooloģisko veikalu apmeklētājiem viņu ir krietni vairāk, un jau pēc sajūsminātajām, apburtajām sejām, kuras pavērstas pret kaut kādiem papagailīšiem vai trušiem, var noprast, kas šeit stāv. Sie zvēru cilts dāvinātāji un aizstāvji krasi izceļas jau pirmsskolas vecuma bērnu vidū; visbiklākais, visvārgākais puišelis pēkšņi kļūst sirdīgs un nikns un atņem kaķēnu dūšīgam lamzakam mocītājam. Skolā viņi dzīvi interesējas par bioloģiju, labprāt iesaistās jauno naturālistu pulciņos; dažādu zvēriņu sabiedrība viņus interesē gandrīz vairāk par vienaudžu sabiedrību. Ja viņi zīmē, tad galvenokārt zvērus, un pat automobiļi viņiem atgādina dzīvniekus, bet to ugunis — dzīvnieku acis, un katrai mājai ir sava zvēra — simpātiska vai nesimpātiska — fizio-nomija ... Nē, tas nav komplekss, tā ir dziļa sākotnēja dziņa, tā jau ir īsta dabiska tieksme. Dzīvnieku mīlestības instinkts pastāv, no tā nekur neaizbēgsi.

Kur tam sākums?

Kur ir izdaudzinātā mērķtiecība? Jā gan, tā ir.

Ir taču arī iedzimtas tieksmes uz augiem — puķēm un kokiem. Ir tieksmes uz mūziku, ir tieksmes uz zīmēšanu, kuras novērojamas pat pie pērtiķiem. Ir tieksmes uz tehniku, kuras iezīmējas jau tai laikā, kad mazais mācās staigāt un izdarīt vairāk vai mazāk apzinātas kustības. Šie bērni sākumā talantīgi lauž rotaļlietas. Pēc tam ķeras pie lielākiem un nozīmīgākiem priekšmetiem, un, ja pieaugušie, kas neko nesaprot, ar savām represijām neapspiež talantu šajā siadijā, tad tieksme attīstās tālāk un rodas Edisoni un Džeimsi Vati. Šā tipa pretstats ir «humanitārie» bērni, parasti bikli, ar nebrīvām kustībām; viņi maz interesējas par rotaļlietām, vairāk par grāmatām. Arī bērni «biologi» parasti maz lauž rotaļlietas; pēc sava emocionālā rakstura viņi laikam gan ir tuvāki «humanitārajiem». Par dzimušajiem «tehniķiem» jāsaka, ka viņi palaikam ir atturīgi pret dzīvām būtnēm.

Un «spējš nemirs, kas dzen ceļā doties, posts, kuru, paši uzņemoties, mēdz nedaudzi no ļaudīm ciest». Kas viņi ir, šie nedaudzi brīvprātīgie? Vai viņi nav tie, kas tagad veido aizrautīgo ģeologu un ģeogrāfu pulku, ceļotāju un tūristu saimi? Es pazīstu šos dzimušos klaidoņus; viņu psiholoģijai ir kāda sevišķa īpatnība, viņi no pusvārda saprot cits citu; viņi visi ir apbrīnojami patīkami cilvēki, saticīgi ikdienā un uzticami grūtībās. Viņi mazāk spriedelē nekā citi, ir dāsnāki, atsaucīgāki un emocionālāki par citiem. Tipiskie mājās sēdētāji nav tādi: viņi vienmēr gatavi paprātot par abstraktām tēmām, viņi ievēro visus sīkumus un visam atrod vajadzīgo pamatojumu; viņi ir apdomīgi, nopietni, bet viņi bieži vien vairāk nekā vajadzētu norobežo «manu» no «tava», viņi laikam gan ar pārāk lielu cieņu izturas pret īpašumu.

Cik tad īsti ir šo cilvēku darbības un raksturu dīg]u, apslēpto un atklāto, anzināto vai neapzināto, piepildīto vai nomākto dziņu? Savādi, bet par to mēs pagaidām zinām nesalīdzināmi mazāk nekā par skudru instinktiem.

IR DAŽĀDAS ZĀDZĪBAS

Mums nav nekādas vajadzības svētulīgi novērsties no cilvēku instinktīvajām dziņām. Zinātne nedrīkst tās apiet, ja grib gūt skaidru un noteiktu priekšstatu par to, kas ir cilvēks viņa īpašību kopumā. Cilvēku nevar izprast, neatšifrējot viņa pirmsvēsturi. No tās, no pagātnes dzīlēm stiepjas cilvēka psihes visnoslēpumaināko izpaudumu pavedieni.

Lūk, aizmidzis zēns pieceļas no gultas, izlien pa logu un veikli kā pērtiķis, nevis kā cilvēks, rāpjas pa šaurām dzegām, droši iet pa pašu jumta malu ... Ja jūs viņu pamodināsit ar asu uzsaucienu, viņš sagrīļosies un nokritīs ... Viesistabā viņš klusēdams saliek citu uz cita

sešus krēslus, uzkāpj pa tiem līdz griestiem, nokāpj atpakaļ, noliek krēslus vietā un atkal iet gulēt. Kāda drausmīga virtuozitāte! Neviens akrobāts ekvilibrists nespēj izdarīt kaut ko tādu, arī pats zēns nomodā ir diezgan neveikls, un par šādiem nakts varoņdarbiem viņam nav ne jausmas ...

Kas ir mēnessērdzība? No kurienes tā?

Smadzenes guļ... Bet ne jau visas, guļ tikai to jaunie, augstākie centri; un šai laikā, it kā izmantojot gadījumu, kontrolei zagšus paslīd garām senie, nomāktie mehānismi. Tie kaut kur vilina, tie darbojas automātiski ... Pamodiniet mēnessērdzīgo tajā brīdī, kad viņš staigā pa istabu, viņš nesapratīs, kas par lietu, teiks, ka gulējis un nav sapņojis un nezina, kā šeit nokļuvis. Vai gan viņa akrobātikas brīnumi neizskatās pēc tā, ka viņš atkārto kādas darbības, kas bija jāveic senajām būtnēm, pērtiķveidīgajiem cilvēku priekštečiem, kuri dzīvoja kokos vai uz klintīm?

Mani vienmēr pārsteidz, cik ļoti bērns, kas, ieraugot svešus, ķeras mātei vai auklei aiz svārkiem un paslēpj seju, atgādina mazu pērtiķēnu, kurš it visos briesmu brīžos pa galvu pa kaklu metas pie savas mātes un ieķeras viņai spalvās.

Cik svarīgi saprast mūsu psihes bioloģiskās, instinktīvās sastāvdaļas. Jau tāpēc vien tām jāparāda cieņa un gods, ka uz planētas tās izkaldinājušās kopā ar pašu dzīvību, tās ir dabas viengadnieces, bet mūsu īsti cilvēciskā, augstākā būtība vēl ir jauna un trausla. Mūsu augstākais radies senatnīgajā kā noslēpumaina pērle gliemežnīcas šūpulī. Senatnīgais augstāko cēlis gaismā, tas augstāko rosina arī tagad.

Senatnīgais neizzūd pavisam, tikai mainās tā izpausmes veids! Dažas tā daļas tiek atvirzītas dziļumā, apslāpētas, citas, gluži otrādi, uzplaukst, sazarojas un nes augļus, tiek noslīpētas, laistās jaunu šķautņu mirdzumā. Mums jāpateicas dabai par devību!

... Starp citu, nebūsim pret dabu pārāk sentimentāli, kaut vai tāpēc, ka arī tā pret mums nav pārlieku sentimentāla.

Mūsu dziņas un instinkti ir mūsu iespējas, kas izvēršas un meklē sev pielietojumu. Tās ir senas sagataves,

kas meklē apdari šodienas pasaulē. Tie ir spēju pusfabrikāti, bet ne tikai.

Rodas iespaids, ka daži pusfabrikāti, kas saņemti mantojuma no senatnes, ir pilnīgi lieki vai vismaz tiem ir nepatīkama ēnas puse.

Kā lai saprot, piemēram, tumšo zagšanas dziņu? Es nerunāju ne par tiem, kurus uz ša ceļa novedis nelaimīgs liktenis vai kroplīga audzināšana, ne par tiem, kas darbojas aprēķināti savtīgi, apzināti, bet par citiem, kuru nav daudz, bet kuri labi pazīstami ārstiem psihiatriem. Tie ir ta sauktie klep-tomāni, impulsīvie zagļi, kuri neapzināti zog visu, kas tik paga-

dās, vienīgi sava prieka pēc. Jā, ir arī tādi. Cilvēki, kuri visādi citādi, kā varētu likties, ir pavisam parasti, jūt nepārvaramu tieksmi ievilkt visu, kas nav piesiets, pielīdzinādamies vismaz žagatām. Šādi kleptomāni nereti izraisa ska|us skandālus lielās kopmītnēs. Cik viņi ir izveicīgi pašā zādzībā, tik bezpalīdzīgi un nemākulīgi pēdu slēpšanā un mantu glabāšana. Dziņas muļ-ķigums un aklums redzams jau tur, ka viņi vienmēr zog vienā un tai pašā vietā, no saviem biedriem, kaimiņiem un darba kolēģiem, un parasti mazvērtīgas lietas — niecīgas naudas summas, apbružātas somiņas un koferīšus, apvalkātas jaciņas, īsi sakot — visādus krāmus. Nozaguši priekšmetu, viņi drīz vien vairs neinteresējas par to un visas trofejas samet vienā kaudzē.

Kad viņus kaunina un atmasko, viņi no sirds nožēlo un solās laboties. Taču pēc kada laika viss atkārtojas. Kad viņus soda, sods dziņu tikai atvirza dziļuma.

Ir arī smalkāki kleptomāni, kas zog, piemēram, tikai vērtīgas grāmatas. Viens no viņiem, pēc specialitātes ķirurgs, nesen tika pieķerts kāda Maskavas centrālajā bibliotēkā. Nevienu nozagto gramatu viņš nebija ne lasījis, ne pārdevis, ne apmainījis. Tikai viena tieksme nozagt un piesavināties... bērnība auga piimga pārticība, nebija ne izlutināts, ne aizmirsts, ne ietramdits. Kas vainojams? Vai slimība? Atliek vienīgi pieņemt, ka nedaudziem, pavisam nedaudziem cilveKiem paradas kada sākotnējā zagšanas tieksme, kas nav apvaidama ne ar kādiem ētiskiem šķēršļiem, bunumi pērtiņu audzētava, vērojot, cik mazie pērtiķēni apbrīnojami veikli un neatlaidīgi zog cits citam apmeklētāju pasviestas konfektes, es nodomāju, ka varbūt kleptomanu tumša dziņa sava dabiskaja veida izpaužas tieši šeit. Šeit ta atklājas ka tiešs impulss eksistences cīņā.

Pamanījis kādu lietu, kas viņam iepatikusies, klepto-mans izjūt mokošu nemieru. Viņš nezina, kur likties, viņa domas atkal un atkal atgrūžas pie šis lietas, kas viņu neatturami pievelk, gluži ka briesmīgi izsalkušo — gards ēdiens. Šaja laika apziņa sašaurinās, tapat kā izsalkušajam, situācija tiek aptverta tikai daļēji, tieksme pēc lietas pārņem smadzenes, spilgti iedegas, bet

pārējās tieksmes paliek ēnā. Nekas cits viņam vairs neeksistē, viņš meklē iespēju nozagt. Zādzības brīdi viņš izjūt kā īsu svētlaimi (izsalkušais metas virsu ēdienam!); pēc tam ir apmierinātība, atvieglojums, tukšums. Un tas ir viss.

Jebkuras dziņas rašanās un apmierināšanas tipveida shēma. Ļoti iespējams, ka šīs dziņas atsegšanā sava nozīme ir kādam mazotnes psihiskam «zīmogam», patoloģiskam «savienojumam», līdzīgi tam, kas žurku mātes pamudināja apēst savus mazuļus.

Nevajag domāt, ka kleptomānija ir nelabojams netikums. Arī te var palīdzēt, tikai līdzeklis nedrīkst būt atmaskojums un sods, bet gan kas cits.

BIJUŠIE PROMETEJl?

Un vēl viena dziņa, kas pirmajā acu uzmetienā liekas diezgan nesaprotama. Kaislība uz uguni — piromānija.

Bērnu psihopatologs V. Kaščenko radījis iespaidīgu zēna piromāna portretu (citēju saīsināti).

«Slimīgi kustīgs zēns, vārdā Saša. Muižnieka dēls. Tēvs alkoholiķis, dīkdienis. Māte — histēriķe. Jau mazotnē zēns redzēja vecāku pastāvīgās nesaskaņas un asos strīdus. Kaut arī viņš neprata formulēt savu attieksmi pret visu, tomēr viņa dvēselē radās kāds uzslā-ņojums, slēpās kaut kas viņam pašam nesaprotams, bet slimīgs.. . Iestājies ģimnāzijā, viņš pabeidza divas klases, bet tad viņu pārcēla uz korpusu un pēc pusgada izslēdza no tā par palaidnībām, kautiņiem un galvenokārt par piromāniju (viņš vairākkārt iemeta kvēlojošu ogli grīdas caurumā, ar to pievērsdams sev priekšniecības uzmanību). No korpusa Sašu atveda uz sanatoriju.

Sašam ir pareiza ķermeņa uzbūve, viņš ir spēcīgs, muskuļains zēns, viņam ir raksturīgā kadetiskā stāja, veiklas, atlētiskas kustības. Dzīva mīmika, sprigans, atklāts skatiens.

Bez piromānijas pats galvenais, kas spilgti krīt acis, vērojot Sašas personību, — garastāvokļa spējā pār-

maiņa, no smiekliem līdz asarām, un otrādi, garīgā disharmonija, ekscentriskums... Saša ir nevīžīgs, paviršs, nekārtīgs, ziņkārīgs, neapdomīgs, draiskulīgs, vieglprātīgs. Viņš ir patiess lielās lietās, bet sīkumos melo. Taisnīgs. Labsirdīgs. Neglaimo. Noteikts, bet nav neatlaidīgs, nav pastāvīgs. Viņš ātri iekarst, bet, jo mana lielāku šķērsli, jo drīzāk atsalst. Viņš ir uzņēmīgs, bet nav uzcītīgs, viņš ir disharmonisks un duālistisks. Mazais, brašais karavīrs, kas pēc izskata ir skarbs un drošs, tai pašā laikā ir jūtīga, raudulīga meitene, kas viegli iespaidojama un ātri pakļaujas citu ietekmei.

Katru darbu viņš darīs pa roku galam, atstādams nepabeigtu to, ko sācis. Ja paskatās viņa burtnīcas, zīmējumus klasē, neviena lappuse tur nav pierakstīta, neviens uzdevums nav izpildīts līdz galam ...

Interesanti, ka Sašas zīmējumos atklājās viņa slimīgā kaislība uz uguni... Sanatorijā šī kaislība pastāvēja diezgan ilgi. Vasarā ekskursiju laikā viņš vienmēr lūdza sakurt ugunskuru un centās iespējami ilgāk to neizlaist; turklāt viņš visu laiku neatiet no ugunskura, pat vairāk — izdara visādas manipulācijas ar uguni: te viņš uzpūš to un priecājas par liesmu mēlēm, kas šaudās sāņus, te izvelk degošu pagali un gatavs ar to drāzties pa klajumu. Ziemā šī kaislība ne reizi vien izpaudās ķīmijas mēģinājumos klasē, kur tika lietoti sērkociņi. Viņš vienmēr neatlaidīgi lūdza, lai viņam atļauj uzraut sērkociņu, turklāt viņš paņem jau nodzisušu, bet vēl kvēlojošu, iesprauž zobos un sāk to pūst; kad katram zēnam atļāva pārliecināties, cik ātri uzliesmo kvēlojošs skals un cik spilgti tas turpina degt skābekļa atmosfērā, viņš, neapmierinājies ar vienu eksperimentu, uzplijīgi sāk prasīt, ļai viņam atļauj to pašu izdarīt vēl otru, vēl trešo reizi un, ja iespējams, bez gala. Piegājis pie degošas krāsns, Saša it kā sastinga, savā kaislībā uz uguni aizmirstot visu.

Pamazām izdevās novērst uzmanību no šīs slimīgās kaislības un pastāvīgu pūļu rezultātā atraisīt interesi citā virzienā, Saša kļuva vienaldzīgs pret uguni. Bet viņš mums atstāja stipru un spilgtu pieminekli, kurā ieguldīja visu savu mākslu un atklāja savu slimīgo kaislību. Viņš radīja virkni zīmējumu, kur uguns figurēja

dažādos veidos, piemēram, kamīns, kas apspīd istabu, mežmalā iekurts ugunskurs, degoša māja vienās uguns mēlēs un citi. Šie zīmējumi ir ļoti labi, krāsaini, pilnīgi pabeigti. Zēns, kas parasti bija paviršs un nevienu darbu nepadarīja līdz galam, šeit parādīja apbrīnojamu pacietību, neatlaidību un prasmi. Agrāk Saša nekad nezīmēja par šo tēmu. Viņa slimīgās intereses publikāciju mēs uzskatījām par labvēlīgu simptomu, un, patiešām, agrāk viņš izvairījās no sarunām par šo tematu, strupi atbildēja uz jautājumiem, bet tagad, atklājis savu kaislīgo dziņu, viņš jau varēja brīvi un vienaldzīgi runāt par uguni, sakāpinātā interese spēji atslāba un izzuda pavisam. Piromānija izgaisa.»

Pēc manām domām, lielisks piemērs! Šeit viss ir skaidrs: gan patoloģiskās dziņas sākotne, gan iespējas to pārlabot.

Sašam nelaimējās pašā dzīves sākumā. Viņa nelīdzsvarotā psihe sevī glabāja divas smagas ietekmes (kas tik bieži saplūst!) — sliktas iedzimtības un pavisam nelāgu bērnības apstākļu ietekmi. Saplūstot šīs ietekmes noveda pie noslēpumaina patoloģiska «savienojuma», kas izpaudās piromānijā. Tās arī izveidoja nenoteiktu, bezgribas radījumu, kas, likās, ne uz ko nopietnu nav spējīgs. Tikai tajos brīžos viņš parādīja neparastu neatlaidību un nopietnību, kad notiekošais bija saistīts ar uguni, kad tika skarta un rosināta viņa dzijā, neapzinātā dziņa.

Audzinātājiem tā sagādāja ne mazums rūpju un draudēja sabojāt zēna dzīvi. Taču mēs redzējām, ka šī aklā, pat postīgā dziņa, instinkts, kas liekas patoloģisks, prātīgā, rūpīgā audzināšanā atklājās pavisam no citas puses, ievirzījās jaunrades gultnē. Saša veltīja savu kaislību zīmējumiem, bet pats kaislības «dzinējs», darbības spējas kā tādas, koncentrētības spējas — tas, kas agrāk parādījās tikai piromānijā un kā trūka visur citur, — guva jaunu virzienu, atbrīvojās. «Savienojums» tika atvienots.

Bet kāpēc notika tieši tik savāds savienojums? Kāpēc tieši tiekšanās pēc uguns?

Vispirms nāk prātā, ka pēc uguns tiecas ne tikai piromāni vien. Kā liekas, šī kaislība dziļi apslēpta gandrīz katrā no mums. «Nejaujiet bērniem rotaļāties ar uguni.» Neļauj, bet viņiem vienalga gribas! Liesmu mēļu trīsuļošanā ir kaut kas hipnotizējošs, neatturami pievelk ugunskura uzmutuļošana mežmalā, valdonīgi sauc pie sevis trakojoša ugunsgrēka aina. Vidējos Austrumos vēl šodien pastāv uguns pielūdzēju reliģiskās sektas. Ir mežonīgas ciltis, kurām deja uz nokaitētiem akmeņiem un oglēm kļuvusi par maģisku rituālu. (Un apbrīnojami: aculiecinieki eiropieši nav redzējuši rituāla dalībniekiem nekādus apdegumus, ne mazākās sāpju pazīmes.) Āfrikas apceļotāji stāstīja par lieliem pērtiķiem, kas, tiklīdz ceļinieki atstājuši neizdegušu ugunskuru, pienākuši tam klāt un ilgi sēdējuši, klusi un sasprindzināti vērdamies liesmās... Var pieņemt, ka instinktīva tiekšanās pēc uguns ir kāda kopēja, sena īpašība, kas piemīt pērtiķveidīgo zaram, gluži tāpat kā bailes rio uguns ir visu pārējo zvēru neapšaubāms instinkts. Tomēr pērtiķi nekad neveltī ne mazākās pūles, lai liesma neapdzistu (kaut gan viņi to varētu darīt, atdarinot cilvēkus). Varētu domāt, ka tiekšanās pēc uguns viņiem vēl ir vāja, iedīgliska un ka tikai mums tā sasniegusi pilnu spēku.

Acīmredzot piromāniem šī dziņa pastiprināta līdz iespējamā robežām. So kaislību var izprast arī kā īpašu psihisku atavismu. «Patoloģiskos savienojumos» atklājas, «atsedzas» instinkti, kas normālā stāvoklī ir nomākti. Redzams, laužas uz āru tās dziņas, kam ir vislielākais pamatspriegums, «potenciāls». Kur plāns, tur plīst. Kad aizture atslābst, virspusē izlaužas tas, kam ir vislielākā apslēptā gatavība, kaut arī iepriekš tā bija rūpīgi nomaskēta. (Starp citu, žurkām, kas vispār ir ārkārtīgi ļauni un nesaticīgi dzīvnieki, kanibālisms un pēcnācēju apēšana izceļas ļoti viegli visdažādākajās nelabvēlīgās situācijās — ja trūkst, ko ēst, un tā tālāk.)

Vai šai dziņai savā laikā nebija izšķīrēja nozīme, ka cilvēks ieguva uguni? Vai piromāni nav «bijušie Pro-meteji», to būtņu tagadējie mantinieki, kuras tālā pagātnē, neskaidra, bet nepārvarama instinkta mudinātas, nolaupīja dabai uguni?

Un vai tie, ko daba apveltījusi ar dedzīgu mīlestību uz dzīvniekiem, agrākajos laikos nav pieradinājuši meža zvērus?

Droši vien cilvēkam ir daudz vairāk dziņu, nekā mēs iedomājamies. Cilvēks izskatās pēc radījuma, kas ir sevišķi bagāts ar instinktiem. Un ne jau tie visi ir zemiski. freidisms padarījis cilvēku briesmīgi nabagu. Piemēram, dziņa rast saskarsmi ar sev līdzīgiem, kaut gan tā dziļiem pavedieniem saistīta ar citam stipram dziņām — pašsaglabāšanās un sugas turpinājuma instinktiem, — cilvēka dzīvē guvusi ari patstāvīgu nozīmi. Tai ir patstāvīga un ļoti plaša jēga — informācijas apmaiņa. Un šī dziņa, tāpat kā citas, cilvēkiem nav sadalīta vienādi, dažādi cilvēki ar to dažādi apveltīti. Ir cilvēki, kam piemīt īsts saskarsmes talants, — bet talantu vienmēr rosina liels dziņas sasprindzinājums, — ir cilvēki, kam saskarsme ar citiem ir profesija, un ir tie, kam saskarsme sagādā mokas, tāpat kā nelabojamam divnieku brālim aritmētikas stunda.

Daudzveidīgās, elastīgās, cilvēku sugas atsevišķiem pārstāvjiem nevienmērīgi sadalītas plastiskās un mainīgās, zemiskās un cildenās cilvēku dziņas acīmredzot bija dabas «izmēģinājumā uztaustijumu» jclmaterials, mantojamais pamatfonds, no kura izauga cilvēku kultūra un kurš joprojām to baro, tāpat kā zeme joprojām baro cilvēci ar maizi.

DIVU STIHIJU STRĪDS

Šeit mēs nonākam droši vien pie vissarežģītākā. Sie mūžīgie strīdi par to, kas organismam un psihei svarīgāks: iedzimtība vai vide? Tie atgādina seno strīdu par to, kas bija vispirms: vista vai ola.

Labs strādnieks pie darbgalda nejautās sev, kam lielāka nozīme: mašīnas kvalitātei vai saudzībai pret to. Viņš zina, ka svarīgi kā viens, tā otrs. Konstrukcijas trūkumus, ja tie nav pārāk būtiski, var novērst ari «uz vietas», konstrukciju var pat uzlabot, un, pēdīgi, ir nepilnību robeža, aiz kuras sākas īsts brāķis. Pasūtītājs zina, ka viņa apģērba skaistums būs atkarīgs gan no materiāla kvalitātes, gan no izraudzītā fasona, gan no drēbnieka meistarības un centības, gan daļēji arī no gadījuma: vai tas būs vai nebūs piemērots viņa augumam. Labs drēbnieks arī no slikta materiāla var pašūt ciešamu uzvalku, bet nepraša ...

Daudzo iedzimtības spēku spēle. Daudzo ārējās vides spēku spēle. So divu lielo stihiju sadursmju bezgalīgā daudzveidība rada cilvēka psihisko īpašību bezgalīgo daudzveidību un psihiskās pielāgotības vai nepielāgo-tības daudzveidību.

Kur viena stihija dod vietu otrai?

Acu krāsai ir tikai ģenētisks pamats, bet galvaskausa formu ietekmē kā iedzimtība, tā arī bērnu slimības un bērnībā valkātas ciešas cepures, tāpat augums ir atkarīgs gan no iedzimtības, gan no klimata, gan no uztura, gan no fiziskiem vingrinājumiem.

Un psihe? Tas ir mūžam viļņojošs okeāns, kura vētras un rāmums vienlīdz atkarīgs kā no vējiem, tā no dziļām zemūdens straumēm un pazemes grūdieniem, kas satricina dibenu. Ja mēs varētu zināt visas šīs ietekmes!

Atsevišķos gadījumos viss it kā ir vienkārši.

Mēs nebrīnāmies, ja plānprātīgiem vecākiem cits pēc cita piedzimst slimi bērni, kas psihiski attīstās vāji. Ja vecvectēvs, vectēvs un tēvs ir smagi alkoholiķi, mēs diezko nebrīnāmies, ka dēls kļūst alkoholiķis.

Bet te mātei, kam ir viegla, diezgan nekaitīga neiroze, aug bērns, kuram uznāk smagas epilepsijas lēkmes. Tēvam, kas ir psihopāts, un mātei, kura slimo ar šizofrēniju, aug pilnīgi normāli, veselīgi un pat vairāk — apdāvināti bērni. Psihiski veseliem vecākiem, kas dzīvo saticīgi, divi no trim bērniem kļūst psihiski slimi. Jauneklim ir šizofrēnija smagā formā; ārsts uzzina, ka viņa tēva māsīca kādreiz neilgu laiku ārstējusi neirastēniju. Vecāki ir mazliet dīvaini, bet ne vairāk (vai tā vienkārši ir mūsu psihiatrijas profesionālā aizspriedumai-nība?). Māte varbūt ir pārāk nemierīga, lieki rosīga un prasīga; tēvs, gluži otrādi, šajā situācijā saglabā apskaužamu, pat apbrīnojamu mieru. Viņš ir drusku savāds un spriedelē mazliet vairāk, nekā vajag, tomēr tie ir tikai mājieni, nianses, bet kopumā vecāki ir pavisam parasti cilvēki un tā arī izturas ... Un tomēr «kaut kas nav tā ...». Sejas kaut kādas jocīgas... bet varbūt mums, psihiatriem, «kaut kas nav tā»? ...

Es zinu pavisam pārsteidzošu gadījumu: sieviete,

kurai ir dziļš idiotisms, smagi traucējumi iedzimtības šūnu aparātā un drausmīgi kroplīga āriene, pārsniegusi piecdesmit gadu vecumu (!), dzemdē pilnīgi veselu, simpātisku bērnu. (Diemžēl, tēvs nav zināms.)

Šāds faktu raibums atklājies sen, un psihiatram praktiķim būtībā neko nedod konstatējumi: «iedzimtība apgrūtināta» vai «iedzimtība nav apgrūtināta».

Statistika apstiprinājusi psihiatru vispārējo iespaidu: garīgi slimo ģimenēs psihiski slimi radi sastopami biežāk nekā psihiski veselu cilvēku ģimenēs.

Dažreiz tās ir vienas un tās pašas slimības: ir «epi-leptiskas», «šizofrēniskas», «maniakāli depresīvas» ģimenes; citreiz slimnieku radu rakstos var izsekot psihes traucējumu saikni ar asinsvadu bojājumiem; ir arī vecuma gadu «ģimenes psihozes». Taču tie ir diezgan reti gadījumi. Visbiežāk aina atbilst bēdīgajam jokam: «Divi brāļi — deģenerāti, divas māsas — histēriķes, divi brāļadēli — neirastēniķi, divi māsasdēli — šizofrēniķi ...» Bet arī tam nemaz nav noteikti tā jābūt. Tikai palielināta varbūtība jeb, kā statistiķi saka, biežums. Ļoti bieži vienās un tajās pašās ģimenēs mēs sastopam garīgi slimos, psihopātus un apdāvinātus cilvēkus. Bet nereti tas savienojas arī vienā personā, kaut gan, kā teicām, tam nemaz nav noteikti tā jābūt.

Vislīdzīgākā psihe un vislīdzīgākie psihiskie traucējumi, dabiski, ir vienas olšūnas dvīņiem, kas, kā labi teicis kāds, ir viena cilvēka divi stereotipiski izdevumi.

Interesi nerada dvīņi, kas uzaug kopā: viņi psihiski tiktāl saplūst viens ar otru, ka vairs nav divi izdevumi, bet viens; turklāt viņi savu līdzību vienmēr pārvērš par savdabīgu spēli vai kultu un dzīvo ar apziņu, ka viņiem ir dziļa likteņu kopība. Interesi rada dvīņi, kas kopš agrām dienām auguši atsevišķi un dažādos apstākļos.

Līdzības ainas ir diezgan spilgtas. Dvīņiem ir ļoti līdzīgas elektroencefalogrammas. Ir tāds gadījums, ka dvīņi, neko nezinot viens par otru, apmēram vienā laikā iestājušies kara dienestā, apprecējušies, izšķīrušies, vienā

225

15 — Domu medījot

un tai pašā gadā psihiski saslimuši un izdarījuši pašnāvību.

Otrā gadījumā dvīņi, kas daudzus gadus dzīvojuši tālu viens no otra, vienā gadā iegādājušies vienas sugas suņus un nosaukuši tos vienā vārdā. Protams, jāšaubās, vai tā bija nejauša sagadīšanās. Precīzāk, tā ir nejaušība, zem kuras caurspīdīgā plīvura viežama likumsakarība.

Tomēr dažos gadījumos skaidri redzams, ka dzīves apstākļi vairāk vai mazāk notušē šo likumsakarību.

Man nācās novērot gadījumu, ka viena dvīņu māsa slimoja ar šizofrēniju, bet otra — ar alkoholismu un histēriju. Viņas dzīvoja kopā, līdz viena no māsām (otrā) apprecējās. Pirms tam abas bija veselas un visādā nozīmē apbrīnojami līdzīgas. Drīz pēc tam, kad otrā māsa bija apprecējusies, pirmajai uznāca šizofrēnijas lekme ar vajāšanas murgiem; psihozes dēļ viņa diezgan ātri kļuva par invalīdi. Otrajai māsai, kas bija precējusies, histēriskums un alkoholisms neradās uzreiz, bet attīstījās pamazām. Beigu beigās viņa izšķīrās ar vīru. Māsām joprojām bija labas attieksmes, bet viņu abu psihe arvien vairāk un vairāk atšķīrās. Otrā aizkustinoši rūpējās par pirmo. Viņa gāja strādāt par medicīnas māsu psihoneiroloģijas dispanserā, bet savu psihisko traucējumu dēļ, saprotams, nevarēja strādāt sekmīgi. Pēdīgi arī viņai bija jāārstējas psihiatriskajā slimnīcā. Viņa visu laiku runāja par māsu; es redzēju abas: viņas bija apbrīnojami līdzīgas, tikai pirmās māsas seja bija maigāka, vairāk izplūdusi un neizteiksmīgāka, mīmika daudz nabadzīgāka nekā otrajai, turpretī otrajai vaibsti bija asāki, seja likās lielāka un nedaudz vecāka, balss rupjāka.

Otrajai māsai izdevās palīdzēt. Viņa vismaz pārstāja dzert un atkal varēja iekārtoties darbā. Pirmās māsas stāvoklis nemainījās. Šeit var būt dažādi pieņēmumi par cēloņiem un sekām. Grūti pateikt, kas būtu, ja viena no māsām neizietu pie vīra, un kāda tam bija nozīme visā šajā bēdīgajā stāstā. Taču šis gadījums, tāpat kā daudzi citi, liecina, ka visbiežāk ir iedzimta nevis pati psihiskā slimība, bet gan zināma slieksme, kaut kas, kas slēpjas aiz slimības, kaut kas, kas vērš tās rašanos vairāk iespējamu nekā citiem. Šis «kaut kas» var izpausties veidos, ko psihiatri tagad uzskata vai nu par vienādām, vai par pilnīgi atšķirīgām slimībām; un šis «kaut kas» var arī neizpausties un palikt apslēpts visu mūžu. Tikai dažreiz tas pavīdēs kā ēna vai psihei un rīcībai piešķirs vieglu, tikko uztveramu, bet pastāvīgu nokrāsu, vai arī nepiešķirs itin neko.

PSIHIATRISKĀ FIZIONOMIKA

Starp citu, jautājums par to, vai psihiskā slimība ir «rakstīta» sejā (tāpat kā rakstura īpašības), nebūt nav tukšs jautājums, tam ir savs pamats. Nav šaubu, ka psihiskais stāvoklis, cilvēka noskaņa, viņa rakstura iezīmes, kas pastāvīgi nosaka dominējošo mīmiku, uzliek zīmogu sejas izteiksmei un vaibstiem.

Pamatojoties uz to, pieredzējis cilvēks var daudz ko izlasīt sejā, bet tā ir tikai viena, virspusēja parādības daļa, taču ir arī otra, dziļāka, kas acīmredzot saistīta ar iedzimtību.

Ja psihiatrijā nostrādāts kaut vai paris gadu, arī tad noteikti ievēro, ka dažas slimnieku sejas, pareizāk, seju tipi it kā atkārtojas. Atmiņa pilnīgi neapzināti fiksē šos atkārtojumus, un pēc tam rodas savdabīga intuīcija: piemēram, tu sastop uz ielas cilvēku un jau pēc sejas redzi, ka tas ir «tas pats». Un, patiešām, šie minējumi bieži attaisnojas (es dažreiz pat speciāli sevi pārbaudīju).

Bieži, bet ne vienmēr. Та ir visa gudrība.

Cilvēka seja ir it kā viņa genotipa, iedzimto īpašību komplekta pase zem «kārtējās» izteiksmes un sociālā niansējuma uzslāņojumiem.

Mums visiem piemītošā spēja sajust cilvēka skaistumu, izņemot sociālās nosacītības, kas uzslāņojas uz tā, nav nekas cits kā mehānisms, kurš novērtē genotipu, tā pilnības pakāpi. Evolūcija izstrādāja šādu mehānismu dzimumizlasei, un par to rakstīja Darvins. Neapšaubāmais jebkurā skaistumā ir veselība. Tā var arī nebūt veselība dotajā brīdī, bet kāda vispārējāka un plašāka veselība, kāda vitalitāte vai. To ir grūti noteikt, jo brī-num skaistas mēdz būt, piemēram, tuberkulozes

slimnieku sejas, dažu vecu cilvēku sejas. Jūtams, ka te mēs instinktīvi, neapzināti novērtējam kādas svarīgas iedzimtas īpašības. Ne velti jebkura stipra novirze no normālas iedzimtības izpaužas ārienes neglītumā. Dažas smagas iedzimtas slimības ātri un nekļūdīgi var noteikt pēc sejas, piemēram, nepilnīgas psihiskās attīstības atsevišķas formas, kā Dauna slimība.

Parasti šo slimnieku sejas ir neglītas, tās izraisa ļoti smagu sajūtu, nevilšus atbaida. Gribas drīzāk novērst skatienu. «Sava seja» ir arī vairākām citām slimībām. Dažām «sejas» it kā notušētas, grūti uztveramas. Ļoti daudzām slimībām saikne ar sejas tipu nav stingra, noteikta, bet varbūtīga, ir kāda nosliece, bet ne vairāk. Ieraugot cilvēku, kam ir šāds sejas tips, ar zināmu varbūtību var pieņemt, ka viņam ir kāda slimība un pat kādas noteiktas rakstura īpašības. Ja vienkop būtu daudz šāda tipa cilvēku, viņiem patiešām krietni biežāk nekā citiem varētu konstatēt šīs slimības un šīs rakstura īpašības.

Terapeiti jau sen izdalījuši «tuberkuloznieka» tipu, kuņģa čūlas slimnieka tipu un tā tālāk. Bet ne jau visiem šā tipa cilvēkiem noteikti ir čūla vai tuberkuloze, un ne jau visi Čūlas un tuberkulozes slimnieki pieder pie šiem tipiem.

Senie psihologi fizionomisti diezgan veiksmīgi attēlojuši dažu temperamentu fizionomijas: holēriķu žultainās sejas ar dziļām grumbām un izvalbītām acīm; flegmātiķu izplūdušās sejas, melanholiķu sejas ar paceltiem uzaču lokiem un nolaistiem lūpu kaktiņiem un tā tālāk. Tas novērots kopumā pareizi, bet mēs varam sastapt bez sava gala pretēju piemēru. Psihiatri zina, kādas ir slimnieku tipiskās sejas un tipiskā ķermeņa uzbūve šizofrēnijas, epilepsijas, alkoholisma un citu slimību vissmagākajās formās. (Kāda mana paziņa, ārste psihiatre, man apgalvoja, ka šizofrēnijas slimniekiem esot tipiski mati, un precīzi aprakstīja, kādi, bet es neatklāšu noslēpumu.) Likumsakarības, par kurām runāts, ir statistiskas, varbūtīgas, un tāpēc, spriežot par atsevišķu cilvēku, par kādu noteiktu cilvēku, vienmēr iespējams kļūdīties, lai cik liela būtu fizionomiskā intuīcija.

Vienā gadījumā psihiskā slieksme pa' spīti vispārējai tendencei nesaskan ar sejas tipu.

Otrā gadījumā šāda slieksme varbūt, arī ir, bet vides apstākļi to rūpīgi notušējuši, neitralizējuši.

Bez tam pati fizionomiskā intuīcija ir tik kaprīza un subjektīva lieta, ka pret to jāizturas ārkārtīgi piesardzīgi. Par ārienes mānīgajām īpašībām stāsta ne viena vien anekdote. Daudzas reizes intuīcija man pateikusi pareizi, bet dažreiz arī piemānījusi: gadījies, ka cilvēki ar trulām sejām bijuši asprātīgi sarunu biedri, bet izteikti inteliģentas sejas piederējušas īstiem nekauņām. Tādās reizēs intuīcija uzreiz sarāvās, paslēpās un ātri aizmirsās. л

PROGRAMMAS NAGLA

Cilvēkam, kam kaut cik zināšanu lopkopībā, suņu audzēšanā un medībās, mūsdienu pētījumu rezultāti izturēšanās ģenētikā nebūs jaunums. Patiesi, nav nekāds brīnums, ka no pelēm izdevies izveidot bailīgas un drošsirdīgas, kauslīgas un miermīlīgas, aktīvas un pasīvas, aizgādīgas up nolaidīgas, negausīgas un sātīgas ēšanā, tādas, kas kustas normāli vai valsē un piesit ķepu pie zemes, tādas, kas spēj un kas nespēj orientēties labirintā ... Nav nekāds brīnums, ka niknu, bailīgu, vēlīgu vai rāmu dzīvnieku pēcnācējiem pārsvarā ir tās pašas īpašības. Arī tas nav nekāds brīnums, ka visas šīs īpašības līdz zināmai robežai ir pāraudzināmas: citreiz vieglāk, citreiz nesalīdzināmi grūtāk. Tikai jānosaka dziļākais, galvenais cēlonis un jāizpētī seku ķēdīte, kas noved pie redzamā gala rezultāta — atšķirīgas izturēšanās.

Pašlaik tiek sperti pirmie soļi šajā virzienā.

Kāds no vienkāršākajiem gadījumiem. Peles atšķiras pēc savas attieksmes pret temperatūru. Dažas vairāk mīl siltumu, citām labāk patīk vēsums.

Noskaidrots, ka šī īpašība noteikti tiek mantota. Bet kā?

Vai tiek mantota pati tieksme pēc siltuma vai vēsuma, pati dziņa kā kaut kāda peles smadzeņu īpašība vai kaut kas cits, kas nosaka šo dziņu?

Izrādās, ka tiek mantots tieši kaut kas cits. Umšis kaut kas ir diezgan vienkāršs — apspalvojuma un vēderiņa ādas biezums. Tas ir atkarīgs no peles vēderiņa ādas šūnu vairošanās intensitātes. Un to nosaka iedzimtības ķīmiskā programma, kas kodēta jau dzimumšūnās. Tāda ir cēloņu un seku vienkāršā ķēdīte, kas noved pie iedzimtas atšķirības attieksmē pret pasauli: vienam auksti, otram karsti.

«Alkoholiķēm» žurkām konstatēja noteikti mantotus traucējumus dažu vitamīnu ķīmiskajā pārstrādē. So vitamīnu ievadīšana mazināja žurku tieksmi pēc alkohola. Bet cēloņu un seku ķēdītē te paliek neaizpildīti robi. Kā šie traucējumi izraisa tieksmi pēc alkohola, nav zināms. Varētu domāt, ka bioķīmiskie traucējumi kaut kādā

veidā maina «pekles» un «paradīzes» ķīmisko līdzsvaru. Bet tie ir tikai minējumi, un nav zināms, cik starpposmu ir starp izšķīrēju traucējumu un tā iznākumu — žurku «alkoholismu».

Kad izdosies atrast izšķīrēju traucējumu un izsekot visu cēloņu un seku ķēdītei, rezultāti būs daudzsološi.

Nesen bioķīmiķi kopā ar ģenētiķiem un bērnu psihoneirologiem noteica, kāda iedaba ir vienai no iedzimtās nepietiekamās psihiskās attīstības smagākajām formām.

Apmēram vienam no piecsimt tūkstošiem jaunpiedzi-mušo urīnā atrodama īpaša viela — fenilpirovīnog-skābe. Sākumā šādi bērni aug normāli, bet no kādiem divi gadiem sāk atpalikt attīstībā un galu galā pārvēršas par plānprātiņiem ar raksturīgo deģenerāta seju.

Izdevies noskaidrot, ka smagās slimības — fenilketo-nurijas cēlonis ir aminoskābes — fenilalanīna oksidāci-jas iedzimtie traucējumi. Sīs skābes pārmērs saindē bērna smadzenes to attīstības procesā. Tālāk noskaidrots, ka slimība attīstās, ja abiem ārēji veseliem vecākiem ir apslēpta slieksme uz to, ja ir tie paši fenilalanīna maiņas traucējumi, tikai nelieli, vienīgi ar vispilnīgākajām bioķīmiskās analīzes metodēm uztverami.

Tālāk doma risinājās šādi: ja smadzeņu saindēšanas cēlonis ir fenilalanīna pārmērs, vai gan nevar izraudzīties tādu diētu, lai šis pārmērs nerastos?

Pēc fenilalanīna nepareizās oksidācijas produkta — pirovīnogskābes, kas tika izvadīta līdz ar urīnu, bija viegli noteikt, kam varētu palīdzēt diēta.

Diēta tika atrasta.

Pieņēmums spīdoši attaisnojās. Bērni, kuri slimoja ar fenilketonuriju un kuru uzturā tika ievērota šī diēta, izauga pilnīgi normāli un, starp citu, viņiem bija arī normāla seja. Paiet smadzeņu attīstības «kritiskais periods» — agrie bērnības gadi, un diēta nav nepieciešama: fenilalanīna pārmērs smadzenēm vairs nav kaitīgs, vārīgums zudis.

Uzvara pār vienu no iedzimtās plānprātības daudzajām formām radījusi entuziasmu. Tā ir pirmā bezdelīga, kas ievēstī pavasari, kaut arī to vēl nenes. Ar jaunu spēku tā devusi triecienu aizspriedumam, ka «iedzimtais»

nozīmējot «nedziedināmais». Tagad jau liekas pilnīgi ticami, ka iedzimtos bioķīmiskos traucējumus varēs atrast slimniekiem, kam ir daudzas citas psihiskās slimības. Pilnīgi iespējams, ka tieši tādā veidā izdosies laikus novērst psihes traucējumus, kas saistīti ar nelabvēlīgu iedzimtību. Šeit jau paredzama ģenētikas un psi-hofarmakoloģijas tieša saskare: atkčl nonākam pie «psi-hoķīmiskās ēdienu kartes», kas izlabo iedzimtā program-mējuma trūkumus.

Jaunam, pieaugušam vai pat vecam cilvēkam, kas pirms tam bijis psihiski vesels, attīstās psihes traucējumi, kaut gan nav ne redzamu ārēju grūdienu, ne manāmu miesas bojājumu. Varētu domāt, ka cēlonis ir kāda kļūda iedzimtajā ķīmiskajā programmā. Kaut kur bija slēpusies un beidzot, kad pienāca laiks, sevi parādīja «izšķīrējs traucējums» — «nagla», kas par nelaimi bija iedzīta programmā. Cēloņu un seku ķēdīte sāka ritināties vaļā. Kādā no tās posmiem varbūt tiek traucēta ķīmiskās «nervu degvielas» ražošana. Tiek ražots ķīmiskais «brāķis» — savas psihotomimētiskās vielas. Vēl pēc n-tiem starpposmiem — «iznākums», psihiski traucējumi._ Tas, protams, ir tikai viens no notikumu gaitas iespējamiem variantiem. Citos gadījumos — un acīmredzot tādu ir visvairāk — nelabvēlīgas situācijas, sasprindzinājums, pārpūle, alkohols, dažādi konflikti kļūst par «āmuru». Ja «āmurs» trāpa uz «naglas», tā liek sevi manīt. Tas ir diezgan sarežģīti, bet diezin vai šeit var cerēt uz kaut ko vienkāršu.

KALNS... UN ATKAL PELE...

Cilvēka iedzimtība ir tik bagāta, daudzpusīga, mainīga, ka pagaidām — vismaz daudzos jo daudzos gadījumos — nav iespējams paredzēt, kā saskanēs iedzimtās dotības, kāds būs to «iznākums», vēl jo vairāk — psihiskais «iznākums».

Dažādu valstu pētnieki veltījuši daudz pūļu, lai noskaidrotu, kā tiek mantotas normālas cilvēka psihes īpašības: gribas un emocionālās īpatnības, temperaments, aktivitāte, garīgās spējas un tā tālāk. Tika rūpīgi sastādīti dažādi radu raksti, ierosināti visvisādi

testi, aprēķināti inteliģences koeficienti, bezrūpības rādītāji, neatlaidības atzīmes, valdonības skaitītāji, paklausības saucēji, mīkstsirdības vidējie lielumi.. .

Šo pētījumu kalns, diemžēl, radīja ticamu zināšanu peli.

Statistikas apstiprinājumi, ka vienas olšūnas dvīņi pēc visiem psihes rādītājiem ir līdzīgāki savā starpā nekā jebkurš cits, ka gudriem vecākiem palaikam mēdz būt gudri bērni, muļķiem — muļķi, slinkiem — slinki un tamlīdzīgi, sniedza, kā jau varēja gaidīt, ne vairāk informācijas kā vecu patiesību, teiksim, «Volga ietek Kaspijas jūrā», jauni pierādījumi. Vēl neviens nav spējis izzināt, cik lielā mērā visas šīs īpašības atkarīgas no iedzimtības un cik lielā mērā no dzīves apstākļiem, audzināšanas un izglītības.

Vienas olšūnas dvīņiem konstatēja gandrīz pilnīgi vienādas līknes, ko veidoja rūpīgi aprēķināti bezrūpības, elastības, spriedumu noteiktības, gribas neatlaidības rādītāji. Viss sakrita, un, spriežot pēc līknēm, dzīvē viņiem vajadzēja būt ļoti līdzīgiem cilvēkiem. Izrādījās, ka viens no dvīņiem ir pozitīvs pilsonis, ieņem cienījamu stāvokli sabiedrībā, bet otrs — kriminālnoziedznieks recidīvists.

Garīgi detektīviem vecākiem patiešām biežāk nekā pārējiem piedzimst detektīvi bērni, bet, no otras puses, statistiķiem bija jāatzīst, ka lielākā daļa defektīvo bērnu cēlušies no nedefektīviem vecākiem. Šeit nav pretrunas, jo iedzīvotāju kopējā masā defektīvo ir maz. Kāds pētnieks šai sakarā izteicis atziņu, ka daudz vieglāk pierādīt iedzimtības ietekmi uz prāta trūkumu nekā uz prāta esamību.

Zīmīgi: jo psiholoģiskais rādītājs ir elementārāks un pieticīgāks un jo vairāk tas atpaliek no personības «sociālajām» īpašībām, jo tas ir tuvāk iedzimtībai.

Katram, piemēram, ir savs «personiskais temps». Šo rādītāju nosaka vienkārši. Pārbaudāmajam liek ar pirkstiem vai dūri sist pa galdu tādā ātrumā, kādu viņš uzskata par dabisku. Šis ātrums, kā noskaidrots, ir diezgan pastāvīgs katram, lai kur, lai kad un kādēļ viņš sistu ar dūri. Izrādījās, ka vienas olšūnas dvīņi pēc šā sitiena ātruma atšķiras viens no otra ne vairāk kā katrs no viņiem atšķiras no sevis paša dažādos laikos.

Un kas tad? ...

Nav saprotams, kas no tā izriet, izņemot kārtējo apstiprinājumu tam, kas sen jau skaidrs, un baidos, ka arī paši pētnieki nezināja neko vairāk.

Šāda bezsekmība tomēr nedrīkst novest pie secinājuma, ka nemaz nav vērts pētīt cilvēka psihisko īpašību mantojamību. Acīmredzot jautājuma nostādnei jābūt citādai.

Kurts Sterns, viens no ievērojamākajiem amerikāņu ģenētiķiem, izteicis interesantu domu, kuru es šeit atļaušos minēt vārdu pa vārdam, kaut arī tā nav gluži populāri izklāstīta.

«Lai vai kāda būtu iedzimtība un vide, to daļa nekad un nekur nav pastāvīga. Dažreiz jo nelabvēlīgāka vide, jo tai ir lielāka nozīme indivīdu vispārējās atšķirībās. Tur, kur tikai bagātie var saviem bērniem nodrošināt skolas izglītību, atšķirības atsevišķo indivīdu inteliģencē daudz lielākā mērā nosaka vide nekā tur, kur vispārējo mācību dēļ izglītība ir visiem vienlīdz pieejama, kur atšķirības mantotajās spējās vairāk ietekmē starpību vērtējumos nekā atšķirības izglītības pieejamībā. Iedzimtības līdzdalība atšķirībās starp cilvēkiem dažreiz var skaidrāk izpausties, ja tiek celta vispārējā labklājība.»

Mūsu sabiedrībā vairāk nekā jebkur citur cenšas vienādot objektīvās izredzes katra cilvēka psihes attīstībā. Tātad objektīvo iespēju izmantošanā palielinās katra personiskā daļa un līdz ar to — iedzimto psihes īpašību daļa.

Nav šaubu, ka cilvēki nepiedzimst psihiski vienādi, pat vienā ģimenē ne. Taču svarīgākais jautājums, redzams, nav tas, kam ir galvenā nozīme — iedzimtībai vai videi, bet gan tas, kā tieši notiek iedzimtības un vides mijiedarbība, kuras rezultātā rodas cilvēku psihiskas atšķirības. Mijiedarbība, ja atceramies «kritiskos periodus» un «savienojumus», nav vienkāršs kvantitatīvs spēku salikums, tā izraisa kādas jaunas īpašības psihē. Sīki uzzinot cilvēka iespēju attīstības likumus, varēs novērst psihopatiju attīstību. No otras puses, at-

klājot un virzot dziņas, varēs uzminēt un attīstīt rad( šās dotības.

Var būt nelielas atšķirības mantotajās psihiskajās īpašībās. Var būt nelielas atšķirības dzīves un audzināšanas apstākļos. Taču pietiek ar mazu dzirksteli, lai aizdedzinātu pulveri, pietiek ar sīku robiņu, lai atslēga neslēgtu durvis, nevajag lielu misēkli-, lai divas rokas nekad nesadotos.

VISCILVĒCISKĀKĀ IESPĒJA

Paskatoties uz cilvēka dzīvi un viņa smadzeņu un psihes attīstību kopumā, var pārliecināties, ka_ tā atgādina mājas celšanu. Vispirms top pats vispārīgākais, primitīvākais un izšķirīgākais — pamats, ēkas karkass, jumts. Pēc tam seko arvien smalkāka apdare. Līdz ar to cilvēka psihes iespējas tiek ievirzītas arvien noteiktākā gultnē, tās it kā noslīpējas. Pilnīgi pabeigtu eku atļauts tikai mazliet pielabot un pārlabot. Saka, ka pec trīsdesmit gadiem grūti cerēt uz jūtamām pārmaiņām raksturā un spējās, bet pēc piecdesmit galvenokārt ja-raizējas, kā saglabāt to, kas ir.

Tas ir vispārējs likums, bet... cilvēks varbūt ar to arī atšķiras no dzīvniekiem, ka viņa likumiem izņēmumi ir tik bieži, ka tie paši nereti gatavi kļūt par likumu. Mēš zinām diezgan daudz piemēru par dotību vēlīnu izvēršanos, pēc piecdesmit sešdesmit gadiem, un par tikpat vēlīnām rakstura pārmaiņām: ne uz ļauno (tas nav brīnums), bet uz labo pusi.

Par attīstības, sevišķi cilvēka attīstības, «kritiskajiem periodiem» vēl ļoti maz zināms. Bet jau tagad rodas doma, ka diezin vai šie periodi aprobežojas_ ar mazotni. Droši vien katrs vecuma periods kaut kada veidā ir kritisks, un katrs uzspiež savus «zīmogus», tikai tiem ir dažāda nozīme. Daudzu psihes īpašību kritiskais periods acīmredzot ir pusaudža un agras jaunības gadi.

Psihe šajā pārejas laikā var spēji mainīties kā uz labo, tā uz ļauno pusi.

Sabiedrisks bērns var kļūt par noslēgtu pusaudzi un, gluži otrādi, tūļīgs, gauss neveiklis, kas mīl vientulību,

pēkšņi top par iznesīgu, asprātīgu jaunekli (starp citu, tā tas notika ar Puškinu).

Pusaudža un jaunības gadi dažkārt valdonīgi atceļ īpašības, kas šķita bērnībā jau stingri iesakņotas. Reizēm it kā kāds nelabais sāk ārdīt visu un ievest tieši pretējo. Tieksme pēc brīvības, pēc patstāvības, vētrains pašapliecinājums spēj apgāzt un nomākt visvarenākos bērnības «zīmogus». Visas autoritātes sāk filtrēties caur sava «es» augstāko autoritāti. Vajadzība sekot autoritātei izpaužas tieši patstāvībā, izvēlē, kas liekas brīva. Rodas un briest jaunas vajadzības grauds: prasība pēc īstas psihiskas pašvadības, kur pagaidām tikai nedaudzi var sasniegt pilnību.

Tieši šajā nozīmē pārejas vecums ir kritisks. Cilvēkam šaja laika ir iespēja patstāvīgi, apzināti ievadīt savā psihē spēcīgas iedarbības «zīmogus». Viņa psihe kļūst ne tikai par «iespēju izvēršanas» arēnu, bet arī par iespeju vadītāju un pastiprinātāju. Un tā laikam gan ir viscilvēciskākā iespēja, par kuru nu ir īstais brīdis parunat.

.

7. nodaļa. RADI SEVI

VĒLREIZ PAR ĢĒNIJIEM. NEAPMIERINĀTĪBA AR SEVI.

KAS IR «NEGRIBIS»?

PĀRLIECĪBAS ZIRGS.

«IR — IR, NAV — NAV.»

PAŠIEDVESMAS SPĒKS.

JOGI UN MĒS.

PSIHISKĀ VINGROŠANA.

NAV VIEGLI ATDARINĀT.

VAI IR VĒRTS UZLABOT ATMIŅU?

KĀ LABĀK IEGAUMĒT JEB NOTEIKUMI ZUBRĪTĀJIEM.

KĀ ĀTRĀK AIZMIRST.

ERUDĪCIJA AR DIVIEM GALIEM.

CIK NOTEIKUMU NEPIECIEŠAMS?

VĒLREIZ PAR ĢĒNIJIEM

Vai nav paņēmienu, kā pašam, bez ārstiem, bez tabletēm, mainīt savu psihi? Vai var pats palielināt savas iespējas, pārveidot sevi, negaidot nesteidzīgās zinātnes ilgtermiņa receptes?

Nav jābūt sevišķi attapīgam, lai aptvertu, ka vairumam lasītāju tas ir visinteresantākais un autoram visgrūtākais jautājums. Tomēr to nevar apiet. Viss uz to virzījās, un lasītājam ir tiesības prasīt atbildi.

No jauna, ne pirmo reizi šajā grāmatā, es gribu pievērst lasītāja skatienu cilvēka psihes virsotnei, ko dēvē par ģenialitāti.

Atgādināsim, ka cilvēki cilvēkiem piešķir titulu «ģēnijs», ar to nepiedzimst un, kā liecina ģēniju biogrāfijas, to nevar mantot. So titulu piešķir par konkrētiem sasniegumiem, nevis par abstraktām spējām kaut ko sasniegt, un mu|ķīga ģenialitātes apjūsmošana ir pagalam apnikusi. Mēs pievērsīsimies šim jautājumam ne tāpēc, lai vēlreiz izrādītu godbijību, bet gan no mazliet utilitārām pozīcijām. Pamēģināsim ģenialitātes psi-hofizioloģiju vērst par izejas punktu.

Liekas reāli, ka ģenialitāte nav cilvēka prāta novirze, «anomālija», kā dažs labs gribētu domāt, bet, gluži otrādi, prāta izpausmes augstākā pilnība, dabisko iespēju atsegums. Patiesi, saskarsmē ar ģēniju — lai tie būtu Tolstoja romāni, Puškina dzeja vai Rembranta gleznas — mūs neatstāj dabiskuma sajūta. Sī sajūta mums saka: tikai tā, citādi nevar.

Apbrīnojami, — tieši šajā sajūtā sakņojas arī mūsu iekšējā, ne vienmēr apzinātā pārliecība, ka ģenialitāte ir pārdabiska parādība.

/

Vai tas nav tāpēc, ka dabiskā pilnīga izpausme jaunradē ir tikpat ārkārtīgs retums kā ķermeņa uzbūves pilnīga harmonija, kā ideāls raksturs? Tās pašas šalkas, tā pati reiba, kas rodas, piemēram, lasot Pasternaka dzeju, mūsos atbalsojas, arī vērojot kāda tauriņa pilnīgāko eksemplāru.

Var rasties aizdomas, ka autors ir viens no tiem, kas pavedina naivos, it kā ģenialitāte būtu kaut kas visiem sasniedzams: «pieej un paņem, tikai krietni papūlies». Nē, jautājums nav tik vienkāršs. Ģēnijs vienmēr ir vērtīgākais modelis psihes iespēju reālai izpētei.

Ģēniju biogrāfijas ir labākās mācību grāmatas pasaulē. Tā kā smadzenes ir psihes orgāns, tad ģenialitāte šai sakarā ir konkrēta psihofizioloģiska metodoloģija. Kāpēc gan jāatkārto tradicionālais «tu — nekad», kam labprāt piekritīs pieticīgs cilvēks, vai nebūtu labāk viņu paskubināt uz riskanto «pamēģini»?

Spējas cilvēkiem sadalītas gaužām nevienmērīgi. Vēl jājautā, kāds ir šā nevienmērīgā sadalījuma cēlonis: nevienlīdzīgas pamatiespējas vai to nevienāds izmantojums?

Arī cilvēkiem, ko vēsture ieskaitījusi ģēniju kategorija, dotības nebija vienmērīgi sadalītas. «Speciālo» spēju un gribas īpašību komponenti dažādos gadījumos viņiem nebūt nebija doti vienādās proporcijās. Pēc šīs pazīmes var izdalīt divus ģenialitātes polus, starp kuriem atrodas pakāpenisku pāreju gamma.

Viena pola pārstāvjus pēc tradīcijas varētu saukt par «dieva radītiem» ģēnijiem, otra pola pārstāvjus — par «pašu radītiem» ģēnijiem.

«Dieva radītie» ģēniji — Mocarti, Rafaēli, Puškini — rada tā, kā dzied putni, kvēli, aizmirstīgi un tai pašā laikā dabiski, nepiespiesti, rotaļīgi. Parasti viņi ir brīnumbērni; dzīves ceļā liktenis viņiem ir labvēlīgs, un viņu noteiktā darba mīlestība saplūst vienkop ar stihisko, nevilšo jaunrades impulsu, kas ir viņu psihiskās dzīves pamats. «Speciālo» spēju milzīgā pārpilnība viņiem izpaužas uz samērā niecīgu gribas īpašību fona.

Par Mocartu, «dievišķas» ģenialitātes īstāko paraugu, kāds no tuviem ģimenes draugiem atmiņās rakstīja: ja viņam nebūtu bijusi tik izcili laba audzināšana, viņš

butu varējis kļūt par «drumu ļaundari», jo bija ļoti jutīgs kā pret labo, tā pret ļauno.

Mocarta gribas īpašības, cik var spriest, bija viduvējas. Pat brieduma gados viņa spriedumi bija tik bērnišķīgi naivi, ka tie varētu izraisīt tikai iecietīgus smieklus, ja šādus spriedumus būtu izteicis kāds cits. Toties visu Mocarta biogrāfiju caurauž viņa tēva varenā gribas ietekme, kas viņu mudināja nemitīgi strādāt, pasargāja no nepareiziem soļiem. Mocarta tēvs bija ļoti izglītots mūziķis ar viduvējām dotībām, bet, pēc visa spriežot, ar neparastu gribu. Viņš bija brīnumbērna paraugtēvs, vienlīdz apveltīts gan ar mīlestību, gan ar veselo saprātu, gan ar prasīgumu. Viņš bija sava dēla skolotājs, audzinātājs un impresārijs. Lasot Mocarta biogrāfiju, skaidri redzi, ka viņa milzīgās dotības uz tēva gribas pleciem tika uznestas ģeniālas daiļrades virsotnēs.

«Pašu radītajiem» ģēnijiem attīstības gaita ir lēna, reizēm vēlīna, liktenis pret viņiem diezgan nežēlīgs, dažkārt pat izmeklēti, zvēriski nežēlīgs. Tā ir likteņa fanātiska pārvarēšana un fanātiska sevis pārvarēšana.

šā tipa izcilo cilvēku vēsturiskajā virknē mēs redzam Demostēnu, kas bija bikls, ar neskaidru valodu, bet kļuva par Grieķijas lielāko oratoru, šeit ir mūsu milzis Lomonosovs, kas pārvarēja savu pārvecuma analfabētismu, šeit ir Džeks Londons ar savu pašcieņu, kas saasināta līdz slimīgumam, un ar īstu pašsavaldīšanās un sevis pārvarēšanas kultu, šeit ir fanātiskais, garīgi slimais Van-Gogs, šeit ir spītīgais, niknais Vāgners, kas nošu rakstu apguva tikai divdesmit gadu vecumā.

Daudzus no šiem cilvēkiem bērnībā un jaunībā uzskatīja par mazapdāvinātiem un pat aprobežotiem. Džeimss Vats, Svifts, Gauss bija «skolas pabērni», viņos neredzēja talantu. Ņūtonam skolā neveicas ar fiziku un matemātiku. Kārlim Linnejam pareģoja kurpnieka karjeru. Helmholcu skolotāji atzina gartdrīz vai par plānprātiņu. Par Valteru Skotu universitātes profesors teica: «Viņš ir dumjš un paliks dumjš.» Par Šeri-denu rakstīja: «Tas, kam divdesmit piecu gadu vecumā bija lemts ar savām komēdijām sajūsmināt visu Angliju un ar savu daiļrunību uz tribīnes satricināt klau-

241

1G — Domu medījot

sītaju sirdis, 1759. gadā (tas ir, astoņu gadu vecumā) tika nosaukts par pēdīgo stulbeni.» «Tev tikai prātā šaušana, noņemšanās ar suņiem un žurku ķeršana, tu apkaunosi sevi un savu ģimeni,» tēvs teica Čārlzam Darvinam, lielākajam bioloģijas ģēnijam.

«Pašu radītajiem» ģēnijiem visu nosaka nesatricināma griba, nevaldāma tieksme pēc pašapliecinājuma. Vimom ir kolosālas zinību un darbības alkas, fenomenālas darba spējas. Strādājot viņi sasniedz sasprindzinājuma virsotnes. Viņi pārvar savas fiziskās un psihiskās kaites, rada paši sevi šā vārda tiešajā nozīmē, un viņu jaunradei parasti ir kādas sīvas piepūles zīmogs. «Pašu radītajiem» ģēnijiem dažkārt trūkst pievilcīgās atraisītības, lieliskās nevērības, kas raksturīga «dieva radītajiem» ģēnijiem, bet gigantiskais iekšējais spēks un kaisle, kuri savienoti ar stingru prasīgumu pret sevi, paceļ viņu darbus ģenialitātes augstumos. Es domāju, ka pie šā ģēniju tipa pieder arī Einšteins, kas ne pa jokam reiz teica: «Man nav nekāda talanta, bet tikai ēzeļa ietiepība un dedzīga ziņkāre.» Skolas un studiju gados arī relativitātes teorijas izveidotājs, kā zināms, sevišķi neizcēlās. Aforisms «Ģēnijs — tas ir darbs», jādomā, attiecas tieši uz šā pola ģēnijiem. Protams, jārēķinās ar to, ka arī viņiem ir dotību pamatkrājums: kaut kas taču rosināja dedzīgo pieķeršanos darbam un ticību sev; varbūt viņus mudināja kaut kāda neatklāto iespēju nojausma. Viens ir skaidrs: šajā ģenialitātes polā pats pirmais ir griba, pašattīstība un sevis pārvarēšana.

«Pašu radītie» ģēniji ir savu dotību prasmīgi pastiprinātāji. Tie ir gribas meistari, pretstats cilvēkiem, ko Velemirs Hļebņikovs nosaucis par «negribjiem». Kā kul-tūristi demonstrē pasaulei, kādus brīnumus var izdarīt ar savu ķermeni, tā «pašu radītie» ģēniji parāda, ko var iespēt ar savu psihi. Izvirzot viņus par paraugu, tai pašā laikā sevišķi skaidri redzams, ka starp ģenialitāti un viduvējību nav pilnīgi nepārejama bezdibeņa. Es nerunāju par darbiem — šeit patiešām ir bezdibenis; tas sevišķi manāms pašiem ģēnijiem, kas radījuši arī vājus darbus. Es runāju tieši par psihofizioloģiju.

Kas nav juties atraisīts?

Kas nav dzīve pieredzējis brīžus, kad viss kļūst apbrīnojami skaidrs un viss veicas, kad viss padodas pats no sevis un tieši tas, kas agrāk nepadevās? Droši vien katrs kaut reizi mūžā izjutis šos šķietami neizskaidrojamos lidojumus, šīs iedvesmīgās eksplozijas, to pašu stāvokli, kas dažu labu reizi iesācējam ļauj uzvarēt meistarisku spēlētāju, viduvējībai uz īsu laiku pacelties līdz talantam, bet talantam ... Vai gan atraisītība nav maza dzirkstele, kas izlec no neatmodināto iespēju degmate-riāla, no cilvēka smadzeņu spēku apslēptās dabiskās pārpilnības? Vai justies atraisītam nenozīmē atrasties (ak vai!) īsā, gaistošā ģenialitātes stāvoklī? Vai ar šiem stāvokļiem daba kā ķircinādamās neparāda, ko var sasniegt, kam var vismaz tuvoties?

Būt ģēnijam — vai tas nenozīmē hroniski justies atraisītam? Vai ģenialitāte, vismaz dažos gadījumos, nenozīmē prasmi pilnvērtīgi izmantot smadzeņu spēku pārpilnību, kas raksturīga cilvēkam? Prasmi, kas vienā gadījumā ir dabas dāvāta, otrā — no tās patvarīgi ņemta? Vai «pašu radītie» ģēniji nemācās panākt savas psihes atraisītību biežāk un ilgāk, nekā tas izdodas citiem?

NEAPMIERINĀTĪBA AR SEVI

«. . . Tā iznāca, ka es paliku ārpus kolektīva ... Daļēji pats esmu vainīgs. Man ir viens trūkums — ātras dusmas. Uz mazāko kritiku, ironiskiem smiekliem reaģēju briesmīgi slimīgi, sāku tik nikni uzbrukt izsmējējam, ka dažreiz nonāku līdz kautiņam. .. Ievērojuši manu vājību, biedri sāka tīšām mani vilkt uz zoba ... Beigu beigās es aizgāju no kopmītnes... Dodiet padomu, ko lai tagad daru ...»

(Strādnieks, vakara tehnikuma audzēknis,

17 gadu vecs.)

«... Kopš bērnības cilvēku sabiedrībā jūtos nebrīvi, sasprindzināti. Nevaru tur neko darīt... Vienmēr esmu vairījusies no cilvēkiem, neesmu varējusi ar viņiem normāli satikties, un man pašai tas bijis sāpīgi... Vientulības sajūta reizēm kļūst nepanesama ... Alan tikpat kā nav draugu, jo katra nepazīstama cilvēka sabiedrība mani nomāc ... Vienīgais atbalsts ir darbs. Darbu es mīlu un tikai strādājot jūtos kā cilvēks... Apskaužu tos, kas var brīvi sarunāties ar citiem un smieties ...»

(Kalpotāja, 28 gadus veca.)

«. . . Diena aizskrien nemanot. Kamēr ieej ritmā — diena jau galā. Vienmēr pietrūkst laika.»

(Strādnieks, vakara institūta students, 25 gadus vecs.)

«. . . Lūdzu, atbildiet uz manu jautājumu: kā var uzlabot savu atmiņu?»

(Skolnieks, 16 gadu vecs.)

«Nevaru sevi piespiest mācīties. Aizmiegu pie grāmatas pēc 15 minūtēm.»

(Medicīnas māsa, 22 gadus veca.)

«Ļoti traucē dzīvot neticība sev. Tā mani nomāc vienmēr, it sevišķi saskarsmē ar cilvēkiem. Viegli piekrītu tam, ko saka citi, kaut gan sevī apzinos, ka taisnība ir man.»

(Students, 23 gadus vecs.)

«Kā_ sevi disciplinēt? ... Mēģināju ar piezīmju grāmatiņām, bet aizmirstu tajās ieskatīties. Visu laiku esmu acumirkļa varā. Runājot ar cilvēkiem, man nekas cits vairs nav prātā ... Kaut kur eju ar viņiem, kaut ko daru, pēc tam atjēdzos — laiks pagājis, pats galvenais tā arī nav izdarīts ...»

(Aspirants, 27 gadus vecs.)

«Palīdziet tikt vaļā no bailēm... Nevaru publiski uzstaties, pat ja esmu labi sagatavojies. Briesmīgi uztraucos. Kaut kāda spazma ... Runāju galīgi ne to un ne tā, daudz lieka. Vēlāk sev pārmetu, uzskatu, ka esmu zaķapastala.»

(Kalpotājs, 30 gadu vecs.)

«... Man liekas, ka es nerisinu uzdevumus, bet pielāgoju tos_ pareizam risinājumam. Kā lai iemācās loģiski domāt un spriest?»

(Skolnieks, 16 gadu vecs.)

«... Divas reizes nopirku bajānu, pēc tam pārdevu... Tagad nopirku atkal, trešo reizi. Mīlu mūziku, bet nav dzirdes, taču nespēju likties mierā... sakiet, ko lai dara — visu pamest vai turpināt...»

(Kolhoznieks, 32 gadus vecs.)

«Dzīvoju un gaidu kādu apskaidrību. Liekas, man kaut kā trūkst, manā galvā kaut kas aizdarīts, aizslēgts, bet laiku pa laikam šķiet, ka tūlīt atvērsies. Kaut kas mainīsies, un beigsies viduvējā dzīvošana, galva sāks strādāt skaidri, tīri, izdarīšu kādu atklājumu ...» (Inženiere, 26 gadus veca.)

Sie citējumi izraudzīti galvenokārt no daudzajām vēstulēm, ko esmu saņēmis pēdējā laikā pēc tam, kad biju publicējis rakstus par psihi. Bijis vēl vairāk privātu sarunu par šo pašu tematu.

Jautājumus «kā lai sevī pārveidoju to un to?» visbiežāk uzdod jaunieši, kurus nav pamata uzskatīt par garīgi slimiem. Tā jautā cilvēki, kuriem ir pilnīgi dabiska interese par psihi un vispirms par savējo un kuri dažādu iemeslu dēļ ir neapmierināti ar savu psihi. Domāju, es nekļūdīšos, ja teikšu, ka tādu cilvēku ir daudz. Kādu laiku, pa pusei joka pēc, es saviem paziņām izdalīju šādu anketu:

Kurā grupā jūs ieskaitāt sevi:

1) apmierināts ar sevi, apmierināts ar citiem cilvēkiem;

2) apmierināts ar sevi, neapmierināts ar citiem cilvēkiem;

3) neapmierināts ar sevi, neapmierināts ar citiem cilvēkiem;

4) neapmierināts ar sevi, apmierināts ar citiem cilvēkiem.

Vairums (starp citu, arī pats autors), ka jau varēja gaidīt, sevi ieskaitīja trešajā grupā. Pēc «balsu» skaita tai sekoja ceturtā, tad pirmā un pēdējā vietā — otrā grupa. Tādējādi, spriežot pēc šīs vienkāršās anketas, vairums cilvēku ir neapmierināti ar sevi, turklāt vispirms ar sevi un pēc tam tikai ar citiem. Protams, var apšaubīt uz šādiem jautājumiem sniegto atbilžu patiesumu. Iespējams, ka ar sevi apmierināto ir vairāk, tikai nav atzinušies, bet tas vien jau ir labi, ja kauns no pašapmierinātības. Diez vai pilnīgs, harmonisks psihes mehānisms cilvēkam nav dots vēl retāk nekā ideāls ķermeņa skaistums. Psihei grūtāk nekā jebkam citam sameklēt pilnības etalonu, šeit ir vairāk relatīvuma nekā jebkur citur. Un tomēr cilvēks tiecas pilnveidot savu psihi, tā ir dabiska un nepieciešama parādība, kaut gan vēl ne tuvu nav kļuvusi vispārizplatīta.

Šeit minētie citējumi man liekas diezgan tipiski. Tie liecina, ka cilvēkiem, kas patiešām ir neapmierināti ar sevi, nav vajadzīgas ne runas par sevis pilnveidošanu, ne abstrakti aicinājumi uz to, bet konkrēti līdzekļi. Mudinājums uz sevis audzināšanu un sevis pārvarēšanu ir pilnīgi veltīgs, pat stipri kaitīgs. Nevar likt ar to nodarboties. Pašpārliecinātajiem ieteikt darbu ar sevi ir absolūti bezjēdzīgi. Bet tai pašā laikā ir pavisam skaidrs, ka cilvēku masai ir vajadzīga sevis audzināšanas psihofizioloģiskā tehnika, kas pamatojas uz zinātni.

Ļoti daudzi ir neapmierināti ar to, ko viņiem devusi daba, dzīves apstākļi, audzināšana. Daudzi grib «sevi veidot», tikai nezina, kā to darīt. Bet daudzi šaubās, vai tas maz ir sasniedzams.

Patiesi, ja sportista āriene liecina, ka ar labu gribu kuru katru ķermeni var padarīt skaistu, veselīgu, var panākt cilvēka cienīgu fizisko stāvokli, vai gan tāpat nav arī ar psihi?

Ja iespējams fiziskais kultūrisms, kas nesen nācis modē, vai gan nevar jau tagad padomāt arī par psihisko kultūrismu? Mūsu psihe — jūtas, griba, atmiņa, domāšana — tas viss taču pieder mums tāpat kā ķermenis, tas viss veidojas no tā paša dabiskā materiāla, kas tikai ir vēl mainīgāks, plastiskāks un vadāmāks!

«Dabu nevar uzlabot ne ar kādiem līdzekļiem, bet daba rada šos līdzekļus.» Tā rakstīja Šekspīrs.

KAS IR «NEGRI BIS»?

Neapmierinātībai ar sevi ir daudz individuālu cēloņu, tos visus nevar uzskaitīt, nevar sagrupēt pa ailēm. Tomēr galvenā tieksme visiem ar sevi neapmierina-

tajiem ir vairāk vai mazāk kopēja: labāk prast savaldīties, labāk justies, atbrīvoties no nepatīkamām rakstura īpašībām, attīstīt un palielināt spējas, pilnvērtīgāk dzīvot sabiedrībā.

Ja novēršas no atsevišķā un pamēģina uztvert veselo cilvēku psihisko trūkumu raibās paletes būtību, var pārliecināties, ka šo trūkumu galvenie cēloņi ir diezgan vienveidīgi.

Galvenais cēlonis, aiz kura virknējas visi psihiskie trūkumi, ir nepietiekams gribas spēks (tieši tas, kas pārpilnām ir «pašu radītajiem» ģēnijiem).

Gausums, laiskums, iniciatīvas trūkums, vāja koncentrēšanās, novirzāmība, iekšēja neorganizētība, neprasme mobilizēt savus spēkus, nedisciplinētība, nespēja sadalīt laiku, ilga «iekustēšanās», kam seko sturmē-šana, mērķu nepastāvība — tās nebūt nav visas diezgan izplatītās nepatīkamās īpašības, kurām ir viens pamats: nepietiekams «gribas tonuss», neprasme gribēt, neprasme sevi piespiest.

«Negribis» var būt ārkārtīgi apdāvināts cilvēks; viņam var būt smalks prāts, humora izjūta, patīkams raksturs — viss, ko vien vēlaties, bet viņš neko nesasniegs. Pat nejauša veiksme viņam reti kad nāk par labu. Cilvēks, kam ir pieticīgas «speciālās» dotības, bet augsts gribas tonuss, viņam aizsteigsies tālu priekšā. «Negribja» vājā, mazdisciplinētā uzmanība, nespēja atbalstīt un virzīt savas psihes aktivitāti viņam neļauj sasniegt mērķi, kuru viņš, ja ir apveltīts ar prātu, var redzēt pat labāk nekā citi. Viņam dzīvē trūkst tā, ko sauc par «sportisku niknumu». Tāds cilvēks ir nožēlojams, un viņa stāvoklis ir sevišķi smieklīgs un bēdīgs, ja viņu vada gribas nabadzība, kura prot vēlēties, bet neprot pateikt, kas tieši jāvēlas.

PĀRLIECĪBAS ZIRGS

Psihisko trūkumu otra galvenā «serde», kas bieži (bet ne vienmēr) saplūst ar vāju gribu, ir emocionālā nenosvērtība, vāja kontrole pār emocijām.

Nepacietība, uzbudināmība, nesavaldība, iekarsīgums, slieksme uz konfliktiem, greizsirdība, nenovīdīgums, ne-

vajadzīga kautrība, neticība sev, siimīgs aizdomīgums, iekšējs sasprindzinājums un nebrīvums saskarsmē ar citiem, mainīgs garastāvoklis, pastāvīga nomāktība, pārmērīgs satraukums, bailes dažādās situācijās — tās ir visizplatītākās emocionālo trūkumu izpausmes. Viegli pamanāms, ka tās visas reducējas uz nespēju īsti valdīt pār negatīvajām emocijām — vai nu «aktīvām», vai «pasīvām», vai tādām, kas vērstas pret citiem vai pašam pret sevi. Kāds vācu psihiatrs ļoti interesanti teicis: «Psihopāts ir tas, kas vai nu pats cieš, vai arī liek citiem ciest.» Ja stingri ievēro šo formulējumu, tad jāatzīst, ka vairums cilvēku ir psihopāti. Taču galvenais nav nosaukums, bet gan jautājuma būtība. Negatīvo emociju pārpilnība ir ārkārtīgi izplatīta īpašība. Neviens nekad nesūdzas par pārāk labu garastāvokli, par pārlieku prieku, par sevišķi lielu vēlīgumu un vieglumu saskarsmē ar citiem. Gluži otrādi, tā vienmēr trūkst, un pozitīvās emocijas jau pēc savas iedabas vienmēr i> deficīts. Toties negatīvās emocijas, arī jau pēc savas iedabas, sagādā milzum daudz rūpju un visādas nepatikšanas dažnedažādos apjomos. Tajās visgrūtāk ievērot mēru, to vienmēr ir pārāk daudz.

Dziļākais cēlonis, kā jau teicām, te ir bioloģiskās izlases bēdīgais mantojums. Dabai, kas kaldināja cilvēku, zināmu laiku bija izdevīgi ierobežot pozitīvās emocijas un radīt negatīvo emociju pārpilnību. Baiļu pārpilnība nodrošināja pašsaglabāšanos, agresivitātes pārpilnība — kundzību, «vietu zem saules».

Grūtāk saprast, kāpēc dabai vajadzēja pārpilnībā radīt negatīvo emociju paveidu, ko var nosaukt par «psihiskām sāpēm» (slikts garastāvoklis, nomāktība, depresija, skumjas...). Man personiski nav gluži skaidrs, kāda evolūcijas, pielāgošanās jēga ir šai emociju skalas daļai. Rodas iespaids, ka šeit daba vienkārši pārcentusies, bet mums par to jācieš, kā pinkainajiem ūdenslīdējiem suņiem karstā laikā jācieš savas garās spalvas dēļ.

Starp citu, dabai vienmēr var viegli atrast attaisnojumu. Iespējams, ka «psihiskās sāpes» («vispār pekles» darbība, par kuru jau bija runa) noderēja par pamatu cilvēku savstarpējo attieksmju neaizstājamam

instrumentam, ko sauc par sirdsapziņu. Taču tādā gadījumā jāatzīst, ka daba, pilnīgi pretēji, par maz centusies.

Negatīvo emociju bioloģiskā pārpilnība ir evolūcijas uzkrātais apdrošinājuma, pareizāk, pārapdrošinājuma fonds. Dažiem šī pārpilnība ir lielāka, citiem mazāka (tāpat kā sāpju jūtamība). Šīs pārpilnības galējās izpausmes visā to bēdīgajā daudzveidībā mēs redzam garīgi slimajiem. Diezin vai ir vērts uzskaitīt šīs izpausmes (kā slimajiem, tā veselajiem). Tā ir sarežģīta problēma, un, tāpat kā visām cilvēku problēmām, tai ir gan bioloģiskā, gan sociālā puse.

Pilnīgi novērst negatīvo emociju pārpilnību, ja raugāmies uz to plašā, vispārcilvēciskā mērogā, ir ne tikai neiedomājami grūti, bet arī diezin vai nepieciešami. Pavisam atņemt cilvēkam spēju izjust neapmierinātību ir tikpat bīstami viņa attīstības perspektīvām, cik dzīvei bīstams pilnīgs sāpju jūtamības trūkums. Tie retie cilvēki, kas nespēj izjust sāpes, pastāvīgi pakļauti muļķīgas, nejaušas bojā ejas riskam. Un tomēr cilvēce visiem spēkiem cīnās ar sāpēm — negatīvo emociju ciltsmāti, un medicīnā šī cīņa jau vainagojusies panākumiem. Notiek cīņa ne ar sāpēm pašām par sevi, bet tieši ar pārliekām sāpēm, ar sāpju ļauno pārpilnību. Mežonīgas ciešanas, kas laupa pēdējos spēkus, sāpju šoks, kas nereti beidzas ar nāvi, — jūs piekritīsit, ka tas nevienam nav vajadzīgs. Sāpēm jāpaliek, bet tikai kā nepieciešamam signālam. Tās līdz pēdējai iespējai jāapvalda, jāapslāpē, jāiegrožo. Tas ir paraugs cīņa ar visām negatīvajām emocijām.

Līdz pēdējai iespējai apvaldīt negatīvo emociju stihisko, dabisko pārpilnību, samazināt tās līdz nepieciešamajam minimumam un prast valdīt pār tām. Lai negatīvās emocijas paliek attīstības virzītājas, bet lai tās vairs nav attīstības kavētājas. No visiem niknuma veidiem lai paliek tikai «sportiskais niknums». Lai dziednieciskā, auglīgā neapmierinātība ar sevi netop par paralizējošu neticību saviem spēkiem, bet neapmierinātība ar citiem lai nepārsniedz prasīguma robežas.

«Patiesība slēpjas niansē,» kā smalki teicis kāds franču filozofs. «Viss ir inde, un viss ir zāles; tas atkarīgs tikai no devas,» rakstīja Paracelzs.

Visa jēga ir darbības veidā un ievirzē. Mūsu emocijās kvantitāte visvieglāk pāriet kvalitātē. Bet emocijas jau tieši atšķiras ar to, ka tās negrib pakļauties ne kvantitatīvai uzskaitei, ne kvalitatīvai ievirzei. Neviens vēl nav aprēķinājis, cik daudz spējīgu cilvēku sabiedrība zaudē tikai tāpēc, ka šiem cilvēkiem nav nepieciešamās pārliecības par saviem spēkiem. Sie cilvēki neskaidri vai skaidri apzinās savu defektu, dažreiz atraisītības brīžos pārliecība pēkšņi uzliesmo kā meteors, bet pēc tam no jauna iestājas dziļa tumsa, kas bieži vien aizsedz unikālās dotību peries.

Un, gluži otrādi, daudzi cilvēki ir spējīgi vai liekas

tādi esam tieši tāpēc, ka viņiem ir milzīga pārliecība. Mūziķi, mākslinieki, oratori, advokāti, hipnotizētāji — šeit pārliecība ir gandrīz viss, tāpat kā organizatora un karavadoņa darbā. Izrādās, ka ik uz soļa tieši pārliecība ir dotību kodols, pārliecība tās nes uz savas muguras kā zirgs jātnieku. Var būt nezin cik veikls jātnieks, bet, ja zirgs ir slikts, tālu nevar tikt... Bet, ja pats jātnieks ir slikts, tad zirgs, protams, viņu aiznesīs nezin kur. Pārāk pašpārliecinātiem dzīve galu galā krietni sadod pa kaklu. Šeit atkarība ir abpusēja. Spējas pašas par sevi, protams, liela mēra nosaka pārliecību, bet tomēr tai ir arī savi, no «speciālajām» spējām neatkarīgi mehānismi, savs krājums, mainīgs un kaprīzs. Pārliecības zirgs ir jabaro, jakopj un jatrenē.

Vārdu sakot, emociju un gribas «serdes» svarīgums nav jāpierāda. Ja cilvēkam šīs īpašības ir attīstītas, varat būt pārliecināti, ka viņš spēs atklāt savas dotības, «parādīt sevi», veikt maksimumu vai gandrīz maksimumu no tā, ko viņš patiešām spēj, pat ja ārējie apstākļi nebūs sevišķi labvēlīgi.

«IR — IR, NAV — NAV»

«Godājamais V. L.! Es izlasīju jūsu rakstu «Talanta atslēgas» žurnāla «Молодой коммунист» 1965. gada 11. numurā. Tas, par ko jūs runājat šajā rakstā, man ir sasāpējis jautājums. Man ir deviņpadsmit gadu. Mācos P. universitātes filoloģijas fakultātē. Un tūlīt atzīšos, ka gatavojos literārajam darbam. Šī atzīšanās būs manas vēstules izejas punkts. Uzskata, ka literārajai darbībai vajadzīga vairāk nekā laba atmiņa, attīstīta loģiskā domāšana un novērošanas spēja. Es biju pārliecināts, ka man ir šīs īpašības, bet jau mani pirmie literārie mēģinājumi skaidri parādīja, ka tās nav pietiekami attīstītas. Izvirzījās jautājums: kā sevī attīstīt šīs īpašības līdz pakāpei, kas nepieciešama literārajā darbībā. Esmu gatavs sākt no «nulles», * lai aizpildītu šo robu. Jūsu rakstā teikts, ka, izmantojot pašreizējos psiholoģijas sasniegumus, nepieciešams jauniešu masu saprotamā formā iepazīstināt ar vispārējo dotību, proti, atmiņas, loģiskās domāšanas, novērošanas spējas attīstības un treniņa paņēmieniem, ko jau izstrādājusi zinātne. Taču no raksta žurnālā līdz īstenojumam dzīvē ir «milzīgi liela distance». Tāpēc es arī griežos pie jums ar personisku lūgumu palīdzēt man iegūt, precīzāk izsakoties, attīstīt minētās īpašības. Lūdzu, norādiet literatūru par attiecīgo tematu un varbūt pasakiet, kur tā meklējama; ja iespējams, ņemot vērā manu aizraušanos ar literatūru un, protams, pašreizējos psiholoģijas sasniegumus. Ja jūsu zinātniskajai darbībai var noderēt manu treniņu rezultāti, es apsolos kā brīvprātīgs «izmēģināmais» jums tos paziņot.

Ar cieņu M.»

Jāatzīstas, ka, lasot šo vēstuli, mani pārņēma apgrūtinājuma un neērtības sajūta. Redzams, mans korespondents mīl darbu, kam viņš grib nodoties, un nopietni domā par to, lai intelektuāli atbilstu šim darbam Viņš sajuta, ka vēlēšanās ir viens, bet dotības kas cits, un, tā kā vēlēšanās ir liela, viņš meklē iespējas, kā attīstīt literārās dotības, celt vispārējo intelekta līmeni, turklāt visefektīvāk, ātrāk un drošāk. Viņš meklē palīdzību zinātnē. Pat liekas, ka viņam gribas gūt panākumus «bez liekām pūlēm», un tas it kā būtu dabiski, kaut gan var darīt mazliet uzmanīgus tos, kas zina, kādas pūles rakstniekam prasa īstais vārds. Vispārīgas frāzes: veido sevi, strādā cik iespējams vairāk, cel savu līmeni, pētī dzīvi, raksti, labo, iznīcini uzrakstīto, atkal raksti, un beigu beigās izdosies, — šīs triviālās rekomendācijas, kaut arī tās, iespējams, ir pamatotas, protams, neapmierinās M. Vēl jo vairāk viņu neapmierinās bargs spriedums. Solom-Aleihems teica: «Ar talantu ir kā ar naudu: ir — ir, nav — nav... IJn, ja tu jūti, ka «nav», — esi vīrišķīgs un atsakies, atrodi sevi kaut kur citur.» Uz šādu spriedumu nav arī tiesību, jo es nezinu M. patiesās literārās spējas, un arī viņš pats tās nezina. Pat M. vēstules stils nav pietiekams pamats tam, lai spriestu par viņa literārajām spējām, jo bijuši ievērojami rakstnieki, kuru personisko vēstu|u stils varētu būt labāks. Un ja nu pēkšņi noliek, ka «nav — nav», «nav — ir!». Arī tā taču gadās, un nav Jaunāka nozieguma, kā velti atņemt cilvēkam cerības. (Turklāt es neesmu profesionāls literāts, pat neesmu profesionāls psihologs, bet ārsts psihiatrs . ..) Pārmetu sev neuzmanīgo, maz pārdomāto frāzi par «pašreizējiem psiholoģijas sasniegumiem», kura minēta šajā diezgan neveiksmīgajā rakstā. Vai tie ir lieli, vai tie ir tādi, lai varētu palīdzēt atrisināt sarežģītās problēmas, kādas radušās M.?

Diemžēl, nē. Šai gadījumā, un ne tikai šajā vien, «pieprasījums» vēl pārsniedz «ražošanas jaudu». Varbūt M. var noderēt un interesēt «psiholoģiskais praktikums» žurnālā «Наука и жизнь» (to vada profesors

К. Platonovs), bet vai šis praktikums viņam daudz palīdzēs?.. . Diezin vai. Labākajā gadījumā tas mazliet viņu attīstīs un bagātinās, iepotēs kādas elementāras iemaņas, liks pārdomāt, bet tā vēl nebūt nav garantija, ka literārās spējas kļūs lielākas.

Bez šā praktikuma mums pagaidām nav neviena cita avota, kas masas iepazīstinātu ar praktisko psiholoģiju, un diezin vai M. ir kāda jēga gaidīt, kad radīsies literārās daiļrades praktiskā jeb pielietojamā psiholoģija.

Pats, tikai pats — tas, diemžēl, ir viss, ko es varu atbildēt M. Kas attiecas uz zinātnes sasniegumiem un tiesībām dot rekomendācijas, arī šeit jāsaka: «ir — ir, nav — nav». Tas jāpasaka tieši, lai novērstu steidzīgas prasības un nepamatotas cerības. «Speciālās» spējas, pie kurām pieskaitāmas arī literārās, pētī psiholoģija, un, iespējams, ka galu galā tiks ierosinātas metodes dotību palielināšanai. Vēl nesen, piemēram, uzskatīja, ka cilvēkiem, kam nav muzikālās dzirdes (kam «lācis uzkāpis uz auss»), līdz mūža galam nolemts palikt aiz mūzikas pasaules sliekšņa. Mūsu pazīstamais psihologs A. Ļcontjevs pierādīja, ka tā tas nav. Izrādās, ka var jebkuram «lāča» upurim iemācīt pietiekami smalki atšķirt mūzikas skaņas. Tas panākams ar speciāli izstrādātiem klausīšanās un piebalsošanas paņēmieniem. Pēc šāda kursa cilvēkam ir iespēja muzikāli attīstīties, paveras agrāk slēgtā iespēju gultne. Bet šīs nodarbības jāvada speciāli sagatavotam pedagogam psihologam. Par A. Ļeontjeva metodes masveida pielietojumu un jo sevišķi par pašpielietojumu pagaidām nav runas. Kur nu vēl runāt par vispārlietojamām receptēm literārās daiļrades psiholoģijā.

«Speciālās» spējas ir ļoti smalka lieta. Reizēm tās negaidot «pamostas» cilvēkā, kā tas notika ar Vitmenu. Nesen kļuva ^ināins par padzīvojušā, mazizglītotā sīriešu zemnieka Kuzi fenomenālo rēķināšanas spēju «izlaušanos». Viņš šīs spējas atklāja posta brīdī, kad viņam dienām un naktīm nācās drudžaini skaitīt savus parādus. Pats Kuzi, «cilvēks aritmometrs», uzskata, ka šīs spējas vienkārši ir metode, kā rēķināt galvā; metodi viņš atradis nejauši, un to varot apgūt kurš katrs pirmklasnieks. Pagaidām neviens nezina, vai tas tiešām ta arī ir.

Laikam jau katram cilvēkam ir savi «speciālo» spēju griesti. Bet tai pašā laikā droši var teikt, ka šie griesti vienmēr atrodas augstāk par to, kas sasniedzams lie-lum lielajam vairumam. Iespējams, ka Kuzi ir taisnība un visas attīstītās «speciālās» spējas (ne tikai rēķināšanas spējas vien) nav nekas cits, kā īpašas «smadzeņu metodes», visracionālākā garīgā automātika, kas pilnvērtīgi izmanto smadzeņu dabisko pārpilnību.

Viens ir skaidrs: visos gadījumos, kad cilvēkiem pašiem izdevās krasi pacelt savu «speciālo» spēju griestus, «katalizators» bija kolosāls emociju un gribas sasprindzinājums, ko noteica kategoriska dzīves nepieciešamība, iekšējā vai ārējā. Sā sasprindzinājuma kulminācijas brīdī psihe it kā pārgāja jaunā kvalitātē, atklājās «metode», kas pēc tam nostiprinājās.

Tātad atkal galvenais ir gribas «serde». Tikai ar milzīgu gribas un vēlēšanās koncentrāciju ir izredzes pārspēt pašam sevi. Un šeit es ar pilnām tiesībām varu

iedvest cerības M. un daudziem citiem, kam radušās līdzīgas problēmas.

Tieši emociju un gribas īpašības, šis universālais psihiskais ierocis, kas nepieciešams visiem un visam, visvairāk pakļaujas pašattīstībai. Šeit «griesti» nav redzami, un, ja vien ierocis ir pietiekami pilnveidots, to var izmantot jebkuru «speciālo» spēju palielināšanai un ir lielas cerības gūt panākumus. Šeit patiešām var sākt «no nulles», pareizāk, no maza lieluma (tāpēc ka «nulle» ir pavisam retos patoloģiskos gadījumos) un sasniegt bezgala lielu lielumu. Un te jau var runāt par īstām, zinātniski pamatotām metodēm.

PAŠIEDVESMAS SPĒKS

Taisnību sakot, galvena metode ir viena, tikai tai ir daudzi un bezgala daudzveidīgi pielietojuma paņēmieni. Man liekas, pietiks, ja pastāstīšu vienīgi par metodes butību, un lasītājs, ja vēlēsies, varēs sākt to patstāvīgi apgūt.

Es neesmu ne pirmais un droši vien ne pēdējais, kas raksta par pašiedvesmu kā par psihes ietekmēšanas līdzekli. No talas senatnes līdz pašam pēdējam laikam izmantoti daudzi pašiedvesmas paņēmieni visdažādāko mērķu sasniegšanai cilvēku dzīvē. Maģija, reliģija, medicīna, māksla, kara lietas, pedagoģija, darba psiholoģija — visur, kur vien bija nepieciešams stipri un dziļi ietekmēt cilvēka psihi (jebkurā virzienā, ar jebkuru uzdevumu), tika izraudzīta pašiedvesma. Lūgšanai, buršanai un ārsta ieteiktajai dziednieciskās pašiedvesmas formulai ir pilnīgi vienāda psihofizioloģiskā būtība, un medicīna no tā neko nezaudē. Uz pašiedvesmu dibinās gan Staņislavska sistēma, gan joga, kurām ir tik atšķirīgi mērķi un metodes. Un arī bez īpašām sistēmām kopš laika gala daudzi cilvēki, teorētiski maz ko zinādami par pašiedvesmu, tomēr izjutuši tās milzu spēku. Pašiedvesmas spēks padarījis cilvēkus par invalīdiem, novedis kapā, taču tas arī ir izglābis no ciešanām un nāves, atklājot psihes nedzirdētas, negaidītas iespējas.

L. Vasiļjevs savā grāmatā «Cilvēka psihes noslēpumainās parādības» raksta: «Otrā pasaules kara beigās

To-Ramu smagi ievainoja granātas šķemba. Lauka hospitālī viņa stāvokli atzina par bezcerīgu — par to runāja ārsti, un viņš to dzirdēja; viņu pārvietoja nāvi-nieku palātā. «Tad manī kaut kas sacēlās...» raksta To-Rama. «Es sakodu zobus, un man bija tikai viena doma: «Tev jāpaliek dzīvam, tu nenomirsi, tu nejūti nekādas sāpes,» un tikai tā. Es sev to atkārtoju neskaitāmas reizes, līdz šī doma iegāja man asinīs un es nemaz vairs nejutu sāpes. Nezinu, kā tas bija, bet notika neticamais. Ārsti šūpoja galvu. Mans stāvoklis kļuva ar katru dienu labāks. Та es paliku dzīvs tikai ar gribas spēku. Pēe diviem mēnešiem kādā no Vīnes slimnīcām mani operēja bez vispārējās narkozes un pat bez vietējās anestēzijas, pietika ar pašiedvesmu. Pilnīgi izveseļojies, es izstrādāju sistēmu, kā uzvarēt sevi, un šai ziņā sasniedzu tik daudz, ka nejūtu sāpes, ja negribu tās just.»»

Šis gadījums ir lieliska, tiešām klasiska pašiedvesmas tehnikas un iespēju ilustrācija. Ārkārtīgi grūts sākums, izmisīga apņēmība, maksimāla koncentrētība, bezgalīgas pūles un beidzot panākumi; panākumu nostiprināšana sistēmā un galīga uzvara pār sevi, spīdoša, neierobežota vara pār savām emocijām.

Tas, ko panāca To-Rama, kurš demonstrēja savus panākumus Eiropas cirkos, nav nekas neiespējams. Zināmi desmitiem un simtiem līdzīgu gadījumu, kas ir vēl iespaidīgāki. Daži no tiem pat pārāk labi zināmi, un mēs vairs neiedziļināmies to būtībā. Nāk prātā vispirms Nikolajs Ostrovskis, Aleksejs Maresjevs un viņu daudzie «līdzinieki», kuru vārdi nav tik plaši pazīstami. Ja mēs sakām, ka uz varonīgu sevis pārvarēšanu šos cilvēkus mudinājusi neremdināma vēlēšanās kalpot sabiedriskai lietai, augstai idejai, tad jāredz arī otra, «tehniskā» puse: sevis pārvarēšanā viņi visi pakļāvās mērķtiecīgai pašiedvesmai. Pašiedvesmas spēja cilvēka psihei piemīt no dabas, tā vienmēr ir «pa rokai», un tie, kas pilnīgi izmanto šo spēju, gūst pārsteidzošus rezultātus. Nenotiek nekas pārdabisks. Tiek mobilizēta cilvēka smadzeņu spēku apslēptā pārpilnība, par kuru mēs tik daudz esam runājuši.

Pašiedvesmā cilvēka psihe, izmantojot priekšstatu

257

17 — Domu medījot

kombinēšanas un pašatspoguļojuma (refleksijas) neierobežotās iespējas, rada pati savus iekšējos modeļus un pati sevi pielāgo tiem. Ar uzmanības koncentrēšanu un neatlaidīgu atkārtošanu šie psihes pašmodeļi tiek ievadīti atmiņā, no īslaicīgās atmiņas pāriet ilgstošajā, no apziņas — zemapziņā un beigu beigās jau automātiski, netīši sāk ietekmēt pašsajūtu un izturēšanos.

Iedvest sev kaut ko nozīmē piespiest sevi tam noticēt. Noticēt: es esmu tāds (ne citāds) un tātad īstenībā jau būt tādam. Zināms, tam ir savas robežas: noticējis, ka esmu Napoleons, es nekļūšu par Napoleonu, kaut gan garīgi slima cilvēka stājā, kurš no tiesas tic, ka viņš ir Napoleons, parādās iezīmes, ko nekādi nespētu kopēt cilvēks, kas izliekas par Napoleonu. Bez garīgi slimā šīs iezīmes var izpausties vienīgi aktierim, kas pārtapis par Napoleonu (un tas nav nekas cits kā pašiedvesma), vai hipnotiskās suģestijas ietekmē (tas pats «priekšnosacījums», par kuru rakstīja Miho-elss). Taču runa ir par vienkāršākām un svarīgākām lietām, nevis par šo nevajadzīgo eksotiku. Ticību var formulēt kā apziņas un zemapziņas pilnīgu atbilsmi, saskaņu. Ticība ir šaubu zudums gan apziņā, gan zemapziņā, tā paredz domu un jūtu pilnīgi vienvērtīgu atbilsmi. Saprotams, ka cilvēks, kas tic, ka viņš ir jautrs, patiešām arī ir jautrs. Cilvēks, kas tic, ka viņš ir dusmīgs, patiešām arī ir dusmīgs; kas tic, ka viņš ir iekšēji organizēts, koncentrējies, patiešām arī ir koncentrējies. Tas ir galvenais, un tas pieejams katram parastajam cilvēkam.

.

JOGI UN MĒS

Indiešu jogus kopš seniem laikiem uzskata par pašiedvesmas meistariem. Kaut gan nesenā aizraušanās ar jogu sistēmu jau paguvusi atslābt, tā tomēr vēl arvien intriģē daudzus.

Atzīstos, ka pirms vairākiem gadiem arī es kādu laiku aizrāvos ar jogismu. Bija ļoti interesanti pašam izmēģināt, kas tas ir. Dabūju pozu, elpošanas vingrinājumu un citu paņēmienu aprakstus, kas gāja no rokas rokā, un diezgan cītīgi nodarbojos ar to. Elpoju caur vienu nāsi, ievilku degunā aukstu ūdeni, drausmīgi lēni košļāju ēdienu, stāvēju uz galvas, locījos — darīju visu, kas bija teikts.

Tam bija pozitīvi un negatīvi rezultāti. Neapšaubāmi pozitīvu rezultātu deva pozas. Bet arī tas nebija nekas tik sevišķs, to pašu varēja sasniegt ar parastajiem akro-bātiskajiem vingrojumiem, kur gluži tāpat nākas visvisādi locīties. Jogu pozas ir īpaša statiskā akrobātika. Tām ir tāda pati nozīme kā akrobātikai. Elpošanas vingrinājumi zināmā mērā palīdzēja regulēt emocionālo tonusu — vēlāk par to runāsim sīkāk.

Ar elpošanu caur vienu nāsi kaut kā neveicās, varbūt tāpēc, ka es jau agrāk lielākoties tā elpoju hronisko iesnu dēļ. Ar auksta ūdens ievilkšanu degunā es tā palielināju savas iesnas, ka vēl šodien nekādi nevaru tikt no tām vaļā, kaut gan rekomendācijā apgalvots pretējais. Tas ir mīnuss. Par labu nenāca arī ilgā stāvēšana uz galvas — galva no tā «notirpa» un ilgu laiku bija tāda kā apdullusi.

Derīgais sajaukts ar apšaubāmo un pat vienkārši aplamo, bet nostāstos par jogiem patiesība stāv blakus izdomājumiem un pārspīlējumiem. Tur sava dala vainas pašiem jogiem. Viņi, piemēram, diezgan nopietni apgalvo, ka lidojot uz citām planētām, vēlamo acīmredzot uzskatīdami par patieso. Pie šīs pašas kategorijas droši vien pieskaitāma viņu pārliecība par savām spējām telepātijā.

Apgalvo, ka jogi dzīvojot 300 gadu un vairāk, un arī šis izteikums jāuzņem vismaz atturīgi. Jogi patiešām izskatās pārsteidzoši jauneklīgi. Bet kādiem, pēc jūsu domām, jāizskatās cilvēkiem, kas ir ārkārtīgi mēreni ēšanā, uzturas svaiga gaisā, regulāri un intensīvi veic fiziskus vingrojumus un līdz ar savu brīvprātīgo aiziešanu no ārpasaules ir pasargāti no visa kaitīgā sadzīvē un ražošanā? Šis jauneklīgums ir saprotams, bet iegūts par tādu cenu, kādu mēs nespētu un negribētu maksāt. Kāds 50 gadu vecs jogs, kas izskatījās pēc divdesmitgadīga jaunekļa, paskaidroja doktoram Mirčem Eliadem, kāpēc izskatās tik jauns:

«Es dzīvoju tikai dienā,» viņš teica. «Naktī es ieelpu un izelpu samazinu desmit reizes un tādējādi dzīvoju 1 stundu 10 stundu vietā.»

Tā bija pranajama, jogu slavenais miegs. Protams, interesanti, bet šādā miegā naktī var gulēt tikai tas, kam diena nav nekur jāsteidzas. Lai īsti izjustu jo-gismu, droši vien jāaiziet pensijā.

Jogiem «pranajamas» stāvoklī pētīja smadzeņu bio-strāvas. Izrādījās, ka tās ir «pirmsmiega» biostrāvas, tādas pašas ka autogēnā treniņā, par kuru runāsim mazliet vēlāk. Citā stāvoklī — ekstātiskajā atsvešinātībā — jogu smadzeņu biostrāvas ir tādas pašas kā mierīgā nomodā (alfa-ritms), tikai tās ir apbrīnojami noturīgas, nepakļaujas nekādai ārējai ietekmei. Ja acis atvērtas, parastajam cilvēkam alfa-ritms izzūd, bet jogiem ekstātiskajā stāvoklī tas saglabājas. No šejienes izriet secinājums, ka jogi var atslēgt jūtamības impulsu plūsmu, kas trauc uz smadzenēm, ar atvērtām acīm var neredzēt, kā mēnessērdzīgie hipnotiskās suģestijas ietekmē. Šāds stāvoklis acīmredzot nav nekas cits kā dziļa pašhipnoze.

Nu labi, bet kas tālāk? Kāpēc tas vajadzīgs? Un vai tikai jogi apguvuši pašhipnozi?

Mums ir tieksme ar skolniecisku bijību izturēties pret vārdiem, nosaukumiem, skaitļiem, visāda veida eksotiku, arī pret kāda ticību kaut kam ...

Mēs domājam, ka «tur», aiz visa tā, noteikti ir kaut kas grandiozs, vienkāršiem mirstīgajiem gandrīz vai neaptverams, kāda patiešam solīda bagāža. Mēs vienmēr pieviļamies, bet palaikam negribam to ievērot. Retos gadījumos šķiļam zibeņus un pērkonus un paziņojam, ka «tur» itin nekā nav, ka tas viss nekam neder. Taču patiesība ir starp galējībām: parasti «tur»tomēr kaut kas ir, tikai tāds, kas kaut kur beidzas, kas ir cilvēkam aptverams, vienmēr nepilnīgs, nepabeigts, vienpusīgs, un mūsu uzdevums — prast to ņemt, pārstrādāt vai radīt no jauna labāku. Daudzi cilvēki neapzināti saskata jogismā kādu augstu senu gudrību, ārkārtīgi attīstītu «māku», kādas sevišķas zināšanas par organismu un retu prasmi valdīt pār to. Bet kā ir īstenībā?

Īstenībā kādreiz pavisam sen grupa cilvēku, iespējams, kāda reliģioza fanātiķa ietekmē, patiešām sāka nodarboties ar «gara un miesas šķīstīšanu». Priekšstati kā par vienu, tā arī otru bija diezgan neskaidri; par garu — reliģiski mistiski, par miesu — labākajā gadījumā ar pūšļošanu saistīti. Sākās dažnedažādas darbības, manipulācijas. Kā šāda pozā jutās «gars»? Kā šajā? Pozu taču ir tūkstošiem, tā nav iešana, kur varianti uz pirkstiem saskaitāmi: palecoties, ar saliektām kājām, četrrāpus — un viss.

Kas notiks, ja aizturēs elpu? Un ja norīs lupatu un aiz gala to izvilks atpakaļ? Saprātam, kas zinībās bija naivs un šķīsts, bet citādi ass un vērīgs, sāka atklāties arvien jaunas iespējas «miesas un gara» mijiedarbībā. Kaut kur tas ievēroja reālas un vēlamas pārmaiņas pašsajūtā, kaut kur, par spīti nevēlamiem rezultātiem, kas bija skaidri redzami, ļāvās maldiem. Paškoncen-trēšanās palīdzēja nejauši atklāt cilvēka psihofizioloģi-jas mazizmantotās iespējas. Tai pašā laikā tā aizveda arvien tālāk no ārpasaules. Entuziastu pašeksperimen-tētāju sākotnējā sekta izstrādāja mantojamu dogmātu, ko viena paaudze nemainīgu nodeva nākamajai. Noteikts viss: diēta, režīms, visādas procedūras, uzvedība. Izveidota hierarhija — augstākie un zemākie.

Un šis sastingušais, ar sarežģītas terminoloģijas kārtu pārklātais seno priekšrakstu receklis sastapās ar jaunu zinātni.

Uz sarunām ar ārstiem mūsu klīnikā ieradās skaists, liela auguma vīrietis ar melnām, brīvi krītošām cirtām un bārdu, ar brīnišķīgām mandeļveida acīm. Viņš bija tinies plānā baltā tērpā. Tas bija viens no mūsdienu «lielajiem» jogiem, Džeranders Brahmačarija, Deli jogisma institūta valdes priekšsēdētājs. Uz jautājumiem

viņš atbildēja ļoti dzīvi, smējās gandrīz kā bērns, viņā bija samanāma apskaidrotība, bet varēja redzēt, ka arī laicīgās jūtas viņam nemaz nav svešas. Viņa brauciena mērķis bija izplatīt jogismu. Viņš atveda albumus, kinofilmas, pats parādīja pozas. Ķermenis viņam bija slaids, bez izteiktas muskulatūras, vienādi, viegli iededzis.

«Šī poza ļoti labi palīdz, ja ir aknu slimības, tuberkuloze, diabēts, tūska un daudzas citas slimības; ļoti uzlabo redzi, dzirdi, zarnu darbību, tāpat garastāvokli» («mans dievs, es nodomāju, ja cilvēks no sirds tic kaut vai pusei no šīm rekomendācijām, tad, izpildot pozu, kaut kas arī iznāks»).

. Jogs varot izdarīt itin visu, ja ļoti gribot — pat pacelties un stāvēt gaisā, par spīti smaguma spēkam. Tiesa, tas izdodoties tikai alās un ja esot attiecīgs noskaņojums.

Lasīt domas? Lūdzu. Tikai ne tūlīt; tas labāk iznākot tukšā dūšā.

«Cik jums gadu?»

«Jogiem nav pieņemts teikt savu vecumu un dzimšanas vietu.»

«Ar ko jogi mirst?»

«Jogi mirst tikai tad, kad paši to vēlas. Jogs var nomirt divu dienu laikā, ja grib.»

Norij garu marli un ar vēdera muskuļu kustībām groza to kuņģī. Tā inšķīstīšanās. Viņš, būdams augstākais jogs, devis solījumu nedoties laulībā. Veģetārietis. Parāda angļu valodā izdotu grāmatu «Diabēta ārstniecība ar jogu». Tam nu gan varbūt ir savs pamats. Diēta, fiziski vingrojumi — tas viss ietekmē vielu maiņu. Bet jāpārbauda, kas un kā. Redzams, ka joga neskopojas ar solījumiem, bet, kad apsola daudz, tiešām ir bail neticēt.

Es vēlreiz pārliecinos, ka īsta joga pirmām kārtām ir īpašs dzīves veids un domu veids. īsts jogs (ne jau kaut kāds diletants) pastāvīgi domā tikai par sevi, savu veselību, savu miesu un garu. Tā ir viņa dzīve. Jogs ir iegremdējies sevī. Viņš stāv tālu no pasaules, no cilvēku nesaskaņām. Lielāko daļu laika viņš pavada vienatnē, stundām ilgi sēž pozās, izkopj elpošanu, koncentrējas uz dažādām sajūtām un priekšstatiem, izraisa tos pats sevī, izskalo dažādus ķermeņa dobumus ar ūdeni un tā tālāk. Viņa mērķis — ar paškoncentrēša-nos sasniegt augstākās ekstāzes, apgūt īpašu psiho-fizioloģisko mākslu. Tas prasa milzum daudz laika un pastāvīgas pūles. Ja vēlaties, tā ir profesija. Ne katrs būs ar mieru to darīt. Daudziem (tai skaitā arī man) tas nav savienojams ar priekšstatiem par cilvēka dzīves mērķiem. Nāk prātā Horizontovs, Buņina stāsta personāžs, kas iesaukts par mandrilu. Viņš sev izvirzīja vienu mērķi — ilgu mūžu un visu pakļāva tam, dzīvoja drausmīgi, kā milzu kukainis kokonā.

Tiesa, «mūsu jogs» (tā mēs klīnikā savā starpā saucām Džeranderu Brahmačariju) bija vitāls, lietpratīgs, un tas maz liecināja par atsvešinātību. Mums pat teica, ka viņš esot nodomājis pirkt kinoaparātu un gādājot tam līdzekļus.

Kāds mans kolēģis, kas pazina citus jogus, teica, ka «mūsu jogs» savā ziņā tomēr esot izņēmums.

Kā tad ir ar jogismu?

Vairumam cilvēku ir nepārvarama vajadzība pievērsties «mācībām» un «sistēmām», proti, tam, ko viņiem piedāvā retie vienpatņi, kas riskē domāt patstāvīgi. Maz ir tādu, kas pieļauj, ka neviena «mācība» nav pilnīga, ka ārpus visām «mācībām» pagaidām paliek milzīga un pati būtiskākā realitātes daļa. Zinātne par cilvēku vēl tikai sākas, bet «sistēmu» un . «mācību» jau ir atliku likām. D’emžēl, kategoriskums, kas tā netīk zinātnei, kura vienmēr mīl šaubas, joprojām ir visspēcīgākais līdzeklis, kā ietekmēt bezgala daudzas cilvēku galvas. Cik labi būtu, ja jau tūlīt varētu piedāvāt vispārējās higiēnas un psihohigiēnas sistēmu, kas pamatojas uz dziļām zināšanām par cilvēka dabu un aptver individualitāšu lielo daudzveidību! Taču godīgā zinātne vēl nevar piedāvāt šādu vienotu sistēmu. Zinātne tieši atšķiras ar to, ka tā nepretendē uz viszinību, ka tā maksimāli skaidri norobežo «zinu» no «nezinu». Tur, kur ir pārāk daudz «nezinu», tā atklāti atzīst, ka vēl par agru dot rekomendācijas un «labāk neko neteikt nekā pateikt neko». Šāds godīgums ir turpmāko panākumu vienīgais noteikums un jau gūto panākumu vienīgais pamats. Steiga, sensācijas sagādā tikai vilšanos un neko vairāk.

Jogu «sistēmā» nav ne ēnas no zinātniskuina. Tajā ļoti grūti nenoliedzamos praktiskos psihofizioloģijas sasniegumus atšķirt no fantastiskajiem izdomājumiem un reliģiski filozofiskajām dogmām. Tas viss ir tik cieši savijies, ka maz cerību atdalīt «racionālo kodolu», kas tur (tāpat kā freidismā) neapšaubāmi atrodas, vieglāk no jauna izdomāt ko līdzīgu.

Nav nekāds brīnums, ka cilvēki, kas kopš bērnības nodarbojas tikai ar pašiedvesmu un veic dažnedažādas manipulācijas ar savu ķermeni un psihi, te sasniedz lielu virtuozitāti. Taču, atceroties laiku un mērķus, pēc kuriem tiecas lielum lielais vairums cilvēku ap mums, mēs atzīsim, ka mums vajadzīgs kas cits.

PSIHISKĀ VINGROŠANA

Ārsti diezgan sen Heto pašiedvesmas metodes dažādu slimību ārstēšanai. Ārsts šeit ir pedagoga lomā. Viņš māca slimniekam pašiedvesmu, un panākumi atkarīgi gan no tā, cik kvalificēta ir mācīšana, gan no pašas slimības rakstura, gan — lielā mērā — no pacienta uzcītības.

Iepazīstoties ar dažādajām medicīniskajām pašiedvesmas metodēm (Behtereva, Kuē, Jakobsona metodi un citām), var pārliecināties, ka daļa no tām, pareizāk, to «kvintesence», ir pilnīgi piemērota veselo cilvēku plašākajiem mērķiem.

Tās nav manas domas vien. Piemēram, Polijā pašiedvesmas mācību seansus nesen sāka pārraidīt televīzija. Tas ir tā sauktais autogēnais treniņš (pašatbrī-votība jeb relaksācija). So pašiedvesmas metodi, ko pēdējā laikā visplašāk izmanto medicīnā, ar panākumiem lieto arī daži pazīstami sportisti (Smits, Bažanov-skis).

Masveida lietošanai vajadzīgas vienkāršotas, «portatīvas» metodes, ko nesarežģī «specializētie» uzslāņo-jumi.

Kā liekas, šīs metodes vislabāk lietot psihiskās vingrošanas veidā, pēc analoģijas ar rosmes vingrojumiem,

kas jau diezgan stingri iesakņojušies dzīvē un ražošanā.

Psihiskā vingrošana ir tikai pašiedvesmai veltīti brīži. Šai laikā visi psihes spēki pievērsti sev. Psihe sevi pārkārto noteiktā, izraudzītā virzienā, un ar katru jaunu nodarbību pamazām izveidojas arī pati pašiedvesmas tehnika.

Izstrādātos tehnikas elementus pēc tam var izmantot jebkurā laikā, jebkurā darbībā, jebkurā situācijā — gluži tāpat kā sportiskās iemaņas, piemēram, skrējiena iemaņu vai boksera sitienu.

Atcerieties, kāda jums ir sajūta, kad jūs no rīta pa-mostaties pēc laba, atspirdzinoša miega. Ķermenis vēl ir atslābināts, silts, galva viegla. Elpa brīva. Domas var raisīties jebkurā virzienā, nekādas emocijas, nekādas rūpes jūs vēl nenomāc. Sis pārejas stāvoklis starp miegu un nomodu, tikai patvaļīgi, ar pašpavēli izraisīts, ir autogēnā treniņa pamats. Būtībā tas arī ir paš-hipnozes stāvoklis.

Lai apgūtu autogēno treniņu (vismaz elementārās iemaņas), apmēram mēnesi diendienā jāturpina nodarbības: vislabāk trenēties dienā un vakarā, katras nodarbības ilgums 10—15 minūtes. Nodarbības labāk veikt vienatnē, bet ļaunākaja gadījumā tās var notikt jebkuros apstākļos.

Tātad jūs sākat.

Ķermeņa stāvoklis var būt vienalga kāds, tomēr vislabākā ir brīvā poza, ko sauc ^ par «kučiera pozu»: jūs sēžat, galva mazliet noliekta, apakšdelmi atbalstīti uz nedaudz izvērstiem ceļgaliem.

Viens no visizplatītākajiem paņēmieniem — koncentrēšanās uz priekšstatu par siltumu un smagumu, kas ieplūst ķermenī. Sākumā šo sajūtu izraisa vienā rokā (labajā, bet kreilis — kreisajā). Jūs neatlaidīgi un iespējami spilgti iztēlojaties: «Mana labā roka kļūst smaga un silta ... Kā vate, kas piesūcas ar siltu ūdeni . ..» Diezgan drīz, parasti pēc minūtes vai divām minūtēm, jūs patiešām sākat sajust siltumu un smagumu rokā (paplašinās asinsvadi un atslābst muskuļi). Sistemātiski trenējoties, jūs pastiprināt šo sajūtu. Ar katru reizi tā rodas arvien vieglāk. Tad mācāties tādu pašu sajūtu izraisīt otrā rokā un, kad tas izdevies, — visā ķermenī.

Tūlīt pēc tam ieteicams koncentrēties uz priekšstatu: «vēsums pieres joslā». So divu sajūtu savienojums (ķermeņa siltums un smagums, vēsums pierē) rada pilnīgas emocionālās brīvības un reizē koncentrētības, pašsavaldīšanās stāvokli. Tādu pašu stāvokli var panākt, lietojot citu paņēmienu — lēni svārstveidā saliecot un atliecot dažādas ķermeņa locītavas — pirkstu, elkoņu locītavas, viegli svārstveidā šūpojot galvu, vidukli un tā tālāk. Šūpojoties jūs cenšaties uztvert, palielināt un nostiprināt «vismazākā sasprindzinājuma» sajūtu. Tikai viena doma: «Es esmu pilnīgi atbrīvojies.»

Tā pati emocionālās brīvības sajūta rodas, vienmērīgi, nesteidzīgi, mazliet padziļināti elpojot (atcerieties «atvieglojuma nopūtu»). Tā elpojot, arī var izjust «vismazākā sasprindzinājuma» stāvokli («viegluma momentu») un iemācīties to «ieslēgt» kurā katrā vajadzīgajā brīdī.

Vislabāk apgūt visus trīs paņēmienus. Treniņu gaitā katrs var atrast savus individuālos papildpaņēmienus.

Sākumā atslābinājuma laikā bieži vien uznāk miegs (ārsta suģestijas izraisītais hipnotiskais miegs arī viegli pāriet parastajā miegā). Bet nekādā ziņā nedrīkst aizmigt, jāsaglabā šis stāvoklis, jāiegaumē un no jauna jāizraisa sajūtas, kas tajā rodas. Ļoti svarīgi iemācīties ātri pāriet no atslābinājuma stāvokļa maksimāla sasprindzinājuma stāvoklī un atpakaļ. Šī iemaņa palielina darba spējas, kāpina psihisko rosību, kas mūsu laikos kļūst arvien nepieciešamāka. Beigu beigās jūs iegūstat prasmi momentāni atbrīvoties vai, gluži otrādi, pilnīgi mobilizēties pēc acumirklīgas pašpavēles domās. Autogēnā treniņa apguve ceļ gribas tonusu un līdz ar to dod emocionālu nosvērtību, spēju «notvert» jebkuru nevēlamu emociju. Autogēnais treniņš izveido «starta laukumu» psihes tālākajai pilnveidošanai, jebkurai pašiedvesmai. Tas psihē kā no tāfeles nodzēš nevajadzīgos pierakstus, lai būtu vieta jauniem. Tas sagatavo psihi, tāpat kā mēs izmīcām plastilīna gabalu, lai izveidotu no tā jaunu figūriņu. Cilvēkiem, kas pilnīgi apguvuši autogēno treniņu, ir sevišķi elastīga psihe.

Starp citu, kāda pazīstama amerikāņu sportista (diemžēl, esmu aizmirsis uzvārdu, atceros tikai vārdu: Bo-bijs), īso distanču skrējēja, olimpiskā čempiona treneris teica: «Bobija noslēpums ir tas, ka viņš prot atslābināties kā neviens. Viņš nevar ne mirkli stāvēt mierā.» Un tas teikts par sprinteri, kura panākumus izšķir zibenīgs starts, kura uzdevums — prast momentā saspringt un maksimāli «sevi parādīt» īsākajā laikā.

Attieciniet to uz psihi, un kļūs skaidrs, ka pašatbrī-votību vērts apgūt ne tikai sportistam vien.

Tā sevišķi nepieciešama cilvēkiem, kas izjūt pārāk lielu satraukumu atbildīgās situācijās (un tādu cilvēku ir ļoti daudz).

Kad autogēnā treniņa elementi apgūti, var virzīties tālāk un psihiskās vingrošanas nodarbību laikā izkopt dažādas pašiedvesmas formulas. Šeit jau paveras milzum daudz iespēju, milzum daudz ceļu, kurus ļauts izvēlēties katram pašam. Uz autogēnā treniņā sasniegtās atbrīvotības — sākotnējās pašhipnozes fona jūs maksimāli koncentrējaties uz spilgtiem, tēlainiem priekšstatiem vai uz izteiksmīgiem, lakoniskiem formulējumiem, kas izsaka tā stāvokļa būtību, kuru jūs gribat panākt. Jūs it kā «iejūtaties» šajos stāvokļos, padziļinot paš-hipnozi. Neatlaidīga uzmanības koncentrācija dod visus nepieciešamos rezultātus. Citiem labāk palīdz vairākkārtējs sasprindzināts formulu atkārtojums vārdos, citiem — klusa koncentrēšanās uz vārdos neizsakāmiem tēliem un sajūtām.

Kad formula «nonāk līdz apziņai», tas sajūtams pēc krasas, dažreiz tiešām «lēcienveida» pārmaiņas pašsajūtā. Psihisko rīta vingrošanu ar «iejušanos» pašiedvesmas formulās ieteicams izdarīt, vēl guļot gultā, kad «koncentrētās atbrīvotības» fons jau radies pats no sevis.

Paraugam šādas rīta formulas (šeit un turpmāk es minu to vārdiskās izteiksmes, bet sev jūs tās varat arī neizteikt vārdos, svarīgs tieši iekšējais saturs, jēga):

Svaigums un možums.

Es esmu enerģijas pilns.

Valdu pār sevi.

Es protu iedalīt savu laiku.

Darbs ar sevi dod panākumus.

Gaidāma ražena diena.

Griba savilkta kā atspere.

Esmu sagatavojies.

Uzmanību!

Celties!

Ātri piecelties un sākt parastās rīta procedūras. Šādas formulas var ietvert arī psihisko vingrinājumu dienas seansā, sevišķi tās noder personām, kam ir nepietiekams gribas tonuss, kas ir nekārtīgas, nedisciplinētas, izklaidīgas, ar mazām darba spējām.

Pašiedvesmas formulas cilvēkiem, kam pārsvarā ir emocionālie trūkumi, var izteikt apmēram šādi:

Miers bez pūlēm.

Es ticu sev.

Nekādas piespiestības.

Jūtos brīvi un viegli.

Es cilvēkiem patīku.

Es iekšēji smaidu.

Man ir patīkami būt kopā ar cilvēkiem.

Vakara formulām jānomierina, jāatslābina:

Atraisīšanās no rūpēm.

Miers un apmierinātība.

Domas kūtri gaist.

Pašiedvesmas formulām jāapliecina, nevis jānoliedz, jāuzbrūk, nevis jāaizstāvas. Mūsu psihe nemīl partikulu «ne», kaut kā neatzīst to. Nedrīkst formulēt: «Es neuztraucos», jo «uztraucos» ir stiprāks par «ne». Pareizi: «Es esmu mierīgs.»

Šeit minētās formulas, protams, nav trafareti, bet aptuveni paraugi. Katrs pats atbilstoši savai individualitātei var atrast sev un saviem mērķiem piemērotas pašiedvesmas formulas. Tās var «improvizēt». Svarīgi tikai būt neatlaidīgam, tās meklējot un lietojot. Panākumi noteikti neizpaliks, tic aug pēc «veltas sniega pikas» principa. Trīs četri mēneši, kas pagājuši intensīvās nodarbībās psihiskajā vingrošanā, ir pietiekami ilgs laiks, lai jūtami pārkārtotu visu psihes fonu (ar to es vispirms domāju visu emociju un gribas «serdi»). Pašsavaldīšanās iemaņa, kas sākumā ir trausla, kaprīza, pamazam kļūst par «otru dabu». Taču ļoti vēlams nepārtraukt treniņu, jo kura katra iemaņa agri vai vēlu zūd, ja nevingrinās.

NAV VIEGLI ATDARINĀT

Tātad ir daudz pašiedvesmas paņēmienu, bet būtība viena. Šeit gribas pakavēties vēl pie kāda paņēmiena, kas man liekas sevišķi vērtīgs. To var formulēt kā «iekšējo atdarinājumu».

Nevienam nav noslēpums, ka citu cilvēku atdarināšana, tīša un netīša, ir mūsu psihiskās attīstības svarīgākais instruments ar visiem tās mīnusiem un plusiem. Ar atdarinājumu saistīta katra cilvēka tiešā ietekme uz otru. Nelaime tā, ka mēs visbiežāk pievēršam uzmanību atdarinājuma ārējai izpausmei, bet dziļā iekšējā izpausme parasti paslīd mums garām, kaut gan tā ir īstā pašsajūtas pārmaiņa, īstā pārtapsme.

Šis process ir līdzvērtīgs, identisks aktiera «ieaug-smei tēlā».

Var teikt, ka aktieris, iedziļinoties tēlā, iekšēji atdarina cilvēku, varoni, ko viņš iztēlojas. Viņš atdarina savu priekšstatu par to. Iekšējais atdarinājums un pašiedvesma ir viens un tas pats. Pašiedvesmas programma iekšējā atdarinājumā izsakāma ar formulu: «Es esmu tāds pats kā viņš.» Vai vienkārši: «Es esmu viņš.»

Vērīgi palūkojoties, savā vidē vienmēr var atrast cilvēku, kas apveltīts tieši ar tām psihiskajām īpašībām, kuru jums trūkst. Piemēram, es neesmu savaldīgs, bet Koļa N. ir pati savaldība un aukstasinība. Pašiedves-mas formula: «Sājā situācijā es esmu Koļa N.!» Pašsajūta «pielāgojas» priekšstatam par Kojas N. pašsajūtu šajā situācijā.

Parasti to arī dara vai nu attiecībā uz Koju N., vai kino un literatūras personāžu, bet dara neapzināti un, galvenais, neizvēlīgi. Reizē ar derīgo tiek pārņemts arī pilnīgi nevajadzīgais. Bet smalks, mērķtiecīgs iekšējais atdarinājums ir lielisks sevis pilnveidošanas ierocis, kuru vērts iemācīties lietot.

Protams, iekšējās atdarināšanas, tāpat kā cita veida pašiedvesmas spēja dažādiem cilvēkiem nav vienāda. Bez šaubām, tā ir atkarīga no intelekta un jūtu iedzimtā dzīvuma. Un tomēr es esmu pārliecināts, ka katrs šo spēju var attīstīt un sasniegt pietiekami augstu pakāpi. Šī spēja taču mums ir dabas dota, tas ir sava veida instinkts, kas vispilnīgāk atraisās bērnības un jaunības «kritiskajos periodos».

Šo metodi var ieteikt cilvēkiem, kam ir dažādi psihiskie trūkumi. Pirmais uzdevums — apkārtējā vidē atrast labu «psihisko prototipu» tieši pēc tās īpašības, kuras jums trūkst. Otrs uzdevums — iekšēji sevi maksimāli «pielāgot» viņam. Ne vispārīgi «p;dāgot», bet tieši pēc vajadzīgās īpašības, izvēlīgi! Nezaudējot pats sevi!

Šādi, «izolēti», starp citu, nav grēks atdarināt pat savu ienaidnieku. Taču, protams, labāk atdarināt draugu, tuvu cilvēku, ko jūs cienāt. Tas ir nesalīdzināmi efektīvāk vispirms tāpēc, ka iekšējais atdarinājums, ko niansē pozitīvās emocijas, iegūst dabisku pastiprinātāju. Pats grūtākais, atkārtoju, — atdarinājuma ārējo izpausmi atdalīt no iekšējās.

Ārējais atdarinājums viegli pārvēršas par karikatūru, izkropļo paša individualitāti, rada neīstumu.

Šādu kļūdu savā laikā izdarīja daži psihiatri — Korsakova skolnieki. Korsakovs ar slimniekiem runāja ļoti silti, maigi, līdzjūtīgi. Korsakovs bija pati labsirdība, atsaucība un vēlība, tas viņam bija dziļi raksturā, un viņa patiesuma spēks neatvairāmi ietekmēja slimire-kus. Viņam piemita neatdarināma maiguma īpašā pievilcība. Turpretī Korsakova skolnieki, kas mēģināja kopēt viņa runas veidu ar slimniekiem, nonāca salkanībā, pieglaimībā, medainībā, viņu tonis, protams, bija neīsts, un slimnieki to tūlīt un vienmēr juta, kaut arī varbūt ne vienmēr to apzinājās. Tas kaitēja darbam, ietekmēja tā rezultātus.

Starp citu, Korsakova tuvākais un labākais līdzgaitnieks, tiesu psihiatrijas pamatlicējs Serbskis, kas bija-uzticīgs Korsakovam kā neviens, dievināja viņu, sekoja viņam it visur, vispirms jau Korsakova principiem attieksmē pret slimnieku, tomēr nekad ne par mata tiesu neatdarinaja savu lielo vaditaju un biedru. Serbski sauca par Korsakova «alter ego» — otro «es», bet viņa attieksme pret slimniekiem arēji bija pilnīgi pretēja Korsakova attieksmei: lietišķa, stingra, pasausa un pat mazlietiņ parupja. Un tomēr slimnieki uzreiz un galīgi viņam uzticējas, mīlēja viņu, sajuta viņa patiesumu tieši tāpēc, ka šis cilvēks vienmēr un visos apstākļos bija taels, kāds viņš bija.

Nē, kopēšana, arējā līdzība nav galvenais!

Iekšēja atdarinašanā ar īpaši sasprindzinātu intuīciju tiek uztverta atdarinama cilvēka jutu un rīcības iekšējā loģika. Sis iekšējais tiek iekļauts paša individualitātē un kļūst par tas daļu. Otra cilvēka psihiskais tēls dotaja situācijā, pēc dotas īpašības, atklajas caur sevi. Та tieši ir sava «es» iegūšana. Iekšēja atdarinājuma arējas izpausmes, protams, maiņas, bet tās ir savas, dabiskas un nemaz nekopē oriģinālu. Sis paņēmiens ir vērtīgs tāpēc, ka tas, ja vien ir apgūts, ļauj uzreiz piinā mērā iekļaut sevi sarežģītas psiiliskas īpašības. Šeit izmanto intuitīvus, apziņai maz pieejamus domu, pareizāk sakot, jutu secinājumus. Tie pamatojas ne uz pārdabiskām nojausmām, bet gan uz reālām atmiņas pēdām, tiešās uztveres, jutu atmiņas pēdām, kas paliek mušu smadzenēs saskarsmē ar katru cilvēku un neapzināti veido mūsos viņa psihes tēlu. Redzams, darbojas tas pats mehānisms, kas hipnotiskajā «pār-tapsmē», par kuru runāts nodaļa par atmiņu. Tiek mobilizēta zemapziņa. Cita cilvēka tēls kļūst par iekšējo atbalstu, pamatu, ap kuru viss koncentrējas.

Kādreiz droši vien tiks radīta šīs metodes plaša teorija, bet es jau tagad esmu dziļi pārliecināts par tas realitāti un iedarbigumu. Jā, taisnību sakot, Stanislavskis to jau mācīja aktieriem, tikai stingri zinātniskas teorijas vietā viņam bija smalku un dziļu padomu sistēma, kas pamatojās uz milzīgu pieredzi un ģeniālu intuīciju. Šie padomi doti tieši māksliniekiem — cilvēkiem, kam ir noteikti mērķi mākslā un noteikts talants. Taču Sta-ņislavska padomiem ir plašāka nozīme, un tos pilnīgi var atbrīvot, atdalīt no «speciālās» čaulas. Mākslinieki ir tādi paši cilvēki kā visi pārējie, viņi tikai speciāli attīsta atsevišķas spējas, kas vairāk vai mazāk piemīt visiem. Viņiem, protams, to ir visvairāk, bet viņiem ir ari galēji mērķi, nevis tie, kas nepieciešami visiem. Ne-māksliniekam vajag daudz mazāk, lai sasniegtu iekšējā atdarinājuma mērķus, un šis mazums viņam arī ir pieejams.

Nezinu, vai tas skanēs negaidīti, bet es uzskatu, ka ar iekšējo atdarinājumu var sevī izkopt, piemēram, tādas grūti sasniedzamas un vērtīgas iemaņas kā labvēlība pret cilvēkiem. Ne ārējo, bet iekšējo labvēlību (diezgan viegli uzlikt vēlīguma masku). Skolas programmā šis priekšmets pagaidām nav iekļauts. Taču jautājums ir sarežģīts un ietilpīgs. Kaut arī šī īpašība lielā mērā atkarīga no audzināšanas, tomēr tās pamatā ir krietna daļa iedzimtās slieksmes.

Te būtu vajadzīgs piemērs, un šai gadījumā laikam gan vislabāk izraudzīties sevi pašu, kaut arī tas nedara godu kautrībai.

Psihiatri, tāpat kā visi citi cilvēki, ienāk savā profesijā ar visām cilvēciskajām vājībām, ar dažādiem psihiskiem trūkumiem, kas jāpārvar «uz ātru roku». Psihiatra profesija ir viena no tām, kur iekšējā labvēlība sevišķi nepieciešama. Bez tās nemaz nevar iztikt. Taču ne jau visi vienlīdz apveltīti ar to. Vislabākās dziņas vienmēr ietekmē sākotnējā slieksme. Mērķis darbā ar sevi — pārveidot s'lieksmi.

Tomēr gadās nedaudzi laimīgie. Pie tiem pieder mans draugs, psihiatrs L., cilvēks ar īstu labvēlības talantu. Viņš ir gaišs, brīvs, viegli rod kontaktu ar cilvēkiem, viņa labsirdība un pašatdeve ir pilnīgi dabiskas, tās neaizēno ne mazākā sevis piespiešana. Viņš par tām nekad nedomā. Tāda ir viņa patiesā būtība, tā gluži vienkārši ir laime viņam pašam un tiem, kas nonāk saskarsmē ar viņu. Viņa klātbūtnē tu sajūti apbrīnojamu mieru un optimismu. Cilvēkam tā ir vesela bagātība, vēl jo vairāk psihiatram.

Atceros, kad mēs kopā strādājām vienā slimnīcas nodaļā, pacienti viņu sauca par «blondo dakteri ar smaidu».

Tiesa, viņi nezināja, ka šis dakteris ar šo pašu smaidu izdarīja stindzinošas virāžas ar motociklu, lēca ar izpletni un piedalījās sacensībās sambo cīņā, ka ar šo pašu smaidu viņš runā trijās svešvalodās. Es negribu teikt, ka viņš ir ideāls. Pasarg dievs! Gluži otrādi, es ciešā pārliecībā viņam atkārtoju, ka viņš ir sliņķis un nedisciplinēti bezatbildīgs biedrs. Dakteris L. nepavisam neprot dusmoties un satraukties, un tā ir viņa lielākā nelaime, kad viņam kas jādara sevis paša labā. Та ir labās prieka prasmes ēnas puse, labvēlības talanta ēnas puse.

Sastapies ar kolēģi L., es drīz vien sapratu, ka man trūkst tieši viņa talanta. Sapratu, ka man pēc dabas ir pavisam viduvēja labvēlība, tā uz trīs ar krustiņu, bet prasme dusmoties un satraukties laikam gan pārāk liela, uz pieci ar mīnusu.

«Es esmu viņš.»

So ceļu noteica iekšējā nepieciešamība. Sākumā es rīkojos pusapzināti, kaut kā instinktīvi, stihiski, un tikai vēlāk uztvēru notiekošā būtību, bet līdz ar to sapratu un pilnīgi novērtēju savu metodi.

Es sevī iekļāvu L. tēlu. Sarunājoties ar cilvēkiem, domājot par viņiem, es centos just ar L. jūtām.

Rezultātus ievēroju pēc tā, ka man kļuva vieglāk. Diezgan ātri un negaidīti izzuda daudzas problēmas, kas sarežģī attieksmes ar cilvēkiem, saindē dzīvi: izrādījās, ka tās ir tīrais blefs. Vispirms jau saskarsmē ar veselajiem man kļuva vieglāk. Bet arī darbs ar slimniekiem veicās labāk un sāka sniegt vairāk gandarījuma. Kaut kas drausmīgi lieks novēlās no sirds. Pārmainījās dziļais iekšējais fons attieksmē pret cilvēkiem. Kaut kas «viņa» kļuva «mans», un tagad tas ir tik dabiski un pierasti, ka man ārkārtīgi grūti atcerēties un saprast, kas agrāk īsti bija par vainu. Liekas, citādi nemaz nevarēja būt. Protams, manā dzīvē palicis ne mazums tāda, kur kolēģa L. pieredze neder. Šeit, tikai šeit, saskarsmē ar cilvēkiem, es esmu viņš. Šeit es jūtos tā kā viņš. Tas ir viss. Nekas vairāk. Savās ārējās izpausmēs mēs joprojām neesam līdzīgi. Tagad es cenšos viņam iemācīt prasmi dusmoties un satraukties, kaut vai drusku, tīrās nepieciešamības robežās, bet mans skolnieks ir neiedomājami nctalantīgs, neapdāvināts un neiedveš cerības. Vairāk par viens ar krustiņu nekādi nevar likt. Pie visiem trūkumiem viņam' turklāt vēl ir ārkārtīgi vāja atmiņa.

Starp citu,

VAI IR VĒRTS UZLABOT ATMIŅU?

Varētu likties, savāds jautājums. Bet paklausīsimies:

«Senās pasaules tautām bija ļoti attīstīta atmiņa: Vēdas grāmatas, kas apjomā nav mazākas par bībeli, astoņus gadsimtus saglabājās tikai atmiņā, jo Indijā tad vēl nebija rakstības. Pieaugušai sievietei ir labāka atmiņa nekā vīrietim: aktrises ātrāk iemācās lomas nekā aktieri, studentes labāk noliek eksāmenus, kas prasa atmiņu, nekā studenti. Jauniešiem ir labāka atmiņa nekā pieaugušajiem. Atmiņa sasniedz maksimumu apmēram trīsdesmit gadu vecumā un pēc tam pamazām kļūst vājāka. Fiziski vājiem cilvēkiem ir labāka atmiņa nekā spēcīgiem. Visattīstītākajam prātam nemaz nav jābūt savienotam ar labu atmiņu; skolēni, kam ir lieliska atmiņa, nebūt nav visinteliģentākie. Provinciāļiem ir labāka atmiņa nekā parīziešiem, zemniekiem labāka nekā pilsētniekiem, advokātiem labāka nekā ārstiem, mūziķiem labāka nekā citiem māksliniekiem. Pirms ēšanas ir labāka atmiņa nekā pēc ēšanas; asiņu pieplūdums smadzenēs nomāc atmiņu. Mācīšanās to padara vājāku — neizglītotiem cilvēkiem ir labāka atmiņa nekā izglītotiem. No rīta ir labāka atmiņa nekā vakarā, vasarā labāka nekā ziemā, dienvidos labāka nekā ziemeļos. Jāpiebilst, ka atmiņa lielā mērā ir atkarīga no vingrināšanas. Ir daudz mnemotehnikas sistēmu, kas dod iespēju attīstīt atmiņu, izmantojot savdabīgus iespaidu uzkrāšanas paņēmienus, kuri atvieglo pēdu atjaunošanu, ja tas vajadzīgs.»

Tas ir fragments no doktora Delaneja ziņojuma, kuru viņš pagājušajā gadsimtā sniedza Parīzes bioloģiskajā biedrībā.

Tātad mācīšanās atmiņu padara vājāku? Bet kāpēc tad dod padomus: «Lai attīstītu savu atmiņu, tā jāizkopj. Trenējiet savu atmiņu, noslogojiet to, un tā kļūs spēcīgāka, tāpat kā spēcīgāki top atlēta muskuļi. ..»

Kā viens, tā otrs ir pareizi un daļēji nepareizi.

Vispirms jānoskaidro, par kādu atmiņu ir runa. Acīmredzot šajā gadījumā runāts par naturālo atmiņu, proti, par spēju atcerēties notikumus, konkrētas detaļas, lietas. Bet kas labāk iegaumēs jaunus svešvārdus — cilvēks, kurš jau iemācījies vairākas svešvalodas, vai cilvēks, kas vēl nezina nevienu svešvārdu? Skaidrs, ka pirmais. Toties otrs, esmu pārliecināts, ar daudzām spilgtām detaļām atstāstīs nupat redzētās kinofilmas saturu.

Svarīgi arī, kāda mācīšanās. Iekalšana atmiņu padara vājāku, piesārņodama smadzenes tāpat kā makulatūra grāmatu veikalus. Tā atmiņu padara vājāku jau tāpēc vien, ka rada stingru iekšēju pretestību jebkurai iegaumēšanai. Smadzenes nikni aizstāvas pret varmācīgo, trako iekalšanu, un varenāks līdzeklis atmiņas izkropļošanai patiešām vēl nav izgudrots.

Taču iekalšanu nevar saukt par mācīšanos. Ar rūgtumu atceros, cik daudz laika un nervu enerģijas tika velti izlietots medicīnas institūta pirmajos kursos: 9/ю latīņu nosaukumu un citu ziņu, kas bija jāatceras, lai varētu nokārtot eksāmenus un ieskaites, praksē bija pilnīgi nevajadzīgi un, protams, tika aizmirsti. Bet tie izdzēsa no atmiņas, nomāca daudz ko no tā, kas patiešām vajadzīgs .. . Tas nāk tikai par ļaunu. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka jebkuru zinību apguvi var organizēt tā, lai mehāniskā iegaumēšana būtu minimāla, bet šis minimums tiktu apgūts saprātīgi, rotaļīgi, nepiespiesti.

Taču, kamēr mācību sistēmas nav pārkārtotas, katram, kam gribot negribot kas jāiekaļ, atliek tikai viens: saukt palīgā savu iztēli un izdomas spēju. Nepakļauties mehāniskās iekalšanas inercei, bet neatlaidīgi meklēt jēgu, sakarību. Labi teikts: ja tev jādara tas, kas nepatīk, tad vai nu nedari to, vai arī papūlies, lai tev tas patiktu, pārvērt «vajag» par «gribas» (vai, kā sacīja Kozma Prutkovs: «Ja gribi būt laimīgs, tad esi tāds»). Ja labums, ko dod iekalšana (nokārtots eksāmens vai ieskaite, paaugstināta stipendija, zināšanas kā tādas), pats par sevi nav pietiekams stimuls, ja jūs neskubina patmīlība un sava veida sportiskais niknums, atliek vēl fespēja šo nodarbību pārvērst par mākslu vai spēli. Es zinu kādu tulkotāju, kas iemācījās angļu valodu, klausoties populāras angļu un amerikāņu dziesmas.

Ļeņins mācījās valodu šādi: pēc elementārās iepazīšanās ar vārdnīcu un gramatiku paņēma interesantu ārzemju grāmatu, pārtulkoja to krievu valodā par spīti visām grūtībām un pēc tam atkal svešvalodā. Lieliska metodei

Princips ir skaidrs: jāatrod kāds mērķis, kas spētu ieinteresēt, aizraut un kas mehānisko apgūšanu padarītu tikai par līdzekli, kurš pilnīgi pakļauts galvenajai interesei. Tad sakarības atmiņā izveidojas pašas no sevis, asociācijas ir bagātas un brīvas. Ir panākta nepiespiestība, jēga, un līdz ar to jūs apmānāt iekal-šanu.

Tagad precizēsim mūsu rekomendācijas.

KĀ LABĀK IEGAUMĒT JEB NOTEIKUMI ZUBRĪTĀJIEM

Koncentrācija. Pilnīga atdeve. Maksimāli sasprindzināta uzmanība. Nekas cits neeksistē.

Ja jūs mācāties angļu valodu, tad atkarībā no tā, cik pilnīgi esat nodomājuši to apgūt, veltījiet tai vismaz gadu vai vairākus mēnešus. Runājiet angliski, kur vien tas iespējams un kur nav iespējams, domājiet angliski, lasiet tikai angļu grāmatas, rakstiet dienasgrāmatu angļu valodā, pacentieties arī lekcijas pierakstīt angļu valodā, klausieties angļu radioraidījumus, noskatieties nedublētās angļu kinofilmas, esiet anglis savos sapņos, studējiet angļu manieres un iepazīstieties ar angļu ēdieniem.

Dozējums. Atrodiet savu individuālo devu iegaumēšanai vienā reizē.

Pārāk daudz — slikti, jo viens lieks malks var izraisīt pilnīgu atmiņas negremošanu.

Pārāk maz — slikti, tāpēc ka nebūs nozīmju vienības, tāpēc ka tukšumu noteikti aizpildīs kaut kas cits, bet adata pazudīs siena kaudzē.

Centieties iegaumēt pēc nozīmes vienotiem, veseliem gabaliem. Gabala lielumu nosakiet paši, pēc pieredzes.

Pašu gabalu var sadalīt mazākos, bet tam, ko iegaumē vienā dienā, noteikti jābūt pēc nozīmes vienotam, saistītam ar kaut ko (šādu sakarību, savilkumu, var izdomāt arī pats, bet tas ir noteikti jādara). Iekļāvuši savā atmiņā šādu gabalu, ļaujiet tam nostāvēties. Vairākas stundas vismaz nenoslogojiet atmiņu ar kādu citu iemācīšanos. Ja jūtat nogurumu, atstājiet visu, izklaidējieties, intensīvi kustieties, labāk svaigā gaisā, atcerieties, ka kājas glābj galvu, bet galva — kājas.

Atkārtošana. Cik iespējams vairāk, bet ne līdz riebumam.

Visu atkārtot pēc 15—20 minūtēm, pēc 8—9 stundām un nākamajā diena. Atkārtot domās, īsumā, vakarā pirms aizmigšanas un no rīta pēc pamošanās.

Variācijas — kontrastā: skaļi un klusi, dziedoši un ātri berot, soprānā un basā, klaudzinot līdzi un izrunājot ar neparastu uzsvaru, iztēlojieties uzrakstītu uz oficiāla dokumenta un ar patīkamu smaidu skaļi nolasītu patīkamam paziņam vai paziņai. Variācijas ne vien tonizē atmiņu, bet arī rada bagātas sakarības, asociācijas.

Individualizācija. Viens labāk iegaumē pārrakstot, otrs — dzirdot, trešais — redzot, cits — klusai mūzikai skanot, vēl cits — galvu kasot. Ja jūs vēl nezināt savas atmiņas individuālās īpatnības, tad izmēģiniet minētos paņēmienus, papildinot tos ar jauniem, cik jūsu fantāzija atļauj, un beidzot izraugieties vienu no tiem.

Pielikums. Noteikums tiem, kas aizmirst aiziet, piezvanīt, pajautāt, izdarīt, atdot, apciemot, uzrakstīt, samaksāt un tamlīdzīgi.

Jūs esat augstākā mērā disciplinēts un atbildīgs cilvēks. Jūs atceraties tikai vienu: organizētības nepieciešamību. Gandrīz vai ik brīdi jūs domās sev jautājat: bet kas man tagad jādara? Vai tikai neesmu aizmirsis aiziet, samaksāt un tā tālāk (skatīt iepriekš). Kur mana piezīmju grāmatiņa? Tur viss pierakstīts, un pats galvenais — neaizmirst tajā ieskatīties. Un vēl svarīgāk — aizejot neatstāt to mājās. Tas jāpieraksta piezīmju grāmatiņā. Laikam vajadzētu pierakstīt, ka tas jāpieFak-sta ... Cik es esmu disciplinēts, taisni jābrīnas, pats esmu nelaimīgs, gribētos būt mazliet nedisciplinētam, bet nekas neiznāk, par to vien domāju, ka jaiet, japie-zvana un tā tālāk (skatīt iepriekš).

KA ATRAK AIZMIRST

Jūsu dzīve pēkšņi ielauzās, nekautrīgi kā pavasara vējš pa logu iebrāzās jauna nedzirdēta aizraušanās, turklāt tāda, par kādu jūs pat neesat sapņojuši, viss pārējais salīdzinājumā ar to ir nieks ... Tas patiešām ir lieliski, tas ir atdeves vērts, tā dēļ var pamest visu pārējo, tas piepilda visu un nekam citam vairs nav vietas. Diemžēl, diennaktī ir tikai 24 stundas ...

Bet ko jūs gribējāt aizmirst? ...

Neatceraties?

... Viss.

Paskaidrojums. Ar šo paņēmienu aizmirst personisku aizvainojumu, smagu neveiksmi, nelaimīgu mīlestību. Mehānisms ir vienkāršs: tiek radīts jauns virziens, jauns pievilkšanas centrs uzmanībai un emocijām. Tieši tās sev piesaista atmiņas, bet nevis otrādi.

Sis aizmiršanas paņēmiens jāizmanto prasmīgi. Veltīgi to lietot tūlīt pēc smaga satricinājuma. Vispirms jāiziet divas stadijas: izlādēšanās un pasivitāte. Izlādēties, reaģēt nozīmē izdarīt kādu smagu fizisku darbu, uzrakstīt izmisīgu vēstuli un saplēst to vai (sievietēm) elementāri izraudāties, īsi sakot, kurš katrs paņēmiens, kas nav kaitīgs pašam un citiem.

Pēc tam — pārejoša pasivitāte. Tieši pārejoša. īsu laika posmu ne pēc kā netiekties, nekam nepieskarties, necensties kaut ko grozīt. Lai viss rit savu gaitu ... Lai uzmācas atmiņas, lai: «Te es esmu, ņemiet mani», «Es esmu pasīvs. Es guļu.» Sis stāvoklis nevar ilgi turpināties. Arvien vairāk sāk izpausties prasība pēc aktivitātes, un sākuma parasti tas saistās tieši ar nepatīkamo atmiņu uzplūdiem.

Un šeit nu jūs ņemat savu daļu. Atmodināto aktivitāti jūs ievirzāt citā gultnē, tagad tas ir daudz vieglāk izdarāms. Tagad steidzieties, lai ļaunās atmiņas jūs nesagrābj ar agrāko spēku. Tiecieties pretī cerības staram, tiklīdz tas parādās. Meklējiet, iztaustiet, pārlūkojiet vietas, kur atrodas jūsu tieksmes, tas vienmēr ir, to vienmēr ir daudz, tikai vajag tās atcerēties, atklāt, apgaismot ar sasprindzinātu uzmanību. Ja tā ir zīmēšana, tad zīmējiet. Ja dzīvnieki, tad iegādājieties suni. Ja sports, tad ejiet uz stadionu ...

Ejiet pa to ceļu, kur samanāma aizraušanās, tveriet dzirksteles un uzpūtiet liesmu. Nav grūti pamanīt, ka arī tas ir viens no pašiedvesmas veidiem, turklāt viens no visiedarbīgākajiem un auglīgākajiem. Tai pašā laikā nav grūti uzminēt, ka shēma «izlādēšanās — pasivitāte — pārslēgšanās» ir tipiska, dabiska katrai smadzeņu pārejai no vienas darbības uz otru. Arī mēs paši bieži vien neapzināti ievērojam šo shēmu, tiesa, ne vienmēr veiksmīgi. Tatad pamēģiniet.

ERUDĪCIJA AR DIVIEM GALIEM

Mēs nemanot novirzījāmies no atmiņas tēmas un atkal pievērsāmies emocijām — smadzenēs, psihē patiešām «viss atrodas it visā».

Vai tad ir vērts speciāli rūpēties par savas atmiņas uzlabošanu?

Autoram gribētos uz šo jautājumu atbildēt noraidoši. Viņš vēl nav sastapis nevienu veselu cilvēku, vēl jo vairāk jaunu cilvēku, kam atmiņa nebūtu kopumā pietiekami attīstīta. Pat vairāk — autoram radies iespaids, ka vairumam cilvēku atmiņa ir pārak labi attīstīta. Bieži uzdotais jautājums «Kā uzlabot savu atmiņu?» izraisa zināmas aizdomas, un gribas uzdot pretjautājumus, kas šķiet ne visai loģiski: bet vai jūs esat mēģinājuši domāt? Vai jums ir sasprindzināta, dedzīga interese par to, ko jūs gribētu atcerēties, vai vēl labāk: savstarpēji saistītu interešu tīkls — atmiņas kodols? Vai jūs esat parūpējušies par savas darbības organizāciju?

Ja tas viss ir, parasti nav nekādu sūdzību par atmiņu. Un, ja šāda gadījumā tomēr rodas sūdzības, tad runa ir va-i nu par nogurumu, vai par slimību. Tas nozīmē, ka vajadzīga atpūta. Ja atpūta nepalīdz un atmiņa kļūst arvien vājāka, tas nozīmē, ka vajadzīga ārsta palīdzība. Taču droši varu teikt: ar jauniem cilvēkiem, izņemot pavisam retus gadījumus, tā nenotiek. Lieliska atmiņa, protams, ir dabas dāvana, par kuru jāpriecājas, bet vāja atmiņa veseliem cilvēkiem praktiski nemēdz būt, jo tā dota ar krietnu uzviju.

Nepatikšanas, ko sagādā atmiņas kļūmes, ir tik sīkas,

ka diezin vai ir vērts par tām pārāk bēdāties. Bet ieguvums no sevišķi attīstītas atmiņas arī ir sīks. Ideāli pareiza attieksme pret atmiņu bija Einšteinam: «Es tīšām aizmirsu skaņas ātrumu, jo to var atrast jebkurā rokasgrāmatā.» Sabiedrībā spīdēt ar erudīciju, piemērotā brīdī atcerēties kādu notikumu, izteicienu, dzejolīti, anekdoti... tas laikam ir viss. Patīkami. Bet... sīki.

Parasti cilvēkiem, kas liekas apveltīti ar lielisku atmiņu, vienkārši ir dzīvas asociācijas. Viņi labi atceras, bet neiegaumē. Viņu ilgstošā atmiņa savus guvumus viegli padod «uz augšu», īslaicīgai atmiņai, apziņai. Citiem tā ir skopāka, asociācijas nabadzīgākas, gausākas. Te var palīdzēt tikai ar netiešiem paņēmieniem: vispārējā veselības tonusa nostiprināšanu (možam cilvēkam, kas labi jutās, vienmēr ir dzīvas asociācijas). Un pats galvenais šeit laikam gan ir pozitīva emocionālā fona izveide. Asociāciju dzīvumam tas ir par visu svarīgāk. Nekas tā nenomāc asociācijas kā negatīvās emocijas. Ne velti cilvēki klusē, ja ir sabozušies viens uz otru vai jūtas neērti. Negatīvo emociju fons it kā sasaldē asociācijas, un cilvēkiem, kas grib tās «atkausēt», var palīdzēt autogēnais treniņš, pašiedvesma.

Vai daudz zaudē tie, kam ir viduvēja atmiņa, kam grūti kļūt erudītiem?

Domāju, ka maz.

Erudīcija ir nūja ar diviem galiem. Tā ir zināmā pretmetā ar radošajām spējām.

Erudīcija tomēr ir pasīvas apguves rezultāts.

Tā noskaņo smadzenes uz sevišķu atmiņas pārpilnību.'Bet jaunrade neizmanto visu, kas ir atmiņā, tikai tās eliksīru, koncentrātus. Jaunrade vispārina, rada kaut ko jaunu, bet ziņu pārmērs draud noslāpēt vispārējo jēgu un oriģinalitāti.

Nonākot saskarsmē ar zinātnes darbiniekiem, viegli pārliecināties, ka viņus (izņemot pseidozinātniekus) var iedalīt vismaz divās grupās: zināšanu «uzkrājēji» un «radītāji». Kā vieni, tā otri ir vērtīgi, bet būt radītājam, protams, ir cienījamāk un grūtāk. Radītāju vienmēr ir ļoti maz, erudītu uzkrājēju — pietiekami daudz, un daudzi no viņiem nerada neko jaunu tieši tāpēc, ka pārak daudz zina. Viņiem rodas kaut kāda skolniecis-kūma inerce, pārprodukcija, inflācija un zināšanu vērtības zudums. Viņu atmiņas bezgalīgajās pagrabtelpās skrandas samestas vienā kaudzē ar samtu un brokātu, dārgakmeņi — ar pudeļu lauskām. Tas viss kopā, ja stāv diezgan ilgi nelietots, iegūst makulatūras vērtību.

Taču arī «radītājs» nekam neder, ja viņš zina pārāk maz. Mūsu dienās viņam nopietni draud velosipēda vai, ļaunākā gadījumā, motorollera izgudrošana.

«Radītāju» stāvokli jebkurā nozarē tagad arvien vairāk sarežģī «jau paveiktā» un «jau pateiktā» neredzēti straujais pieaugums. Šādā situācijā vairojas erudīti cilvēki, tikai viņi gan ir samērā sīki un arvien tālāk stāv no universāluma. Viņu sabiedrībā «radītājs», kura relatīvā vērtība aug, jūtas neērti. Jāveltī arvien vairāk pūļu, lai radītu ko oriģinālu, arvien vairāk laika, lai papildinātu erudīciju, bet laika paliek tieši arvien mazāk un mazāk. Rodas kāds burvju loks, kāds traucēklis.

Ideāls, protams, ir erudīcijas un patstāvīga meklējuma saprātīgs līdzsvars, bet tas arvien grūtāk sasniedzams. Ir viena izeja: zinātniskās informācijas apstrādes un apkopošanas pilnveidojums, «uzkrājēju» un «radītāju» specializācija un sadraudzība. Dzīvē neviļus arī notiek šāda noslāņošanās. Tas atkarīgs gan no cilvēka personības tipa, viņa sākotnējām tieksmēm, gan arī no tā, kādu ceļu viņš ies, ko izvēlēsies.

Protams, ir ļoti bagāta pāreiu gamma no viena pola uz otru, ir arī cilvēki, kas sevī apvieno abus polus.

Erudīcijas augstākais tips, kas jau robežojas ar jaunradi, ir smalka, izmeklēta izvērtē. Atlase, novērtēšana, salīdzināšana prasa gan bagātu atmiņu, gan augstu prāta aktivitāti. Tie jau ir vispārinājumi. Vēl viens solis, un dzimst ideja ... Bet šis solis ir pats grūtākais. Nedaudzi paceļas pat līdz īstai novērtēšanas meistarībai. Vēl ir pārāk daudz pasīva, neauglīga intelektuālā patēriņa. Taču sūklim, jūs piekritīsit, nav visapskaužamākais liktenis.

Cilvēkiem ar ļoti labu atmiņu mūsu laikos ir sevišķi liels vilinājums iet «uzkrāsmes» ceļu, pārsteigt ar erudīciju. Šeit slēpjas kaut kāda bērnišķība, kaut kāda brīnumbērnu augstprātība. Ir pat īpašs cilvēku tips, kuriem ir vienpusīgi attīstīta atmiņa un kuri izmanto visas iespējas, lai to veikli demonstrētu citiem. Viņi virtuozi

«sit citiem pa smadzenēm». Nevērīgi nokautē nekompetentos, bet ar kompetentajiem dodas tuvcīņā. Dažreiz tas kaitina. Erudītais dižojas ar savu pārākumu un zemapziņā priecājas, ka citiem «kauns nezināt» ... Bet kāpēc gan kauns?

Kāpēc daži tik neatlaidīgi un tik gļēvi baidās nezināt? Šāda baiļošanās nemaz nav labāka par trulu nicību pret zināšanām. Zināšanas bēg no šīm bailēm. Daudz mazāks kauns kaut ko nezināt nekā kaut ko neizdarīt. Jo sevišķi mūsu dienās, kad zināšanu daudzums, ko vēl arvien maldīgi uzskata par inteliģentuma pakāpi, arvien vairāk kļūst par relatīvu lielumu.

Erudīcija ir patīkama, nav vārdam vietas! Tā ir ļoti patīkama, ja ir kautra. Ja erudīts cilvēks kautrējas no erudīcijas un neveikli slēpj to, tā ir droša pazīme, ka viņa erudīcija tiek izmantota vietā, patstāvīgā radošā domāšanā.

CIK NOTEIKUMU NEPIECIEŠAMS?

Atzīstos lasītājam, ka sākotnējos variantos šī nodaļa bija pavisam citāda. Stingrā audzinātāja tonī es prasīju, lai lasītājs, ja viņš grib kaut ko sasniegt, ievēro dienas režīmu, raksta dienasgrāmatu, biežāk skatās pulkstenī un vispār uzvedas, kā klājas. Pamazām sapratu, ka rakstu ne to, ko vajag. Es pats taču arī biju lasījis ne mazums visādu noteikumu un padomu, ko dažādos laikos sastādījuši dažādi cilvēki, lai iemācītu citus dzīvot, domāt, sarunāties un pat smieties. Noteikumus biju lasījis ar sasprindzinātu uzmanību un bijību, apzinādamies, cik tie ir pareizi un vajadzīgi. Bet vai es izpildīju kaut vienu no tiem?

Protams, nē. Līdz šim esmu dzīvojis, kā dzīve ritējusi, un izmantojis tikai to, kas bija patiešām nepieciešams taisni dotajā brīdī. Taču šajos brīžos nebija laika meklēt kāda uzrakstītos noteikumus. Vajadzēja tos meklēt savā galvā.

Es negribu teikt, ka visi noteikumi un padomi tiek velti rakstīti. Lai tos neizpilda, taču lai tie atstāj kādas pēdas, lai kā neredzamas, bet derīgas sastāvdaļas ietilpst bezgalīgajā kopējo spēku masā, kuri liek traukt mūsu psihei pa laika trajektoriju. Žurnāla «Наука и жизнь» 1966. gada 9. numurā no angļu valodas pārtulkoti 18 lieliski noteikumi «Kā taupīt laiku?». Tie ir labi noteikumi, nav nekas piebilstams, tie aptvēruši visu, bet tiem ir viens trūkums: to ir pārāk daudz. Pietiek ar vienu noteikumu: «Vajag taupīt laiku». Pietiek, ka vēlēšanās «vairāk pagūt» stingri iesakņojas smadzenēs un pati atrod sev pielietojumu dažādos gadījumos.

Taču arī šādu vispārēju noteikumu ir krietni daudz. Dzīvē ārkārtīgi reti izdodas vajadzīgajā brīdī atceroties, kāds noteikums jāievēro tieši pašreiz. Vienkārši nav laika. No otras puses, pilnīgi iespējams, ka mēs daudzus noteikumus arī ievērojam, to neapzinoties. Tāpēc man vairs negribas rakstīt nekādus noteikumus-, kaut gan viens šajā grāmatā jau ir uz manas sirdsapziņas. Bet tas ir noteikums zubrītājiem, un viņi nu nekādi nevar iztikt bez noteikumiem.

Pašiedvesmas metode, kas lasītājam šeit ieteikta kā līdzeklis darbam ar psihi, nav noteikums. Tā vienkārši ir tehnika, kuru var izmanlot, ja vēlas. Pati par sevi tā nedod nekādu garantiju, tā tikai palielina panākumu iespējamību. Tikai jāizvirza sev uzdevums un jāapgūst tas, kā apgūst automobiļa vadīšanas tehniku. Lai izmantotu tehniku, bez šaubām, arī vajadzīgi noteikumi. Taču nekad neviens noteikumu kopums nav aptvēris visus iespējamos gadījumus. Dzīve ir sarežģītāka nekā kustība ielās. Es būtu priecīgs, ja kaut 1 no 100, izlasījis šo grāmatu, uzņemtos apgūt autogēno treniņu (pašhipnozi) un iemācītos izmantot pašiedvesmas formulas. Bet vai tas ir viss?

Nebūt nē. Pārskatot šajā nodaļā uzrakstīto, es redzu, ka palicis briesmīgi daudz nepateikta, neskarta, tik daudz, ka brīžiem liekas, it kā ne par ko nebūtu sākts runāt. Ja mēs runājam par darbu ar sevi, par patstāvīgu darbu ar savu psihi, tad jārunā par visu cilvēka dzīvi, par to, kā viņš ēd, dzer, guļ, ar ko un kā satiekas, kā strādā, ko un kā domā par sevi un citiem, cik lielu uzmanību pievērš sev. Protams, par to ir vērts runāt — ne jau tāpēc, lai izstrādātu vispārlietojamas receptes, bet lai «nogulsnētos» kaut kas būtisks. Un šādā sarunā ar lasītāju, protams, jāpiedalās ne vienām vien psihiatram.

ATGRIEŽOTIES LABORATORIJĀS

(Epilogs)

Šeit bija neirofiziologi, bioķīmiķi, biofiziķi, inženieri... Sociologi, juristi, filozofi, pedagogi... Šeit bija arī psihiatri un citu daudzo medicīnas nozarojumu pārstāvji. Bija šeit arī anatomi un zoologi. Kosmosa pētnieki? Kibernētiķi? Matemātiķi? Arī viņi bija šeit. Mākslās darbinieki? Žurnālisti? Vēsturnieki? Viņi arī, protams, piedalījās. Grūti nosaukt visus.

Šeit bija gandrīz visi no tiem mūsdienu pētniekiem, par kuru darbiem runāts šajā grāmatā, un simtiem citu. Es sastapu daudz paziņu, kas parādījās un tūlīt pat nozuda nepazīstamu seju un stāvu jūrā. Šeit bija gan sirmi vīri, gan nopietni jaunekļi.

īsi sakot, šeit sapulcējās smadzeņu zinātnieki. Es riskēju lietot šo neierasto vārdu pierastā nosaukuma «psihologi» vietā. Zinātņu robežas vienmēr ir diezgan relatīvas, bet psihes pētniecībā jo sevišķi. Būtībā visi, ko es minēju, un daudzi, ko neminēju, ir psihologi, tikai katrs savādāk, no savas puses. 19. gadsimtā par psihologiem sevi uzskatīja fiziologs Sečenovs un psihiatrs Korsakovs — un pareizi, jo viņi abi galu galā pētīja psihi, izturēšanos, smadzenes.

Jau tad, kad sāku rakstīt grāmatu, es zināju, ka notiks psihologu starptautiskais kongress, bet, piedalījies šajā kongresā, es sapratu, ka grāmatu vajadzēja rakstīt citādi. Redzu, ka esmu palaidis garām daudz kā būtiska, daudz kur esmu vienpusīgs, kaut kur garlaicīgs, riju, kur vajadzētu košļāt, košļāju, kur vajadzētu rīt, un tā tālāk. Laikam gan neviens nav tik akls kā autors, kas raksta, un neviens nav tik nomākti redzīgs ka autors, kas lasa savu grāmatu, kad tā «nogulēju-sies». Bet ir jau par vēlu. Grāmata nevar mūžīgi «nogulēties». Domājams, ka populārzinātniskam darbam jāietver mācību grāmatas minimums un izpētes maksimums ...

Zinātniskie kongresi iezīmē posmus, atklāj vājās vietas un atsedz augšanas punktus. Tie fiksē laika apstākļus zinātnē un lielā mērā veido tos. Simtiem rokas spiedienos uzverd zinātņu iekšējie sakari. Šādas asamblejas visiem cilvēkiem uz zemes atgādina par zinātnes kustību. Tās iedveš cerību, pārliecību un sauc kā svētki.

Es neatceros zinātnisko kongresu, kas pēdējā laikā būtu izraisījis tik dzīvu sabiedrisko atbalsi kā šis kongress (kaut gan jāatzīst, ka tas ne tuvu nelīdzinājās popularitātei, kāda ir pasaules meistarsacīkstēm futbolā).

Presē bija teikts daudz patīkamu vārdu. Runāja par fizioloģiju un psiholoģiju, kas beidzot devušās «likumīgā laulībā», kuru jau paredzēja Sečenovs un svētīja Pavlovs. Runāja par to, ka psihologi «saskaņojuši pulksteņus». Par psiholoģijas iespiešanos sabiedriskās dzīves porās — ekonomikā, mākslā, kosmosa apguvē. Par to, ka beidzot sākusies ēra, kad cilvēks izzina pats sevi, ne jau deklaratīvi (tas ir Sokrāta lozungs), bet iedarbīgi un dziļi.

Kā «smadzeņu zinātnes» atsevišķas nozares pārstāvis es vēlreiz savām acīm pārliecinājos, cik plaša pētījumu lavīna tagad gāžas uz šīm stūrgalvīgajām un reizē tik neaizsargātajām cilvēka smadzenēm, cik daudz ir pieeju daudzveidīgajai cilvēka psihei.

Reizēm liekas, ka zinātne sabirst sīkās šļakatās kā gigantiska strūklakas šalts un katra no tām skrien uz savu pusi. Kas savāks visu? Kas sintezēs? Vai tiešām parādīsies jauns Einšteins, smadzeņu pētnieks? Vai kāds spēs sadraudzēt psihiatriju, kas šodien ir visneprecīzākā zinātne, ar matemātiku, precīzāko no visām?

Liekas, zinātne dažuviet atkārto pašu dzīvi, kurai ir neskaitāmas pieejas vienam un tam pašam, kurai ir kolosāls daudzums «pārbaudes uztaustījumu» un atsiju.

Daudz izmaksu. Daudz maldīgu gājienu un godīgu maldu (netrūkst arī neskaidras, drusku švītīgas zinātņ-veidības). Bet kaut kur jau izlauzīsies. Kāds augšanas punkts nenovēršami dos izšķīrēju dzinumu. Neirokiber-nētika? Elektrofizioloģija? Psihoķīmija? Psihoģenētika? Vai varbūt vienkārši kāds jauns uzskats, ikdienas dzīves klīnikas un psiholoģijas jauna izpratne? Pilnīgi jauna pieeja, kas būs stingra un reizē daudzpusīga, maksimāli brīva no terminoloģiskās čaulas?

Vajadzīga sintēze. Jāveic neiedomājams darbs, lai apvienotu jau milzīgās, jau nomācošās zināšanas par smadzenēm un psihi, visas zināšanas.

Droši vien sintēzes pamatā būs kāds viens virziens, visdziļākais un konsekventākais, kas ietvers sevī visus pārējos. Pagaidām grūti pateikt, kāds būs šis virziens. Sājā grāmatā mēs mēģinājām aptuveni saskatīt dažus iespējamos ceļus. Ļoti lielas cerības dod ķīmija: psiho-farmakoloģija, atmiņas nukleīnu hipotēze, psihes ģenētika — tas viss saistīts ar «ķimizāciju» mūsu priekšstatos par smadzenēm. Bet diezin vai ķīmija viena spēs sevī uzņemt visu.

Grūti iedomāties sintezētāju virzienu, kas smadzenes un psihi neaplūkotu uz kopējas dzīvības ass, uz laika līnijas, kura no pagātnes trauc nākotnē.

Markss izteica ģeniālu domu: ir tikai viena zinātne — vēstures zinātne. Acīmredzot ar to viņš domāja vēsturi šā vārda plašākajā nozīmē — it visa aplūkojumu attīstībā, laika dimensijā.

Psihe sevī glabā visus laiku noslēpumus. Tur, virzienā «tagadne — pagātne», viss galu galā aizved pie dzīvības izcelsmes fizikāli ķīmiskā noslēpuma. No šā noslēpuma līdz mums atvērpies evolūcijas un cilvēces augšupejas gaitas virzītāju spēku neizdibināmais bioloģiskais pavediens. Virzienā «tagadne — nākotne» viss aizved pie sabiedrību kolīzijas. Starp visu to šaudās varenās un vārīgās, stiprās un trauslās cilvēka smadzenes ar savu nemitīgo darbu, ar pretrunu spēli — psihisko darbību. Vajadzīga tāda pieeja, kas ļautu ieraudzīt cilvēka psihi tās bioloģiskā un sociālā veidotāja dzīvajā vienībā.'

Visi, kas skaidri domājuši un cēli jutuši, visos laikos nonākuši pie vispārcilvēciskā.

Laika un telpas plašs aptvērums ar gara acīm ■— aptvērums, pie kura sevi pieradina, diemžēl, tikai nedaudzi, ļauj ieraudzīt cilvēces vietu pasaulē un sajust cilvēku dzīvo kopību. Būtībā tā ir evolucionāri vēsturiskā domāšana un reizē tā ir sajūta — cilvēciskā «sugas sajūta». Tas ir reāls un skaidrs, kaut arī ne tik viegli gūstams uzskats, kas atbrīvo no *sīkā, skaļi kareivīgā un mikroskopiski personiskā. Doma, kas pieradināta pacelties pāri personiskajam, kas pieradināta pie laika un telpas lielajiem mērogiem, iegūst spēku, brīvību un skaidrību. Kļūst arvien saprotamāk, ka, vairojot neapturamās zinātnes varenību, cilvēcei paveras savas evolūcijas vadīšanas aizraujošā perspektīva, mērķtiecīgas pašattīstības ceļš, kas nevar neiet caur smadzeņu un psihes apguvi.

Psiholoģija, «smadzeņu zinātne» jau tagad kļūst ne vien par sabiedrības uzmanības objektu, bet arī par tās spēku, ieroci. Kad pētījumu lavīna izlauzīsies kādā punktā kā smadzeņu darba jauna teorija un psihes vadīšanas un uzlabošanas pilnīgākā metode, var notikt lēciens, kas salīdzināms ar tehnikas lēcienu 20. gadsimta vidū. Šai laikā būs vajadzīga bezgalīga apņēmība un bezgalīga piesardzība.

Kodolenerģiju atklāja un to izmanto cilvēka smadzenes, kādas tās bija vēl pirms gadu tūkstošiem. Smadzeņu un psihes apguve pārvērtīs cilvēci jaunā stāvoklī. Beidzot cilvēks, pārņēmis šo procesu pats savās rokās, sāks ātri kļūt gudrāks. Varbūt radīsies reālas iespējas ātri mainīt to, kas līdz šim mainījās pārāk lēni: cilvēku savstarpējās attieksmes. Radīsies reāla cerība novērst pašu briesmīgāko, to, kas visvairāk traucē: savstarpējo nesaprašanos, neticību un nelabvēlību, un varbūt beidzot tiks ieņemts dzīvnieciskā, neprātīgi viltīgā egoisma senais bastions.

Pamatojoties uz pasaules ievērojamāko zinātnieku aptauju, nesen sastādīja tuvāko zinātnes atklājumu kalendāru — apmēram 50 gadiem. No 31 paredzējuma šajā kalendārā 10, tas ir, viena trešdaļa, attiecas uz smadzenēm un psihi. Starp citu, paredz, ka laika posmā no mūsu gadsimta 80.—90. gadiem līdz 2000. gadam psihoķīmija ļaus galīgi atrisināt psihisko slimību ārstēšanas problēmu, panākt nepieciešamās izmaiņas katra atsevišķa cilvēka raksturā un personībā un uzlabot domāšanas spējas.

Ķīmiskā ģenētika apmēram tai pašā laikā ļaus kontrolēt visa organisma, tai skaitā arī smadzeņu attīs-tlbu, «uzdodot» vajadzīgās īpašības un novēršot nevēlamo īpašību rašanos.

Aptuveni tai pašā laika posmā gaidāms cilvēka smadzeņu un mašīnu tiešas mijiedarbības sākums.

Nedaudz vēlāk, no 2000. līdz 2020. gadam, paredzēts kontroles sākums pār novecošanās procesiem, nolietoto orgānu nomaiņa ar jauniem, citiem vārdiem sakot, cilvēka mūža un jaunības krasa paildzināšana.

Pēc zinātnieku paredzējumiem, šai pašā laikā būs iespējams arī izvērst mācības, kas pamatojas uz «zināšanu tiešu fiksāciju cilvēka smadzenēs».

Daudzi aptaujā iesaistītie zinātnieki izsaka varbūtību, ka līdz 2020. gadam būs nodibināti abpusēji sakari ar saprātīgām būtnēm citās pasaulēs un kļūs iespējami cilvēku telepātiskie sakari.

Ja iedomājamies, ka piepildīsies kaut vai puse prognožu, arī tā ir grandioza aina. Tuvākajā nākotnē redzams kaut vai cilvēces kolektīvā prāta varenības milzīgs palielinājums; paveras iespējas arī individuālā prāta neredzētai augsmei. Tam visam jāizraisa smadzeņu pašpastiprinājuma savdabīga ķēdes reakcija. Visi atsevišķie sasniegumi savā mijiedarbībā radīs vēl ko jaunu, negaidītu. Daudzas iespējas taču paliek ārpus jebkādiem paredzējumiem.

Protams, nav vērts padoties vilinājumam. «Vēl drusku; tūlīt būs; pacietieties; varbūt jau jūsu dzīves laikā» — šādi solījumi, kuru uzdevums stimulēt, patiešām stimulē, tikai neilgu laiku. Nepamatotam optimismam vienmēr seko nepamatots pesimisms.

SATURS

Pēc: Pavlova (Grāmatas ievads) .

1. nodaļa

SMADZEŅU DZĪLĒS .

«Paradīzes» atklāšana

Izraidīšana......

Ir arī «pekle».....

Kas tad ir «paradīze»? .

Kaut kas vēl......

Knupja vietā......

Maniakālisma saknes .

Krampji un ekstāze .

Uzmanību: cilvēks .

Radioapvērsums.....

Psihoķirurģija .....

Mikroelektriskā rēkoņa Visu izšķir masas .

2. nodaļa

JŪTU ĶĪMIJA.....

Sarkani kaķi un zilas peles . Kristus un kaktuss «Dantes galva pa kreisi»

Ķīmiskā nodevība_

Džins dodas ceļā Kolēģi eksperimentē ar sevi Ķīmiskais pašapmans Savādas halucinācijas vēsture

Ir pēdējais laiks!......

Molekulu karš .... «Paradīzes» degviela un emociju Kā atmest smēķēšanu Zāles pret muļķību .

3. nodaļa

ATMIŅAS LABORATORIJA .

Čempioni RNK uzturēšanā .

Ļauj man apēst tavu atmiņu! . Ne no dienišķās maizes vien

Laika ass......

Psihiatrs strādā.....

«Atbalss» smadzenēs?

Smadzenes pašas atkārto Hipnoze: acu skatiena noslēpums Hipnoze: pieeja pagrabtelpām .

Ķepurojoties laukā no zemapziņas

Neuzticieties guļošajiem.....

«Es» mehānika..... h. nodaļa

DOMU MEDĪJOT.....

Bet vai cilvēks domā? .

Mazgalve Maša.....

Matemātika vēl nav viss .

Telepātija vai degvīns? .

Acu kustība — un dzirdes halucinācijas?

«Pašruna» ......

«Jokdari» starpsienā ....

Smadzeņu prognožu institūts Katram gadījumam ... iesmieties Pareizāk par veselajiem .

Cerību māksla.....

«Traka doma».....

Vai ģēnijs ir ārprātīgais jeb vesela saprāta apoloģija.........

5. nodaļa

TELEPATEMA? ........

Nianses..........

Par motīvu kokteiļiem......

Psiholoģiskā atmosfēra .....

Kairinātāji «neapziņi»......

Nedaudz par pašizpausmi.....

Situāciju «neapziņi».......

Hipotēžu ģenerators .

Vai Volfs Mesings ir telepāts? . Aizbildinājums pēctečiem . • •

Piespiedu papildinājums uz karstām pēdām 6. nodaļa

IESPĒJU IZVĒRŠANA .

Bezgalībai pa pēdām Homo Sapientissimus Mežonīgie bērni . Zoslēni, žubīte un Freids

Ir dažādas zādzības......

Bijušie Prometeji?.......

Divu stihiju strīds.......

Psihiatriskā fizionomika......

Programmas nagla.......

Kalns... un atkal pele........

Viscilvēciskākā iespēja......

7. nodaļa

RADI SEVI .... .....

Vēlreiz par ģēnijiem.......

Neapmierinātība ar sevi......

Kas ir «negribis»?.......

Pārliecības zirgs........

«Ir — ir, nav — nav»......

Pašiedvesmas spēks.......

Jogi un mēs.........

Psihiskā vingrošana......,

Nav viegli atdarināt......

Vai ir vērts uzlabot atmiņu? .... Kā labāk iegaumēt jeb noteikumi zubrītājiem ..........

Kā ātrāik aizmirst.......

Erudīcija ar diviem galiem.....

Cik noteikumu nepieciešams? .... Atgriežoties laboratorijās (Epilogs) .

V. Levi

DOMU MEDĪJOT (psihiatra piezīmes)

Vāku zīmējis M. Vaņins

Redaktore M. Zumberga. Māksi, redaktors G. Krutojs. Teliņ, redaktore E. Роса. Korektore Л. Āva.

Nodota salikšanai 1969. g. 21. februārī. Parakstīta iespiešanai 1969. g. 6. jūnijā. Tip. papīrs Nr. 2, formats 84х108'/з2. 9,13 fiz. iespiedi.; 15,34 uzsk. iespiedi.; 15,43 izdevn. 1. Metiens 15 000 eks. Maksā 60 кар. Izdevniecība «Zinātne» Rīgā, Turgeņeva ielā 19. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 6. tipogrāfijā Rīgā, Gorkija ielā 6. Pasūt. Nr. 459.

617.9

Izdots saskaņā ar Latvijas PSR Zinātņu akadēmijas Redakciju un izdevumu padomes 1968. gada 22. februāra lēmumu.

1

— Domu medījot

Content

Levi Vladimirs Domu medījot. Psihiatra piezīmes

Vladimirs LEVI. Veido pats sevi

PĒC PAVLOVA (Grāmatas ievads)

1 nodaļa SMADZEŅU DZĪLĒS

2 nodala. JūTU ĶĪMIJA

3 nodaļa. ATMIŅAS LABORATORIJA

4 nodaļa. DOMU MEDĪJOT

5.nodaļa TELEPATĒMA?

6. nodaļa IESPĒJU IZVĒRŠANA

7. nodaļa. RADI SEVI

JOGI UN MĒS

1