Hilmens Džeimss

Dvēseles kods

DŽEIMSS HILMENS

DVĒSELES KODS

1. NODAĻA

īsi par ozola zīles teoriju un psiholoģisko šķīstīšanu

Ne visu cilvēka mūžā var izskaidrot teorijas. Agrāk vai vēlāk pienāk brīdis, kad kaut kas liek mūsu dzīvei iegriezties noteiktās sliedēs. Vēlāk mēs šo «kaut ko» varbūt atceramies kā pavērsiena punktu bērnībā, kad nez no kurienes kāda iekšēja balss, neizskaidrojams vilinājums vai notikumu pavērsiens pēkšņi radījis apskaidrību: jā, tieši tas man jādara, tas man jāiegūst. Tieši tāda ir mana būtība.

Mūsu grāmata ir par šo iekšējo balsi.

Varbūt, ka tā nav bijusi balss - skaidra un pārliecinoša; kaut kas cits tevi viegliem pieskārieniem virzījis tajā straumē, kurā tu neapzināti esi peldējis uz noteiktu mērķi krastā. Atskatoties uz savu dzīvi, tu jūti, ka tevi vadījis likteņa pirksts.

Mūsu grāmata ir par šo nolemtības izjūtu.

Apskaidrības brīži un atmiņas mūsu biogrāfijā ir tikpat noteicošas kā apvainojuma un šausmu pieredze, tomēr parasti par šiem mīklainajiem dzīves pavērsiena punktiem tiek noklusēts. Teorijas uzsver dzīves traumu nozīmi, liekot par tām domāt un tās analizēt. Par spīti ciešanām bērnībā un cietsirdīgā likteņa pletnēm un bultām, mēs jau no paša sākuma esam individuālas personības ar vairākām raksturīgām un nezūdošām iezīmēm.

Mūsu grāmata ir par šo personības spēku.

Cilvēka agrīno gadu «traumatiskais» skatījums ir tik noteicošs teorijās par cilvēka personību un tās attīstību, ka šo teoriju toksīni jau skāruši gan veidu, kā mēs atskatāmies uz savu pagātni, gan valodu, kādā stāstām savas atmiņas. Varbūt mūsu dzīvi tik daudz neietekmē bērnība, kā veids, kādā esam iemācījušies uz to lūkoties. Mūs, kā turpmāk apgalvo šī grāmata, ne tik ļoti ietekmē bērnībā pārciestie pāridarījumi, cik tieši šis traumatiskais bērnības redzējums, kas to liek atcerēties kā laiku, kad pasaule un apkārtējie mums radījuši liekas ciešanas, tādējādi negatīvi ietekmējot mūsu veidošanos.

Mūsu grāmata mēģinās kaut nedaudz labot šī skatījuma postošo ietekmi, parādot, kas tevī bijis un vēl joprojām mājo no dabas. Tā centīsies atklāt neizprotamos spēkus, kas tavai laivai lika apgāzties bezjēdzības atvaros un sēkļos, un mēģinās atgriezt tevī sūtības apziņu. Jo tieši šis iekšējais aicinājums - apziņa, ka ir kāds iemesls, kāpēc mēs dzīvojam, - daudzu dzīvē zudis un ir jāatklāj no jauna.

Grāmata necentīsies sniegt risinājumus problēmām par dzīves mērķiem vai tās jēgu kopumā. Tā neatbildēs arī uz reliģiskās filozofijas jautājumiem. Grāmata aicinās noticēt iekšējai izjūtai, ka ir kāds iemesls, kāpēc eksistē tava neatkārtojamā personība, ka ikdienā ir lietas, kam jāpievērš uzmanība un kas piešķir šai ikdienai jēgu, ka pasaulei vajadzīgs, lai tu tajā dzīvotu, un ka esi atbildīgs tā iedzimtā veidola priekšā, kura sūtību tu piepildi savā biogrāfijā.

Mūsu grāmata stāstīs arī par šo iekšējo veidolu, kas nosaka katra cilvēka biogrāfiju; šajās lappusēs mēs pieskarsimies daudzu cilvēku dzīvesstāstiem. Biogrāfijas problēmas nomoka Rietumu pasaules subjektīvistus, kuri cītīgi nododas dažādām pašanalīzes terapijām. Katrs, kurš nodarbojas ar šādu terapiju vai kuru ietekmējis ar asarām atšķaidīts tās attēlojums televīzijas šovos, meklē sev atbilstošu biogrāfiju - kā lai savienoju sakarīgā attēlā savas dzīves atsevišķās druskas? Kā lai atrodu savas dzīves pamatsižetu?

Lai uztvertu savu iekšējo veidolu, nepietiek ar ierastajiem psiholoģiskajiem paņēmieniem, kas lielākoties jau ir nolietojušies. Tie nespēj atklāt pietiekami daudz. Ierastā psiholoģija ierobežo dzīvi, lai tā iederētos noteiktos rāmjos. Tā apgalvo, ka cilvēks pakāpeniski aug un attīstās kopš bērnības, caur vētraino jaunību nonākot līdz pusmūža krīzei, vecumam uņ nāvei. Brienot pa savu ceļu pēc jau ieplānota maršruta, tu it kā apmeklē vietas, pirms esi paspējis tajās nonākt. Vai arī kļūsti par vidējo statistisko rādītāju, ko aprēķinājis kāds skaitļotājs. Tavs dzīves gājums risinās kā pabeigta nākotne. Vai - ja arī ne kā pārskatāma autostrāde, tad kā bezmērķīgs «ceļojums», kurā bez kādas noteiktas sistēmas vai jēgas piedzīvoti dažādi notikumi, kurus mūža nogalē var sarindot vienīgi hronoloģiskā secībā - Tas un Tas notika pēc Tā un Tā. Tāda dzīve ir kā stāsts bez sižeta, kurš vijas ap aizvien apnicīgāko galveno personu «es» un tās meklējumiem izkaltušo atziņu un pārdzīvojumu tuksnesī.

Es domāju, ka mums ir atņemta mūsu patiesā biogrāfija - tas liktenis, kas ir ierakstīts ozola zīlē, - un mēs ķeramies pie terapijas, lai to atklātu. Tomēr šo iedzimto veidolu nav iespējams atrast, kamēr neizveidojam teoriju, kas psiholoģisko pamatrealitāti pakļauj likteņa balsij. Citādi mūsu būtība iegūst nejaušu statistisku sakritību radīta socioloģiska patērētāja veidolu, un mūsu neatzītā iedvesmas gara vēlmes tiek uztvertas kā dīvainas ar nikna aizvainojuma un nepārvaramu ilgu piedevu. Apslēpto dziņu konfliktspriedzei - visu terapijas skolu atzītajai personības skaidrojuma atslēgai - pamats nav meklējams pagātnē, bet «ozola zīlē» un mūsu līdzšinējās kļūdainajās attiecībās ar to.

Mūsu dzīvi sabojā veids, kā mēs to uztveram. Mēs dzīvi vairs neiztēlojamies romantiskās vai fantastiskās krāsās. Tāpēc mūsu grāmata ir ar romantisku noslieci, uzdrošinoties aplūkot biogrāfijas ļoti plašu jēdzienu gaismā, kādi, piemēram, ir daiļums, noslēpums un mīts. Uzturot romantisku garu, šī grāmata atļaujas izmantot tādus iedvesmu rosinošus vārdus, kā «vīzija» un «aicinājums», dodot tiem priekšroku salīdzinājumā ar parastākiem un nenozīmīgākiem terminiem. Mēs nevēlamies noniecināt nesaprotamo. Mēs sastapsimies ar neizskaidrojamām lietām un mītiem pat tajā nodaļā, kurā pētīsim ģenētiskās sakarības.

Taču iesākumā mums ir jāsaprot, ka galvenā mūsdienu metode, kas pēta cilvēku dzīvi nemitīgā gēnu un vides mijiedarbībā, neievēro kaut ko ļoti būtisku - to īpašo, kas tev liek justies tam, kas tu esi. Atzīdami, ka esam iedzimtības un sociālās ietekmes sarežģītās mijiedarbības rezultāts, mēs nonivelējam savu būtību. Jo vairāk manu dzīvi nosaka norises manās hromosomās, manu vecāku rīcība un nelāgie notikumi tālajā bērnībā, jo vairāk mana biogrāfija līdzinās kāda upura dzīvesstāstam. Es dzīvoju pēc scenārija, kuru ir uzrakstījis mans ģenētiskais kods, iedzimtais mantojums no priekštečiem, dzīves traumas, vecāku nemākulība un notikumi sabiedriskajā dzīvē.

Šī grāmata vēlas noņemt aizsegu upura mentalitātei, no kuras cilvēki nevar atbrīvoties, kamēr nav izprastas šo mentalitāti veicinošās psiholoģiskās paradigmas. Mēs esam teoriju upuri, jau pirms tās ir liktas lietā. Mūsdienu amerikāņu tieksme saskatīt sevī upuri ir tās monētas cipars, kuras spožais ērglis liecina par pavisam pretēju identitāti - varonīgu cilvēku, kas saviem spēkiem nenogurstoši dzīvē virzās uz priekšu. Upuris ir varoņa neredzamā puse. Tomēr, iedziļinoties lietas būtībā, varam secināt, ka mēs patiesībā esam akadēmiskās, zinātniskās un pat terapeitiskās psiholoģijas upuri, kuras pamatnostādnes pietiekami nerēķinās ar cilvēka aicinājumu vai misijas izjūtu, nepievērš tai uzmanību - tādējādi ignorē šo īpašo mistēriju, ap kuru vērpjas visa cilvēka dzīve.

īsi sakot, šī grāmata runā par sūtību, likteni, raksturu un iedzimto veidolu. Tas viss kopā veido «zīles teoriju», kas apgalvo, ka katram indivīdam piemīt vienreizīgums, kas ir jāizdzīvo un kas pastāv, pirms viņš to paspējis izdzīvot.

«Pirms viņš to paspējis izdzīvot» izraisa šaubas par vēl kādu pamatjēdzienu, proti, laiku. Laikam, kas pārvalda pasaules ritmu, arī nepieciešams pieturas punkts. Tātad arī tas ir jāizslēdz, jo agrāk notikušais vienmēr nosaka to, kas būs pēc tam, un tu turpini būt piesaistīts pagātnes apstākļiem, kurus ietekmēt nav tavos spēkos. Tāpēc grāmata lielākoties no laika jēdziena atsakās, cenšoties lasīt dzīvi gan no beigām, gan no sākuma.

Atskatīšanās uz dzīvi pagātnē palīdz ieraudzīt, ka cilvēka agrāko gadu apsēstība raupjām līnijām iezīmē viņa rīcību šodien. Reizēm jaunības gadu virsotnes vairs nekad netiek pārsniegtas. Ieskatīšanās pagātnē liecina, ka cilvēka izaugsme ir vairāk forma nekā svarīgs biogrāfisks rādītājs, un viņa attīstībai tikai tad ir jēga, ja tā atklāj kādu no viņa oriģinālā veidola šķautnēm.'Protams, cilvēka dzīvē no dienas dienā notiek gan attīstība, gan regress, mēs redzam, kā veidojas viņa spējas un kā tās izsīkst. Tomēr likteņa iedzimtais veidols uztur vienotību starp pagātni, tagadni un nākotni. Tava personība nav attīstības process. Tu esi tas īpašais veidols, kas attīstās, ja tas vispār to dara. Kā sacījis Pablo Pikaso: «Es neveidojos; es esmu.»

Jo tā ir veidola, jebkura veidola daba. Tas gluži vienkārši ir viss uzreiz. Ja tu aplūko seju, kas atrodas tev priekšā, ainavu aiz loga vai pie sienas piekārto gleznu, tu to redzi visu uzreiz. Visas šo attēlu daļas pastāv vienlaikus. Viens attēla fragments neapsteidz citu vai neseko tam pēc kāda laika. Nav svarīgi, vai gleznotājs sarkanos triepienus ir uzlicis sākumā vai beigās, pelēkās svītras vilcis, realizēdams kādu aizkavējušos ideju vai arī izmanto dams kā gleznas pamatlīnijas, vai pat varbūt tās ir paliekas no iepriekšējā uz šī audekla veidotā gleznojuma. Tas, ko tu redzi, ir tieši tas, kas tur ir - viss uzreiz. Tāpat ir ar seju - tās uzbūve un vaibsti veido noteiktu izteiksmi, atsevišķu attēlu, kurš parādās viss uzreiz. Tas pats sakāms par veidolu zīlē. Tu jau esi piedzimis ar sev raksturīgu veidolu, tas jau tev iedots; tā ir dāvana, to, kā vesta senas teikas, tev piedzimstot, piešķīruši tavi sargeņģeļi.

Šī grāmata dodas meklējumos jaunā virzienā, kas balstīts uz kādu senu ideju. Katrs cilvēks nāk pasaulē aicināts. Šo ideju izteicis Platons «Mītā par Ēru» - viņa visplašāk pazīstamā darba «Valsts» noslēgumā. īsumā pastāstīšu tā galveno domu.

Katra cilvēka dvēselei jau pirms viņa dzimšanas ir savs īpašs iedvesmas gars jeb daimon, kurš ir izvēlējies veidu vai noteiktu plānu, pēc kura šim cilvēkam uz zemes būs jādzīvo. Šis dvēseles pavadonis, daimon, palīdz mums to realizēt, tomēr, ierodoties šajā pasaulē, mēs visu iepriekš notikušo aizmirstam un domājam, ka esam piedzimuši kā balta lapa. Daimon atceras mūsu iedzimto veidolu un to, kā mums jāveido savas dzīves modelis, tāpēc viņš patiesībā ir mūsu likteņa nesējs.

Izcilākais no platonistiem Plotīns (205-270) skaidro, ka esam izvēlējušies tādu ķermeni, vecākus, vietu un apstākļus, kas kalpo dvēselei un, kā vēsta mīts, tai ir nepieciešami. Tādējādi apstākļi, arī mūsu ķermenis un vecāki, kurus mēs varbūt nolādam, ir mūsu pašu dvēseles izvēlēti, kaut arī to nesaprotam, jo esam aizmirsuši.

Plotīns stāsta šo mītu, lai mēs to paturētu prātā. Nobeigumā viņš atgādina, ka, uzturot šo mītu, mēs pasargāsim sevi un gūsim panākumus. Citiem vārdiem sakot, mītam ir glābjoša psiholoģiska funkcija. No tā izrietošās psiholoģiskās atziņas spēj iedvesmot.

Mīts vedina arī uz gluži praktisku rīcību. Un visnoderīgākās ir mītā paustās idejas par sūtību, dvēseli, daimon, likteni un nepieciešamību izmantot tās savas dzīves skatījumā. Visi šie jēdzieni tiks aplūkoti turpmākajās lappusēs. Un vēl. Kā norādīts mītā, mums ļoti rūpīgi jāpievēršas bērnības pētīšanai, jo tā palīdzēs pamanīt daimon agrīnās darbības pirmās pazīmes, kas savukārt ļaus noprast tā nodomus un neaizšķērsot tam ceļu. Tāpat atklājas arī pārējie mīta praktiskie ieteikumi: a) atzīsti aicinājumu kā cilvēka eksistences pirmsākumu, b) pakārto tam savu dzīvi, c) pieņem veselā saprāta diktēto domu, ka dažādi notikumi, ieskaitot sirdssāpes un dzīves triecienus, izriet 110 tavas dzīves sūtības, ir tai nepieciešami un palīdz to piepildīt.

Iekšējais aicinājums var aizkavēties, no tā var izvairīties vai to reizumis pat nepamanīt. Taču tas var arī pilnībā pārņemt savā varā. Lai arī kā, galu galā šis aicinājums atklājas. Tas sevi piesaka. Daimon nekad mūs neatstāj.

Gadsimtiem ilgi meklēts atbilstošs šī «aicinājuma» apzīmējums. Romieši to dēvējuši par genius, grieķi par daimon, kristieši par sargeņģeli. Romantiķi, kā, piemēram, Džons Kītss, apgalvoja, ka šis aicinājums nāk no sirds, un Mikelandželo intuitīvā acs saskatīja attēlu sirdī katram cilvēkam, kuru viņš veidoja. Neoplatonisti to priekšstatīja kā iedomātu ķermeni - ochema, kas vada cauri dzīvei līdzīgi mehānismam, kalpojot par nesēju un atbalstu.1 Daži šo daimon mēdz dēvēt par Laimes māti vai Fortūnu, citi par džinu vai dēmonu, nelabā gara ļauno sēklu. Ēģiptē tas varēja būt ka vai ba, ar kuru ir iespējams pat sarunāties. Starp ļaudīm, kuri nodarbojas ar šamaņu gudrībām, kā, piemēram, eskimosi, to dēvē par cilvēka garu, par viņa atbrīvoto dvēseli, viņa dvēseli - dzīvnieku, viņa dvēseli - elpu.

Vairāk nekā pirms gadsimta Viktorijas laikmeta reliģiju un kultūras pētnieks E. B. Tailors (1832-1917) rakstīja, ka «primitīvie ļaudis» (tā tolaik sauca to zemju tautas, kur nepastāvēja mašinizētā ražošana) to, ko dēvējam par «dvēseli», iedomājās kā «iluzoru cilvēka attēlu, kas pēc savas dabas ir līdzīgs garaiņiem, gaistošai plēvītei vai ēnai… lielākoties tas ir sajūtams, bet neredzams, tomēr tam piemīt fizisks spēks».2 Vēlāko laiku etnoloģijas zinātnieks Oke Hultkrancs, kurš nodarbojās ar Amerikas indiāņu pētniecību, saka - «dvēsele saskaņojas veidolā» un «tiek uztverta attēla formā».3 Platons savā «Mītā par

Eru» lieto līdzīgu jēdzienu - paradeigma, kas ir pamat- veidols, kurš ietver visu cilvēka likteni. Lai arī šis klātesošais attēls, kas pastāvīgi pavada cilvēku, ir viņa likteņa un laimes nesējs, tas nav morāls padomdevējs vai sirdsapziņa.

Romiešu genius nebija moralizētājs. Tas «zināja visu par cilvēka nākotni un vadīja viņa likteni», tomēr «šī dievība par savu indivīdu neuzņēmās morālu atbildību, tā vienkārši bija personīgās laimes un veiksmes aģente. Jebkurš bez sirdsapziņas pārmetumiem varēja lūgt Ģēniju piepildīt dažādas ļaunas vai egoistiskas vēlmes».4 Gan Romā, gan Rietumāfrikā, gan Haiti tu drīkstēji lūgt savu daimon (lai vai kā viņš tiktu dēvēts) palīdzēt dažādās manipulācijās un kārdinošu vēlmju piepildīšanā vai kaitēt ienaidniekiem un novērst viņu veiksmi. Kādā no turpmākajām nodaļām («Sliktā sēkla») mēs pievērsīsimies arī šai daimon ļaunajai pusei.

Individualizētā dvēseles veidola jēdzienam ir gara un sarežģīta vēsture. Dažādās kultūrās tas ir plaši izplatīts un ļoti atšķirīgs, tam ir neskaitāmi nosaukumi. Taču mūsdienu psiholoģijas un psihiatrijas grāmatās tas neparādās. Mūsu sabiedrībā psihes pētījumos un terapijā šis faktors, kas citās kultūrās tiek uzskatīts par personības kodolu un individuālā likteņa nesēju, paliek neievērots. Psiholoģijas pētījumu un aprūpes galvenais objekts - psihe vai dvēsele - tā arī neparādās īpaši šai tematikai veltītajās grāmatās.

«Zīles» apzīmēšanai es lietošu dažādus nosaukumus- veidols, personība, liktenis, ģēnijs, sūtība, daimons [1] , dvēsele, nolemtība -, kurus izmantošu pārmaiņus, atkarībā no konteksta. Šis brīvais izteikšanās stils pamatojas citās, bieži vien senākās kultūrās, kuru pārstāvji labāk izjuta šī neizskaidrojamā spēka lomu cilvēka dzīvē;

mūsdienu psiholoģijā pastāv tieksme sarežģītu parādību būtību vienkāršot līdz viennozīmīgām definīcijām. Mums nav jābaidās no šiem cēlajiem vārdiem - tie nav tukši. Tie vienkārši ir pamesti novārtā, un tos nepieciešams restaurēt.

Šie daudzie vārdi un nosaukumi neizskaidro, kas tas ir, taču tie apliecina, ka tas pastāv. Tie vēsta arī par zīles noslēpumaino dabu. Mēs pilnībā nevaram zināt, par ko runājam, jo zīles būtība paliek apslēpta un atklājas tikai kā mīklainas norādes, nojausmas, impulsi vai pēkšņas tieksmes un dīvainības, kas satricina tavu dzīvi un joprojām tiek dēvētas par simptomiem.

Aplūkosim kādu notikumu. Norit pašdarbnieku vakars Hārlemas operā. Uz skatuves bailīgi uznāk kāda vājina, neveikla sešpadsmitgadniece. Publiku ar viņu iepazīstina: «Nākamā sacensību dalībniece būs šī jaunā dāma, kuras vārds ir Ella Fiedžeralda… mis Ficdžeralda uzstāsies ar deju… pagaidiet, pagaidiet. Kas noticis, dārgumiņ?… Atvainojiet, skatītāji, mis Ficdžeralda ir pārdomājusi. Viņa nedejos, bet gan dziedās…»

Ellu Ficdžeraldu trīs reizes atkārtoti izsauca uz skatuves, un viņa ieguva galveno balvu. Tomēr - «viņa bija iecerējusi dejot».5

Vai tā bija nejaušība, kas lika viņai pārdomāt? Vai piepeši sevi pieteica «dziedāšanas» gēns? Bet varbūt šis brīdis nāca kā atklāsme, kas ievirzīja Ellas Ficdžeraldas likteni noteiktās sliedēs.

Par spīti tam, ka psiholoģija norobežojas no jautājuma par cilvēka likteni, tā tomēr atzīst, ka katram no mums ir savs raksturs, ka mēs katrs noteikti un pat izteikti esam unikāla personība. Bet, kad jāsaskaras un jārēķinās ar šo vienreizīguma dzirksti un cilvēka aicinājumu, kas neļauj tai apdzist, psiholoģija nonāk strupceļā. Tās analītiskās metodes personības mozaīku sašķeļ dažādās indivīda iezīmēs un faktoros, tipos, kompleksos un temperamentos, cenšoties personības noslēpumu uziet vielas un patmīlīgo gēnu substrātā. Vēl principiālākas psiholoģijas skolas vispār izslēdz šos jautājumus no savu problēmu loka, uzskatot tos par vielu psihologu pārdabisko «aicinājumu» pētījumiem vai saistot tos ar reliģiju, maģiju vai vājprātību, ko studē dažādie pētniecības centri nomaļajās kolonijās. Savā visdrosmīgākajā un visneauglīgākajā variantā psiholoģija skaidro katra cilvēka vienreizīgumu ar hipotēzi par nejaušu iespēju statistiku.

Grāmata stāsta par šo vienreizīguma sajūtu, kas atrodas katra «es» centrā, bet kuru ignorē psiholoģijas laboratorijas. Tā arī neatbalstīs uzskatu, ka cilvēka sevišķais un nenovērtējamais mūžs ir tikai statistikas nejaušību rezultāts. Tomēr lūdzu ievērot, ka šie apgalvojumi neliek mums tūlīt noslēpties baznīcas paspārnē. Individuālā likteņa aicinājums nav neticīgās zinātnes un neizglītotu ticīgo strīda ābols. Individualitāte ir un paliek psiholoģijas pētījumu objekts - tādas psiholoģijas, kas patur prātā sava nosaukuma salikteņa pirmo daļu «psihe» un tās premisu, dvēseli, tādējādi vairojot ticību bez organizētās. reliģijas starpniecības un atstājot psiholoģiskos pētījumus un to rūpīgo analīzi ārpus akadēmiskās zinātnes ietvariem. Zīles teorija veikli iespraucas starp šīm divām vecajām, savstarpēji naidīgajām dogmām, kuras cauri laikiem nemitīgi viena otru ir apstrīdējušas un kuras Rietumu doma ar mīlestību baro kā divus mājdzīv- nieciņus.

Zīles teorija apgalvo - un es sniegšu tam pierādījumu- , ka tu, es un jebkurš cits cilvēks ir piedzimis ar darbību noteicošu veidolu. Individualitāte mājo formālā cēlonī - ja lietojam veco Aristoteļa laika filozofijas valodu. Platona un Plotīna valodā runājot, mēs katrs iemiesojam savu ideju. Un šis formālais cēlonis, šī ideja, šis veidols nepieļauj pārāk lielu novirzīšanos no kursa. Teorija šim iedzimtajam veidolam piešķir eņģeliskus vai dēmoniskus nolūkus, it kā tā būtu mūsu apziņas dzirksts; pat vēl vairāk - tā apgalvo, ka šis veidols rūpējas par mūsu vēlmju piepildīšanos, jo pats mūs ir izvēlējies saviem mērķiem.

Tas, ka daimonam rūp mūsu intereses, ir tā teorijas puse, kuru varbūt ir īpaši grūti pieņemt. Ka sirdij var būt savi argumenti, ka pastāv bezapziņa, kurai pašai ir savi nolūki, ka liktenim ir kāda loma visu lietu norisēs - lo mēs spējam pieņemt, tie pat ir ļoti ikdienišķi uzskati.

Bet kāpēc ir tik grūti iedomāties, ka par mani kāds rūpējas un kādam interesē tas, ko es daru, ka es tieku sargāts un ka ne tikai es pats ar rīcību un uzmanīšanos paglābju sevi no nāves? Kāpēc es labāk uzticos veselības apdrošināšanai, nekā neredzamajiem spēkiem, kas mani sargā? Jo aiziet bojā, protams, ir viegli. īss neuzmanības mirklis un tava ego labi pārdomātās ieceres izšķīst uz ietves. Taču kāds mani katru dienu sargā no kritieniem pa kāpnēm, no paklupšanas uz ietves, no pakļūšanas zem riteņiem. Kā gan ir iespējams palikt dzīvam, ja mašīnā pilnā ātrumā traucies pa šoseju, ir ieslēgts magnetofons un domas klīst kaut kur citur? Kas ir šī «imūnsistēma», kas sargā mani ik dienu un padara nekaitīgu manu vīrusiem, toksīniem un baktērijām piesātināto barību? Pat manas uzacis mudž no sīkiem kukainīšiem, kas pa tām tekalē kā putniņi pa degunradža muguru. Mēs dēvējam šo glābēju par instinktu, pašaizsardzību, sesto prātu vai augstāko apziņu (arī šīs lietas ir neredzamas, tomēr pastāv). Senos laikos to, kas par cilvēku rūpējas, sauca par labo gariņu un skaidri zināja, kā pret to pienācīgi izturēties.

Par spīti šim neredzamajam sargātājam, mēs tomēr labprātāk iedomājamies, ka esam šajā pasaulē iesviesti gluži kaili un neaizsargāti, un pilnīgi vientuļi. Ir vieglāk pieņemt domu, ka paši saviem spēkiem varonīgi laužam sev dzīvē augšupceļu, nekā noticēt tam, ka mūs varbūt mīl kāds sargājošs un vadošs augstāks spēks, ka esam vajadzīgi un ka nelaimēs mums bieži vien it kā nejauši tiek palīdzēts. Vai es drīkstu to pasniegt kā vienkāršu un zināmu patiesību, necitējot kādu guru, kas apliecina Kristus esamību vai piesauc atveseļošanās brīnumu?

Kāpēc gan nepaturēt psiholoģijas redzeslokā to, ko kādreiz dēvēja par providenci - likteni, kas tevi vēro un pasargā?

Bērni ir labākais providences psiholoģijas pierādījums. Te es domāju ne tikai liktenīgus brīnumus - neticamus nostāstus par mazuļiem, kas nokrituši no liela augstuma un palikuši veseli vai izdzīvojuši zem drupām zemestrīcēs. Drīzāk es gribētu pievērsties ne tikai aizraujošiem, bet ar bērna personības attīstību saistītiem brīžiem, kad nezin kāpēc meitene pēkšņi atklāj savu būtību, vai zēns izlemj, kas viņam darāms.

Šos likteņa signālus bieži apslāpē nepareiza to uztvere un neatsaucīga vide, tāpēc aicinājums bērnos izpaužas bezgalīgi dažādos simptomos: hiperaktivitātē, tendencē uz nelaimes gadījumiem un traumām, nepakļāvīgā, grūti audzināmā raksturā - visus šos vārdus ir izgudrojuši pieaugušie, lai attaisnotu savu neizpratni. Zīles teorija piedāvā pilnīgi jaunu pieeju bērnības problēmu risināšanai, ne tik daudz runājot par bērna uzvedības cēloņiem, bet par viņa aicinājumu; mazāk apskatot pagātnes ietekmes, bet vairāk pievēršoties intuitīvām atklāsmēm.

Attiecībā uz bērniem un viņu psiholoģiju es gribētu noraut 110 mūsu acīm ierasto pieņēmumu plīvuru (un naidu, ko tie slēpj). Es vēlos, lai mēs redzētu, ka viss, ko bērns pārdzīvo, ir saistīts ar tādas savas vietas meklēšanu šajā pasaulē, kurā viņš varētu piepildīt aicinājumu. Bērns mēģina dzīvot divas dzīves reizē - to, kuru viņš nes sev līdzi piedzimstot, un to, ko viņam piedāvā vieta un cilvēki, starp kuriem viņš piedzimis. Viss likteņa veidols ir ieslēgts mazā zīlē - kāda milzīga ozola sēklā - un novietots uz trauslajiem bērna pleciem. U11 aicinošā balss no zīles skan nepārtraukti un skaļi; tā ir tikpat neatlaidīga, kā jebkura barga balss bērna dzīves vidē. Šis aicinājums izpaužas bērna dusmu lēkmēs un ietiepībā, kautrīgumā un piekāpībā, kas šķietami neļauj viņam iekļauties mūsu pasaulē, taču patiesībā var būt aizsargs tai pasaulei, no kuras viņš ir ieradies un kuru nes sevī.

Ši grāmata aizstāv bērnus. Tā piedāvā teorētisku pamatu viņu dzīves izpratnei, pamatu, kas sakņojas citās i ultūrās, filozofijā, mītos un iztēlē Tā aicina, pirms piekarināt bērna problēmām konkrētus nosaukumus un pakļaut viņu terapijai, mēģināt problēmas izprast. Ja atmet teoriju, kas aizsargā bērnu no pašiem sākumiem, un mitoloģiju, kas saista viņu ar notikušo pirms viņa dzimšanas, bērns - plānots vai ne - nāk pasaulē kā balta lapa, bez savas sejas. Arī viņa problēmām trūkst autentiskuma, ja viņš nav ieradies pasaulē ar saviem noteiktiem mērķiem un plāniem, sava sargājošā gara vadīts.

Zīles teorijā sakņojas bērnības psiholoģija. Tā atzīst, ka bērns kopš dzimšanas ir unikāls un viņam jau nolikts noteikts liktenis; tas nozīmē, ka bērna noviržu klīniskie rādītāji savā ziņā pieder pie viņa neatkārtojamības un likteņa. Psiholoģiskās novirzes ir tikpat autentiskas kā paši bērni. Tās nav nejaušas, sekundāras, no kaut kā izrietošas. Klīniskā aina, kas nāk līdzi bērnam un ir iedota tikai šim bērnam, patiesībā uzskatāma par daļu no viņa dāvanām. Tātad katrs bērns ir apdāvināts - viņā ieguldīta dažāda informācija un viņš ir apveltīts ar tieši viņam raksturīgām spējām, kas nereti izpaužas visai dīvainos un nepiemērotos veidos, pat izraisot sāpes un ciešanas. Šī grāmata ir par bērniem. Tā piedāvā citādu pieeju viņiem, rāda, kā atrast ceļu uz viņu iztēli, kā atklāt, ko ar viņu patoloģijām mēģina pateikt daimons un ko no viņiem vēlas liktenis.

AICINĀJUMS

Lūk, divu cilvēku bērnības stāsti: viens - ievērojams angļu filozofs R. Dž. Kolingvuds (1889-1943), otrs - lieliskais spāņu matadors Manolete (1917-1947). Pirmais stāsts rāda, kā daimons negaidīti iejaucas bērna dzīvē, otrs liecina par maskām un neskaidrajiem līkločiem, ko daimons izmanto, lai slēptos.

Manam tēvam bija daudz grāmatu, un… kādu dienu, kad biju astoņus gadus vecs, ziņkārība lika man pasniegties pēc mazas, melnas grāmatas, uz kuras muguriņas bija rakstīts «Kanta ētikas mācība»… Kad sāku lasīt, ar savu mazo augumu iespraucies starp grāmatu plauktu un rakstāmgaldu, mani pēkšņi pārņēma savādas emocijas. Vispirms izjutu spēcīgu sajūsmas vilni. Es jutu, ka šajā grāmatā tiek runāts par ārkārtīgi svarīgiem jautājumiem, kas skar visbūtiskākās un visnozīmīgākās tēmas. Tās man par katru cenu vajadzēja saprast. Sašutis atklāju, ka to nespēju. Bija kauns atzīties, ka te nu ir grāmata, kas uzrakstīta skaidrā angļu valodā, ievērojot pareizos gramatikas likumus, kaut gan tās jēgu es nespēju saprast. Visbeidzot mani pārņēma visdīvainākās emocijas. Jutu, ka šīs grāmatas saturs, lai arī es to nesapratu, ir kaut kādā saistībā ar mani, ka tā manam nākotnes «es» ir ļoti svarīga… Es nevēlējos vismaz šā vārda parastajā nozīmē apgūt Kanta ētiku, kad būšu pieaudzis, bet tobrīd es jutos tā, it kā kāds būtu pacēlis plīvuru un mana nākotne kļuvusi redzama.

Pēc tam pakāpeniski radās sajūta, ka man ir uzticēts kāds neskaidrs uzdevums. Es nezināju, par ko jādomā, taču ikreiz, kad izdzirdu šo aicinājumu, es kļuvu kluss un apcerīgs."

Filozofs, kurš ir radījis izcilus darbus metafizikā, estētikā, reliģijā un vēsturē, šo savu aicinājumu izjuta un sāka nodarboties ar «filozofēšanu» jau astoņu gadu vecumā. Tēvs apgādāja zēnu ar grāmatām un iespējām tās lasīt, bet daimons bija izraudzījis viņam šo tēvu un radījis ziņkāri, kas lika pastiepties pēc-melnās grāmatiņas.

Manoletes bērnībā nekas neliecināja, ka viņš nākotnē varētu kļūt par matadoru. Cilvēks, kas nomainīja vecās metodes un atjaunoja vēršu cīņas ideālus, bērnībā bija kautrīgs un bailīgs zēniņš.

Trauslais un slimīgais Manolete, kurš divu gadu vecumā gandrīz nomira no plaušu karsoņa, interesējās tikai par lasīšanu un zīmēšanu. Viņam nepatika iet ārā un viņš tik cieši turējās mātes priekšautā, ka māsas un citi bērni mēdza viņu par to ķircināt. Pilsētiņā viņu pazina kā «vāju, melanholisku puisīti, kurš, pēc skolas aizsapņojies, klīda pa ielām. Viņš reti pievienojās citiem zēniem, kad tie spēlēja futbolu vai tēloja vēršu cīņas.» Taču «vienpadsmit gadu vecumā notika pārmaiņas, un nekas viņu vairs tā neaizrāva kā vērši».7

Kāda krasa pārmaiņa! Savā pirmajā vēršu cīņā Manolete, tik tikko izaudzis no īsajām biksēm, apņēmīgi stāv, neatraudams no zemes ne pēdu, un iegūst cirkšņa ievainojumu, kam kautrējas pievērst uzmanību, atsakoties no palīdzības, lai varētu nokļūt mājās pie mātes kopā ar biedriem, kas viņu bija pavadījuši, te ierodoties.

Nav šaubu, ka viņa varonība ir ierakstīta zvaigznēs. Uz to viņu mudināja zīles aicinājums.

Vai šis aicinājums, kaut ari neskaidri, nebija jūtams jau pašā sākumā? Protams, mazais Manolete bija bailīgs un turējās pie mātes (varbūt viņas priekšauts bija tikai metafora, un puika to, tāpat ari viņas svārku stērbeli, jau lietoja kā apmetni?). Protams, viņš nepiedalījās torero cīņās uz ielas, bet slēpās virtuvē. Kā gan šis deviņgadīgais zēns lai spētu turēties pretī savam liktenim? Viņa zīlē bija iekodēti tūkstoš mārciņu smagi melni vērši ar ragiem, tik asiem kā bārdas nazis; tie nikni dipināja viņam pretī, starp tiem arī Islero, kurš sabadīja viņu, ietriekdams ragus cirksnī un vēderā, tādējādi nesot viņam nāvi trīsdesmit gadu vecumā, kam sekoja grandiozākās bēres, kādas jebkad pieredzētas Spānijas vēsturē.

Kolingvuda un Manoletes dzīvesstāsti apliecina kādu svarīgu patiesību: bērnībā vājie, nenobriedušie spēki vēl neatbilst daimona prasībām. Bērni jau kopš dzimšanas ir it kā aizsteigušies sev «priekšā», pat ja sākumā viņiem ir sliktas atzīmes un viņi atpaliek 110 pārējiem. Viena iespēja bērnam ir steigties uz priekšu, kā tas noticis ar Mocartu un citiem brīnumbērniem, kuru veidošanos sekmējusi prasmīga vadība. Cits ceļš ir izvairīties un neatļaut daimonam rīkoties pāragri - kā Manoletes gadījumā.

Sašutums, kas pārņem Kolingvudu, izrietēja no tā, ka viņš nebija gatavs uztvert Kantu, kurš taču viņam «personīgi daudz nozīmēja». Viņš bija astoņus gadus vecs bērns un vēl nesaprata rakstītā nozīmi, bet citādi šķita, ka viņš vispār nebija bijis bērns.

Divi līdzīgi piemēri rāda atšķirību starp bērna iespējām un to, ko no viņa gaida vadošais gars. Pirmais saistīts ar ģenētikas celmlaužos Bārbaras Maklintokas dzīvi, otrais ir gadījums no pasaulslavenā vijolnieka Jehūdi Menuhina bērnības.

Maklintoka saņēma Nobela prēmiju par pētījumiem, kas bija prasījuši koncentrētu teorētisko domu un praktisko pētniecību laboratorijā. Šis darbs bija sagādājis zinātniecei dziļu gandarījumu. Viņa atceras: «Piecu gadu vecumā es lūdzu, lai man iedod darbarīku komplektu. Mans tēvs nedeva īstos instrumentus, bet gan tādus, kurus es varēju saņemt rokās… taču tos es neņēmu. Gribēju istus, nevis bērniem domātus rīkus.»"

Arī Menuhins vēlējās instrumentu, kuru vēl nespēja noturēt rokās. Kad Jehūdi vēl nebija četri gadi, viņš bieži kopā ar vecākiem teātra Curran Theatre galerijā klausījās koncertmeistara (pirmā vijole) Lūisa Pērsingera solo pasāžas. «Kāda koncerta laikā es lūdzu vecākiem, vai viņi nevarētu man ceturtajā dzimšanas dienā uzdāvināt vijoli un sarunāt, lai mani māca pats Lūiss Pērsin- gers.» Šķiet, zēnam vajadzēja būt apmierinātam, kad ģimenes draugs uzdāvināja viņam no metāla veidotu rotaļu vijolīti ar metāla stīgām. «Es izplūdu asarās, nometu vijoli zemē un vairs tai nepieskāros.»9

Tā kā vadošo garu neierobežo ne vecums, ne auguma proporcijas, ne izglītība vai apmācība, katrs bērns patiesībā ir lielāks, nekā viņš izskatās,, viņa būtība pārsniedz viņa miesu. Var likties, ka bērna vēlēšanās iegūt instrumentus un papildu uzmanības pieprasīšana ir bērnišķīga lielummānija. Bet kas tad ir šīs lielummānijas cēlonis, ja ne apbrīnojamā vīzija, kas pavada mūs šajā pasaulē? Romantiķu pārstāvji īpaši spilgti apzinājās šo iedzimto fenomenu. Vai viņi nerakstīja par «tiekšanos pēc slavas mākoņiem dzīves ceļā»?

Bārbaras rokas nespēja pacelt smago āmuru; arī Jehūdi rokas bija par īsu un pirksti par neveiklu lielajai vijolei, taču šī vīzija to pieprasīja. Jehūdi bija jāiegūst tas, ko gribēja, jo «es instinktīvi zināju, ka vijoļspēle būs mana dzīve».10

Pieņemsim, ka Jehūdi daimons nevēlējās, ka pret viņu izturas kā pret bērnu, kaut arī pašam zēnam vēl bija tikai četri gadi. Daimons lika zēnam sarīkot scēnu ar dusmu lēkmi, jo vijoles spēlēšana nav nekāda spēlēšanās ar rotaļlietām. Daimons nevēlējās, lai pret viņu izturas kā pret bērnu. Arī «iekšēji» viņš pats nejūtas kā bērns. Iespējams, ka patiesībā daimons ir īpaši neiecietīgs pret šo ieslodzījumu vēl neizveidotajā bērna ķermeni, viņa absolūti pilnīgās vīzijas iemiesošanos nepilnīgajā cilvēciskajā būtnē. Neiecietīgais protests, ka rāda piemērs no Jehūdi Menuhina bērnības, ir «zīles uzvedības» zīmīgākā īpašība.

Arī franču rakstnieci Koleti bērnībā fascinēja viņas nākamā aroda rīki. Pretēji Menuhina nolemtībai, kas uzklupa viņam kā tīģeris, Koletes liktenis, vairāk līdzinādamies uz palodzes snaudošam franču kaķim, skatījās un nogaidīja, kad viņa vēroja tēva rakstniecības mēģinājumus. Līdzīgi Manoletem, no šīs nodarbes viņa sākumā novērsās. Varbūt lai sevi pasargātu?

Koletes pašas vārdiem runājot, nevēlēšanās rakstīt viņu atturēja no pāragriem eksperimentiem, it kā daimons gribētu, lai viņa vispirms daudz mācās, lasa un tver šo pasauli ar visiem jutekļiem un izjūtām, un tikai tad sāk sacerēt, tādējādi sagatavodama sevi šai likteņa dāvanai. Rakstniecība un ar to saistītās radošās mokas ielauzās Koletes dzīvē tomēr diezgan ātri, darīdamas to gan nepanesamu, gan laimīgu, taču vispirms bija jāuzkrāj emocionālā pieredze, kas vēlāk izpaudās viņas sacerējumos. Taču šī pieredze nesakņojās tikai jutekliskajā atmiņā uzkrātajos notikumos, bet arī pavisam reālajos un taustāmajos ar rakstīšanu kā fizisku nodarbi saistītajos rakstāmpiederumos. Lai arī rakstīt nepatika, Kolete jau bērnībā ilgojās pēc piederumiem, kas saistījās ar viņas dzīves aicinājumu.

Tīru dzēšlapu kaudzīte, melnkoka lineāls, viens, divi, četri, seši ar spalvu nazīti uzasināti dažādu krāsu zīmuļi, rakstāmspalvas ar vidēja lieluma un smalkiem galiem, spalvas ar ļoti platiem galiem un rasējamās spalvas - asas kā strazda spalvas, sarkana, zaļa un violeta zīmoglaka, bloknots, šķidrās līmes pudele un, protams, plāksnītes no caurspīdīga dzintara krāsas materiāla, līme, kas jāslapina ar mēli, spalvas nosusi- nātāji ar robainām malām, darināti no mazos gabaliņos sagriezta jātnieka apmetņa, blakus nolikti liels un mazs bronzas tintes trauks, lakas trauks, pildīts ar zeltainu pulveri mitrās lapaspuses nožāvēšanai, un bļoda ar dažādu krāsu zīmogvaskiem (baltos es mēdzu apēst), veselas rīses krēmkrāsas papīra lokšņu ar ūdenszīmēm.

Menuhinam bija pilnīgi skaidrs, ko viņš gribēja - spēlēt vijoli. Kolete tikpat skaidri zināja, ka viņa negrib rakstīt. Jau sešu gadu vecumā, kad Kolete prata labi lasīt, viņa «atteicās mācīties rakstīt».

Nē, es negribēju un negrasījos rakstīt. Ja cilvēks prot lasīt, spēj ielauzties aizraujošajā grāmatu valstībā, kāpēc gan rakstīt?… Jaunībā es nekad, nekad nevēlējos rakstīt. Nē, es necēlos naktīs, lai paslepus uz kurpju kastes vāka rakstītu dzejoļus! Nē, es neveltīju iedvesmas pilnus vārdus rietumu vējam un nesūtīju tos mēnessgaismai! Nē, divpadsmit - piecpadsmit gadu vecumā sacerējumos man nekad nebija labas atzīmes. Jo es jutu un ar katru dienu aizvien skaidrāk apzinājos, ka esmu radīta, lai norakstītu. Lai nu kas, bet es noteikti biju cilvēks, varbūt pat vienīgais cilvēks, kurš bija sūtīts pasaulē ar mērķi nerakstīt."

Es vēlētos vēlreiz īsumā atgriezties pie tā, ko līdz šim esam pārrunājuši attiecībā uz likteņa lomu cilvēka bērnībā. Kolingvuda gadījumā tā bija negaidīta atklāsme, Manoletes un Koletes gadījumā - negatīvas jūtas, kas viņus kavēja pievērsties mūža aicinājumam. Piemēros no Maklintokas, Menuhina un Koletes bērnības jaušamas nepārvaramas ilgas pēc rīkiem, kas nepieciešami viņu nākotnes uzdevumu veikšanai. Mēs arī redzam pretrunas starp bērnu un daimonu. Mēs esam noskaidrojuši, ka cilvēka aicinājums atklājas visdīvainākajos veidos, un katram tas notiek citādāk. Tur nav nekā kopīga, katrs gadījums ir sevišķs.

Tomēr lasītājs ar smalku freidisma izjūtu droši vien būs saskatījis kaut ko vienojošu - gan Kolingvuda, gan Maklintokas, gan Menuhina, gan Koletes gadījumā ir pieminēti tēvi. It kā 110 tēva prasmes vai nemākulības veicināt bērna interešu attīstību būtu atkarīgs bērna aicinājums! No maldīgā uzskata par vecākiem, kurus mēs plašāk aplūkosim nodaļā ar tādu pašu nosaukumu, izvairīties ir grūti. Pārliecība par vecāku ietekmi uz bērnību mūsos mājo visu mūžu, arī tad, kad viņi paši jau pārvērtušies izbalējušās fotogrāfijās, un viņu ietekme vairāk balstās vairs tikai idejā. Kāpēc mēs ļaujamies maldiem par vecāku lomu? Kā gan tie joprojām spēj mūs auklēt un mierināt? Vai mēs baidāmies ielaist daimonu savā dzīvē, baidāmies, ka viņš būtu varējis jau mūs saukt un varbūt vēl joprojām mūs aicina, tāpēc mēs noslēpjamies virtuvē? Mēs nevis ļaujamies likteņa aicinājumam, bet aizbildināmies ar teorijām par vecākiem.

Ja Kolete no savas nolemtības varēja uz laiku novērsties vai arī apliecināt tās eksistenci ar izmisīgu pretošanos, tad Goldai Meirai, kas vadīja Izraēlas tautu 1973. gada kara laikā, liktenis deva uzdevumu jau tad, kad viņa mācījās Milvoki skolas ceturtajā klasē. Viņa organizēja protesta grupu pret obligāto prasību iegādāties mācību grāmatas. Šis noteikums padarīja nevienlīdzīgas bērnu tiesības uz izglītību, jo nabadzīgākajiem bērniem grāmatas bija par dārgu. Vienpadsmit (!) gadu veca meitene noīrēja zāli, lai sarīkotu mītiņu, nodibināja fondus, sapulcināja savu meiteņu grupu, iemācīja mazajai māsai deklamēt sociālistiska rakstura poēmu ivritā un visbeidzot pati uzrunāja mītiņa dalībniekus. Vai viņa jau tad nebija leiboristu partijas premjerministre?

Goldas Meiras māte toreiz lika meitai runu vispirms uzrakstīt uz papīra, taču «man likās daudz prātīgāk vienkārši teikt to, ko es gribu, tā sakot, runāt no galvas».12

Nākotne ne vienmēr parādās tik atklāti. Goldai Meirai - stingras gribas sievietei ar vadītājas dotībām - turpmākais liktenis bija skaidrs. Daimons parādīja viņai taku un lika pie tās turēties. Aptuveni tajā pašā vecumā cita apņēmīga, ar vadoņa spējām apveltīta meitene - Eleonora Rūzvelta - nobrieda savai nākotnei nevis darbojoties, bet slēpjoties fantāziju pasaulē.

Eleonora Rūzvelta atceras sevi kā «nelaimīgu bērnu», kura bērnība sastāvēja tikai no «pelēkām dienām». Kāds atturīgs nosaukums tam, ko viņai nācās pārdzīvot! «Es augu, baidīdamās sajukt prātā.»13 Vēl pirms deviņu gadu vecuma viņa jau bija zaudējusi māti, kurai nekad nebija patikusi, jaunāko brāli un tēvu, kurš bija liels uzdzīvotājs. «Viņa ir tik jocīgs bērns, tik vecmodīgs, ka mēs viņu dēvējām par «vecmāmiņu».» Piecu gadu vecumā, ja ne agrāk, viņas dabas dotā pašsavaldīšanās izsīka. Viņa kļuva vēl īgnāka, stūrgalvīgāka, spītīgāka un nevarīgāka (septiņu gadu vecumā viņa vēl neprata lasīt, nemācēja ne ēdienu gatavot, ne šūt, ko tolaik prata citi viņas aprindu bērni). Viņa meloja, zaga un rīkoja publiskas un sabiedrībai nepatīkamas scēnas. Viņu mācīja un centās savaldīt kāds privātskolotājs, kuru viņa «gadiem ienīda».1 '1

Visu šo laiku «es prātā sacerēju stāstu, kura darbība risinājās diendienā. Šis stāsts bija mana patiesā dzīve».1S Savā fantāzijā Eleonora iedomājās, ka dzīvo kopā ar tēvu kā viņa milzīgo īpašumu saimniece un ceļojumu pavadone. Šis stāsts turpinājās vēl gadiem ilgi pēc viņa nāves.

Šodien «Eleonoras Rūzveltas slimības vēsture» tiktu nodota medicīnas iestādei. Pat ja būtu notikušas pārrunas ar visiem viņas radiniekiem, viņa gandrīz noteikti tiktu ārstēta ar visiem nepieciešamajiem biopsihiatrijas ārstnieciskajiem līdzekļiem, kas ar savu spēku nostiprinātu bērnā apziņu, ka viņš ir «slikts bērns». («Acīmredzot ļaunums mājoja visās manās šūnās kā iedzimtais grēks vai kā slimība. Laikam tāpēc man, lai es kļūtu labāka, jādzer zāles, kā tad, kad man ir drudzis vai kas sāp!»)

Eleonoras sarežģītajiem nomoda sapņiem nebūtu būtiskas nozīmes viņas daimona vēlmju 1111 viņas aicinājuma atklāšanā. Tie tiktu nodēvēti par bēgšanu no reālās pasaules un jau robežojas ar slimīgu māniju. Psihiatriskā medicīna Eleonorai fantāzijas biežuma un spilgtuma ierobežošanai būtu likusi dzert garīgi slimajiem domātas zāles, tādējādi ar cirkulārās spriešanas palīdzību pierādot, ka kaite, kuras izpausmes ir izdevies samazināt, patiešām bijusi garīga slimība.

Cits Eleonoras Rūzveltas lietā pieaicināts konsultants būtu saskatījis saikni starp meitenes bērnības ikdienas fantāzijām un viņas vēlākajiem regulārajiem rakstiem avīzēs, kuri bija veltīti sabiedriskajiem notikumiem un tika publicēti ar vienu virsrakstu «Mana diena». Šis konsultants būtu noniecinājis viņas pašaizliedzīgo līdzjūtību un rūpes par cilvēces labklājību, arī viņas plašo optimistisko pasaules redzējumu, vērtēdams to visu kā «kompensāciju» par pelēko bērnu dienu vientuļajām un noslēgtajām fantāzijām.

Atkal tēvs. Un atkal varētu rasties iespēja izmantot Freida izskaidrojumu: Eleonoras Elektras komplekss (mīlestība uz tēvu un vēlēšanās būt mātes vietā) izraisīja gan smagās depresijas, gan bēgšanu no tām, fantazējot par savu visvarenību. Tā kā fantāzijām varētu būt bijis arī cits saturs, piemēram, brīnumaini lidojumi, slepenas norunas, romantiska tikšanās, dzīvnieku glābšana vai karaliskas kāzas, zīles teorija aicina uz pavisam citu jaunās Eleonoras Rūzveltas fantāzijas izpratni.

Rūpes un organizatoriskie darbi jaunās meitenes nomoda sapņos bija mērķtiecīga gatavošanās viņas vēlākajai pienākumiem bagātajai dzīvei. Fantāzijas radīja viņas aicinājums, un tās savā orientācijā tik tiešām bija daudz reālākas nekā viņas ikdienas dzīve. Iztēle kļuva par skolotāju, kas pamācīja, kā vēlāk rūpēties par plašās ģimenes un sakropļotā vīra labklājību, kā gubernatora sievas lomā gādāt arī par norisēm Ņujorkas štatā un kā pirmajai lēdijai - par Amerikas Savienoto Valstu un pat par Apvienoto Nāciju labklājību. Eleonoras izfantazētā rūpēšanās par tēvu bija sagatavošanās darbs, kurā viņai tika iedota iespēja realizēt savu aicinājumu, savu cildeno ziedošanos citu cilvēku labā.

KOMPENSĀCIJAS TEORIJA

Kompensācijas teorijai (Eleonora Rūzvelta bezcerības sajūtu kompensēja ar varas apziņu, ko izbaudīja savās fantāzijās) cilvēka psihobiogrāfijā tiek piešķirta būtiska nozīme. Vienkāršiem vārdiem runājot, teorija apgalvo - tas, ka cilvēks vēlākajos gados jūtas pārāks par citiem, sakņojas viņa jaunības dienu mazvērtības sajūtā. Maza auguma, slimi un skumīgi bērni kompensācijas principa ietekmē kļūst par aktivitātes un spēka izciliem paraugiem.

Spānijas diktatora (no 1939. gada līdz 1973. gadam; viņš nomira divus gadus vēlāk) ģenerālisimusa Fransisko Franko biogrāfija viegli iekļaujas kompensācijas teorijas rāmjos. Bērnībā viņš bija slimīgi kautrīgs, trauslas būves, maza auguma bērns. Piecpadsmit gadu vecumā sīkais zēns ar bērna seju iestājās Toledo militārajā akadēmijā, kur viens no instruktoriem… nodarbībā paredzētās smagās šautenes vietā viņam iedeva īsstobra musketi. Franko tobrīd izslējās un sacīja: «Es varu izdarīt visu, ko vien var veikt pats stiprākais cilvēks manā vadā.»11 ' Taču šo apvainojumu Franko nekad neaizmirsa, jo savā dzīvē cieņai piešķīra vienu no vissvarīgākajām lomām. Bez acīmredzamās vēlmes kompensēt agrīno gadu trauslumu, viņā mājoja arī tieksme sacensties («sāncensība bērnu starpā ģimenē») ar ekstravertajiem, runīgajiem, dzīvespriecīgajiem un veiksmīgajiem brāļiem. Tāpēc Franko pārvarēja savu agrīno mazvērtību, izcīnot uzvaras, apspiežot tautu un iemantojot nežēlīga cilvēka slavu.

Var nosaukt virkni nopelniem bagātu, drosmīgu cilvēku, kuriem bērnībā bija gluži pretējas īpašības. Ervīns Johaness Eižens Rommels - «Tuksneša lapsa», varonīgais karavīrs, kurš apbalvots ar augstākajām medaļām par drosmi ugunslīnijās abu pasaules karu laikā, feldmaršals, dažādu kampaņu veterāns, taktiķis un savu vīru iedvesmotājs Beļģijas, Francijas, Rumānijas, Itālijas un Zieineļ- āfrikas kampaņu laikā - mazotnē savā ģimenē tika saukts par «Balto lāci», jo bija bāls, sapņains un kūtrs uz runāšanu. Viņš no klases biedriem atpalika mācībās un tika uzskatīts par slinku, neuzmanīgu un paviršu zēnu.17

Roberts Pīrijs, kurš klejoja arktiskajos plašumos, kamēr atklāja Ziemeļpolu, bija atraitnes vienīgais dēls. Viņš turējās mātes tuvumā mājas pagalmā, «lai izvairītos no zēniem, kas sauca viņu par «kārno» un izsmēja viņa bailīgumu».

Kādu citu varonīgu polārpētnieku, Viljalmuru Stefan- sonu, klasesbiedri saukāja par «muļķīti», un viņš vientuļš stundām ilgi vannā laida rotaļu kuģīšus.

Mohandass K. Gandijs bija maza auguma, tievs, slimīgs, neglīts bērns, kas baidījās no čūskām, spokiem un tumsas.18

Kompensācijas teoriju, kurai par piemēriem varētu noderēt šeit minētās vēsturiskās personas, aizsāka Alfrēds Adlers - trešais, mazāk pazīstamais un visīsāko mūžu nodzīvojušais pārstāvis no psihoterapeitu trium- virāta, kurā ietilpa Freids, Jungs un Adlers. Viņa talantīgo personību pētījumi izvērta kompensācijas teoriju par vienu no cilvēka dabas pamatlikumiem. Dati, kas tika savākti gadsimta sākuma mākslas skolās, liecināja, ka septiņdesmit procentiem mākslas studentu ir redzes problēmas, bet savukārt lielo komponistu - Mocarta, Bēthovena un Bruknera - dzirde ir bijusi ar zināmām novirzēm.

Saskaņā ar Adlera teoriju, pārbaudījumi, kurus jaunībā rada iedzimtas novirzes, slimības, nabadzība un citi nelabvēlīgi apstākļi, dod stimulu lieliem sasniegumiem" Katrs cilvēks - varbūt ne tik izteikti kā ievērojamas personas un slavenības - savu vājumu kompensē ar spējām, pārvēršot nevarēšanu spēkā un prasmē pārvaldīt situāciju. Cilvēka domāšana balstās uz pamatjēdzieniem: spēks - vājums, pārāks - zemāks un uz vēlēšanos būt priekšgalā.1 "

Spāņu diktatora dzīves pavērsiens ir vienkāršs Adlera kompensācijas teorijas piemērs. Daudz smalkāka un bīstamāka uzskatu saikne to saista ar Freida sublimācijas teoriju. Freida teorija apgalvo, ka bērnības problēmas ne tikai pārvēršas vēlāko gadu spējās, bet pārtop arī tādos kultūras un mākslas darbos, kuru pamatā kā to radošais pirmsākums jūtamas bērnībā gūto pāridarījuma sekas.

Šī demagoģiskā pieeja var tikt ērti lietota piemērā ar Džeksonu Poloku, kurš izgudroja pilienu tehniku ekspre- sionistu abstraktās mākslas novirzienā. Savas gleznas viņš veidoja uz lieliem audekliem, noklājot tos uz grīdas, pastaigājoties pa tiem un no otas šļakstot krāsas, tādējādi radīdams visdažādāko veidu ritmiskus zīmējumus - savijušos lokus, cilpas, līknes un plankumus. Stāsta, ka viņš esot apgalvojis: «Kad gleznoju, es nezinu, ko daru.»

Bet mūsdienu gudrais psihologs, protams, uz Poloka baltā audekla atradīs pēdas, kas aizved pie būtiskiem pazemojumiem viņa bērnībā. Vaiomingas fermā mazais Džeksons bija jaunākais no pieciem brāļiem, kuri viņu «pat pusaudža vecumā sauca par «mazulīti», un viņš to nevarēja ciest».

Kā vairākums fermas izpalīgu, arī Poloka puiši, kad vien tas bija iespējams, negāja uz lauka tualeti, bet labprātāk «zīmēja» ātri izzūdošus rakstus tuvākajā sausās, putekļainās zemes pleķītī (vai baltajā ziemas sniegā). Jaunais Džeksons bieži redzēja, kā viņa brāļi urinē… sacenzdamies, kurš aizčurās tālāk. Viņš bija par mazu, lai sacenstos, tāpēc labāk devās uz tālo tualeti. Šis ieradums saglabājās uz visu mūžu, arī tad, kad viņš jau bija pietiekami liels, lai veidotu tādus pašus lielus, dzeltenus lokus kā viņa brāļi.2 "

Kaut gan gleznotājs nezina, ko viņš dara, jebkurš apķērīgs analītiskais psihobiogrāfs to zina! Vēlāk gleznotie loki esot putekļos atstāto urīna rakstu aizstājēji, to rakstu, kurus kaunīgi glabā mākslinieka zemapziņa. Analītiskais psihobiogrāfs noliedz to, ko saka (un tātad ir par to pārliecināts) pats mākslinieks - ka viņš nezina un varbūt arī nevar zināt sava darba neredzamos avotus.

Biogrāfijas autors neņem vērā arī vārda «zemapziņa» nozīmi, bet uz šo vārdu patiesībā balstās visi viņa skaidrojumi. Ja ir jau zināms, ko zemapziņa glabā un ko tā dara - tātad pārnes falliskās izdarības uz abstrakto mākslu, tad Poloka darba saknes nepavisam nav neapzinātas, un Poloks vienkārši īsteno programmu, tā pierādīdams psihobiogrāfiskas interpretācijas pareizību.

Teorija, kas tā spēj apdzēst iedvesmu, pelna nopēlumu, un to es arī tai izsaku. Kompensācijas teorija nogalina dvēseli, laupot izciliem cilvēkiem un darbiem viņu patieso izcelsmi. Izcilības pirmsākums ir meklējams daudz dziļāk; tās saknes nevar tik viegli pamanīt. Kā rāda gandrīz katra izcila dzīve, pastāv kāda vīzija vai ideāls, kas cilvēku saista un aicina. Taču šī aicinājuma reālais mērķis parasti ir neskaidrs vai pat nezināms.

Ja visas cilvēka stiprās puses nav nekas cits kā kompensēts vājums un visi talanti - tikai labi maskēti pārida- rījurni un cilvēciskie netikumi, kurus analītisks prāts var atmaskot, tad Franko nav nekas vairāk kā tik tiešām sīkvīriņš, kurš joprojām sacenšas ar saviem brāļiem, un arī Poloks ir tikai «mazulītis». Viņi nav nekas cits kā teorijas produkti, un arī visi pārējie cilvēki nav nekas vairāk. Nav talanta un nav arī daimona, kas to piešķirtu. Mēs. uz šīs planētas esam vientuļi, bez sava eņģeļa, pilnībā atkarīgi no iedzimtā mantojuma, pakļauti ģimenes un citu apstākļu radītām pārestībām un netaisnībām, kuru ietekmi var pārvarēt tikai ar spēcīga ego gribasspēku.

Izrēķinājušies ar kompensācijas teoriju, atgriezīsimies pie zīles teorijas un aplūkosim Gandija, Stefansona, Pīrija un Rommela rakstura iezīmes bērnībā un, kā to darījām ar Manoletes sākotnējo bailīgumu, skatīsim tās viņu nākotnes perspektīvā. Gandijs baidījās no tumsas un nezināmā klātbūtnes, jo daimons, kurš glabāja viņa likteni, zināja par smago nūju sitieniem, ilgstošajiem ieslodzījumiem tumšajās kamerās un nāvi, kas būs Gandija uzticamā ceļabiedrene. Nāve no slepkavas rokas bija ierakstīta viņa liktenī. Un vai Pīrijs un Stefansons jau mazotnē, kaut arī bērnišķīgā veidā, negatavojās vientulībai zemeslodes pola nedzīvajos leduslaukos? Un Rommels (kurš savam dēlam sacīja - «jau kā armijas kapteinis es labi zināju, kā komandēt armiju»)21 toreiz, kad vēl bija bāls, lēnīgs, slinks un neuzmanīgs «baltais lacis», varbūt ierāvās savā it kā no nākotnes nojausmām uzbūvētajā čaulā, lai slēptos no apdullinošajām artilērijas zalvēm, šāvieniem un bombardēšanas, ko viņam nācās pieredzēt abos pasaules karos, arī no tā pļaujošā uzlidojuma Normandijā, kura laikā tika traumēts viņa galvaskauss, un no nāvējošās indes, ko SS piespieda viņu iedzert, jo turēja aizdomās par piedalīšanos sazvērestībā ar mērķi nogalināt Hitleru.

Arī Franko pretenciozo pozu drīzāk var iztulkot kā daimonā mītošās pašcieņas apliecinājumu, nevis kā Adlera aprakstīto kompensāciju. «Es neesmu mazs zēns ar bērna seju. Es esmu kaudiljo, visas Spānijas galva, un pret mani jāizturas ar cieņu, kas ir atbilstoša manam aicinājumam.» Taču cieņa pienākas ne tikai valsts galvai (to pieprasa arī slepkavas, par ko runāsim nodaļā «Sliktā sēkla»), jo, lai kāds būtu aicinājums, katram dairnonam ir sava pašcieņa. Daimonu nedrīkst noniecināt. Bērns aizstāv sava daimona godu. Tāpēc pat vājš bērns jūtīgajā vecumā atsakās pakļauties tam, ko viņš uzskata par nepatiesu vai negodīgu, un ļoti saniknojas par apvainojošiem, netaisniem apkārtējo uzskatiem un pārmetumiem. Viedoklis par bērnības pārestībām ir jāpaplašina, izejot ārpus intīmiem ietvariem. Šīs pārestības ir tik ļaunas nevis sava seksuālā rakstura dēļ, bet tāpēc, ka tās ievaino pašcieņu pašā personības kodolā, šajā mītiskajā zīlē.

MOTIVĀCIJAS TEORIJA

Attiecībā uz cilvēka aicinājumu es noliedzu kompensācijas teoriju, tādējādi apstiprinot motivācijas teoriju. Saskaņā ar radošo spēju pētījumiem, kurus veica Hārvarda universitātes psihiatrijas profesors Alberts Ro- tenbergs, izcilus cilvēkus, kuru dzīve ir visspilgtākais aicinājuma piemērs, raksturo kāds noteicošs faktors. Viņš neuzskata par nozīmīgu cilvēka inteliģenci, temperamentu, personības tipu, intraversiju, iedzimtību, bērnības vidi, iedvesmas avotus, aizraušanos, garīgās novirzes. Tas viss var gan būt, gan nebūt, var darboties kā virzītājspēks un var dominēt, taču motivācija ir «absolūta, visaptveroša un piemīt katram».22

Vai psiholoģijā apspriestā motivācija nav tā pati enerģija, kas mīt ozola zīlē? Vai, tiešāk izsakoties, zīlē ietvertais ozols? Ozoliem ir zīles, bet zīles sevī nes ozolus. Motivācija izpaužas neparastos veidos - gan netieši, kā Eleonoras Rūzveltas nomoda sapņi, gan izteikti, kā to liecina gadījums bulgāru izcelsmes austriešu rakstnieka un domātāja, 1981. gada Nobela prēmijas laureāta Eliasa Kaneti agrīnā bērnībā, kad viņam bija pieci gadi.

Mans tēvs katru dienu lasīja avīzi Ne:iw Freie Presse. Tas bija svinīgs brīdis, kad viņš to lēnām atlocīja. Es mēģināju noskaidrot, kāpēc avīze viņu tik ļoti saista. Sākumā domāju, ka tās smaržas dēļ… Es iņēdzu uzrāpties uz krēsla un aizgūtnēm ostīt avīžu papīru. Vēlāk viņš paskaidroja, ka galvenie esot burti, šie mazie smalkie ķeburiņi, pa kuriem viņš bungoja ar pirkstiem. Drīz arī es tos iemācīšos, viņš teica, modinot manī neremdināmas ilgas šos burtus saprast.

Mana māsīca mācījās lasīt un rakstīt. Viņa man svinīgi rādīja savu piezīmju burtnīcu; tajā ar zilu tinti alfabēta secībā bija uzzīmēti burti. Tie apbūra mani vairāk par visu, ko jebkad mūžā biju redzējis. Kad mēģināju tos aiztikt - viņa teica, ka to nedrīkstot, vienīgais, ko, mīļi palūgdams, varēju panākt, bija tas, ka man atļāva ar pirkstu norādīt uz burtiem, tiem nepieskaroties.

Katru dienu māsīca ļāva man lūgties parādīt savas burtnīcas, bet tad viņa atteicās man tās dot. Kādu dienu, kura nekad nav izzudusi no manas ģimenes atmiņas, es, kā parasti, stāvēju pie vārtiņiem un gaidīju māsīcu. «Ļauj man paskatīties uz rakstiem.» Es centos viņu noķert, skriedams viņai pakaļ, žēli lūgdamies, lai parāda piezīmju burtnīcas, ar ko domāju gan burtus, gan burtnīcas, jo man tas bija viens un tas pats. Viņa pacēla rokas ar burtnīcām augstu virs galvas un piespiedās pie sienas. Es nevarēju tās aizsniegt, jo biju par mazu, bet.tad piepeši es māsīcu pametu un devos garajā ceļā ap māju uz pagalmu virtuves pusē, lai paņemtu armēņu cirvi un viņu nogalinātu…

Pacēlu cirvi augstu gaisā un soļoju pa garo taku atpakaļ uz pagalmu ar slepkavniecisku dziesmu uz lūpām, nemitīgi atkārtodams: Agora vo matar a Lau- rica! Agora vo matar a Laurica! - «Tagad es dodos nonāvēt Lauriku! Tagad es dodos nonāvēt Lauriku!»2:(

Neparastos cilvēkos aicinājums izpaužas daudz izteik- tāk. Varbūt tāpēc viņi tā piesaista. Bet iespējams, ka šie cilvēki ir tik sevišķi tieši tāpēc, ka aicinājums viņos parādās tik spilgti, un viņi ir tam ļoti uzticīgi. Izcili cilvēki ir piemērs tam, kā atklājas aicinājums un tā spēks, un spēja stingri sekot šīs vadošās balss norādījumiem.

Šķiet, šiem cilvēkiem nav citas izvēles. Kaneti vajadzēja iegūt burtus un vārdus - kā gan citādi viņš būtu varējis kļūt par rakstnieku. Franko vajadzēja būt fiziski tikpat spēcīgam kā jebkuram no viņa skolas kadetiem. Bārbara Maklintoka un Jehūdi Menuhins pieprasīja īstus instrumentus - viņiem bija nepieciešams sākt vingrināt rokas. Izcilu cilvēku dzīve sniedz uzskatāmāku liecību, jo parāda to, ko parastie mirstīgie nespēj. Mūsu motivācija, šķiet, ir vājāka, un turklāt vēl lielāka tieksme no tās novirzīties. Taču arī mūsu likteni vada tā pati universālā lokomotīve. Izcilie cilvēki nav nekāda īpaša kategorija - viņos vienkārši ir labāk redzama šīs lokomotīves darbība.

Tāpēc mēs mazāk pievērsīsimies šiem ļaudīm, viņu «personībām», bet lielāku uzmanību veltīsim likteņa faktoram - kā tas uzrodas un sevi piesaka, ko tas prasa un kādi ir tā blakusefekti. Biogrāfijas mēs izmantosim kā likteņa atklāsmes. Mēs neaizrausimies ar bagāto un izcilo cilvēku slavināšanu vai jaunrades un talanta pētījumiem, arī neapspriedīsim, kāpēc Mocarts un van Gogs bija tie, kas viņi bija. Ģēnija gars pieder katram. 'Iaču neviens nav ģēnijs un nevar par tādu kļūt, jo ģēnijs jeb daimons, jeb eņģelis ir neredzams, bezmiesīgs pavadonis, nevis cilvēks, kurā šis ģēnijs mīt.

PAR BĒRNIEM

Dzīves sākumposmā daimonu nereti nevar atšķirt; bērna vietā it kā darbojas viņa ģēnijs. Tas ir saprotami, jo bērnā vēl ļoti maz cita spēka, un daimons ir tik varens. Pieaugušie bērnu izceļ kā īpašu, sevišķu, īstu brīnumbērnu vai arī nodēvē par nepaklausīgu nemiernieku, nākamo kriminālnoziedznieku, kurš jāpakļauj dažiem testiem, jāārstē, jāpārveido vai jāizolē

Saikne starp patoloģiju un izcilību izriet no romantiķu tradīcijas, kas mēdz saistīt ģēniju ar ārprātu, tādējādi dodot pamatu dažādiem muļķīgiem apgalvojumiem, piemēram, jo dīvaināks tu izliecies, jo ticamāk, ka tevī mīt ģēnijs. Bet mūsu piedāvātais viedoklis ir pamatotāks un pat uzmundrinošāks. Tas skaidro ikdienu un tās dīvainos notikumus ar iedzimto veidolu, kurš dažādus dzīves faktus apvieno sakarīgā attēlā. Gadījumi no izcilu cilvēku dzīves pirmajiem gadiem šeit tiek piedāvāti ne tāpēc, lai attēlotu viņu bērnību, bet gan lai palīdzētu tikt skaidrībā arī par pašu pagātni un mūsu mīlēto un aprūpēto bērnu dzīvi. Katrs šis atskats aiz simptomātiskām dīvainībām ļauj nojaust aicinājumu. Vai mēs nevarētu vērtēt bērnus, ievērojot šo nojautu? Tas varbūt ļautu piebremzēt mūsu diagnostisko pieeju bērnu rakstura un ieradumu vērtēšanā.

«Karš pret bērniem», kā Pīters un Džindžera Bregini nosaukuši savu jaunāko grāmatu, brīdina par briesmu epidēmiju, kas uzbrukusi amerikāņu bērniem un kuras pamatā ir dažādas metodes, kas tiek lietotas viņu problēmu risināšanai.24 Slēpjoties ar dažādu palīdzības programmu, ārstnieciskās profilakses un pat rasu segregācijas masku, atgriežas pazīstamās agrāko laikmetu nelaimes. Tas viss ir jau klāt - iecere izmantot ģenētiskos principus, baltais rasisms, sterilizācija, piespiedu pārceļošana, nabadzīgo izslēgšana no sabiedrības, sodi un bads. Un kā koloniālajos laikos, lai pastiprinātu mazā cilvēciņa vienaldzību, šo ciešanu vaininieki piegādā viņam narkotikas.

Bērni kā senajās Vidusjūras valstīs kļuvuši par Sa- turna-Moloha upuriem. Viņi ir arī grēkāži, kam jācieš par tradicionālo zinātņu bailēm no jaunā, kas sākumā šķiet anormāls, pārmērīgs, jaunībai raksturīgi nepakļāvīgs, kas savā lidojumā lauž ierastās paradigmas. Tas, kas tagad notiek mūsu garīgajā veselības aprūpē, kur zāles tiek piedāvātas pat ar mazāku minstināšanos nekā prezervatīvi, bērnībā būtu padarījis trulu droši vien katru no neparastiem cilvēkiem, par kuriem rakstu šajā grāmatā.

Šo kļūdaino, nepiemēroto ārstēšanos nav izgudrojuši ārsti, kuri to lieto ar vislabākajiem nolūkiem. Tās ir pilnīgi aplamas teorijas nenovēršamas sekas. Kamēr vien normālās attīstības psiholoģijas statistika noteiks standartus, ar kuriem tiks samēroti visneparastākie šīs dzīves samezglojumi, tikmēr novirzes no normas tiks dēvētas par dīvainībām. Saskaņā ar statistikā uzrādītajām diagnozēm pat radīta «Diagnostikas un statistikas rokasgrāmata» (jeb DSR), kas ir vispārpieņemta Amerikāņu psihiatru asociācijas instrukcija psihiatriem, medicīnas darbiniekiem un apdrošināšanas klientiem.23 Un tomēr šai biezajai, smagajai un paviršajai grāmatai vijas cauri pierādījumi, cik dažādos veidos daimoni ietekmē cilvēku likteņus un kādu mistiskumu un pat traģiskumu tie piešķir mūsu civilizācijai.

Šī grāmata uzskata par pareizāku saistīt patoloģijas un izcilības jēdzienus, nomainot terminu «nenormāls» ar «neparasts» un ļaujot šim neparastajam kļūt par mūsu dzīves mērauklu. Psihologam būs jāpētī nevis slimības, bet cilvēces vēsture, biologam - cilvēka biogrāfija. Mēs nelietosim Rietumu izpratnes epistemoloģiju svešu tautu, cilšu un beztehnoloģiju kultūru izziņai, bet ļausim šo tautu antropoloģijai (viņu stāstiem par cilvēka dabu) padziļināt zināšanas par kultūru. Es vēlētos pārveidot psiholoģijā mācīto un praktizēto spriešanas procesu, uzdrošinādamies apgalvot, ka man izdosies to atbrīvot no dažādiem grēkiem.

IZCILS UN ĀRKĀRTĒJS

Dzīvesstāsti, kas caurvij šo nodaļu un visu grāmatu, atklāj, ka uzmanības centrā izvirzās galvenokārt mūsu agrīnie dzīves gadi un ka grāmatas pamatmetode ir piemēru iztirzāšana. Tomēr īpaša vērība tiek veltīta visam izcilajam un neparastajam. Te nu būtu vietā neliels paskaidrojums. Neparastais palielinātā un pastiprinātā veidā atklāj parasto. Lai veicinātu izpratni, neparastā pētījumi aptver plašu materiālu, sākot ar izcilo klasiķu Varrona, Plūtarha un Svetonija biogrāfijām, līdz pat vēlākā laika personību, gan baznīcas tēvu26 , gan arī Džordžo Vazāri aprakstīto renesanses mākslinieku dzīvei. Pētījumi sniedzas pāri Atlantijas okeānam, lai ieskatītos Emersona darbā «Autoritatīvi cilvēki». To visu papildina morāles mācība, ko mums sniedz Bībeles stāsti par Ābramu, Ruti, Esteri un Dāvidu, kā arī svēto dzīve. Tie visi ir spilgtu personību paraugi.

Arī teātra tradīcijas kuplina neparasto personību pulku, sākot ar Edipu, Antigoni, Fedru, Hamletu, Līru un Kaustu un beidzot ar Villiju Loumenu, dodot vielu pārdomām par mūsu pašu dzīvi.

Lai gan šī grāmata nenošķir Nobela prēmijas laureātus un valstsvīrus no popzvaigznēm, slepkavām un dažādu šovu vadītājiem un velta tiem vienlīdz lielu uzmanību, tas vēl neliecina, ka slava atbilst radošajām spējām. Augsts stāvoklis sabiedrība bieži vien iegūts, pateicoties neparasti stipram aicinājumam. Tāpēc grāmatā tiek stāstīts par izcilām personībām, lai ar šo likteņstāstu palīdzību cilvēkam palīdzētu skaidrāk saskatīt savu aicinājumu.

Mēs izmantojam personības tā, kā tas ir darīts vienmēr, - lai iedvesmotu cilvēku, atklājot viņa paša iespējas. Izcili cilvēki uzmundrina, rāda ceļu un brīdina; stāvot iztēles gaiteņos kā diženuma pieminekļi, apbrīnas un skumju iemiesojumi, viņi palīdz mums pārvarēt dzīves grūtības. Šie cilvēki piešķir mūsu dzīvei iedomātu dimensiju. Tieši to mēs meklējam, pērkot biogrāfiskus stāstus un iedziļinoties intīmās dzīves noslēpumos, laimē, kļūdās un intrigās. Mēs negribam «varoņus» tuvināt mūsu līmenim, bet gan vēlamies mainīties uz augšu paši, ar šo tuvināšanos padarot savu dzīvi gaišāku.

Bez šiem daimona paraugiem mums nav citas vien- reizīguma kategorijas, paliek tikai diagnostiskā psihopa- toloģija.

Šie augstākās iztēles nesēji iekveldina dvēseli un ir tās skolotāji. Ne tikai dievinātie varoņi, bet arī traģiskas personības, skaistules, komiķi un pievilcīgi galveno lomu tēlotāji. Romantiķi mēdza teatrāli pārspīlēt neparastu cilvēku rakstura īpašības. Kad romantiķiem raksturīgo tradicionālo diženumu ar tam piederīgo vājprātīgo, mīlētāju un dzejnieku plejādi nonivelē egalitārisms, izārda akadēmiskais cinisms vai nodēvē par absurdu pārspīlējumu psihoanalītiskā diagnostika, kultūrā rodas tukšums, kuru aizpilda popzvaigznes - skvoteri, izdomāti augstmaņi un Betmens -, un civilizācijas kultūra tiek veidota no ziepju burbuļiem.

Tātad šī grāmata vēlas atgriezt psiholoģiju divus gadsimtus atpakaļ tajā laikā, kad romantiķu entuziasms grāva Saprāta laikmetu. Es gribētu, lai psiholoģija balstītos uz cilvēka iztēli, nevis uz statistiku un diagnostiku. Es vēlētos, kaut slimnieka vēsture tiktu rakstīta ar tēlainās domāšanas palīdzību, lai tā atspoguļotu to, kas tā ir pēc savas būtības: moderna daiļliteratūras forma, nevis zinātnisks pārskats.

Slimību vēstures drīzāk atklāj nevis pacientu, bet gan pašas psiholoģijas problēmas. Klīniskie gadījumi rāda, kā parastā psiholoģija - un katru no mums ir ietekmējis tās domāšanas stils - izdara slēdzienus, veicot analīzi atpakaļvirzienā no parastā uz neparasto, šo neparasto vienkārši atsijājot. Starp šīs grāmatas epigrāfiem bija kāds, kuru rakstījis Edgars Vinds, šķiet, izcilākais Renesanses laikmeta tēlainās domāšanas pētnieks. To ir vērts atkārtot.

Metodika, kas noder maziem pētījumiem, bet neder lieliem, ir acīmredzami ačgārna… Ikdienišķas lietas var izskaidrot kā vienkāršotu neparasto, taču neparasto nevar izprast, sarežģot ikdienišķo. Gan loģiski, gan cēloņsakarīgi neparastais ir nepieciešams, jo tā ir daudz aptverošāka kategorija.27

Ja neparastais ir šāda kategorija, tad par cilvēka būtības dziļumiem mēs vairāk uzzināsim, analizējot kādu neparastu personību, nekā apskatot pat vislielāko savākto parasto biogrāfiju kopumu. Viens atsevišķs neparasts nostāsts izgaismo visu redzeslauku: Manolete, kas virtuvē slēpjas no sava likteņa vēršiem, Kaneti, kas burtu dēļ ķeras pie cirvja. Tas palīdz uztvert bērnu problēmas nevis kā attīstības traucējumus, bet gan drīzāk kā zīmes, kas vēsta par viņu likteni.

Katrs biogrāfisks piemērs īsumā raksturo šīs grāmatas pamatdomu: ir vajadzīgs jauns veids mūsu dzīves nozīmes aplūkošanā. Esmu apņēmies apstrīdēt parastos biogrāfijas izpratnes stereotipus, kas apgalvo, ka tavu šodienu nosaka laiks un tava pagātne.

Kopš Hērodots un Tukidīds izgudroja vēsturi un Bībele aprakstīja, kurš kuru dzemdinājis, visi Rietumu pasaules notikumi ir sakārtoti hronoloģiskā secībā. Kas attiecas uz laiku, tad ebreji un hellēņi ir vienisprātis - laiks patiešām ir svarīgs. Uz to balstās progress, evolūcija, dažādi mērījumi, bez kuriem nevarētu pastāvēt fizikas zinātnes. Pat jēdzieni «jauns» un «uzlabots», kas izraisa patērētāja interesi, saistīti ar laiku. Rietumu apziņai ir grūtības apstādināt laiku. Tā uztver savu iekšējo dzīvi kā bioloģisku pulksteni un savu sirdi kā tā svārstu. Elektroniskā ierīce ap plaukstas locītavu simbolizē laika važas, kurās iekalta rietumnieka domāšana. Vārds «pulkstenis» ir radniecīgs jēdzieniem «nomodā», «pie pilnas apziņas». Mēs ticam, ka visas lietas pastāv laikā, kas savā straumē nes visu pasauli, dzīvās radības un individuālos likteņus. Tāpēc, uzlūkojot kādu lietu vai parādību, mēs to redzam laikā. Tā vien šķiet, ka mēs spējam saskatīt arī pašu laiku.__

Lai izmainītu veidu, kā mēs redzam pasauli, ir jāiemīlas. Tad visu esošo ieraugām pavisam citā gaismā. Tāpat kā mīlestība, arī viedokļa maiņa var kļūt svētīga- ne reliģiskajā, dvēseles pētīšanas izpratnē, bet daudz praktiskākā ziņā. Kā lombardā - tu atgūsti kaut ko, kas kļūdaini ticis uzskatīts par nevajadzīgu. Netīkamie ikdienas simptomi var tikt pārvērtēti un izrādīties noderīgi.

Mūsu sabiedrībā jēdziens «simptoms» izsaka kaut ko sliktu. Vārds apzīmē nejaušu faktu kopumu, kuri paši par sevi nav ne labi, ne slikti, bet kopā veido vienotu tēlu, tāpēc tos nevar vērtēt, izmantojot morāles kritērijus. To darbības laukam nav jābūt saistītam ar medicīnu. Kā nejauši notikumi, tie nebūt neattiecas pirmām kārtām uz slimību, bet gan uz likteni.

Ja simptomus - pat ja tie izpaužas kā ciešanas - bērnā neuztver kā kaut ko nepareizu vai sliktu, vairs nevajag koncentrēties uz šo simptomu novēršanu. Mēs varam izbeigt šo perversiju, ko raksturo mediķu paruna - līdzīgo ārstē ar līdzīgo, kas šajā gadījumā nozīmē darīt bērnam kaut ko sliktu, lai tiktu vaļā no tā sliktā, kas ir viņā, t. i., no simptoma. Ja simptomu neuzskatām par kaut ko «sliktu», mums nav jālieto slikti paņēmieni tā novēršanai.

Dziļāk domājoši un mazāk pašpārliecināti terapeiti bieži prāto, kur gan paliek simptoms, kad tas izzūd? Vai tas patiešām ir pazudis? Vai tas neatgriezīsies kādā citā formā? Un ko varētu nozīmēt tas, ka šī simptoma vairs nav? Šīs pārdomas rāda - katrā simptomā pastāv it kā «kaut kas cits» bez sabiedrībai kaitīgā, traucējošā un attīstību kavējošā ļaunuma.

Meklējumi palīdz arī saskatīt simptomā slēpto, neredzamo nolūku, kas ļauj mums pret to izturēties mierīgāk un nepiešķirt tam sliktu (no morālā viedokļa) nozīmi, bet drīzāk uztvert to kā fenomenu (šis vārds sākotnēji apzīmēja kaut ko, kas parādās, spīd, apgaismo, izgaismo un ir šķietami saskatāms). Simptomu vajag aplūkot no ārpuses, nevis no iekšpuses.

Šajā grāmatā esmu nodomājis pārveidot pastāvošo viedokli. Es vēlos, lai mēs tos bērnus, kas paši reiz bijām, un pieaugušos, kas esam, kā arī bērnus, kuriem esam nepieciešami, saskatītu tādā gaismā, kas ļautu lāstam pārtapt par svētību; ja arī ne par svētību, tad vismaz par aicinājuma simptomu.

SKAISTUMS

No visiem psiholoģijas grēkiem vissmagākais ir tās nevērība pret skaistumu. Galu galā dzīvē tomēr ir kaut kas skaists. Taču, lasot psiholoģijas grāmatas, tā nešķiet. Jau atkal un atkal psiholoģija iegāž savu pētījumu objektu. Ne sociālā, ne eksperimentālā, ne terapeitiskā psiholoģija neatrod vietu dzīves stāsta estētiskam vērtējumam. Psiholoģijas grāmatu uzdevums ir pētīt un izskaidrot, un, ja nu kādā no materiāliem pēkšņi uzrodas estētikas fenomens (ne jau tikai tad, kad darbība iesniedzas šajā jomā - kā Poloka, Koletes un Manoletes gadījumā), to vērtē psiholoģija, kurai nav ne mazākās skaistuma izjūtas.

Katram likteņa pavērsienam var būt savs izskaidrojums, taču tam ir arī savs skaistums. Vienkārši pavērosim dažas epizodes: Menuhins nikni dodas prom no rotaļlietas ar metāla stīgām; memmesdēliņš Stefansons laiž vannā kuģīšus; kaulaino lutausīti Gandiju nomoka bailes… Dzīvē kā attēlu virknē nav nepieciešami ģimenes dinamikas vai ģenētisko tendenču meklējumi. Pirms rodas stāsti, dzīve atklājas attēlos, kuri vispirms ir jāapskata. Pat pieļaujot, ka katrs attēls nes sevī apslēptas nozīmes un ir pelnījis vissīkāko analīzi, steidzoties meklēt tiem jēgu, pirms esam tos novērtējuši, mēs pazaudēsim prieku, ko nespēs atsvērt pat visprecīzākās interpretācijas. Arī tai dzīvei, ko pētām, mēs būsim atņēmuši prieku; skaistuma izpausmes vairs nebūs saistītas ar dzīves jēgu.

Ar psiholoģijas «nāves» grēku es saprotu trulumu, spēju nonāvēt jebkuras jūtas, kas pārņem, lasot profesionālās psiholoģijas literatūru un tās mācību grāmatu grēdas, dzirdot tās leksiku un balsi, kas murmina nopietnos apgalvojumus un savu laiku nodzīvojušus paziņojumus par jauniem «atklājumiem», kas diez vai varētu būt vēl nodrāztāki, tās nomierinošos pamudinājumus tikt pašam ar sevi galā, iepazīstot tās ārišķību, manieres, tās nodaļu sanāksmes, rēnos konsultāciju kabinetus, šos stāvošos ūdeņus, kuros dvēsele dodas, lai tiktu atjaunota, šo pēdējo patvērumu neveselīgi izsmalcinātai kultūrai, kas ir kā sapelējusi baltmaize bez garozas, bet vēl aizvien čaugana no pieliktā atdzimstošo cerību rauga.

Skaistuma neatzīšana noliedza arī dievieti, kura tad nu ir spiesta kautrīgi zagties prom uz psiholoģijas katedrām, pārvērtusies seksuālās vardarbības problēmā darbavietās, uz laboratorijām, kļūdama par pētniecisku eksperimentu ar seksu un dzimumu, uz psihologu konsultāciju punktiem, izpauzdamās kā pavedināšanas tieksmes pacientā. Psiholoģija, kas neievēro skaistumu, nemitīgi pati kļūst par savu domāšanas ierobežojumu upuri, visus spēkus veltot dažādu rakstu publicēšanai un profesionālajai karjerai. Bez skaistuma zūd prieks, un vēl vairāk - humora izjūta. Lielas motivācijas tiek pazaudētas, cenšoties tās ietvert tādās psiholoģijas kategorijās, kā lielummānija un pārspīlējums, bet aizraušanās ar idejām tiek apgraizīta, lai tā derētu eksperimentāliem nolūkiem. Romantika, kas vēl atlikusi, parādās vēlmē palīdzēt cietējiem, apmeklējot terapeitu «treniņprogram- mas». Bet, ja palīdzēšana ir tavs aicinājums, tad labāk smelties Mātes Terēzes gudrībās, nekā gaidīt, ka psiholoģija bez dvēseles, skaistuma un prieka iemācīs tev, kā palīdzēt cietējiem. Psiholoģijai nav pašpalīdzības rokasgrāmatas savu likstu novēršanai.

Šajā grāmatā jūs neatradīsiet gandrīz nevienu no šādiem jēdzieniem: izpildījums, izaugsme, radošās potences, sliekšņi, nepārtrauktība, reakcijas līmeņi, integrācija, identitāte, attīstība, apstiprinājums, robežas, pārvarēšanas pasākumi, nosacījuma refleksi, pretrunas, pakļaušanās, pielāgošanās, pārbaudāmi rezultāti, testa rezultāti, rašanās, cerība. Tajā ir maz diagnostisku apzīmējumu un gandrīz neviena akronīma. Šī ir psiholoģijas grāmata, kuras pamatjēdziens nav «problēma». Maz pieminēts «ego» un «apziņa», ne reizi «pieredze»! Es centos arī neļaut grāmatas nodaļās iezagties viskaitīgākajam no visiem terminiem, proti, «pats». Šim vārdam ir liela mute. Savā neierobežotībā tas būtu bez pēdām aprijis daudz tiešākus personības izpausmju apzīmējumus, tādus kā «ģēnijs», «eņģelis», «daimons» un «liktenis». Un, visbeidzot, es lepojos, ka grāmata, kurā ar aizrautību runāts par psiholoģiju, nenovirzās no sava mērķa un neļaujas iesaistīties nesaskaņās starp dzimumiem. Laikā, kad civilizācija slīkst pati savos atkritumu produktos, nav svarīgi, vai tu esi sieviete vai vīrietis, vai kaut kas vidējs starp tiem. Mēs visi iznīkstam reizē. Psiholoģijas kaisli uzurda daudz neatliekamāki jautājumi par tiem, kas saistīti ar dzimumu.

Tātad šī grāmata vēlas apvienot psiholoģiju ar skais- liirau. Lai gan šis psiholoģiju glābjošais pavērsiens ved uz pilnību, pēc kuras mēs tik ļoti tiecamies, tas kļūst iespējams tikai tad, kad esam mainījuši savas personīgās biogrāfijas redzējumu - uztverot savas dzīves ainas ciešā saistījumā ar skaistumu.

Zīles meklējumi ietekmē veidu, kā mēs uzlūkojam cits citu un paši sevi, ļaujot redzētajā saskatīt skaisto un tādējādi to iemīlēt. Tāpēc mēs varam pieņemt arī cilvēka rakstura dīvainības un prasības, ko viņam uzliek viņa aicinājums. Par to, kā mīlēt savu aicinājuma balsi un sadzīvot ar tās prasīgo mīlestību, par šo laulību - «līdz nāve to šķirs», ja tā vispār šķirs, - tad arī stāsta šī grāmata.

Uztverot sevi kā cilvēku, kam ir savs aicinājums, savs liktenis, un savu dzīvi skatot ar tādu iztēli, ar kādu parasti tiek lasīta daiļliteratūra, mēs varam pielikt punktu raizēm, uztraukumam un bailēm, kas mūs pavada cēloņu un mērķu meklējumos. Kā suņi, kas mēģina noķert paši savu asti, mēs esam apsēsti ar jautājumu «kāpēc?», kas liek uzreiz domāt par tā dvīni, velnišķīgo «kā?» - kā mainīties. Tiekšanās pēc laimes pārvēršas atbilžu meklēšanā uz nepareiziem jautājumiem. Mēs maz apzināmies to, līdz kādam drudžainam satraukumam visu veidu psiholoģija sakāpina nemieru gan vecākos, gan bērnos, gan terapeitos, gan zinātniekos un pašā psiholoģijā, savos meklējumos radot aizvien jaunus «problēmu lokus». Šķiet, visam - novecošanai, biznesam, sportam, miegam un pašām psiholoģijas izmeklēšanas metodēm - ir nepieciešami psiholoģiskie pētījumi, izmeklējumi un analīze. Nepārtraukti pētījumi nav vienīgais izziņas ceļš, pašizpēte nav vienīgais veids, kā apzināties sevi. Viena savas dzīves attēla novērtēšana (dzīvesstāsts jau kopš bērnības ir caurausts ar attēliem), iedziļināšanās tajā bremzē drudžaino jautājumu lavīnu, ļaujot atmest satraukumu un bailes, kas pārņem meklēšanas procesā. Savā darbā Summa Theologica Akvīnas Toms devis precīzu formulējumu - skaistums aptur kustību. Skaistums jau pats par sevi ir zāļos pret garīgu apsīkumu.

Zinātnei, kas cilvēka sirdi pasludina par savu darbības lauku, tomēr vajadzētu atzīt arī ilgas pēc skaistuma, kas mājo katra cilvēka sirdī. Psiholoģijai ir jāatrod atpakaļceļš uz skaistumu kaut vai tāpēc vien, lai tā pati noturētos pie dzīvības. Neticami, ka pat radošu, ar mākslu saistītu cilvēku pētījumos ilgas pēc skaistuma tiek minētas - ja vispār tās tiek atzīmētas - tikai kā mainīgs faktors. Kā gan biogrāfijas, kas neietver sevī skaistuma virzošo spēku (vai zīle negrib kļūt par skaistu ozolu?), jebkad spēj apmierināt to cilvēku garīgo izsalkumu, kas biogrāfijās meklē spēku dzīvei? Tikai tad, ja stāsts pats izstaro šo skaistuma izjūtas spēku, tas var gandarīt tajā aprakstīto dzīvi.

Līdzīgo ārstē ar līdzīgo: dzīves teorijai ir jāsakņojas skaistumā, lai tā varētu izskaidrot skaistumu, kurš dzīvē tiek meklēts. Šo svarīgo patiesību aptvēra romantiķi. Viņu- pārspīlētie centieni, meklējot pārpasaulīgo krāšņumu, ienesa šajā pasaulē kaut ko netveramu, kas - par to viņi bija pārliecināti - nepieciešams dzīves izpratnei.

Pēdējais romantiķu pārstāvis, Konektikutas dzejnieks Volless Stīvenss šādi izskaidro šīs neskaidrās fantāzijas:

…Mākoņi bija pirms mums, Pirms ievilkām elpu, jau bija Kāds miglas kamols, Kāds mīts, pirms sākās šis mīts, Godājams, izteiksmīgs, pilnīgs.28

Šāds mīts - godājams, izteiksmīgs, pilnīgs - ir arī Platona stāsts par dvēseli, kura izvēlas pati savu likteni un kuru kopš dzimšanas vada daimons; un tas jau pastāv, pirms tu sāc kādu citu mītu, kuru sauc par tavu biogrāfiju.

Apstāsimies un atskatīsimies. Ļaujiet man īsumā raksturot, ko īsti no līdz šim rakstītā, uzmanīgi pavērojot, varētu attiecināt uz zīles teoriju. Tā apgalvo - katru dzīvi nosaka tās neatkārtojamais veidols, kas ir šīs dzīves kodols un virzītājs. Būdams likteņa spēks, šis veidols darbojas kā personīgais daimons, kā pavadonis, kas atceras tavu aicinājumu.

Daimona «atgādinājumi» izpaužas dažādi. Daimons motivē. Sargā. Rada ideju un aizstāv to ar stūrgalvīgu uzticību. Viņš pretojas apsvērumiem, kas balstās uz kompromisiem, un nereti savam iemiesojumam rada dažādas novirzes un dīvainības, sevišķi tad, ja to neievēro vai tam pretojas. Viņš sniedz mierinājumu un var uzņemt savā paspārnē, bet necieš vientiesību, var uzsūtīt tavam ķermenim slimību. Viņš neiekļaujas laika tecējumā, meklējot dažādas kļūdas, spraugas un samczglojumus dzīves plūdumā - tie viņam patīk! Viņš ir radniecības saitēm siets ar mītu, jo pats ir mītiska būtne un domā mītiskās kategorijās.

Daimonam ir priekšnojauta - varbūt ne par atsevišķām detaļām (ka Rommels un Poloks izdarīs pašnāvību, ka «vecmāmiņa» Eleonora būs pirmā lēdija, Kaneti saņems Nobela prēmiju), jo tas nespēj virzīt notikumus, lai tie pieskaņotos veidolam un piepildītu aicinājumu. Tāpēc viņa paredzēšanas spējas nav pilnīgas, bet aprobežojas tikai ar tās dzīves nozīmīgumu, kurā viņš iemiesojies. Daimons ir nemirstīgs tajā nozīmē, ka viņš mūs nepamet un nevar tikt iznīcināts ar parastiem mirstīgo skaidrojumiem.

Daimonam ir cieša saistība ar nemieru, nepacietību, neapmierinātību un ilgām, ko glabā mūsu sirds, un mūsos mītošo vienreizīguma un lieluma izjūtu. Daimonam ir nepieciešama sava daļa skaistuma. Tas vēlas, lai to pamana, atzīst un pieņem, sevišķi tas cilvēks, kurā viņš mājo. Daimons ir kūtrs uz noenkurošanos, bet vienmēr gatavs lidot. Tas nevar atmest pats savu dievišķo aicinājumu un reizē pārdzīvo gan trimdas vientulību, gan kosmisko harmoniju. Metaforiski veidoli ir daimona pirmā, nemācītā valoda, kura rada saprāta tēlaino pamatu, ļaujot ar metaforu palīdzību saprasties visiem cilvēkiem un lietām.

Šīs gramatas nākamajas nodaļās turpināsim iedziļināties zīles teorijā un atklāsim jaunus daimona izpausmes veidus.

2. NODAĻA

Augšana lejup

Kāpnēm, kuru pakāpieni ved uz dvēseles pilnveidi, ir gara izcelsmes vēsture. Ebreji, grieķi, ari kristieši augstumam piešķīra īpašu nozīmi, un mūsu Rietumu morāles kompass mēdz to, kas ir labs, it kā nolikt augstāk, bet slikto - zemāk. Pagājušā gadsimta sākumā izaugsme bija nepielūdzami nokļuvusi augšupejas fantāzijas varā. Darvina tēzes yiņa darbā «Cilvēka izcelšanās» mēs iztēlojamies kā teoriju par cilvēka augšupejošu attīstību. Katrs imigrants lēnām virzījās uz augšu pa sabiedrības kāpnēm, tāpat arī celtnes ar saviem liftiem nodrošināja aizvien augstākus un dārgākus līmeņus. Derīgo pazemes minerālu - ogļu, dzelzs, vara un naftas - rūpnieciskā attīrīšana cēla to ekonomisko vērtību un uzlaboja īpašnieku finansiālo stāvokli. Un šie izrakteņi bija vienkārši jāizrok - no apakšas jāpārvieto uz augšu. Šodien ideja par izaugsmes virzību uz augšu ir kļuvusi par biogrāfisku klišeju. Būt pieaugušam nozīmē būt izaugušam. Tomēr tas ir tikai viens no veidiem, kā spriest par izaugsmi, turklāt visai pārdrošs. Jo pat tomātu stādi un paši garākie koki ar saknēm aug zemē, kad tie sniedzas pēc gaismas. Taču metaforās par mūsu dzīvi galvenokārt redzama tikai dzīvās dabas kustība augšup.

Vai šajā augšupejošā kustības modelī nav palicis neievērots kas būtisks? Piedzimšana. Parasti šajā pasaulē mēs ierodamies ar galvu pa priekšu - kā nirēji cilvēces baseinā. Turklāt galvai ir avotiņš, caur kuru, saskaņā ar ķermeņa simbolisma tradīcijām, bērna dvēsele joprojām ir saistīta ar saviem pirmsākumiem. Lēnais avotiņa un kaulu spraugu noslēgšanās process, tiem pārvēršoties cieši vienotā galvaskausā, vēsta par bērna aiziešanu no tās pasaules, no kuras viņš nācis, un galīgo ierašanos šeit. Nokāpšana šajā saulē prasa laiku. Mēs augam lejup, un nepieciešama vai visa dzīve, lai nostātos uz kājām.

Milzīgas grūtības, kuras maziem bērniem sagādā augšana uz leju praktiskajā dzīvē, viņu ciešā pieķeršanās, nolaižoties vajā no rokas, viņu bailes, pūles pielāgoties, viņu mulsā izbrīna par sīkajām lietiņām uz zemes visapkārt ik dienas rāda, cik grūti ir augt uz leju. Japāņu bērnu audzināšanas speciālisti uzskata, ka mātei vai citam aprūpētājam vienmēr ir jābūt bērnam blakus. Bērns ir jātur sev cieši klāt un jāievada cilvēku sabiedrībā, jo viņš ir ieradies no tik lielas tālienes.

Tādas simbolu sistēmas kā Zodiaka cikli gan Rietumu, gan Āzijas astroloģijā «sākas ar galvu». Visizsmalcinātākā un sarežģītākā ir pēdējā zīme - Zivs (Rietumos) un Cūka (Austrumos). Simboliskā ķermeņa vieta šai zīmei ir pēdas. Šķiet, piedzimstot pēdas ierodas pēdējās. Un tās ir pirmās, kas aiziet, ja izsekojam, piemēram, lēnajam Sokrātā miršanas procesam. Suņuburkšķu inde, kuru viņam bija lemts izdzert, vispirms padarīja nejūtīgas un aukstas apakšējās ekstremitātes, it kā viņš tiklu no šīs pasaules aizvilkts ar kājām pa priekšu. Stingra nostāšanās uz savām kājām ir pat galējais sasniegums, un tas notiek krietni vēlāk par to, kas aizsākas cilvēka galvā. Nav brīnums, ka Šrilankā ticīgie godā Būdas pēdas nospiedumu. Tas pierāda, ka viņš patiešām ir bijis šajā pasaulē. Viņš tik tiešām bija izaudzis līdz zemei.

Patiesībā Buda savā dzīvē sāka augt uz leju jau ļoti agri, kad atstāja pils dārzu drošo patvērumu un izgāja uz ielas, kur slimie, mirušie, nabadzīgie un vecie cilvēki lika viņa dvēselei nolaisties līdz jautājumam - kā dzīvot dzīvi šajā pasaulē?

Šie pazīstamie stāsti par Sokrātu un Budu un astroloģijas simboli piešķir izaugsmei jaunu virzienu un «lejai» citu vērtību. Jo visbiežāk ar vārdu «leja» saprot pagrimumu. Dvēselei, kad to spiež pielāgoties augšupejošam dzīves kāpienam, ir ļoti grūti izstiept kājas pret zemi un nostāties; tā minstinās un izrāda šaubas, varbūt pat simptomus. Koledžas studenti ar spožām nākotnes izredzēm nereti pēkšņi saprot, ka.viņu «personīgais dators» ir atslēdzies. Viņi izkrīt no straujā kāpiena. Viņi vēlas «nokļūt lejā».fVai arī viņu likteni kā fūrijas pārņem alkohols, narkotikas un depresija. Kamēr mūsu kultūra neatzīst tiesības augt uz leju, katram tās pārstāvim akli jācīnās, lai izprastu, ka aptumsuma un nespēka mirkļi patiesībā ir nepieciešami dvēselei, lai tā ciešāk iesakņotos dzīvē.

Iemīļotais cilvēka dzīves simbols - koks - ir dabiskais izaugsmes attēls, taču es šo koku gribu pagriezt otrādi. Manam izaugsmes modelim ir saknes debesīs, un tas attēlo pakāpenisku nolaišanos uz leju, uz cilvēka darbības lauku. Tas ir Kabalas koks ebreju un kristiešu mistiskajās tradīcijās.

«Zohars» - galvenā kabalistu grāmata - atklāj, ka šī nolaišanās ir smaga, jo dvēsele negrib kāpt lejā un sajaukties ar pasauli.

Ap to laiku, kad Dievs - lai viņam pateicība - gatavojās radīt pasauli, viņš nolēma piešķirt veidu visām dvēselēm, kuras drīzumā tiks izdalītas cilvēku bērniem, un katra dvēsele tika izveidota atbilstoši ķermenim, kurā tai būs lemts apmesties. «Un tagad nolaidies tajā un tajā vietā, tajā un tajā ķermenī!»

Tomēr diezgan bieži dvēsele mēdza atbildēt: «Pasaules valdniek, es labprāt paliktu šajā karalistē, man nav nekādas vēlēšanās doties uz citu, kur es nonākšu verdzībā un tikšu aptraipīta.»

Uz ko Dievs - lai viņam pateicība - atbildēja: «Kopš tavas izveidošanas dienas tev lemts liktenis doties pasaulē. Un šis liktenis ir nemainīgs.»

Tad dvēsele saprata, ka nevar nepaklausīt, negribīgi nolaidās un ieradās šajā pasaulē.1

Kabalas koks, kas sākotnēji tika izstrādāts trīspadsmitajā gadsimtā Spānijā, attēlo lejupvērstos zarus kā dvēseles dzīves stāvokļus: jo zemāki zari, jo tie ir izteiktāki un skaidrāk saskatāmi. Un pēc šīs mācības skaidrotāja, mūsdienu psihologa Čārlza Ponsa uzskata, jo zemāki tic ir, jo grūtāk saprast to nozīmi. Viņš apgalvo, ka augstākā sfēra un simbolika nav tik mistiska kā pasaulīgā; «kājas joprojām ir un paliek mistērija».2 Ir viegli saskatīt šī apgrieztā attēla ētisko ideju - cilvēka iesaistīšanās pasaulē liecina par viņa dvēseles nolaišanos uz zemes. Augstākās tikumības izpausme ir spēja būt lejā, un tā atklājas pazemībā, žēlsirdībā, prasmē mācīties un mācīt, un nebūt augstprātīgam.

Kabalas koks atkārto divus no senākajiem un noturīgākajiem mūsu civilizācijas radīšanas mītiem - bībelisko un Platona mītu. Bībele stāsta, ka Dievam bija nepieciešamas sešas dienas, lai radītu Universu. Pirmajā dienā, kā jūs atceraties, Dievs bija aizņemts ar globālām abstrakcijām un augstākās pakāpes būvelementiem, tādiem kā gaismas atdalīšana no tumsas un savas darbības pamatvirzienu nospraušana. Tikai šā procesa beigu posmā, kad tas savā lejupejā bija ritējis jau piekto, sesto dienu, parādījās dažādi dzīvnieki un, visbeidzot, cilvēciskas būtnes. Radīšana noritēja uz leju - no transcendentālā uz bezgalīgo imanento dažādību, kas atrodas ap mums.

Platona stāsts par radīšanu ir inīts par Ēru no viņa darba «Valsts» pēdējās nodaļas, kuru īsumā pārstāstīšu.

Visas dvēseles klīst mītiskā pasaulē, kur ieradušās no iepriekšējām dzīvēm, un katrai no tām ir jāizvelk sava likteņa loze. Šo lozi sauc par likteņa daļu (irtoiru), kas zināmā mērā reprezentē šīs dvēseles raksturu. Mīts vēstī, ka nesavaldīgā un spēcīgā karavīra Ajanta dvēsele nolēmusi dzīvot lauvas dzīvi, bet jaunās, veiklās skrējējas Atalantes dvēsele izvēlējusies atlēta likteni; vēl kāda dvēsele nolēmusi iemiesoties kādā prasmīgā strādniekā. Odiseja dvēsele, ja atceramies viņa garo, pārbaudījumu un nelaimju pilno dzīves gaitu, «nogurusi no ambīcijām, ilgu laiku klīda, meklējot vientulīga, nekādos pasākumos neiesaistīta cilvēka dzīvi, līdz beidzot ar grūtībām to atrada kaut kur guļam; neviena neievērotu».

«Kad visas dvēseles saskaņā ar izvilkto likteņa lozi bija izvēlējušās savu dzīvi, tās devās pie Lahesas (la- chos- īpaša likteņa daļa). Un viņa katram izraudzījās un iedeva līdzi savu ģēniju - dzīves sargeņģeli un veiktās izvēles piepildītāju.» Lahesa ved dvēseli pie otrās no trim likteņa personifikācijām - Kloto [klotho - vērpēja), «kuras rokas, griežot vārpstu, apstiprina izvēlēto likteni». (Tiek piešķirti tam raksturīgi pavērsieni.) «Tad ģēnijs veda dvēseli pie likteņa vērpējas Atropas (atropos - negrozāms, nelokāms), lai tā likteņa samezglojumus padarītu negrozāmus.» «Un tad neatskatoties dvēsele nonāk Nepieciešamības troņa pakājē.» To mēdz tulkot kā Nepieciešamības klēpi.', -

No teksta nav īsti skaidrs, kāda pēc savas būtības bija domāta likteņa loze [klēros). Vārds «klēros» ir trīs pēc nozīmes tuvu stāvošu jēdzienu kombinācija: a) zemes gabaliņš, kā mūsdienās smilškaste, automašīnas stāvvieta vai tukša vieta, kas plašākā nozīmē ir b) telpa, kas pēc likumu un lietu kārtības pienākas tev; c) mantojums, vai arī viss, kas tev pienākas pēc likuma kā mantiniekam.4

Mītā minētās likteņa lozes es uztveru kā veidolus. Tā kā loze ir citādāka un ietver visu nolemtības būtību, dvēsele noteikti intuitīvi saskata veidolu, kas iekļauj sevī visu dzīvi uzreiz. Un šo veidolu labprāt pieņem - «tas ir tas, ko es gribu, un tas ir mans likumīgais mantojums». Mana dvēsele izvēlas veidolu, kurā es dzīvoju.

Platona tekstā šis veidols tiek saukts paradeigma[2] vai par modeli, kā to parasti dēvē tulki/' Tādējādi likteņa loze ir veidols, tas ir tavs mantojums, tavai dvēselei piešķirtā tiesa šīs pasaules lietu kārtībā un tava vieta uz zemes - tas viss iemiesots modelī, kuru tava dvēsele izraudzījusies jau pirms tavas ierašanās šeit. Pareizāk sakot, kuru vienmēr nemitīgi izvēlas tava dvēsele, jo laika jēdziens neietilpst mīta norisēs. («Mītā», kā sacījis romiešu pagānisma filozofs Sallustijs, «nekas nav noticis, bet vienmēr ir».) Senā psiholoģija parasti saistīja dvēseli ar sirdi vai tās apvidu, tāpēc tava sirds glabā tava likteņa veidolu un aicina tevi to piepildīt. Šī veidola atklāšanā paiet visa dzīve. To var uztvert visu reizē, bet saprast palēnām. Tādējādi dvēselē ir tās likteņa atspulgs, kurš laikā šķiet kā nākotne. Vai nākotne ir vēl viens apzīmējums liktenim? Un vai mūsu rūpes par nākotni nav drīzāk fantāzijas par sagaidāmo likteni?

Taču, pirms dvēsele ienāk cilvēka dzīvē, tā šķērso Lētes aizmirstības līdzenumu, tāpēc, ierodoties šeit. viss iepriekšējais - likteņa izvēlēšanās un nokāpšana no Nepieciešamības klēpja - tiek aizmirsts. Kad mēs piedzimstam, dvēsele ir tabula rasa jeb balta lapa. Mēs visu esam aizmirsuši, tomēr neizbēgamais un nepieciešamais likteņa modelis saglabājies, un mūsu pavadonis daimons to atceras.

Ievērojamākais no Platonasekotājiem Plotīns visu mītu ietver dažās rindiņās - «piedzimšana, nonākšana tieši šajā ķermenī, pie tieši šiem vecākiem un šajos īpašajos apstākļos un vietā… tas viss ir it kā savērpts kopā un veido vienu veselu»7ļ Daimons mūsu dvēseles aizvada uz izvēlēto ķermeni un vietu, pie izvēlētajiem vecākiem un tajos apstākļos, ko noteikusi Nepieciešamība. Tomēr nevienam no mums par to nav ne jausmas, jo tas viss ir izdzēsts no atmiņas aizmirstības laukos.

Saskaņā ar kādu citu ebreju leģendu pierādījums tam, ka mēs aizmirstam šo dvēseles izvēli pirms dzimšanas, ir atstāts virs mūsu augšlūpas.7 Mazā iedobīte zem deguna ir vieta, kur eņģelis piespiedis ar savu rādītājpirkstu, lai noslēgtu mūsu lūpas. Šis niecīgais padziļinājums ir viss, kas vēl atgādina par mūsu pirmseksistences dvēseles dzīvi kopā ar daimonu, un, kad mēs cenšamies atsaukt atmiņā kādu aizmirstu domu vai mūs pārņem atklāsme, mūsu pirksti meklē šo zīmīgo iedobīti.

Šāda veida priekšstati ļauj mums nodoties vilinošiem prātojumiem, kas nav devuši mieru cilvēcei jau gadsimtiem ilgi. Kāpēc ir Nepieciešamība, un kāpēc Dievs tik daudz uzmanības - veselu dienu - veltī jūras radībai un rāpuļiem un tikai tad ķeras pie cilvēces radīšanas? Vai mēs būtu labāki tāpēc, ka esam pēdējie? Vai arī esam niecība, ko radījusi novēlojusies doma?

Šie kosmoloģiskie mīti vēsta par mūsu lomu un vietu šajā pasaulē. Mūsdienu kosmoloģijas fakti - lielais sprādziens, iņelnie caurumi, antimatērija un izliektais Visums, kas plešas uz nekurieni, tas viss rada baiļu tirpas un liek mulst neizpratnē Nejauši notikumi, nekas nav patiesi nepieciešams. Zinātniskā kosmoloģija neko nevēstī par dvēseli, tāpējc neko neatklāj dvēselei par tās eksistences jēgu, par to, kā dvēsele ierodas, kur varētu nonākt un kādi varētu būt tās uzdevumi. Jūtamos, bet neredzamos spēkus, kuri saista mūsu dzīvi ar pasauli, kas pastāv ārpus tās, zinātniskā kosmoloģija abstrahē, reducējot uz gluži burtiski saprotamām, neredzamām, tālām galaktikām un viļņiem. Šīs galaktikas nevar izzināt vai uztvert, jo tās nosaka ar laika mērauklu, un mūsu dzīve šā zinātnes mīta kontekstā ir tikai kā nemanāmas nanosekundes. Kāda tam visam ir jēga?

Fizikālā visumā eksistējošās «neredzamības» nav iespējams izzināt vai uztvert, var tikai aprēķināt, jo tās atrodas daudzu gaismas gadu attālumā un pēc definīcijas ir nenoteiktas. Te būtu vietā minēt kādu senu filozofiju, kas uzskatīja, ka nenoteiktība (apeiron) ir ļaunuma pamats.8 Izskaidrot ar fizikālo zinātņu palīdzību mūsu dzīves sākotnējās saknes un iemeslus nevarētu būt visai prātīga doma. Jebkura kosmoloģija, kas balstās uz greiziem pieņēmumiem, ne tikai nonāk pie apšaubāmiem secinājumiem, bet arī kropļo mūsu mīlestību uz dzīvi un prieku, ka pastāvam. Radīšanas mīts, kas balstās uz nejaušiem notikumiem neiedomājamā telpā, liek Rietumu dvēselei dreifēt bezgaisa telpā. Nav brīnums, ka mēs meklējam citus mītus, piemēram, par Platona Ēru vai Kabalas koku, vai Pirmo Mozus grāmatu. Tie visi piedāvā līdzīgu mītisko lietas būtības izpratni: tie skaidro mūsu pirmsākumus un atrod ceļu dziļi katra cilvēka dvēselē Tāpēc arī nav brīnums, ka Platons par savu «fabulu» ir teicis — ja mēs tai noticam, tā var mūs pasargāt.

PIRMĀ ZVAIGZNE - DŽŪDIJA GĀRLENDA

Lejupceļš šajā pasaulē var būt sāpīgs un dārgi maksāt. Sevišķi ģimenei. Par aicinājumu bieži maksā apstākļi un vide, kurā zīle ir iesakņojusies (ķermenis, ģimene, tuvākie cilvēki), vai tie, kas piedalās aicinājuma piepildīšanā - vīri un sievas, bērni un draugi, darbabiedri un padomdevēji. Bieži vien pienākumi, ko uzliek sūtība, nežēlīgi izposta jauku, pilnvērtīgu dzīvi.

Protams, aicināti ir ne tikai ievērojami cilvēki. Lai kāda būtu cilvēka profesija, visi pazīst spriedzi, ko rada pārmērīgi lielas nastas uzņemšanās un pārlieka nodošanās kādai misijai. Mēs visi smagi pārdzīvojam to, ka neesam izdarījuši daudz vairāk - sagādājuši vēl kādu dārzeni Pateicības dienas pusdienām, vēl pusstundu patrenējušies klavierspēlē vai uz trenažiera. Tiekšanās pēc pilnības ir cits eņģeļa aicinājuma formulējums- balss, kas brīdina, atklāj tikai vienu daimona vēstījuma daļu. Otra dala liek tiekties pēc ideāla. Tāpēc vainas meklēšana mūsdienu stresā, naudas trūkumā, superego prasībās vai nenormālajā, mūžīgajā laika trūkumā aizsedz un it kā mazina nenogurdināmā, necilvēcīgā eņģeļa un viņa nerimtīgo aicinājumu arhetipisko būtību. Katrs no mums reizēm jūt aicinājuma spēku, tomēr visskaidrāk tas izpaužas un vissīkāk ir dokumentēts tieši slavenu cilvēku spilgtajās biogrāfijās.

Bagātība un slava nesniedz mierinājumu; zvaigznes vienmēr šķiet it kā stāvam ārpus sabiedrības, liekas svešas, mūžam viņām kaut ko vajag un vienmēr tās pavada kāda mistiska traģēdija, kurā vainojami vecāki, nodevība mīlestībā, slimības vai uzspiests, nenormāls režīms. Šajā sakarā nosodījumu pelnījis eņģelis, grūtības, kas rodas, pārcilvēcīgajam cenšoties nolaisties līdz cilvēcīgajam. Dažādi netikumi un kaitīgi ieradumi, kas zvaigznes atsvešina un neļauj tām iekļauties sabiedrībā, pašnāvības mēģinājumi un pāragra nāve ir sekas nespējai savienot aicinājumu un ikdienu. Kā lai izdzīvo ar sava aicinājuma pārmērīgajām prasībām šajā labi sabalansētajā ļaužu ieradumu pasaulē?

Lai parādītu lejupaugšanas grūtības, es vēlos salīdzināt divu visplašāk pazīstamo šovbiznesa talantu dzīvesstāstus. Sāksim ar Džūdiju Gārlendu jeb Frānsisu Gammu no Grandrepidsas Minesotas štatā. Viņa nāca pasaulē 1922. gada 10. jūnijā šovbiznesa darboņu ģimenē, kuri ievadīja viņu šajā jomā jau kopš tā brīža, kad viņa sāka staigāt. Gārlendas aicinājums kļuva redzams, kad viņai bija divarpus gadu. Kā Gammu mazulītis viņa uz skatuves pievienojās savām abām lielajām māsām. Kad viņa viena dziedāja «Zvaniņš skan», publika sajūsmināta auroja un izsauca mazo atkal un atkal, uz ko bērns reaģēja, dziedot un skandinot zvaniņu aizvien skaļāk un skaļāk. Tēvam nācās viņu novilkt no skatuves. Tūlītēja atzinība. Tūlītēja piekrišana.

Mazā Gamma jau bija redzējusi Zilo māsiņu - piecu līdz divpadsmit gadu vecu trīs meiteņu - uzstāšanos. «Kad jaunākā māsiņa sāka dziedāt solo, vecāki redzēja, kā Frānsisu pārņem milzīgs jūtu uzplūds. Un tik tiešām. Viņa sēdēja kā sastingusi. Kad priekšnesums beidzās, viņa pagriezās pret tēvu un - es nekad to neizmirsīšu - jautāja: «Vai arī es to varu, tēt?» Gārlendas māsa Virdžī- nija stāsta, ka Frānsisa savā divu gadu veca bērna galvā jau «skaidri zināja, ko grib».

Gārlenda uzskatīja, ka viņas aicinājums «…bija iedzimts. Neviens man nekad nemācīja, kā izturēties uz skatuves - es tikai darīju to, ko tajā brīdī gribēju». Atcerēdamās savu sākotnējo uzstāšanos, dziedot «Zvaniņš skan», viņa salīdzināja aizrautību, ar kādu devās uz skatuvi, ar možumu, ko piešķirtu «deviņpadsmit tūkstoši tablešu, lai vieglāk pamosties». Gammu mazulītē jau mājoja Gārlenda no Holivudas stadiona un Kārnegi koncertzāles.

Viņas pašas piešķirtā nozīme vārdam «iedzimts» neapzīmē burtiski gēnu mantojumu (par to runāsim fi. nodaļā), bet gan drīzāk kaut ko «dabīgu», no dzimšanas iedotu līdzi kā daimonu un tā aicinājumu. Daudzkārt enerģiskāka un uzstājīgāka mamma nebūtu spējīga radīt vienu Džūdiju Gārlendu, tāpat kā tūkstotis prasmīgu tēvu nespētu izveidot kaut vienu Mocartu.

Pārsteidzošo divarpus gadus vecās Grandrepidsas meitenītes Frānsisas Gammas magnētismu es gan drīzāk saistītu ar Džūdijas Gārlendas uz skatuves dīgstošo zīli. Zīli, kas savu zemes dzīves gaitu sākšanai izvēlējās tieši šos apstākļus, šos šovbiznesā nodarbinātos vecākus un māsas.

Taču dzīve Frānsisai Gammai pieprasīja nodevas. Augšana uz leju notika pa ciešanu ceļu, vienlaikus arī pa orbītu pārējo «zvaigžņu» vidū. Slavenības, kuras dziedāja, dejoja un filmējās ar Džūdiju, un tie, kuri par viņu rakstīja, izrādīja lielu cieņu. Pūlī, kas vēroja viņas divarpus stundas garo monoizrādi Kārnegi zālē 1961. gadā, atradās arī Ričards Bērtons, Lenards Bernsteins, Kerols Čenings, Džeisons Robardss, Džūlija Endrjūsa, Spensers Treisijs, Entonijs Pērkinss, Maiks Nikolss, Meress Grifins un citi slaveni cilvēki. Viņas ieraksti pārdoto albumu skaita ziņā pārspēja Elvisa Preslija ierakstus, un dārgais dubultalbums savu vietu «vadošo četrdesmit topā» saglabāja apbrīnojami ilgi - septiņdesmit trīs nedēļas. Džūdijas sasniegumus raksturoja tikai ar īpašības vārdiem vispārākajā pakāpē. «Ievērojamākā māksliniece, kāda jebkad dzīvojusi un droši vien arī jebkad dzīvos» - tā par viņu teica Freds Estērs; «talantīgākā sieviete, kādu es jebkad esmu pazinis» - tā Bings Krosbijs; «lieliskākā no visiem vispusīgajiem māksliniekiem, kuri mums Amerikā jebkad bijuši» - apgalvoja Džīns Kellijs. Elija Kazans, aprakstot izpildījuma mākslas kalngalus, min Karūzo, Kallasu un Garbo, un «Džūdiju Gārlendu viņas dzīves nogalē». «Savā mūžā,» par sevi saka Gārlenda, «es visu esmu darījusi pāri mēram.»

Bet viņai pie kājām rēgojās melna bedre: braucieni ar ātro palīdzību uz slimnīcu, kuņģa skalošana, šantāža, ar stikliem sagriezts kakls, lampu drudzis, skaļas nievas, saujām tablešu, piedzeršanās līdz nemaņai, gadījuma dzimumsakari, limitēta alga, draudi nokļūt uz ielas, drūms izmisums, paralizējošas bailes. Lejupejošā būtības daļa novecoja, apauga ar miesām, sapinās dzīves likstās un lēnām mira.

Trīsdesmito un četrdesmito gadu sabiedrības pagrimuma un demokrātiskā ideālisma laikā, ko raksturoja lielā depresija, jaunais kurss un piedalīšanās karā, Džūdija Gārlenda dzīvoja Holivudā. Viņa iesaistījās tās dzīvē, bet vai viņa auga uz leju? Viņa palīdzēja darbināt Amerikas kara mašīnu, gādājot par Amerikas visiecienītāko un noturīgāko pretdepresijas narkotiku, bez kuras valsts nespēj nedz karot, nedz ražot, nedz baudīt dzīvi - viņa uzturēja mītu par šķīstību, atbalstīja atteikšanās psiholoģiju. Džūdijai nebija jākļūst citādai vai jāatsakās no sava izvēlētā likteņa, lai vāktu līdzekļus karam, jo to viņa darīja, dziedot un rīkojot izklaides pasākumus armijas nometnēs. Džūdijas - šīs «meitenes no mājām» - attēls, piestiprināts pie karavīru lāviņām, mītņu starpsienām un salocīts mirušo karavīru kabatas portfeļos, drīzāk lika viņai palikt «augšā», nevis augt uz leju. Lai arī viņas veidolā projicējās Frānsisas Gammas mazā pilsētiņa un skola, Džūdija Gārlenda neatrada «Dzelteno ķieģeļu ceļu» šajā pasaulē. Dienas gāja, veicot ierakstus, uzņemot tādas filmas, kā «Gaidi mani Sentluisā», cīnoties par līgumiem un palēnām sabrūkot.

Divu filmu uzņemšana deva viņai iespēju augt uz leju, taču reizē parādīja arī šī procesa grūtības. Tās bija «Pulkstenis» un «Nirnbergas prāva». Filmā «Pulkstenis» Džūdija tēloja parastu strādnieku meiteni, kura satiek un apprec karavīru. «Nirnbergas prāvā» viņai bija maza, traģiska loma - nevīžīga 1111 nelaimīga mājsaimniece, kura palīdzējusi kādam ebrejam. Šīs divas filmas pavērsa Gārlendas ceļu lejup no burvīgā bērna un zvaigznes apžilbinošajiem panākumiem, no Dorotijas un mazās Nellijas Kellijas. Taču šo iespēju nebija daudz, un, kad tās radās, Džūdija tām pretojās. Viņas zīle piederēja telpai «virs varavīksnes». Pat pēdējās uzstāšanās reizēs, kad viņa bija lepna vai sašļukusi, nesakarīga vai nobijusies, tieši dziesma bija tā, kas aizrāva publiku, likdama viņai un skatītājiem augt uz augšu.

Kritiķis Kliftons Fedimens spēja ieskatīties pamatvei- dolā un visās tajās iedzimtajās «pārmērībās», kas mājoja Gārlendas sirdī, pamanīt mūžīgo - bezpersonisko, bezķermenisko, nemirstīgo ģēniju.

Kāpēc mēs viņu izsaucam atkal, atkal un atkal, it kā viņa būtu nevis sniegusi tikai lielisku priekšnesumu, bet gan piedāvātu mums pestīšanu.

Klausoties viņas balsī, skatoties viņā, tērptā novalkātās staigules drānās, mēs aizmirsām - un tas ir būtisks kritērijs -, kas viņa ir un kas esam mēs paši. Kā tas notiek ar visiem īstiem klauniem (jo Džūdija Gārlenda ir tikpat meistarīgs klauns kā dziedātāja), viņa nešķita ne sieviete, ne vīrietis, ne jauna, ne veca, ne skaista, ne neglīta. Viņai nepiemita valdzinājums, tikai maģisks spēks. Viņas dziesmas izraisītās vienkāršās, pazīstamās sajūtas bija tik dzidras, ka šķita neredzami lidināmies tumšajā teātrī, it kā būtu atrāvušās no kādas īpašas personības.9

Parasti Gārlendas dzīves traģiskajos notikumos mēdz vainot Holivudu un tās aģentus, studijas un pseidoreali- tāti. Tikai tā varot izskaidrot, ka tāda apdāvināta zvaigzne, kurai «ir viss», var krist «tik zemu».

Es drīzāk katru no šiem kritieniem izskaidrotu kā mēģinājumu nolaisties vai kā neveiksmīgus centienus augt uz leju. It kā pasaule, kuru Džūdija tā arī nekad neaizsniedza, mēģinātu viņu ievilkt sevī ar tās ierastajiem līdzekļiem - seksu un naudu, uzpircējiem un mīlētājiem, brokeriem un līgumiem, precībām un neveiksmēm. Uz leju, uz leju, līdz pat liecināšanai slepkavības prāvā un beidzamajai nāves ainai tualetē naktī no 21. uz 22. jūniju- šajā saules gada apogejā, īsākajā gada naktī.

Kamēr vairākums cilvēku nespēj «kaut ko sasniegt» Gārlendas sasniegumu izpratnē un visu mūžu sapņo kļūt par zvaigznēm vai kaut tikai kādai no tām pieskarties, Gārlendas gadījumā pārsteidz pretējais. Viņa gribēja dzīvot parastu dzīvi kopā ar vīrieti noturīgā laulībā un audzināt bērnus (to viņai bija trīs, bet četrdesmit gadu vecumā viņa sapņaini un skumīgi secināja - vēl vienam bērnam laikam jau esmu par vecu), viņa vēlējās iemantot draugus, ne tikai fanus. Taču Džūdijas dzīvi nenoteica šīs parastās vēlmes, bet gan viņas nepielūdzamais aicinājums, kas tām pretojās.

Parastā mūsdienu dilemma: darbs un mājas, ģimene un karjera Gārlendas gadījumā atgādina arhetipiskā krusta dimensijas, kas atspoguļo viņas aicinājuma nespēju augt uz leju, dzīvē. Vertikālā krusta dimensija stiepās starp elles mokām un debesu brīnumiem, nespēdama noturēties horizontālajā, plakanajā ikdienas dzīves līmenī. Viņas zvaigzne nekad tā īsti nepiedzima. Holivuda darbojās kā aicinājuma pastiprinātāja, pieprasīdama, lai Džūdijas dzīve pilnībā pakļautos viņas ārpasaules prasībām. Šādos gadījumos visi Holivudas spēki ir vienoti. Džūdijas personisko dzīvi tā atstāja viņas pašas ziņā. Bet Frānsisa Gamma nezināja, kā tikt galā ar mājsaimniecību, kā atrast īsto dzīvesbiedru, kā audzināt bērnus, gatavot ēdienu vai veikt kādu citu darbu, kur nepieciešamas rokas. Viņa pat nespēja sev atrast pareizās drēbes, ko vilkt mugurā. Džeimss Meisons - galvenās vīriešu lomas tēlotājs filmā «Zvaigzne ir dzimusi», kurā spēlēja arī Džūdija, viņas bērēs sacīja: «Viņai, kura dāvājusi mums tik daudz un tik bagātīgi, pienācās atlīdzināt, viņai bija nepieciešama uzticība un mīlestība vairāk, nekā jebkurš no mums spēja to dot.» Kāda necilvēciska prasība - necilvēciskas būtnes vajadzība pēc cilvēciskas pasaules.

Par dilemmu, kuru radīja viņas zīle, pati Gārlenda sacīja tā: «Varbūt tas ir tāpēc, ka es radīju noteiktu skaņu, muzikālu skaņu, kura it kā piederēja pasaulei. Taču tā pieder arī man, jo tā nāk no manis.»

Mēs atkal esam atgriezušies pie galvenā principa: veidols, kas mīt sirdī, pieprasa, lai mēs papūlētos sevi kaut kam piesaistīt, atrast kādu «enkuru», vienalga, vai tā būtu drauga lojalitāte, līguma stabilitāte, spēja paļauties uz savu veselību, dienas režīms vai dzīvesvieta. Tāpēc, ja «skaņa it kā pieder pasaulei» un nāk caur tevi kā neredzama dāvana, nekad pasaule nebūs pietiekami liela, lai tā spētu tajā iesakņoties. Kāpēc slavenības «nolaižas tik zemu», kļūstot par pērkamām, plastisko operāciju upuriem, alkoholiķiem, seksuāliem izvirtuļiem, reliģiskiem paranoiķiem? Vai tie nav izmisīgi mēģinājumi dzīvot parastu dzīvi? Katrs simptoms ir kompromiss, apgalvo Freids. Simptoms it kā izpaužas pareizā virzienā, taču tas noved pie greiza iznākuma. Virsotnes meklē dziļumus, tās vēlas piezemēties kaut vai ar pašnāvības, pilnīgi neizdevīgu līgumu vai bankrota palīdzību, vai arī apmaldoties emociju labirintos. Tikai ne ērtu pieze- mēšanos! «Vidusceļš nekad viņai nederēja,» Gārlendas bērēs sacīja viņas meita Laiza Minelli.10

VIENTULĪBA UN IZRAIDIJUMS

Stāsts par Džūdiju Gārlendu atklāj cilvēka vientulību pasaules slavas spožumā. Bet kā ir ar vientulību, kas pavada katra cilvēka dzīvi? Tā.nav raksturīga tikai zvaigznēm milzīgajās Holivudas mājās vai paredzēta veciem cilvēkiem nespējnieku namos. Vientulība ir arī bērnībā. Vientulību bērna sirdī var pastiprināt bailes no tumsas, vecāku sodi vai cietsirdīgi vienaudži. Tomēr tās avots varētu būt katra daimona īpašā vienreizība, arheti- piskā nošķirtība, kuru bērnam ir grūti izteikt un arī mums to formulēt nav daudz vieglāk.

Nomāktības brīži mūs aizved vientulības ūdeņos. Izteikti vientulības viļņi mūs pārņem kā reakcija pēc dzemdībām, laulības šķiršanas, vai pēc tam, kad nomiris cilvēks, ar kuru ilgstoši esam dzīvojuši kopā. Dvēsele ieraujas un sēro vienatnē. Vientulības sajūta mūs piemeklē pat brīnišķīgās dzimšanas dienas svinībās, uzvarās un sasniegumos. Vai tās ir paģiras - kritiens pēc neparasti augsta lidojuma? Liekas, nekas nespēj aizkavēt šos kritienus. Rūpīgi veidotā sakņu sistēma, kas nodrošina mūsu ieaugšanu pasaulē gan plašumā, gan dziļumā - ģimene, draugi, kaimiņi, mūsu mīļie cilvēki, ikdienas pienākumi un gadiem ilga darba rezultāti -, šķiet, neko nenozīmē. Mūsu sajūtas it kā ir bezpersoniskas, kaut kur tālu prom. Trimdā. Nekādu sakaru. Mūs pārņēmis vientulības gars.

Lai palīdzētu tikt galā ar šādiem brīžiem, radītas filozofijas, kas tos izskaidro, un zāles, kas tos slāpē. Filozofija apgalvo, ka no savām saknēm atrautā un nemierīgā mūsdienu pilsētas dzīve un bezpersoniskais darbs ir radījis cilvēkos atsvešinātību, apdraudētību, apjukumu. Mūsu izolāciju ir veicinājusi rūpnieciskā ekonomikas sistēma. Mēs esam kļuvuši tikai par skaitļiem. Mēs dzīvojam nevis sabiedrībā, bet drīzāk patērētāju barā. Vientulība ir simptoms, ka tiekam upurēti. Mēs esam nepareiza dzīves modeļa upuri. Mums nevajadzētu būt vientuļiem. Pārmaini sistēmu - dzīvo kooperatīvā vai komūnā, strādā komandā. Vai veido attiecības pēc principa «saisties un kontaktējies». Satiecies ar cilvēkiem, iesaisties atveseļošanās grupās, dažādos pasākumos. Zvani draugiem. Vai palūdz padomu savam ārstam.

Dziļāk par sociālo psiholoģiju un sociālo palīdzību sniedzas morālās teoloģijas atzinumi. Vientulības iemesls ir grēkā krišana. Cilvēces sākotnējā grēka dēļ mēs esam atšķirti no Ēdenes un no Dieva. Kad jūtamies vientuļi un pazuduši vientulības klajumos, esam noklīdušas avis, kas piemirsušas atpestīšanas taku, aizmirsušas pateicību, ticību un tāpēc arī cerību. Mēs vairs nedzirdam gana saucienus un neklausām viņa sunim, kas ar kodieniem lūko uzturēt mūsu sirdīs vainas apziņu. Mēs esam vientuļi ar nolūku, lai vēl sadzirdētu vājo balstiņu, kuras čuksti pazūd apdullinošajā pūlī. Vēl ļaunāk: vientulība ir pierādījums, ka esam nolādēti par mūsu iznīcīgās miesas grēkiem. Protams, Džūdija Gārlenda bija trūcīga, salauzta, bez mājām un vientuļa. Tā ir samaksa par viņas grēkiem.

Austrumu morālā teoloģija iztēlo vientulības mokas kā šīs dzīves uzdevumu, ko radījusi karmiskā rīcība kādā citā inkarnācijā, vai, kas ir nepieciešams, lai sagatavotos nākamajai dzīvei.

Morālās teoloģijas, vienalga, vai tās nāk no Rietumiem vai Austrumiem, veikli pārvērš vientulības sajūtu vientulības grēkā, saasinot tās ciešanu aspektu. Sakod zobus un ciet. Vai nožēlo.

Citu vērtējumu vientulībai dod eksistenciālisms, kas ciešanas, ko sagādā nošķirtība, pieņem par pamatu savai teorijai par cilvēces pastāvēšanu. Heidegers vai Kāmī, piemēram, nostāda cilvēku «izmestības» statusā. Mēs esam šajā pasaulē vienkārši iemesti. Vācu vārds «metiens» (Wurf) sevī ietver vairākas nozīmes - tas var apzīmēt spēļu kauliņu izmešanu, projekciju vai arī kuces vai sivēnmātes kucēnu, vai sivēnu metienu. Dzīve ir tavs projekts; nekas tev nenorāda uz tā saturu. Tas liek sajust raizes, nedrošību un bailes par savu eksistenci. Viss atkarīgs no tevis, no katra atsevišķi, jo nav nekādas garantijas. Nav ne Dieva, ne Svētā, uz ko likt savas cerības. Tu veido dzīvi, sirds dziļumos nesaskatot tai nekādu jēgu. Varonīgie mēģinājumi pārvērst vientulību indivīda iekšējā spēkā ir ceļš, kuru Džūdijai Gārlendai atrast neizdevās. Viņa bija pārāk atkarīga, pārāk vāja, pārāk bailīga, lai savienotu jēdzienus «solitārs» un «solidārs», kuru piedāvā Kāmī savā atbilstoši nosauktajā darbā «Trimda un karaļvalsts». Gārlendas izmisums pierāda eksistenciālā nihilisma patiesīgumu. Tā to tulko eksistenciālists.

Šie vientulības izpratnes veidi - gan sociālais un terapeitiskais, gan morālais un eksistenciālais - balstās uz diviem pieņēmumiem, kuriem es nevaru piekrist. Pirmkārt, katrs no tiem burtiski saista vientulību ar vienatnību un izeju no sagādātajām ciešanām meklē cilvēka darbībā, piemēram, grēku nožēlošanā, nomierinošās pārrunās, savas dzīves veidošanā, paļaujoties uz paša varonīgajiem pūliņiem. Otrkārt, visas šīs teorijas apgalvo, ka vientulība pašos pamatos ir nepatīkama.

Ja pastāv arhetipiskā vientulība, kura pavada mūs jau no pašiem pirmsākumiem, tad būt dzīvam faktiski nozīmē justies arī vientuļam. Vientulības sajūta rodas un izzūd, un nav saistīta ar to, ko mēs darām. Nav svarīgi, vai tu burtiskā nozīmē esi viens, jo tā var uzvirmot arī draugu vidū, gultā ar mīļāko vai pie mikrofona sajūsmināta pūļa priekšā. Kad vientulības sajūtu apskata no arhetipiskā viedokļa, izrādās, ka vientulība ir nepieciešama; tā vairs nav grēka, baiļu vai ļaunuma mājoklis. Mēs varam akceptēt šīs sajūtas dīvaino autonomiju un pārtraukt identificēt vientulību ar norobežošanos no cilvēkiem. Un vientulība, ja to apskata, balstoties uz tās arhetipisko izpratni, lielākoties nav nemaz tik nepatīkama.

Kad mēs ielūkojamies, vai drīzāk - iejūtamies vientulībā, atklājam, ka to veido vairāki komponenti: nostal- gija, skumjas, klusums un ilgas pēc «kaut kā cita» ne šeit un ne tagad. Lai šos elementus izprastu, mums drīzāk jāpievēršas tiem, nekā jāmeklē līdzekļi, kā nokļūt burtiskā vienatnībā. Izmisums kļūst mokošāks, kad sākam meklēt no tā izeju.

Šī nostalģija, skumjas, klusums un ilgas izpaudās Džūdijas Gārlendas dziesmās, balsī, mūzikā, ķermeņa valodā, sejā un acīs. Nav brīnums, ka viņas izpildījums skāra sabiedrības sirdi dziļāk nekā daudzi citi. Nostalģija, skumjas, klusums un neizprotamas ilgas slēpjas daudzu tautu un kultūru reliģiskās un romantiskās dzejas pamatā. Šīs izjūtas atgādina zīlei par tās izcelsmi. Stīvena Spīlberga filmā zīle kā citplanētietis šķiet nostalģiska, skumja, klusa un ilgu pilna pēc tā, ko varētu saukt par «mājām». Vientulība raksturo trimdas izjūtas; dvēsele nav spējusi pilnībā izaugt uz leju un vēlas atgriezties. Uz kurieni? Mēs to nezinām, jo, kā vēstī mīti un kosmoloģija, šī vieta no atmiņas ir izgaisusi. Bet neizprotamās ilgas un skumjas liecina par trimdu, ko dvēsele nespēj izjust citādi kā vientulību. Vienīgais, ko tā spēj izšķirt, ir ilgas un skumjas. Un sajūta, ka tu vēlies kaut ko, kas pastāv ārpus tavām personiskajām vajadzībām.

Tāpēc, atgriežoties pie Džūdijas Gārlendas, mēs varam sākt aptvert, kāpēc pat tad, kad viņa tikko spēja atcerēties vārdus un izdziedāt pareizās skaņas, pūlis vēlējās dzirdēt lirisko «Kaut kur, virs varavīksnes» vai dziesmas pēdējo ilgu pilno jautājumu: «Kāpēc es nevaru?» Un tāpat mēs sākam saprast, kā Gārlenda spēja noturēt savus fanus un profesionālos apbrīnotājus par spīti apkaunojošiem izlēcieniem un neciešamām piedzērušās, sazāļotās un paklīdušās Frānsisas Gammas kaprīzēm. Katram savam klausītājam viņa lika apzināties to, pēc kā viņš dziļi sevī arī ilgojās, - atmodināto veidolu trimdinieka sirdī un tās tiekšanos pēc šajā pasaulē neatrodamā.

Atgriežoties pie Gārlendas pēdējā dzīves posma, mēs redzam, ka tas daudzējādā ziņā līdzinājās trimdai. Viņa dzīvoja kā ceļinieks, klaidonis vai svētceļnieks, kā diasporas loceklis, kā sūfistu dzejnieks - ubags - vai kā piedzēries dzenbudistu mūks. Daimona mājas nav uz zemes; viņš atrodas nenoteiktā stāvoklī; miesas iznīcī- gums ir pamata nosacījums dvēseles dzīvei uz zemes; un vai mēs katrs nomirstot neatstājam nesamaksātus parādus? ja atmet socioloģiju un psihoanalīzi, tad ieraugam Gārlendu to nedaudzo vidū, kuri nekad tā arī nav spējuši izaugt līdz zemei, jo viņas zilē bija ierakstīts ne tikai tas, ka viņai jādzied un jādejo teātra prožektoru gaismā, jābūt brīnumbērnam un kā baltsejainam klaunam jāliecina par citpasaules klātbūtni, bet arī tas, ka viņai jādzīvo trimdā un jānes sevī ar to saistītās ilgas.

OTRĀ ZVAIGZNE - DŽOZEFĪNA BEIKERE

Cita tikpat apbrīnojama sieviete, kuras virzība uz leju pa Kabalas koku notika savādāk, bija dzimusi Sentluisas Prostitūtu hospitālī 1906. gadā, arī jūnijā. Pēc šīs pazemojošās nākšanas pasaulē viņai vispirms bija jāpaceļas līdz zvaigznēm, un tikai tad viņa sāka savu ievērojamo lejupceļu. Tāpat kā Frānsisa Gamma nesa sevī Džūdijas Gārlendas ģēniju, Freda Dž. Makdonalda (jeb Tampī, kā viņu sauca bērnībā) iemiesoja Džozefīnu Beikeri.

Arī viņa bija valdzinoša un ekstravaganta sieviete. Džozefīna Beikere 1925. gada oktobrī gandrīz kaila, tērpusies tikai dažās putnu spalvās, ielauzās pasaulē - Parīzē Elizejas teātrī [Champs-EIysees - «Elizejas lauki» ir pasakaina vieta Parīzē). Viņas dejojošā auguma kairinošās kustības «izraisīja erekciju visai Parīzei». Toreiz viņai bija deviņpadsmit gadu.

Kopš trīspadsmit gadu vecuma viņa jau bija precējusies. Pirmais vīrs, tēraudlējējs, pelnīja naudu, bet Džozefīna katru viņa atnesto peniju iztērēja kleitām. Panākumi Parīzē ienesa naudu, un viņas «kleitas» kļuva iespaidīgākas. Nu bija suņi, ar kuriem kopā viņa ceļoja, pērtiķītis uz pleca un divriči, kurus vilka strausi. Viņai patika automašīnas, lai gan viņa neprata braukt. Starp tām, kas viņai piederēja, bija retais un dārgais Bugatti. 1928. gada janvārī, kad viņa ar savu menedžeri devās no Parīzes uz Vīni, bez «liekēžiem», mīļākajiem un radiniekiem, viņai līdzi bija sekretāre, šoferis, kalpone, mašīnrakstītāja, divi suņi, 196 pāri kurpju, izmeklētas kleitas un kažokādas, 64 kilogrami sejas pūdera un 30 000 reklāmas fotogrāfiju faniem.

Ķermenis, kurā savu lejupceļu veica viņas dvēsele, bija viens, bet sākotnējie tās esības apstākļi - pavisam kas cits. Bērnībā nolīgta darbam pie saimnieces, viņa iepazina badošanos, blaktis, nakšņošanu uz grīdas blakus sunim, dalot ar to gan pārtiku, gan blusas. Sieviete, pie kuras viņa strādāja, meiteni sita un lika strādāt kailai, jo drēbes bija pārāk dārgas. Vēl kā bērns viņa tika ieķīlāta, lai strādātu kādā citā mājā, kur viņai nācās gulēt ar vecu, sirmu vīrieti. Tas, ka viņa bija tikusi tik tālu, jau bija sasniegums, jo Sentluisas veselības nodaļas oficiālie dokumenti liecina, ka pilsētā trīs no pieciem bērniem mira, nesasnieguši trīs gadu vecumu.

Jau toreiz Džozefīna dejoja. Pagrabā viņa bija iekārtojusi nelielu skatuvīti un solu vietā nolikusi kastes. Meitene iekaustīja apkārtējos bērnus, lai tie sēdētu klusu un skatītos, kā viņa uzstājas. Katru brīvu brītiņu viņa vēroja priekšnesumus vietējos klubos un zālēs vai uzturējās šajās izrādēs nodarbināto cilvēku tuvumā.

Reiz viņa uz kādām bērēm atnesa čūsku. Zārks vēl nebija aizvērts. Čūska izbēga, un sērotāju vidū izcēlās panika, zārks apgāzās, līķis izvēlās, un sadusmotie cilvēki čūsku sita, kamēr tā nobeidzās. Tampī - bet varbūt tā jau bija Džozefīna, dzīvnieku aizstāve? - kliedza: «Jūs esat nogalinājuši manu draugu!» Tas nav nekas neparasts, ka bērns sajūt dzīvnieka dvēseli. Taču mums jāatceras, ka čūska, šķiet, ir vissenākā un vispopulārākā ģēnija dvēseles nesēja, sargājošais tēls, pats «ģēnijs». Vai tiešām Džozefīna jau bija sadraudzējusies ar savu zīli?

Visbeidzot vel kads kuriozs atgadījums no Džozefīnas dzīves.

Stokholmā viņa sniedza priekšnesumu karalim. «Bet, ja jūs jautātu, kāds viņš.izskatījās, es nevarētu jums to pastāstīt, jo, kad dejoju, — es dejoju un neskatos ne uz vienu, pat uz karali ne…»

Šo uzstāšanos noskatījās arī divdesmit astoņus gadus vecais kroņprincis Gustavs Ādolfs. Kroņprincis uzaicināja Džozefīnu uz pili un pa slepenām durvīm ieveda viņu istabā, kur stāvēja dārgām zvērādām noklāta gulta ar baldahīnu. Viņa kaila tajā nogūlās, un princis atsauca kalpotāju, kas ieradās, nesdams sudraba paplāti ar milzīgu dārgakmeņu kaudzi. Princis tos citu pēc cita novietoja uz Džozefīnas auguma, līdz viņa visa bija noklāta ar dimantiem, smaragdiem, rubīniem. Tagad šis stāsts jau ir kļuvis par daļu no šīs zemes folkloras.

Daudzas iezīmes abu zvaigžņu - Džozefīnas Beikeres un Džūdijas Gārlendas - dzīvē bija līdzīgas: milzīga publikas atzinība un slavas noriets, fascinējošs sniegums, nepieciešamība nepārtraukti «kādu mīlēt», nesaskaņas ar vīriešiem - mīļākajiem, partneriem un izmantotājiem (kāds jauns vīrietis Džozefīnas acu priekšā nošāvās pie viņas kājām); nauda, kas burtiski iztek caur pirkstiem, šovbiznesa virpulis un tā reklāmu kampaņu ietekme uz personīgajiem ieradumiem un veselību, nabadzīga izcelšanās, elementāras izglītības trūkums, mazvērtības kompleksi par fiziskām nepilnībām (Gārlenda uztraucās par svaru un figūru, Beikere - par matiem), sekss.

Džozefīnas Beikeres sniegums bija būtiski atkarīgs no seksuālajām attiecībām. Viņa nodarbojās ar seksu gan aizkulisēs, gan tieši pirms uznāciena - ar katru deju partneri, arī ar homoseksuālistiem, ar naudīgiem cilvēkiem, ja tie labi samaksāja, ar slavenībām, ar katru, kurš vēlējās to darīt. Reiz viņa savā aktrises istabā pavedinoši gulēja uz grīdas un teica kādam vienaldzīgam deju partnerim: «Paskaties uz manu augumu, visa pasaule to mīl, kāpēc tu esi tik iedomīgs?»

Rakstnieks Žoržs Simenons, detektīva Megrē radītājs un viens no Beikeres neskaitāmajiem mīļākajiem, kamēr viņa pati bija viena no rakstnieka mille et trois, aprakstīja viņas ķermeņa noslēpumu - sevišķo croupe. Franču valodā croupe nozīmē zirga pakaļpusi, krustus. Džozefīnas croupe, kā Simenons vēstī saviem lasītājiem, ir seksīgākā visā pasaulē… Kāpēc? «Apžēliņ, tas taču skaidrs, šai croupe ir humora izjūta.»

Ari Gārlendas biogrāfi norāda uz viņas nepārvaramo erotismu. Bet galvenā līdzība slēpjas abu sieviešu spējā apburt, atklāt to transcendentālo cilvēka dvēseles būtību, kas uzrunā katru dvēseli publikā. It kā viņas spētu padižoties ar savu daimonu, padarīt to redzamu un dzirdamu. Gārlendas daimons mita «Virs varavīksnes», Beikerei tas bija La Danse dc sauvage.

Taču šeit paralēles šķiras. Džozefīna Beikere aug uz leju. So tendenci nav jāmēģina pamatot ar viņas zemiskajām izdarībām, ar viņas bezpajumtniec.es bērnību sabiedrības apakšslāņos, ar viņas karjeras norietu vai ar vienkāršotiem izskaidrojumiem - tā kā viņa bija melnādainā, arī viņas ceļam vajadzēja iet lejup. Viņa netika nogāzta no slavas augstumiem, viņa arī pati nepagrima; Džozefīna Beikere auga uz leju.

Soli pa solim viņa ienāca politiskajā un sociālajā pasaulē. 1939. gadā sākās karš. Džozefinai bija trīsdesmit divi gadi. Viņa vēlējās visus savus spēkus veltīt Francijai, kuru bija pieņēmusi par savu dzimteni. Tāpēc franču pagrīdes labā viņa riskēja ar dzīvību, pāri Francijas un Spānijas robežām uz Portugāli slepus pārvedot informāciju, kas bija paslēpta mūzikas partitūrās. Tā kā Beikere bija melnādainā, viņu izmeta no teātra un viņai draudēja izsūtīšana vai pat nāvessods. Marokā, kur viņu karaliski uzturēja kādas valdošās ģimenes radinieki, viņa nodarbojās ar ebreju glābšanu no tvarstīšanas. Kādu laiku

Džozefīna nēsāja dzeltenu Dāvida zvaigzni. Kāda milzīga atšķirība no kaildejotājas rozā pāva spalvām! Aukstajā ziemā pēc Parīzes atbrīvošanas viņa savāca simtiem mārciņu gaļas, maisiem dārzeņu un ogļu, lai palīdzētu nabadzīgajiem. Beikeri apbalvoja ar- Goda Leģiona ordeni (Lcgion d'Honneur) un Kara Krustu [Croix de Gueire), viņu apsveica Šarls de Golls.

Nākamais solis bija Džozefīnas atgriešanās Amerikā, kur viņa sāka iejusties savu bērnu dienu Sentluisas apstākļos. Beikere kļuva par vienu no pirmajām cilvēktiesību kustības dalībniecēm un cīnījās par to, lai melnādainajiem būtu tiesības veikt skatuves strādnieku darbu; viņa iesaistījās 1963. gada marta notikumos Vašingtonā un apciemoja melnādainos Ņūdžersijas cietumā. Par centieniem integrācijas labā viņu uzteica Mārtiņš Luters Kings, juniors, un Ralfs Bančs. Džozefīna apmeklēja arī Fidelu Kastro Kubā. Federālais izlūkošanas birojs sekoja Beikeres sabiedriskajām aktivitātēm, tika sākta viņas lieta, kurā sakrājās aptuveni tūkstoš lappušu.

Beikeres pēdējais solis bija rūpes par vienpadsmit adoptētiem dažādu tautību un atšķirīgas ādas krāsas bērniem, centieni tos saturēt kopā, paēdināt, dot pajumti un izglītību. Džozefīna ceļoja un koncertēja, lūgdama līdzekļus, lai varētu uzturēt lauku īpašumu, kas šiem bērniem bija mājas un kam viņa bija atdevusi savu pēdējo naudu. Dažreiz no naudas trūkuma Džozefīnu paglāba Greisa Kellija, citreiz Bridžita Bardo, taču visbeidzot viņai tika atņemtas tiesības izpirkt ķīlu zīmi un viņu izsvieda uz ielas, lietū. Satriekta, novecojusi, bez pajumtes viņa Parīzē dažas dienas pirms nāves sniedza savu pēdējo izrādi, kuru publika uzņēma ar vētrainām gavilēm. Džozefīna nomira Salpetrjēras hospitālī 1975. gada 12. aprīlī. Džozefīnas nāve it kā atgrieza viņu dzīves sākuma apstākļos Sentluisas Prostitūtu hospitālī, jo arī Salpetrjēras hospitālis bija būvēts izstumtām sievietēm, prostitūtām, sifilītiķiem, nabagiem un kriminālistiem.

Lēkts un riets. Tas ir viens no dzīves arhetipiskajiein modeļiem un viena no tās senākajām kosmiskajām mācībām. Bet pats interesantākais - kā notiek šis riets, kādā veidā noris lejupeja. Džūdijas Gārlendas noriets bija varonīga un skumja nolaišanās sabrukumā. Viņa centās atgriezties, atkal un atkal mēģināja nokļūt augstāko zvaigžņu sabiedrībā. Tā bija cīņa, kas likteņa ironijas pēc beidzās ar viņas nožēlojamo nāvi Londonas dzīvokļa tualetē. Trīsdesmit minūšu garās ovācijas, ko Džozefīna Beikere saņēma Parīzē sava mūža pēdējā nedēļā («cilvēki nevēlējās pamest teātri»), bija veltītas gan daimonam viņas ķermenī, gan viņas garajam un pakāpeniskajam ceļam lejup, šajā pasaulē ar tās «sociālajiem ļaunumiem» - fašismu, rasismu, bērnu pamešanu un pārējām netaisnībām."

Platona mīts par augšanu uz leju, ar kuru mēs iesākām šo nodaļu, stāsta, ka dvēsele nolaižas, izmantojot četrus ceļus - caur ķermeni, caur vecākiem, vietu un apstākļiem. Šie četri veidi var kalpot kā instrukcija mūsu līdzpaņemtā veidola pilnveidošanai. Vispirms ķermenis: augšana uz leju nozīmē saliekšanos plecos 110 zemes smaguma, un tas vecumā izpaužas vairāk (Beikere stāstīja cilvēkiem, ka viņai esot sešdesmit četri gadi, kaut arī bija tikai pāri piecdesmit, viņa nēsāja vecas drēbes un vairs neslēpa savu pliko galvvidu). Otrkārt, atziņa, ka esi piederīgs saviem ļaudīm un ģimenes kokam, kuram ir arī kropli un bojāti zari. Treškārt, apmešanās vieta, kas piemērota tavai dvēselei un kas tevi saista ar pienākumu un savām tradīcijām. Un, visbeidzot, tā visa atdošana atpakaļ pasaulei, ko apstākļi tev ir dāvājuši, turklāt ar tādu žestu, kas apliecina, ka tu pilnībā esi tās daļa.

3. NODAĻA

Maldīgais uzskats par vecākiem

ja ir kāda fantastiska iedoma, kas sagrābusi mūsu civilizāciju ciešā tvērienā, tad tas ir uzskats, ka mēs esam savu vecāku bērni un ka likteņa galvenais ierocis ir mūsu tēva un mātes izturēšanās. Tāpat kā viņu hromosomas, ari viņu kļūdas un attieksme nosaka mūsu dzīvi. Viņu abu zemapziņas psihe - apspiestās dusmas, nepiepildītās ilgas, nakts sapņi - veido mūsu dvēseles pamatu, mēs nekad nevaram tos līdz galam izvērtēt, un no šīs nolemtības atbrīvoties nav mūsu spēkos. Indivīda dvēsele joprojām tiek uzskatīta par ģimenes koka bioloģisko atvasi. Psiholoģiski mēs izaugam no vecāku būtības tieši tāpat, kā mūsu miesa izaug no viņējās.

Kaut arī stingrie vecāku un audzināšanas definējumi juridisko likumu, demogrāfijas un bioķīmijas ietekmē ir nedaudz sašķobījušies, morāles veidotāju un psihoterapeitu uzskati par ģimenes lomu ir kļuvuši daudz stingrāki nekā jebkad agrāk. Apzīmējums «ģimenes vērtības», ar kuru ir saistītas arī tādas populāras frāzes kā «slikta māte», «tēva trūkums ģimenē», pamazām ir izveidojis «ģimenes sistēmas terapiju», kas kļuvusi par vienīgo vissvarīgāko ideju sistēmu par neiekļaušanos sabiedrībā un garīgās veselības aprūpi.

Tomēr visu laiku kāds mazs gariņš čukst kaut ko pavisam citu: «Tu esi citādāks, tu neesi līdzīgs nevienam no šīs ģimenes, tu patiesībā tajā nemaz neiederies.» Sirdī mājo klusa neticība, kas ģimeni sauc par izdomājumu un maldiem.

Pat bioloģiskais modelis slēpj sevi mulsinošas neskaidrības. Daudz vieglāk izskaidrot un īstenot pret- apaugļošanos, nekā augļa ieņemšanu. Kas notiek šajā blīvajā un pilnīgi neskartajā olšūnā, kura 110 daudziem miljoniem ļauj sevī ieiet tikai noteiktam mikroskopiskam spermatozoīdam? Vai varbūt šo jautājumu pareizāk būtu uzdot spermai? Vai kāds no jūsu brālības ir gribošāks, uzbāzīgāks un simpātiskāks? Vai arī tā ir tikai nejauša «laime» - un kas tad vispār ir laime? Mēs zinām par DNS un to savienojumu rezultātiem, taču neatrisināta palikusi mistērija, kurai Darvins veltīja visu savu mūžu,- selekcijas mistērija.

Zīles teorija piedāvā vienkāršu risinājumu. Tā apgalvo: gan olšūnu, gan spermu ir izvēlējies tavs daimons, tāpat viņš izvēlas arī to nesējus - «vecākus». Viņu savienošanās notiek tāpēc, ka tas nepieciešams tev, un nevis otrādi. Vai tā nav izskaidrojama šķietami neiespējama savienība starp savstarpēji naidīgiem, tāpat arī sabiedriskā stāvokļa vai rakstura ziņā pilnīgi atšķirīgiem cilvēkiem, neplānota grūtniecība un pēkšņa šķiršanās, kas skar tik daudzus vacākus un ir sevišķi raksturīga parādība ievērojamu cilvēku ģimenēs? Pāris sanāk kopā ne jau sevis dēļ, bet tādēļ, lai radītu šo unikālo personību, kurai piešķirta īpaša zīle, un beigās izrādās, tas esi tu pats.

Ņemsim, piemēram, diženā, runīgā un romantiskā Dūmakaino kalnu novada rakstnieka Tomasa Vulfa dzīvi. Viņš ir dzimis 1900. gada 3. oktobrī. Vulfa vecāki, kā stāsta viņa biogrāfs Endrū Tērnbals, bija vienojušies «gluži vai leģendārā nesaderībā. Divus temperamenta ziņā nesaderīgākus cilvēkus grūti nāktos iedomāties».1 Tēvs bija «devīgs, jūtīgs un vaļsirdīgs», bet māte - «cieta, skopa un apvaldīta».

Kas gan viņus saveda kopā? Kādus sešpadsmit gadus pirms Tomasa Vulfa ierašanās šajā pasaulē viņa māte, divdesmit četrus gadus veca lauku skolotāja Džūlija Vestola, iegāja veikalā, kas piederēja akmeņkalim, kapa pieminekļu veidotājam V. O. Vulfam, kurš reiz jau bija precējies un izšķīries un kura otrā sieva bija mirusi. Džūlija iegriezās, lai pārdotu grāmatas (tā viņa mēdza nopelnīt kādu papildu peniju).

Ieskatījies grāmatā, kuru viņa piedāvāja, V. O. Vulfs uz to parakstījās. Tad viņš jautāja, vai viņa mēdzot lasīt romānus.

«Nu, es lasu gandrīz jebko,» viņa atbildēja, «varbūt tomēr Bībeli ne tik daudz, cik vajadzētu.»

V. O. Vulfs sacīja, ka viņam esot daži jauki mīlestības romāni, un tovakar viņš Džūlijai nosūtīja Augustas Džeinas Evansas sacerējumu «Svētais Elms». Dažas dienas vēlāk, kad Džūlija iegriezās, lai pārdotu kādu citu grāmatu, akmeņkalis pierunāja viņu palikt uz pusdienām, pēc tam viņš ieveda Džūliju viesistabā un parādīja ar stereoskopu Pilsoņu kara ainas. Vulfs paņēma Džūliju aiz rokas un teica, ka jau ilgi esot viņu vērojis ejam gar veikalu, un bildināja.

Džūlija iebilda, ieminēdamās, ka viņi viens otru gandrīz nepazīstot. Tomēr Vulfs bija neatlaidīgs, un viņa beidzot sacīja, ka uz labu laimi atvēršot grāmatu, kuru gribēja pārdot, 1111 meklēšot atbildi vidējā rindkopā pa labi. «Tas no manas puses bija nedaudz vieglprātīgi,» daudzus gadus pēc tam Džūlija atcerējās, taču toreiz, atverot grāmatu, viņai acīs iekrita kāzu apraksts un vārdi «līdz nāve mūs šķirs». «Jā, trāpīts!» sauca Vulfs. «Tieši tas, kas mums vajadzīgs! Mēs pie tā pieturēsimies!» Kāzas notika janvārī, trīs mēnešus pēc viņa negaidītā bildinājuma.

Šīm pēkšņajām, nevienādajām laulībām var būt daudz izskaidrojumu: pretēji raksturi pievelkas, jaunība un vecums, vienkārša ekonomiska nepieciešamība (viņa vēlējās materiālu nodrošinājumu; viņam bija vajadzīga saimniece), sadomazohisma tieksmes, vecāku dramatisko attiecību pārnešana uz savu dzīvi, sabiedrības spiediens uz vientuļajiem… Bet vai tas jūs pārliecina?

Kāpēc vismaz nepasapņot, ka viņus kopā «savedusi grāmata»? Džūlija vērsās pie Vulfa, piedāvājot grāmatu, viņš turpināja pazīšanos, arī nosūtot grāmatu, un tālākā dzīve tika izlemta, arī atšķirot grāmatu, un viņi radīja savas «grāmatu draugu apvienības» augli - Tomasu Vulfu, kurš, būdams pieaudzis, rakstīja grāmatas. Kad Tomasam bija divi gadi, vecāku «viesību nagla» bija rādīt ciemiņiem, kā Tomass lasa priekšā. Džūlija uzskatīja, ka kaut kādā nepamanāmā veidā ir radījusi dēlā literāras spējas, jo grūtniecības laikā pēcpusdienās mēdza gultā lasīt.

Runājot par Vulfa sešiem brāļiem 1111 māsām, jāpiebilst, ka viņiem bija citas zīles, kuras šos vecākus izvēlējās citu īpašību dēļ. Un atkal — tieši neparastajā zīle atklājas visspilgtāk.

Tā nu Tomass Vulfs tika aicināts tieši uz šo māju Ešvilā, Ziemeļkarolīnā, bet viņa vecāki bija savesti kopā, lai šo saimniecību iekārtotu un Tomass varētu te darīt to, kas viņam lemts. Kā gan Tomass būtu varējis izaugt spējīgs, ja nebūtu «pazinis» savus vecākus, pirms vecāki iepazina viņu. Kāda eņģeļa pirksts atvēra lappusi, kur bija teikts, ka Džūlijai un V. O. Vulfam jākļūst par Tomasa vecākiem, pat pirms viņi savu bērnu bija iecerējuši.

MĀTES

Džūlija Vulfa ticēja savai noteicošajai ietekmei uz dēlu Tomu. Un es negatavojos apstrīdēt mātes rakstura, lai kāds tas būtu, ietekmi uz viņas normāli dzimušo bērnu. Viņas klātbūtne ir tik neapšaubāma, ka tam nav vajadzīgi ne argumenti, ne apstiprinoši pierādījumi. Tāpēc šajā diskusijā to var neapspriest. Kā teicis matemātiķis G. H. Ilārdijs: «Nopietnam cilvēkam nevajadzētu tērēt laiku, pierādot vairākuma viedokli.» Tāpēc māte paliks

I'onā, kur viņa patiesībā atrodas visu mūžu kā kluss varens centrālais skatuves tēls - elks, kura pakājē norisinās šajā grāmatā aprakstītās biogrāfijas.

Saistībā ar šī elka spēku un dievinošo pielūgsmi, ko tas izraisa, atgādināšu kādu bieži dzirdētu stāstu.

Vienolas dvīņi, kuriem tagad ir jau trīsdesmit gadu, pēc: dzemdībām tika atšķirti un uzauga katrs savā zemē pie dažādiem audžuvecākiem. Abi savā dzīvē bija ļoti kārtīgi - gandrīz patoloģiski kārtīgi. Viņu drēbes bija pedantiski tīras, uz satikšanos viņi ieradās precīzi norunātajā laikā, rokas mazgājot, regulāri berza, līdz tās kļuva maigi sārtas. Kad vienam no viņiem jautāja, kāpēc viņš jūt vajadzību būt tik tīram, viņa atbilde bija vienkārša: «Tas man ir no mātes. Kad es augu, viņa vienmēr uzturēja māju ideālā kārtībā. Viņa uzstāja, lai katra pat vissīkākā lietiņa tiktu nolikta savā vietā, pulksteņi - un mums to bija dučiem- tika uzgriezti tā, lai visi zvanītu reizē. Redziet, viņa šo kārtību pieprasīja. Un es to apguvu. Kas cits man atlika?»

Šī vīrieša dvīnis, tāds pats perfekcionists attiecībā uz ūdeni un ziepēm, paskaidroja savu rīcību šādi: «Iemesls ir gluži vienkāršs, tas viss radās kā atbildes reakcija uz mātes nevīžību.»2

Kā lai mēs vērtējam šī stāsta trīs galvenos komponentus - perfekcionismu, teoriju par darbību un pretdarbību un mītu par Māti? Iedzimtības ģenētikas atbalstītāji varētu apgalvot, ka šis stāsts ir lielisks iedzimtības dominējošās lomas pierādījums. Tie, kas piekrīt teorijai par bērnības vides svarīgo ietekmi, varētu teikt, ka abi šie vīrieši tik tiešām reaģēja uz savu māti, taču atšķirīgi - viens tai pielāgojās, otrs nostājās opozīcijā -, un ka mātēm tiešām bija izšķiroša nozīme viņu pārmērīgajā tieksmē uz tīrību.

Man šis stāsts, ietverot sevī gan teoriju, gan faktus, noder par mīta ilustrāciju. Tāpēc pievērsīsim uzmanību, ka identiskajiem dvīņiem bez perfekcionisma kopīgs ir arī vienotais viedoklis par šīs īpašības rašanos - apgalvojums, ka tam pamatā ir Māte. Mūsu kultūrā mīts par Māti saistās ar cieņu un pārliecību, ko radījuši pastāvošie uzskati; mēs esam nācija, kurā māte tiek ļoti mīlēta. To pierāda tas, ka mēs atbalstām teoriju par Māti.

Ja tik dedzīgi esam gatavi pieņemt mītu par Māti, kāpēc lai mēs nepieņemtu arī šajā grāmatā piedāvāto mītu, kuru radījis Platons? Nevar būt, ka pretošanos zīles teorijai izraisa mūsu aizdomīgā attieksme pret mītiem -mēs taču tik vientiesīgi noticam mītam par Māti. Es domāju, ka negribam ticēt mītam par daimonu tāpēc, ka šis mīts ir pilnīgi godīgs, jo netiek pasniegts kā empīrisks fakts. Tas sevi pasludina par mītu. Turklāt aicina mūs atzīt savu individualitāti kā tiesības, kas mums dotas līdz ar piedzimšanu, un neizmantot māti kā attaisnojumu, mierinājumu vai arhetipisku balstu.

Pazūdot nukleārajai «māte-bērns» audzināšanai, mīts, piekļāvies pie arhetipiskās krūts, tomēr saglabājas. Mēs joprojām ticam Mammai, kaut gan sabiedrībā ir notikušas ievērojamas pārmaiņas - izveidojušies bērnudārzi, paplašinājies ģimenes jēdziens, tēvi maina bērniem autiņus, pa ielām klīst bez pajumtes palikuši bērni, kas rūpējas par saviem mazākajiem brāļiem un māsām, nereti sastopamas mātes - padsmitnieces, kurām jau ir divi trīs bērni, un četrdesmit piecus gadus vecas sievietes, kurām piedzimis tikai pirmais. Viss mainās - gan demogrāfija, ekonomika un oficiālie priekšstati par vecākiem, gan koncepcija, adopcija, zāles, diagnozes un rokasgrāmatas.

Tomēr mīts par Māti kā noteicošo paliek nemainīgs. Jo katrā dzemdētājā un bērnu aprūpētājā slēpjas universālā Lielā Māte, centīgi balstīdama vispārpieņemto uzskatu sistēmu, ko es dēvēju par maldīgu un kas sasaista mūs ar māti. Viņa ir līdzīga katrai mātei un var būt gan vienlīdz laba, gan slikta. Lai kāda viņa būtu - despotiska, gādīga, nosodoša, iznīcinoša, devīga, uzmācīga, histēriska, īgna, lojāla vai bezrūpīga - arī viņai ir savs daimons, taču viņas liktenis nav tavējais.

Tomēr biogrāfijās mātes tēma ir iemīļota. Tā vēstī gan par apbrīnojamām, gan ļaunprātīgām mātēm, kas darbojas kā likteņa ieroči ievērojamu cilvēku dzīvē. Kouls Porters, kurš nesa arī savas mātes vārdu - Keita Kouls Porters, glabāja sevī «viņas mūža sapni - kļūt par profesionālu mūziķi».3 Viņa gādāja, lai mazais astoņus gadus vecais zēns varētu uzstāties un desmit gadu vecumā ar vilcienu braukāt trīsdesmit jūdzes uz mūzikas stundām. Frenka Loida Raita māte skaidri zināja, ka viņas dēlam jākļūst par arhitektu, un, kā stāsta biogrāfi, ievirzīja viņu šajā profesijā, karinot bērnistabā dažādu ēku attēlus. Savukārt Džeimss Berijs sāka sacerēt stāstus ar nolūku iepriecināt nomākto māti. Vēlāk viņš radīja tādu fantastisku sacerējumu kā «Pīters Pens».

Pablo Kasalsu, vienu no Katalonijas ciema trūcīgas ģimenes vienpadsmit bērniem, māte veda uz mūzikas nodarbībām kādas četrdesmit jūdzes attālajā Barselonā «…un līdz pat laikam, kad Pablo apritēja divdesmit divi gadi, mātes nelokāmā apņēmība attīstīt dēla talntu un padarīt viņu slavenu mājā radīja nesaskaņas, nomāktību un nabadzību».'

Kādu dienu atomieroču militārā fiziķa Edvarda Telera māte grūtniecības stāvcfklī pastaigājās pa parku. Viņas pavadonis jautāja, kāpēc viņa palēninājusi gaitu un vēro ainavu. Telera māte atbildēja: «Man ir sajūta, ka šoreiz tas būs zēns, un esmu pārliecināta, ka viņš būs slavens. Tāpēc es nolūkoju labāko vietu, kur celt viņam pieminekli.»5 Mūsu ikdienas psiholoģija apgalvo, ka Teleru uz slavas kalngaliem bīdījusi viņa māte. Bet kāpēc gan neiedomāties, ka Ilona Telere intuitīvi sajuta daimonu, kas mājo viņas vēl nedzimušajā bērnā?

Filozofs - skolotājs Krišnamurti zaudēja māti, kad bija vēl mazs zēns, bet «es bieži māti pēc viņas nāves redzēju; atceros, ka reiz sekoju viņas veidolam augšup pa kāpnēm… redzēju neskaidras viņas tērpa aprises un daļu sejas. Tas notika gandrīz vienmēr, kad devos ārpus mājas.»6

Krišnamurti mātes vīzijas skaidri rāda, kā mātes atmiņu tēls apvienojas ar viņas patieso būtību un garu, viņas daimonu, kas bieži saplūst vai darbojas kopā ar bērna daimonu, pat tad, kad bērns ir izaudzis un kļuvis slavens. Reti kura māte spēj saskatīt sava bērna būtības sēklu, sekmēt tās uzdīgšanu un nejaukt to ar savām personiskajām vēlmēm.

Venu Klaibernu, klavierspēles meistaru, mūzikā ievadīja māte. Viņa skaidri norāda atšķirību starp dvēseles skološanu un bērna audzināšanu: «Kad pamanīju Vena neparasto talantu, mūsu attiecības mūzikas stundās sāka vairāk līdzināties skolotājas un skolnieka, nevis mātes un bērna attiecībām… Jau no paša sākuma es brīdināju mazo Venu no «izrādīšanās»… atgādinot, ka viņa spējas ir Dieva dāvana, par kurām viņam jājūt visdziļākā pateicība. nevis jāiedomājas, ka tas ir viņa paša nopelns.»

Klaiberns to apstiprina: «No trīs gadu vecuma viņa katru dienu vadīja manas klavierstundas. Katru dienu. Mēs apsēdāmies pie klavierēm, un tad viņa teica: «Tagad aizmirsti, ka esmu tava māte. Es esmu tava klaviersko- lotāja, un mums jābūt ļoti nopietniem.»»

Mātes ietekmes spēks ir neapstrīdams, sevišķi, ja viņa spēj pamanīt bērna daimonu, kā gadījumā ar Klaibernu, un, skolojot savu bērnu, to atbalstīt.

Lai nu kā, bet daimons pats jau iepriekš izvēlas šo māti, varbūt pat nosaka, kādai tai jābūt. Vismaz tā apgalvo zīles teorija. Jo, piemēram, Vens bija mūziķis jau no divu gadu vecuma; blakusistabā noklausoties klavierstundas, viņš pēc dzirdes varēja atšifrēt «mazu sarežģītu gabaliņu», kurā bija «viltīgas pauzes un sinkopes» un vajadzēja «krustot rokas».7 Tātad zīles teorija arī apgalvo, ka Klaiberna daimons izvēlējās pareizo māti, kas zināja, ko darīt ar brīnumbērnu. Ja Klaiberns no Kilgoras

Toksasas štatā būtu piedzimis, teiksim, tavai mātei vai ii/audzis tavā ģimenē, vai viņš, vēl zēns būdams, būtu .ii/,braucis uz Maskavu, šokējis žūriju un uzvarējis Starptautiskajā Čai kovska pianistu konkursa?

Met vai izcilība ir atkarīga no mātes? Vai māte, gaidot bērnu, līdz noteiktam laikam veido ne tikai bērna miesu, bet arī viņa garu? Ja mēs nenošķiram mātes 1111 bērna daimonus, tad varētu uzskatīt, ka māte dzemdē monstru, kurā iemājo mātes daimons vai dēmons, kurš turpina savu dzīvi bērnā. Hitlers, Mao, Ēģiptes Nāsers bija ļoti pieķērušies savām mātēm. Kvame Nkruma no Ganas, mātes pārliecināts, pameta dzimto ciemu, lai iegūtu Rietumu izglītību. Nav iespējams noskaidrot, vai māte jau iepriekš pareģo harismātisku līderi un palīdz tam attīstīties, vai arī šim līderim ir dziļa nepieciešamība noticēt Mātes mītam, kas izpaužas kā viņa cieņas apliecinājums savai paša mātei. Tomēr nezin kāpēc mātes mīts sevišķi iecienījis lielos diktatorus.

Vudro Vilsons, Harijs Trumens, Dvaits D. Eizenhauers, Lindons Džonsons un Ričards M. Niksons bija ļoti pieķērušies savām mātēm vai arī mātes viņiem. Atcerieties, kā Niksons apjucis, satriekts un apkaunots pameta Balto namu, pēdējā runā sentimentāli pateikdamies savai mātei.

Reiz, kad mana māte tikās ar Sāru Delano Rūzveltu, Franklina Delano Rūzvelta māti, manai mātei tika jautāts, cik viņai bērnu. Māte atbildēja: «Četri,» uz ko misis Rūzvelta atteica: «Man bija tikai viens, bet izcils.» Tāpēc ka Sāra Delano Rūzvelta parūpējās, lai viņš tāds būtu, jo droši vien jau agri pamanīja sava dēla ģēniju un visu savu dzīvi to aprūpēja un novāca jebkuru šķērsli viņa ceļā.

Bet kā ir ar mātēm, kuras neuztver sava bērna aicinājumu vai nepareizi saskata tā būtību? Un mēdz taču būt izcili cilvēki, kuri bijuši naidā ar savu māti, ienīstot viņas domas, ieradumus un vērtības! Šāda veida gadījumi, šķiet, tomēr nespēj iedragāt maldīgu ieskatu par vecāku nozīmīgumu. Mīts turpina pastāvēt, un nav svarīgi, vai māte ir sniegusi pašaizliedzīgu atbalstu, vai arī dzīvojusi savu dzīvi savtīgā narcistiskā vienaldzībā. Biogrāfijas sagroza pretrunīgus faktus, lai nonāktu pie vienota mērķa, un tas pierāda, ka biogrāfi un arī mēs paši, kad cenšamies izskaidrot, kāpēc esam tādi, kādi esam, vēl aizvien slīgstam maldos par vecākiem, gluži kā tie dvīņi, kuri apgalvoja, ka viņu līdz jēlumam noberzto roku vaininiece ir māte.

Ungāru marksistam, rakstniekam un ietekmīgam kritiķim Ģerģam Lukāčam bija nesaskaņas ar māti jau kopš bērnības. Savā pēdējā dzīves gadā (1971) viņš joprojām māti atcerējās ar nepatiku. Visu mūžu Ģerģs bija atteicies būt pret māti kaut «formāli pieklājīgs». Lukāčs rakstīja: «Mājās valdīja pilnīga atsvešinātība. Visu noteica māte. Gandrīz nekādas savstarpējas saskarsmes.» Tā kā māte bija necila, aprobežota sieviete, kas interesējās galvenokārt par apkārtējās sabiedrības dzīvi, Lukāča biogrāfi viņa. marksistisko līdzjūtību pret apspiestajiem un protestu pret buržuāziju saista ar nesaskaņām ar māti. Zīles teorija, protams, apstiprina šādas mātes nepieciešamību Lukāča ģēnija attīstībai: mājās viņam bija nepieciešams ienaidnieks, kura vērtību sistēmu viņa daimons ienīda jau no paša sākuma. «Jau ļoti agrā bērnībā mani vadīja stipras pretestības jūtas.»8

Šāda veida izteikta pretošanās konvencionālām mātēm parādās arī komponista Igora Stravinska un fotogrāfes Diānas Arbusas biogrāfijās.

Stravinska māte bāra savu dēlu par to, ka viņš neatzīst autoritātes, kaut gan pati nebija klausījusies «Svētpavasari» - vienu no divdesmitā gadsimta oriģinālākajiem skaņdarbiem - līdz pat tā jubilejas atskaņojumam, kas notika gadu pirms mātes nāves. Tomēr arī tad viņa saviem draugiem stāstīja, ka nemaz necerot, ka viņai šis skaņdarbs patiks, jo dēls nerakstot «viņas tipa mūziku»."

Gertrūde, Diānas Ārbusas māte, bija norūpējusies par saviem bērniem: «Kā katra laba māte, viņa gribēja, lai bērni dara tikai «labas un pareizas lietas» un lai viņi visur būtu pirmie.»10 Ārbusa bija neparasta, netradicionāla personība, kura savu dzīvi beidza pašnāvībā. Stravinskis nodzīvoja garu, neparasti ražīgu mūžu, radīdams «mūziku, kas neatbilda (viņa mātes) gaumei».

Stravinskis un Ārbusa stipri novirzījās no šaurās takas, pa kuru gāja viņu mātes. Bet mēs nevaram pierādīt, ka tieši tas lika viņiem aiziet tik tālu. Mēs nevaram apgalvot, ka konvencionālas mātes rada dīvainus savādniekus, tieši tāpat, kā nevaram apgalvot pretējo - ka dīvains bērns rada konvencionālu māti vai ka nikna un nesakarīga māte var radīt normālu bērnu. Kā apliecina pētnieki, dažnedažādākajām mātēm ir visvisādi bērni. Abas paaudzes nav iespējams sasiet kopā glītā mezglā.

Mātes un bērni var godāt gluži atšķirīgus altārus un kalpot atšķirīgiem dieviem pat tad, ja viņi augu dienu dzīvo kopā vienā ģimenē. Lai arī viņi atrastos nezin cik tuvu, var izrādīties, ka viņiem ir neticami dažādi likteņi.

Rojs Kons, viens no zemiskajiem un viltīgajiem varas tīkotājiem, kuram izdevies uzpeldēt vēstures ūdeņu virspusē, tika audzināts tradicionālā garā, drošā vecāku patvērumā. «Mani vecāki par katru cenu centās, lai man būtu «normāla» bērnība.»11 Vasaras nometne, dzīvoklis Parka avēnijā, mācības Horasa Manna skolā, tieslietu apguve Kolumbijas universitātē. Kā vienīgais bērns Kons parasti dzīvoja, ceļoja un visu darīja kopā ar savu māti Madiju, iekams viņa nomira, kad viņam palika četrdesmit. Visu laiku māte Konu, kuru viņa dēvēja par «bērnu», rūpīgi, uzmanīgi un gādīgi pieskatīja. «Normālais» bērns, par kādu viņa tik ļoti gribēja izaudzināt savu dēlu, kļuva par bēdīgi slavenu, šaubīgos pasākumos iejauktu afēristu.

Arī Mannas Ārendes māte savu meitu nenogurstoši aprūpēja un uzmanīja, pierakstīdama novērojumus un pārdomas par Mannas uzvedību kopš dzimšanas un vēl ilgi tīņu vecumā. Māte neļāva Mannai par agru sākt celties sēdus un ierobežoja viņas kāju kustības, pēc tolaiku paražas stingri ietinot bērnu autiņos. Viņa veicināja meitas izglītību visās iespējamās jomās. Šīs divas rūpīgās un uzmanīgās mātes centās saviem bērniem sniegt to labāko, taču Kons izauga cietsirdīgs, uzpūtīgs un amorāls, kamēr Arende kļuva par vienu no šīs paaudzes vadošajām morāles filozofēm. Viņa draudzējās ar Kārlu Jas- persu, bija Martina Meidegera cienītāja un visu mūžu tā arī palika «saules bērns» ar «ģeniālu draudzības izpratni» un principiālu uzticību «tuvākā mīlestībai», kas bija viņas noturīgās filozofijas pamatakmens.

Bet ir arī nevērīgas mātes. «Mana māte mēdza nolikt uz grīdas spilvenu, iedot vienu rotaļlietu un vienkārši aiziet,» stāsta Bārbara Maklintoka. Vēlāk viņas aizņemtā māte aizsūtīja meitu dzīvot uz citu štatu pio radiniekiem.13

Ednas Milejas māte, kas strādāja par medmāsu, pēc strīda ar skolas direktoru izņēma meitu no astotās klases. Edna teicami mācījās, viņai patika būt draugu pulkā, bet nu, kamēr māte strādāja, viņa visu dienu un nereti nakti bija mājās viena.14 Tina Tērnere stāstīja: «Jau 110 paša sākuma ne tēvs, ne māte mani nemīlēja… Atsvešinātība, atstumtība - es šos vārdus nepazinu. Tikai jutu, ka nespēju saprasties ar māti. Un tāds bija mans sākums. Neviena nebija, nebija, uz ko dzīvē balstīties, tāpēc man pašai vajadzēja atklāt savu sūtību šajā pasaulē»15

Lai arī mātes pret šiem bērniem bija vienaldzīgas, dai- moni viņus nepameta 1111 kļuva par viņu dzīves pamatu. Jo Maklintokas un Milejas aicinājumam bija nepieciešama tieši vientulība, bet Tērneres sūtības atklāsmei - vienaldzība. Šajā gadījumā zīles acīmredzot bija izvēlējušās vienaldzīgā tipa mātes, lai radītu šīm jaunajām meitenēm piemērotu vidi.

Gan gadījumos, kad bērns no savas mātes saņem atbalstu (Kasalss, Raits, Rūzvelts), gan tad, kad viņiem ar māti ir nesaskaņas (Lukāčs, Ārbusa, Stravinskis) vai pret viņiem izturas vienaldzīgi (Maklintoka, Mileja, Temere). biogrāfi cenšas mātei piedēvēt mītisku diženumu, jaucot viņas arhetipiskā tēla varu ar individuālās zīles spēku.

CITA PIEEJA VECĀKU LOMAI

Maldīgais priekšstats par vecākiem lielākoties sakņojas iedomātā vertikālā vienvirziena cēlonībā - no lielākā uz mazāko, no vecākā uz jaunāko, no pieredzējušākā uz nepieredzējušo. Tomēr sociālo pārmaiņu ietekmē un mainoties priekšstatiem par mātes audzināšanas lomu, pamazām plok arī šī teorija. To sekmē arī pierādījumi, kas vērsti pret vertikālo cēlonību ģimenē.

Lūk, vēl kāds labi zināms gadījums. Tas apraksta rēzus pērtiķu ģimenes uzvedību neapdzīvotā Japānas salā, kuras piekrastē pētnieki bija nolikuši saldos kartupeļus.

Imo izspļāva pie saldā kartupeļa pielipušās smiltis, iemērca to jūrā un ar brīvo roku veicīgi berzēja. Viņa apēda notīrīto kartupeli, priecādamās par tā sāļo garšu. Tuvumā viņu novēroja Nimbija, kura iegrūda savu kartupeli jūrā. Viņai neizdevās notīrīt visas smiltis, tomēr tas garšoja labāk nekā jebkad agrāk. Rotaļu biedreņu rīcība derēja par piemēru pārējiem. Drīz vien gan sieviešu, gan vīriešu kārtas vienaudži pierada kartupeļus pirms ēšanas mazgāt. Arī Imo māte to iemācījās un drīz ierādīja kartupeļu mazgāšanu arī jaunākajiem brāļiem un māsām. Tomēr Imo tēvs, kurš izcēlās ar savu nepakļāvību un vadoņa reputāciju, bija pārlieku stūrgalvīgs, lai pamēģinātu jauno paņēmienu."'

Pētnieks Deivids Rovs grib mums parādīt, ka jauninājumu un ideju pārraide norisinās pa dažādiem ceļiem: horizontāli ģimenes vidū (bērns bērnam); vertikāli, bet abpusēji - bērns mātei, māte bērnam; ārpus ģimenes robežām - kā jaunie pērtiķi mācās cits no cita. Daži vecie vīriešu kārtas pārstāvji, šķiet, nemācījās itin neko, vismaz kartupeļus nemazgāja.

Bet viens būtisks jautājums paliek neuzdots: kā Imo šī ideja ienāca prātā? Kā gan viņa iedomājās šo pirmo kartupeli nomazgāt? Kas viņu mudināja tā rīkoties? Protams, viņas daimons, kurš iedvesmoja visu eksperimentu un arī šī bieži dzirdētā nostāsta rašanos. Imo ģēnijs ar minētā atgadījuma apraksta palīdzību joprojām turpina mūs mācīt. Jā, arī dzīvniekiem ir savi eņģeļi. Cik tālu vien mēs spējam atskatīties kultūras vēsturē, valda uzskats, ka dzīvnieki bijuši mūsu pirmie skolotāji. Mūsu senākās valodas, dejas, rituāli un zināšanas, ko drīkst un ko nedrīkst ēst, pārmantoti no to dzīves.

Šaubas par vertikālo cēloņsakarību un jo sevišķi par ideju, ka mātei ir galvenā likteņa noteicējas loma, izskan arī citos avotos. Piemēram, Diānas Aieras grāmata «Saikne starp māti un bērnu» nodēvēta par «zinātnisko fantastiku» (apakšvirsraksts).

Saikne būtībā tikpat lielā mērā ir ideoloģijas produkts kā zinātnisks atklājums. Vēl precīzāk, tā ir tādas ideoloģijas daļa, kurā māte tiek dēvēta par sava bērna dzīves galveno veidotāju un vainota par visām nelaimēm, ar kurām bērns sastopas ne tikai dzīves pirmajos gados, bet arī visā turpmākajā mūžā.

Aiera savā grāmatā tālāk raksta: «Es gribētu pamudināt uz neiespējamo - lai mēs pilnībā šo vārdu «saikne» atmetam, tas ļautu pamanīt, ka bērni nav vasks mūsu rokās. Viņi ir piedzimuši kā ļoti atšķirīgas personības ar dažādām spējām.» Aieras «zinātniskā fantastika» manā teorijā ieguvusi apzīmējumu «maldīgie uzskati par vecākiem»; viņas viedoklis par bērnu «atšķirīgajām personībām» ir mans priekšstats par īpašajām un unikālajām /.ilēin. Mūsu dzīvi veido daudz kas vairāk, nekā tikai vecāki.

Bērnus būtiski ietekmē vesela virkne cilvēku, ar kuriem viņi saskaras, ēdiens, ko viņi ēd, mūzika, ko klausās, televīzijas pārraides un cerība, ko viņi saskata pieaugušo pasaulē… Cilvēki var savstarpēji mijiedarboties intelektuāli, emocionāli, gan ikdienas rūpēs citam par citu, gan ar spēļu, mūzikas un mākslas starpniecību, gan formāli mācoties vai pat atrodoties tālumā. Mūsu bērnu veidošanās notiek daudzās jo daudzās dimensijās.17

Aieras audzināšanas tīklu varētu paplašināt vēl ar reliģiskajām un "^garīgajām norisēm, kas bērnos attīstās autonomi. Tās detalizēti ir pētījis Roberts Koulss. Vēl vajadzētu iekļaut sabiedriskās struktūras un vidi. kurā bērns dzīvo, ielas un to trokšņus, sniegtos skaidrojumus un iemācītās vērtības, un netveramo, ko bērnam atklāj daba. Tas viss ne tikai nodrošina bērnam iespēju attīstīties un uzkrāt sevī pieredzi, bet arī atklāj viņam pasaules nozīmi un jēgu un izraisa viņa reakciju uz to. Ja daži reaģē pavisam neparasti vai vispār nemaz nereaģē, to nevar loģiski attiecināt uz nestabilitāti vai novirzēm saiknē ar vecākiem. Katram no mums, vienalga, pieaugušajam vai bērnam, ir svarīgs viens jautājums, kas aizēno visus pārējos: «Kā viss, kas kopā ar mani ierodas šajā pasaulē, atrod tajā savu vietu? Kā mana nozīme un jēga saskaņojas ar to nozīmi un jēgu, kurai man jāpielāgojas? Kas palīdz augt uz leju?»

Maldīgā teorija par vecākiem nepalīdz augt uz leju. Tā novirza mūs no zīles atpakaļ pie Mātes un Tēva, kuri varbūt jau ir miruši, un liek mums joprojām būt atkarīgiem no viņu ietekmes. Tādā gadījumā es pats neesmu nekas vairāk kā viņu sekas, viņu ietekmes auglis. Par spīti tam, ka jūtamies kā varonīgi indivīdi, Amerika joprojām pieturas pie mātē sakņotas attīstības psiholoģijas, kas apgalvo, ka mēs savā būtībā esam tikai audzināšanas sekas un tātad arī savas pagātnes upuri ar visiem tās atstātajiem neizdzēšamajiem traipiem. Kā nācija mēs psiholoģiski it kā mēģinām atstāt pagātni aiz sevis, cenšoties tikt vaļā no seniem pāridarījumiem. Patiesībā atveseļošanās droši vien sākas tikai ar to brīdi, kad esam tikuši pāri Mātes mītam. Jo mēs drīzāk esam nevis audzināšanas, bet gan tās ideoloģijas ietekmes augļi: nevis Mātes liktenīgās varas, bet gan teorijas, kas viņai to piedēvē, upuri.

Šo teoriju pamato Džona Boulbija ārkārtīgi ietekmīgā grāmata «Bērnu audzināšana un mīlestības izaugsme». No tās lappusēm skan Lielās Mātes arhetipiskā balss, kas nikni piedraud ar baismīgu postu un nāvi visiem tiem, kuri neievēros šo teoriju un noniecinās Mātes varu.

Skaidrs, ka pašā galvenajā jautājumā šaubu nav - maza bērna ilgstošai atšķirtībai no mātes var būt smaga un tālejoša ietekme uz viņa (sic) raksturu un tātad arī uz visu viņa turpmāko dzīvi. Šis apgalvojums pēc savas formas ir tieši tāds pats, kā brīdinājumi par grūtniecības laikā izslimotu masaliņu iespējamām smagajām sekām vai D vitamīna trūkuma kaitīgo ietekmi bērnībā.18

Ne jau tava māte valda pār tavu pieaugušā cilvēka dzīvi, bet gan ideoloģija, kas apgalvo, ka mūsu būtību nosaka pirmās stundas pēc dzemdībām vai pati dzemdību gaita, un pasludina, ka vesela virkne nenozīmīgu iemeslu un paliekošu seku nosaka, kāds tu esi šodien un kā tas savukārt ietekmēs tavus bērnus. Tu esi tiešs viņu dzīves nedienu cēlonis. Posts, kas rada viņos ne vien dusmas un bezspēku, bet pat noved līdz noziegumiem un prāta aptumsumam. Šī teorija liek sievietēm sapīties maldos par vecāku lomu, bet bērniem nosodīt savu māti. Aieras asā, dzēlīgā kritika grauj šīs ideoloģijas pamatus. Taču viņas kritika nav destruktīva. Līdzīgi manējai, tā mēģina kliedēt maldus, kas dabisko saikni padarījuši par atkarību. Deivids Rovs apgalvo:

«Maldi slēpjas pārliecībā, ka cilvēka būtību krietni vairāk ietekmē četrpadsmit gadu ilgais audzināšanas periods nekā nozīmīgais kultūras vēstures mantojums un vēl spēcīgāk - cilvēces evolūcijas saknes. Izsakoties plašāk, kultūras tradīcijas var izmantot, ne tikai augot idealizētā nukleārā ģimenē, bet arī daudzos citos veidos. Pusaudžiem, kuri pirms Otrā pasaules kara ar degsmi pieteicās nacistu jauniešu grupās, dvēseles nebija samezglojusi un saplosījusi slikta audzināšana agrīnā bērnībā; patiesībā viņi nāca no stabilām vidusšķiras ģimenēm, kurās varēja gūt pietiekamu emocionālo atbalstu. Ja nācijas jaunatni var pārvērst dažus gadus pastāvošas krasas kultūras izmaiņas, kāpēc gan tik ļoti izcelt bērnības nozīmi?»1

Vecāku, sevišķi mātes, nozīmes pacelšana pāri citām realitātēm - sabiedriskajām, vides un ekonomiskajām - rāda, kā kalpošana arhetipam var aptumšot veselo saprātu. Aiera ir neizpratnē, ka pasaulslavenās bērnu audzināšanas autoritātes (Boulbijs, Breizltons) pēckara Eiropas un Kampučijas bērnu trulo apātiju un skumjas izskaidro ar mātes zaudējumu vai problēmām mātes un bērna attiecībās, pilnīgi neņemot vērā karu stindzinošās šausmas, ko nācās piedzīvot ģimenēm un bērniem. Ja šiem bērniem būtu bijušas «ciešas saites» ar «pietiekami labu» māti un uz šīm «attiecībām» viņi varētu droši paļauties, tad tikai atsevišķos gadījumos viņu nožēlojamo stāvokli varētu it kā pamatot ar vispārējo postu, genocīdu un izmisumu. Kā redzat, atkal arhetipiskais mīts par pilnībā pasargājošo māti, kas norobežo bērnu 110 visām ārējām ietekmēm, ņem virsroku pār sāpju pilnās pasaules realitātēm. Mātes mītam ir pakļauti arī zinātnes pētnieku prāti. Uz māti balstītās teorijas iedarbojas divējādi - gan mierina, gan provocē.

Pavisam cita tipa pētniece Mērija Votkinsa norāda, ka galvenie psiholoģijas teorētiķi (D. V. Vinikots, Melānijā Kleina, Renē Spitss, Džons Boulbijs, Anna Freida), kuri tik ļoti uzsvēra mātes un bērna attiecību noteicošo lomu cilvēka turpmākajā dzīvē, savas idejas izstrādāja laikā, kad Anglijā krita bumbas un dega mājas, vai arī tieši pirms vai pēc Otrā pasaules kara. Nav nekas neparasts, ja briesmās tiek meklēts patvērums pie mātes, bet vai tiešām arī psihoanalītiskajai «zinātnei» būtu jāslēpjas mātes brunčos?

Aieras teiktais, ka bērnus «būtiski ietekmē… cerība, ko tie saskata pieaugušo pasaulē», var izskaidrot cēloņus bērnu bailēm un traucējumiem. Kādu cerību viņi redz pieaugušo pasaulē? Likt cerības uz bērnu un viņa nākotni ir vieglāk, nekā rast cerību piepildījumu pieaugušo pasaulē. Senās tautas un cilšu kopienas saviem bērniem dāvāja patstāvību, izpratni par bezgalīgā laika sprīža nepārtrauktību. Cikliskas pārmaiņas un cilšu pārvietošanās šo pamatu nesatricināja. Mīti padarīja dzīvi aptveramu, un cerība kā dzīves kategorija tolaik pat nepastāvēja. Cerība ienāk vēsturē un mūsu psiholoģijā tajā brīdī, kad gaist ticība nepārtrauktībai.

Mūsu galvenais mīts, kā to vēstī Bībeles pēdējā nodaļa - Jāņa atklāsmes grāmata -, ir apokaliptisks, un mūsu bērni šodien dzīvo starp katastrofu vīzijām un tajās piedalās.20 Neapšaubāmi, ka pašnāvību skaits bērnu vidū ir satraucoši pieaudzis. Bērnam noteikti nākas ļoti grūti saistīt savu cerību zvaigzni ar sabrūkošu, spēkus izsmēlušu, visu zaudējušu un izmirstošu pasauli, kuru nevar izlabot, vienojot cilvēkus ar normālu, cilvēcīgu attiecību saitēm. Cilvēks tur neko nevarot darīt, apgalvo mīts. Saskaņā ar autorizēto katastrofas versiju, vienīgā cerība ir dievišķā atpestīšana un vēl viena iespēja sākt visu no gala. Kosmosam veltītajā zinātniskajā fantastikā aprakstītā Armagedona cīņa starp labo un ļauno sašaurina bērnus traumējošo faktoru loku līdz viņu audzināšanas trūkumiem. Tikmēr pati pasaule ar visiem vecākiem, kas tajā dzīvo, lēni tuvojas bezdibenim.

TĒVS, KURA NAV MĀJĀS

«Tēt! Vai tu esi mājās? Vai te kāds ir?» Nē. Tētis aizgājis pusdienās. Un es galvoju, ka viņam tas jādara. Kā vēlāk centīšos pierādīt, viņa pienākums ir būt kaut kur citur, jo viņa pamatuzdevums ģimenē ir tās saistīšana ar ārpasauli.

Kad skatāmies tēti televīzijas komēdijās un tajās iepītajā reklāmā, viņš izskatās visai muļķīgs - ne sevišķi progresīvs un ar novirzēm. Mūsdienu audzināšanas paņēmienu izskaidrotāji komentē, ka diemžēl Tēva tēls tīšuprāt veidots tā, lai tas izskatītos muļķīgs un vecmodīgs, jo tas palīdz kliedēt priekšstatu par tēva - patriarha dzelžaino varu, padara vienlīdzīgākas attiecības starp dzimumiem un dzēš hierarhiskās atšķirības starp tēviem un bērniem. Tāpēc arī sievas tiek tēlotas lietišķākas un sabiedriskākas, bet bērni - progresīvāki un apķērīgāki. Pat ja tētis ir draugs, viņš tomēr ir mazliet muļķīgs.

Atļaušos apgalvot, ka bez sociālo aizspriedumu laušanas un tēva patriarhālās varas mazināšanās šajās pārraidēs var saskatīt kaut ko vairāk. Televīzijas komēdijās atrodams izsmalcināts zemteksts, kuram ir savi cēloņi. Varbūt tēva patiesais uzdevums ir neko nezināt par kafiju, balinātājiem un mutes skalojamiem līdzekļiem, nezināt, kā atrisināt pusaudžu mīlestības problēmas. Un varbūt tieši viņa muļķīgums rāda, ka tā nav viņa pasaule. Tēva pasaule šajās pārraidēs netiek rādīta, jo tā ir kaut kur citur, aizkulisēs, neredzama. Viņam ar vienu kāju jābalstās Visumā un viena auss jātur gatavībā citu signālu uztveršanai. Viņš nedrīkst aizmirst savu aicinājumu, savu pienākumu pret sirdsbalsi un veidolu, kas viņā mājo.

Protams, tas nav tikai vīrieša pienākums, bet tieši vīrietis ir tas, kuru mēdz dēvēt par «promesošu». Tāpēc mūsu psiholoģiskais uzdevums ir papētīt šo «prombūtni», kas parasti tiek izskaidrota ar tādiem iemesliem kā darbaholisms, nolaidīga attieksme pret ģimeni, aizbildināšanās ar bērnu mazajiem pabalstiem un patriarhāla nostāja, un šai ziņā patiešām var vainot tēvu vairākumu.

Tēvi gadsimtiem ir bijuši tālu prom no ģimenes - gan piedalījušies karagājienos, gan ilgstoši ceļojuši pa tālām jūrām, gan devušies svešumā kā lopu pārvadātāji, mednieki, zelta meklētāji, ziņneši, trimdinieki, darba meklētāji, tirgotāji, vergu tirgoņi, pirāti, misionāri, viesstrādnieki. Arī darba nedēļa kādreiz bija septiņdesmit divu stundu gara. Frāze «tēva stāvoklis» tiek skaidrota ļoti dažādi, atkarībā no valsts, sabiedrības slāņa, nodarbošanās un vēsturiskā laikmeta.-1 Vienīgi tagad tēva prombūtne tiek tik ļoti nosodīta un uzskatīta pat par noziedzīgu rīcību. Promesošais tēvs kā sociālais ļaunums ir viens no «dziednieciskā» laikmeta bubuļiem šajā dažādu terapiju uzplaukuma periodā, kad ar atveseļošanas un sociālo programmu palīdzību tiek veikti mēģinājumi labot parādības, kuras mēs neizprotam.

Tradicionālais priekšstats par tēvu kā par cilvēku, kurš strādā, vakara krēslā pārrodas mājās, pelna naudu, gādā par ģimeni, piedalās tās rūpēs, atlicinot laiku arī jaukām ģimeniskām attiecībām ar bērniem, ir vēl viens fantāzijas auglis maldīgiem uzskatiem par vecākiem. Šis priekšstats stipri atšķiras no statistikas. Kā liecina 1993. gada dati, Savienotajās Valstīs ir ļoti maz ģimeņu, kuras atbilst modelim: strādājošs vīrs-tēvs, sieva-māte- mājsaimniece un viņu divi bērni. Pārējās ģimenes dzīvo savādāk. Statistika drīzāk mudina tēvus nelīdzināties šim tēlam, tāpat kā sievietes - nekļūt par mājsaimniecēm, sievām-mātēm. Ja par «ģimenes vērtībām» uzskata vecāku tuvību ar bērniem un viņu saskanīgu dzīvi kopīgā mājā, tad tām ir maza loma amerikāņu patiesajā dzīvesveidā.

Mums nevajadzētu pārmest tēvam viņa prombūtni un no tās izrietošo netaisno papildu nastu uzvelšanu sievu, audzinātāju, skolotāju, policistu un nodokļu maksātāju pleciem, bet gan pajautāt, kur tēvs varētu būt, kad viņa «nav mājās». Kur viņš atrodas, kad ir prom? Kas viņu ir aizsaucis?

IJz to ir atbildējis austriešu dzejnieks Rainers Marija Rilke.

Dažreiz kāds vīrs ceļas no vakariņu galda,

iziet pa durvīm un turpina iet,

jo kaut kur austrumos stāv baznīca.

Un bērni atvadoties viņu svētī, it kā viņš būtu miris.

un kāds cits vīrs, kurš paliek savā mājā, mirst starp ēdieniem un glāzēm, tāpēc viņa bērniem ir jādodas tālu pasaulē uz to pašu baznīcu, kuru viņš bija aizmirsis.22

Rilke vēstī par tēva prombūtni. Bet kā ir ar viņa klātbūtni - ar šīm dusmām un naidu? Kāpēc Tēvs ir tik aizvainojošs, brutāls ģimenes grāvējs? Kas ir šis niknums?

Vai tā ir sieva, ko viņš nīst; bērni, kurus viņš grib sist, jo tie nedara, ko liek, un prasa tik lielus izdevumus? Vai varbūt ir kāds cits, mazāk personisks, bet vairāk dēmonisks faktors, kurš pārņēmis viņu savā varā un neļauj rimties?

Esmu nācis pie pārliecības, ka maldīgais uzskats par vecākiem ir piesaistījis Tēva dvēseli nepareizam tēlam, un viņa daimons kļūst nevaldāms, cenzdamies atbrīvoties no uzliktajām važām. Viņš ir ieslodzīts frāzē «tēva stāvoklis», kas uzliek viņam morālu pienākumu būt labam puisim, kuram patīk Disnejlenda un bērnu pārtika, viņu rotaļlietas, spēles, uzskati un asprātības.

Šis mīlīgais tēls nodod tēva eņģeli, to nepieciešamo veidolu, ko tēvs lolo savā sirdī jau kopš bērnības, un kā esamību šī grāmata apliecina. Cilvēks, kurš ir pazaudējis savu eņģeli, kļūst dēmonisks, un prombūtne, dusmas un «trieka, sēžot uz dīvāna» ir simptomi, ka dvēsele alkst pēc sava pazaudētā aicinājuma, kurš ir ticis iemainīts pret kaut ko citu, ar to nesaistītu. Tēva svārstības starp niknumu un apātiju, gluži tāpat kā viņa bērnu alerģijas un uzvedības problēmas, un viņa sievas depresijas un aizvainojuma sajūta veido daļu no tā modeļa, kas viņiem kopīgs, - tā ir no jau «ģimenes sistēma», bet gan ierāvēju ekonomika, kas veicina dzīves bezjēdzību, augstākos ideālus aizstājot ar vārdiņu «vairāk».

Tātad tēva prombūtne - fiziskā, garīgā, dvēseliskā - ļauj viņam izrauties no amerikāņu maldu sprosta, kas apgriež eņģelim spārnus. Bez iedvesmas paliek tikai tukšums un bezjēdzīga nežēlība. Bez centieniem pēc ideāliem paliek tikai miesaskārīgas fantāzijas un aizraušanās ar dreifējošām idejām, kam nav piesaistes reālajai pasaulei. Miesīgi klāt esošs, bet garā tālu prom, tēvs guļ uz dīvāna un jūt vainu sava daimona priekšā par savas dvēseles iespējām, kuras viņš tā arī nekad neīstenos. Viņš jūt sevī iekšēju protestu, savā pasivitātē iztēlodamies agresijas uzplūdus un vēlmes, kuras ir jāapspiež. Izeja? Vairāk darba, vairāk naudas, vairāk alkohola un liekā svara, vairāk dažādu lietu un informācijas iegūšanas un baudīšanas veidu, un gandrīz fanātiska savas pieau- gušā cilvēka dzīves veltīšana bērniem, lai viņi izaugtu prātīgi un «taisni» un taisni dotos augšup pa patērētāju kāpnēm savos laimes meklējumos.

Laimīgs bērns nekur un nekad nav bijis audzināšanas mērķis. Strādīgs, noderīgs bērns, piekāpīgs bērns, veselīgs bērns, uzjautrinošs bērns - jā! Bet maldīgā teorija par vecākiem piespiež viņus apgādāt savus bērnus ar laimi tieši tāpat kā ar kurpēm, skolas grāmatām un brīvdienu izbraukumiem mašīnā. Vai nelaimīgs cilvēks var radīt laimi? Tā kā laime savā senākajā nozīmē ir eudai- monia jeb apmierināts daimons, tad tikai daimons, kurš saņem to, kas viņam pienākas, var radīt dvēselē laimes sajūtu. Jā, es apgalvoju, ka šāda veida «dvēseles aprūpe», kā rakstījis Tomass Mors, var ļaut bērna dvēselei uzplaukt.

Ja kādā no vecākiem pienākums pašam pret savu dvēseli tiek aizstāts ar bērna dvēseles veidošanu, tas nozīmē, ka viņš izvairās no sava dzīves pienākuma, ko viņam uzlikusi zīle. Tādā gadījumā bērns aizstāj zīli. Tu savam bērnam pievērs īpašu uzmanību un rūpējies par viņu kā par savu aicinājumu, cenzdamies realizēt zīli bērnā. Tavs daimons ir neapmierināts, jo viņam netiek veltīta vērība, savukārt bērns jūtas slikti, jo ir kļuvis par savu vecāku sūtības iemiesojumu. Kā jau teicu, tava māte var būt dēmons, bet viņa nav tavs daimons, tāpat kā tavs bērns nav tavs daimons.

Gadiem strādājot ar pacientiem un apmeklējot vietas, kur vīrieši cenšas rast sev patvērumu, kā arī ieklausoties brīdinājuma signālos, esmu nonācis pie secinājuma, ka gadījumā, ja bērns aizstāj tavu dēmonu, tu pret šo bērnu sāc izjust it kā aizvainojumu un, par spīti savai labajai gribai un augstajai morālei, varbūt pat naidu. Izcilais romānu rakstnieks un sociālkritiķis Maikls Ventura raksta, ka amerikāņi ienīst savus bērnus." Viņa novērojums šķiet absurds. Kura gan kultūra vēstures gaitā ir vairāk runājusi par bērniem, vairāk iejutusies bērna ādā un domās un vairāk pieķērusies dažādām ar bērniem saistītām lietām kā amerikāņi? Un vai ir kāda nācija, kas mūsdienās vairāk par amerikāņiem rīko bērnu glābšanas kampaņas visā pasaulē, neskatoties uz izdevumiem, sniedz neatliekamo medicīnisko palīdzību neiznēsātajiem bērniem un mazuļiem, kam nepieciešama transplantācija, un karo par augļa pirmsdzemdību aizsardzību? Tomēr tas viss ir tikai aizsegs šausminošai vienaldzībai un noraidījumam.

Pievērsīsimies faktiem. No 57 miljoniem Savienoto Valstu bērnu (vecumā līdz piecpadsmit gadiem) vairāk nekā 14 miljoni dzīvo zem oficiālā nabadzības sliekšņa. Savienotās Valstis procentuāli ierindojas aiz Irānas un Rumānijas to bērnu skaita ziņā, kas piedzimuši ar nepietiekamu svaru. Viens no katriem sešiem bērniem dzīvo kopā ar patēvu vai pamāti, pusmiljonam bērnu «mājas» ir maksas ārstnieciskajos centros, aizbildņu ģimenēs vai bāreņu namos. Savienotajās Valstīs, izdarot pašnāvību, mirst vairāk bērnu nekā 110 vēža, AIDS, iedzimtiem defektiem, gripas, sirds slimībām un plaušu karsoņa kopā. Katru dienu vismaz miljons «atslēgas bērnu» (bērni, kuriem iedota mājas atslēga, jo vecāku visu dienu nav mājās) no skolas dodas uz mājām, kurās glabājas ierocis.24

Bez šiem sociologu uzskaitītajiem gadījumiem ir vēl daudz bērnu no visiem ekonomiskajiem slāņiem, kuri atrodas ārsta uzraudzībā. Viņiem ir uzmanības deficīta sindroms, hiperaktivitāte, liekais svars, nepakļāvība, bulīmija, depresija, grūtniecība, atkarība…

Pie bērnu nožēlojamā stāvokļa vainīga ļoti lielā ekonomiskā nevienlīdzība, politiķu pasivitāte un nepamatotas ilūzijas. Bet daļu vainas es piedēvēju arī maldīgajai teorijai par vecākiem. Vecāku nepietiekamā pievēršanās savam aicinājumam, ar kuru viņi ir ieradušies šajā pasaulē, un pārmērīgā aizraušanās ar lietām, kas viņus no šī aicinājuma novērš, būtībā ir nodevība pret savas dzīves uzdevumu. Padarot bērnu par dzīves jēgu, vecāki noliedz neredzamos iemeslus, kāpēc dzīvo šajā pasaulē. Tavs uzdevums ir sagatavot pasauli daimona uzņemšanai, sakārtot civilizāciju tā, lai tavs bērns var augt uz leju, ieaugt tajā, un viņa daimons varētu dzīvot. Tāds ir vecāku uzdevums. Taču, lai veiktu šo uzdevumu bērna daimona labā, vispirms ir jāapliecina savējais.

Katrs fēvs, kas ir noliedzis sava unikālā ģēnija kluso balsi, aizstādams to ar mazo bērnu, kuru viņš audzina, nevar ciest, ja viņam atgādina par to, ko viņš ir pametis novārtā. Viņu kaitina ideālisms, kas tik dabiski un spontāni rodas bērnā, romantiskais entuziasms, taisnīguma izjūta, nevainīgais skaistums, pieķeršanās sīkām lietiņām un interese par lieliem jautājumiem. Vīrietim, kurš aizmirsis savu daimonu, tas viss kļūst nepanesami.

Tēvs nevis mācās no bērna, kurš ir katra cilvēka neredzamās dzīves redzams pierādījums, bet gan padodas bērnam un, celdams viņu augšup rotaļlietu pasaulē, aizkavē viņa lejupceļu - ieaugšanu civilizācijā. Tādējādi rodas situācijas, kurās dominē bērns, bet tēvam nav vietas, bērniem veidojas pat garīgas novirzes un agresīva tendence sevi aizstāvēt ar šaujamrīku. Bērni, kuri mūsu kultūrā tiek dažkārt pārvērtēti, bet bieži arī atstāti novārtā to rūpju dēļ, ko viņi rada, kā fascinējoši vampīri aprij pieaugušo potences.

PRIEKŠTEČI

Uzskats, ka vecāki veido bērna pasauli jau no paša sākuma, man šķiet kā piemērs «nobīdītai konkrētībai». Šo terminu esmu aizņēmies no angļu filozofa Alfrēda Norta Vaitheda. Nobīdītā konkrētība pietiekami neievēro atšķirības starp jēdzieniem «abstrakts» un «konkrēts». Kosmisko mītisko vecāku un personīgās mātes un tēva izpratne it kā saplūst. Tāpēc veidojošie spēki un mistērijas, kas tiek piedēvētas tādām abstrakcijām kā Debesis un Zeme, Debesu Dievs un Zemes māte (vai otrādi, kā tas ir ēģiptiešu mītā), kļūst par konkrētām mātēm un tēviem, bet mātes un tēvi tiek padarīti par dieviem, kuriem piemīt kosmiska mēroga varenība.

Vara, kas atņemta tādiem mītiskiem pāriem kā Zevs un Hēra - visas pasaules radītājiem un uzturētājiem -, pārtapusi «ģimenes romantikā», kā šos maldus ir nodēvējis Freids. Sasaistīšanās ar vecākiem vai nu mūs rada, vai pazudina. Vēl vairāk, mēs noticam, ka piederam tikai šim mazajam ģimenes romānam un vecāku lomai tajā, nevis neredzamajai mītu pasaulei, kuru ir aizstājuši vecāki. Mēs, mūsu konkrēto vecāku mazās pasaulītes neizbēgams gala produkts, esam zaudējuši ko daudz lielāku - pasaules vecākus un arī pašu pasauli kā vecākus. Tādējādi vecāki it kā aizstāj priekšstatus par senčiem.

ja civilizācija mūsdienās pievēršas vides problēmām, lai novērstu ekoloģisko katastrofu, tad ar pirmo soli šajā atpakaļceļā pie dabas vajadzētu pārkāpt vecāku nama slieksni un nokļūt lielajā pasaules mājā. Mūs audzina viss, kas ir ap mums, ja par «audzināšanu» uzskata uz- manīšanu, iedrošināšanu, mācīšanu un aizrādīšanu. Vai tu tiešām tici, ka cilvēks viens pats tikai ar savām lielajām smadzenēm spēja izgudrot riteni, grozus, darbarīkus un to, kā iegūt uguni? Akmeņi ripoja no kalna, uguns šautras šāvās no debesīm un no zemes, putni pina, bakstīja un kala, tāpat darbojās arī pērtiķi un ziloņi. Zinātnes, kā apgūt dabu, mums dāvāja pati daba, iemācot, kā to pakļaut.

Jo vairāk mēs turamies pie pārliecības par vecāku sevišķo nozīmi un jo lielāku kosmisko spēku mēs tiem piedēvējam, jo mazāk mēs pamanām pasaules tēvišķo un mātišķo audzināšanu, kuru tā mums dāvā uz katra soļa visu mūžu. Gibsona psiholoģijas skola Kornela universitātē pauž uzskatu, ka pasaule piedāvā pajumti un patvērumu, remdē slāpes un izsalkumu, piedāvā rotaļas un piedzīvojumus. Pasauli raksturo vairāk darbības vārdi nekā lietvārdi. Tā nesastāv tikai no priekšmetiem un lietām; tā ir pilna ar noderīgām, aizraujošām un intriģējošām iespējām. Vālodze neredz zaru, bet iespēju nosēsties; kaķis neredz priekšmetu, ko mēs saucam par tukšu kasti, bet gan drošu paslēptuvi, no kurienes uzglūnēt. Lācis nesaskata medus kāri, bet gan izdevību gardi pieēsties. Pasaule zied un dūc, pilna ar informāciju, kas vienmēr ir pieejama un kuras nekad netrūkst.

Šo dabas gādību un dāvāto iespēju mācīties sevišķi ievēro bērni. Kā raksta izcilā ekoloģijas zinātnes aizsācēja Edīte Koba, bērna iztēle ir atkarīga no viņa saiknes ar apkārtējo vidi.25 Iztēle nerodas pati no sevis mājas četrās sienās vai klausoties vecāku stāstos. Bērni pasaulē jau «no dabas» jūtas kā mājās; pasaule viņus aicina augt uz leju un tajā piedalīties. Un tas nav tikai apgalvojums, ko izvirzījis Zans Žaks Ruso, Fridrihs Frēbels (bērnudārza iedibinātājs) un Alise Millere; es nesaku, ka bērns jau no dabas būtu labs vai veselīgs, vienkārši viņa iztēle un prāts barojas «no dabas», kas savā ziņā arī ir viens no viņa vecākiem. Tāpēc, ja bērnam ir psiholoģiski traucējumi, viņam nav tik daudz vajadzīga vecāku audzi- mīšana, cik varbūt šīs vecāku audzināšanas lomas samazināšana, jo tas bērnam palīdzētu vairāk uzticēties reālajai, fiziskajai pasaulei un ar prieku tajā dzīvot.

Jo vairāk es ticu tam, ka mana būtība ir atkarīga no maniem vecākiem, jo mazāk es ļaujos vadošajām ietekmēm sev apkārt. Un manam dzīves ceļam apkārtējā pasaule vairs nešķiet tik tuva un svarīga. Taču pat biogrāfijas iesākas ar subjekta atrašanās vietas noskaidrošanu telpā; cilvēka «es» sāk savu ceļu noteiktā ģeogrāfiskā vietā starp tai raksturīgām smaržām un krāsām. Brīdī, kad eņģelis ienāk dzīvē, viņš ierodas arī noteiktā vidē. Mēs esam ekoloģiski jau kopš pašas savas pirmās dienas.

Briestošā ekoloģiskā katastrofa, par kuru tā uztraucamies, jau ir notikusi un turpinās. Ta risinās mūsu priekšstatos par sevi, kas, mums pieņemot uzskatu par vecāku noteicošo lomu, atdala mūs no pasaules, liekot noticēt, ka visam, kas ārpus ģimenes, ir maza nozīme mūsu būtības izveidē. Pārspīlētais uzskats par vecākiem iedarbojas nāvējoši uz cilvēka pašapziņu un pamazām ved pazušanā visu pasauli.

Kamēr šie psiholoģiskie maldi nebūs izskaidroti, nekādas multikulturālismam un apkārtējai videi veltītās kampaņas, nekādi ceļojumi pie dabas, Miera korpusa pasākumi, putnu novērošana vai vaļu dziesmu klausīšanās nespēs cilvēku patiesi piesaistīt pasaulei. Vispirms viņam ir jāveic psiholoģiska sevis pārveide, ticības pārcelšana no vecāku nama uz pasaules māju.

Psihoterapija šo plaisu vēl pastiprina. Tās ideja, ka cilvēka augšanas laikā radušās problēmas sakņojas viņa ģimenē, pacientam patiesībā liek novērsties no visa tā, kas varētu sniegt viņam mierinājumu un padomu. Pie kā vēršas dvēsele, ja tai nav terapeita? Tā dodas ar savām raizēm pie kokiem, nones tās upes malā, izstāsta uzticamam dzīvnieciņam, paņem sev līdzi bezmērķīgos klejojumos pa pilsētas ielām vai naksnīgās debess vērojumos. Vienkārši paskatās pa logu vai uzvāra ūdeni tējai. Mēs uzelpojam, nometām važas un ļaujam savam nemieram izplēnēt, bet tā vietā mūsos nez no kurienes ieplūst kaut kas cits. Daimons mūsu sirdī šķiet mierīgs un iepriecināts, jo melanholija viņam patīk labāk nekā izmisums. Viņš ir saskaņā ar tevi.

«Sekmējoša vide», kas tik ļoti nepieciešama priekšstatam par pienācīgu audzināšanu, saskaņā ar D. V. Vi- nikota (iejūtīga, vienkārša saprātīgas klīniskās terapijas filozofa) viedokli, ir tā pati reālā vide, ja vien to vairāk iepazītu un līdz ar to arī mazāk no tās baidītos. Atstājot patieso pasauli ārpus saviem galvenajiem teorētiskajiem pieņēmumiem, psiholoģija to iztēlojas kā objektīvu, aukstu, vienaldzīgu, pat naidīgu vidi (tādējādi terapija kļūst par patvērumu un konsultāciju kabinets - par svētnīcu). Un pasaule iegūst sliktas, iznīcinošas mātes projekciju, kuru ir radījusi tās teorija. Mēs esam atgriezušies dabas pasaulē, kādu to pirms četriem gadu simteņiem iedomājās Dekarts, - tukša res extensa - plašs matērijas lauks bez dvēseles, skarbs, mehānisks, pat dēmonisks.

Protams, tur mājo arī dēmoni, kuriem var pielabināties. Nelaimes uzglūn, bet aiz durvīm un krūmā mīt ne tikai tārpi, zirnekļi un plūstošās smiltis, bet arī spēki, kas ir mūsu senču iemiesojums. Tāpat kā esam nobīdījuši kosmisko vecāku jēdzienu, esam pazaudējuši arī savus senčus. Vecāki tos ir izdzēsuši.

Mūsu biogrāfijas un klīnisko gadījumu apraksti sākas ar faktiem par mūsu vecākiem un dzimšanas vietu. Dažreiz tiek vēstīts arī par četriem vecvecākiem vai labākajā gadījumā par astoņiem vecvecvecākiem. Tomēr vairākums savu ģenealoģiju pārtrauc, apstājoties pie tēva un mātes, daži tikai pie mātes, jo tēvs bieži vien ir projām.

Tādējādi vecāki it kā aizstāj priekšstatu par senčiem. Papildus tam, ka vecāki tiek uzskatīti par dievišķiem tavu debesu un zemes pavēlniekiem, viņi ir piesavinājušies arī visu to, kas tradicionāli tiek saistīts ar klāt- neesošiem priekštečiem: pienākumu viņus atcerēties, pasargāt, cienīt, izrādīt viņiem uzmanību. «Priekštecība» mūsu kultūrā nozīmē hromosomu saikni; senči ir tie cilvēki, no kuriem esmu mantojis sava ķermeņa audus. Bioģenētika aizstāj gara pasauli.

Citās kultūrās sencis varēja būt lācis, koks, lasis, kāds no mirušajiem, sapņu gars vai kāda spokaina vieta. Pret to izturējās kā pret «priekšteci», un viņam tika uzbūvēta īpaša altāra māja, kas atradās ārpus dzīvojamām telpām. Priekštecis netiek saistīts ar cilvēka ķermeni un nekādā ziņā neaprobežojas tikai ar fiziskiem priekšgājējiem, kuru ienākšanu cilvēku sfērā nosaka dabiskā ģimene. Vienīgi tad, ja ģimenes loceklis (pats ģimenes jēdziens ne vienmēr ir izskaidrojams), teiksim, kāds no vecvecākiem, tēvocis vai krustmāte, ir pietiekami cienījams, ietekmīgs un gudrs, viņš var kļūt par tavu senci, kas reizē arī nozīmē sargeņģeli. Lai būtu par senci, nav noteikti jābūt mirušam, bet ir jāpazīst mirušie jeb neredzamā pasaule, kā un kur tā saskaras ar dzīvo.

Senči ir gari, tāpēc saistīti ar pārējiem gariem un ar visu attiecīgo kopienu. Viņi zina, kā tās locekļi dzīvo, kas tiem svarīgs, kas atrodas viņu apkārtnē, pārzina īpašo veidolu sirdī, kurš gādā par cilvēka veselību un palīdz izdzīvot. Kad tu pārsteidzīgi zaudē savaldīšanos vai kļūsti neuzmanīgs un nevarīgs, kašķīgs un mazisks, var tikt piesaukti noteikti senči, lai atvairītu nelabvēlīgās ietekmes un ievadītu notikumus labākā gultnē. Nevienā no šiem negatīvajiem stāvokļiem nav vainīgi tavi vecāki. Viss sliktais, kas ar tevi notiek, nāk no citurienes - no burvestībām, tabu pārkāpšanas, neizpildītiem rituāliem, slikta gaisa, ūdens vai vietas, tāliem ienaidniekiem, dusmīgas dievības, aizmirsta pienākuma vai pārkāpuma. Taču nekad, nekad tavu stāvokli nevar izskaidrot ar to, ko tava māte vai tēvs tev nodarīja, teiksim, pirms trīsdesmit gadiem! Viņi vienkārši bija nepieciešamais nosacījums tavai ieiešanai saimē, un viņu rīcība bija nepieciešamais rituāls tavas dvēseles ienākšanai pasaulē.

]a mēs neko nezinām par senčiem, kuram citam, ja ne vecākiem lai mēs piedēvētu vadošo un noteicošo ietekmi uz mūsu dzīvi? Mēs burtiski pieņemam bausli «godāt savu tēvu un māti», kas pierāda mūsu pieklājību un laipnību. Bet neaizmirsīsim, ka šis - piektais - bauslis līdz ar iepriekšējiem baušļiem ir mērķēts, lai izdzēstu visas ar senču godāšanu saistītās pagānu daudzdievības pēdas. Rakstītais liek saprast, ka ar jēdzienu «vecāki» nav domāti miesīgā māte un tēvs. Viņiem ir milzu vara, un viņi ir jāgodā kā mūsu likteņa nodrošinātāji, lai «Tu ilgi dzīvo un lai tev labi klājas tanī zemē, ko tas Kungs, tavs Dievs, tev dos!». Līdzīgi senču dvēselēm, viņi ir ilgās dzīves sargātāji, laimes nesēji un uz zemes mītošie dabas gari. Ar pavēli uz mūžu mūžiem ir nodibināti maldi par vecākiem. Sākotnējā garu pasaule tiek. reducēta tikai un vienīgi uz cilvēcīgām, ļoti konkrētu indivīdu formām.

Oficiālās reliģijas piekoptā senās, lieliskās senču saimes nozīmes noliegšana ir risinājusies jau gadsimtiem. Mēs to dēvējam par civilizāciju. Urāns, Grebs un Nats, Bors un Bestla ir sarukuši līdz mammas un tēta līmenim. Kur nu debesīs! Tikai dažus pakāpienus virs mūsu komerciālās ikdienas. Mūsu horizonti ir samazināti, satilpstot vecāku mērogos, bet viņu izmēri palielināti līdz to mērogiem, kurus viņi aizstāj. Un, kaut gan mēs turpinām uzskatīt, ka viņu maģiskajai ietekmei ir milzīga noteicoša loma mūsu personīgajā dzīvē, mūsu rituāli aprobežojas ar vienreiz gadā svinētām dienām vecākiem par godu, nelielām rūpēm par viņu labklājību un veselību, un regulāriem telefona zvaniem.

«Godā savu tēvu un māti», jā, protams, bet nejauc viņus ar dieviem, kas spēj radīt un postīt, vai ar senčiem. Ir grūti «sagremot vecāku problēmu», jo tā nav vienkārši loģiska kļūda, nobīdīta konkrētība vai grūts solis terapeitiskajā procesā uz individuālo pašnoteikšanos. Tas vairāk līdzinās reliģiskās pārliecības maiņai, kas izrauj mūs no sekulārisma, subjektīvisma, monoteisma, pārliecīgas ticības attīstībai un cēlonībai. Ir jāveic solis atpakaļ uz vecajām saiknēm ar neredzamo pasauli un paļāvīgs solis uz āru, pāri slieksnim bagātajā iespaidu pārpilnībā, ko piedāvā pasaule. «Reliģija,» sacīja Vaitheds, «ir uzticība pasaulei.»26 Tas nozīmē neticību tam, ko tik ļoti lolo cienījamā sabiedrība vispār, terapeiti kopumā un tu pats individuāli, - neticību vecāku varenībai.

4. NODAĻA

Atpakaļ pie neredzamā

Zili nav iespējams saskatīt zem mikroskopa, tāpēc mēs postulējam tās neredzamo realitāti. Lai par to kaut ko vairāk uzzinātu, vispirms mums ir jāizpēta neredzamās pasaules būtība. Neredzamība mulsina amerikāņu veselo saprātu un psiholoģiju, kas par vienu no galvenajiem principiem uzskata, ka viss pastāvošais eksistē noteiktā daudzumā un tādējādi var tikt izmērīts. Ja tavā sirdī mīt spēcīgs un ilgstošs veidols, kas aicina tevi piepildīt likteni, vai tam ir izmērāmas dimensijas? Psiholoģijas zinātnei joprojām raksturīga vēlme neredzamo izteikt ar redzamām lietām piemērojamām metodēm, kaut gan šī zinātne ir pārtraukusi gadsimtu ilgos dvēseles meklējumus dažādās ķermeņa daļās un sistēmās. Kad pētniekiem šajās vietās dvēseli atrast neizdevās, zinātniskā psiholoģija dvēseles ideju vienkārši atmeta.

Dvēselei un citām likteni noteicošajām neredzamajām kategorijām ir arī citas pieejas un skaidrojumi. Zviedri mēdz stāstīt tautas pasaku par mežiem. Ziemeļu priežu un egļu cirtēji parasti ilgu laiku strādāja vienatnē, gāžot kokus un cērtot zarus. īsajās, speldzīgajās dienās viņi mēdza dzert. Kafiju. Šņabi… Dažreiz viņiem parādījās Huldra. Viņa bija smalki veidota, trausla, valdzinoša un neatvairāma būtne. Reizēm kāds mežcirtējs pārtrauca darbu un nometa cirvi, lai sekotu viņas aicinājumam iet dziļāk mežā. Kad viņš tuvojās, viņa pagriezās un izgaisa. Kolīdz Huldra novērsa savu smaidošo seju, viss izzuda. Viņai nebija muguras, vai arī tā bija neredzama. Bet mežcirtējs, pārāk dziļi mežā ievilināts, nespēja atgriezties izcirtumā vai atrast pazīstamas vietas, apmaldījās un nosala.

MĪTISKĀ DOMĀŠANA

Šo nodaļu es sāku ar mītisko stāstu par sirēnu - meža nimfu, koku dvēseli - un vienkāršu darba cilvēku, kurš, viņai nozūdot, apmaldās, sastingst un mirst, ja stāstu skaidrotu ar vīrieša un sievietes attiecībām, ar arhetipisko cilvēka iekšējo būtību, ar dvēseles atdošanu fantāzijas tēliem, ar apburto mežu kā mātes valstību, ar arhajiska- jām augu dvēselēm, kas atriebjas slepkavam ar cirvi, mēs nekur tālu netiktu, mēs nespētu izprast Huldras muguras neesamību. '

Aiz ikkatra stāsta skaidrojuma slēpjas pats stāsts. Tas veido neredzamu fonu, uz kura visas interpretācijas demonstrē savu meistarību. Aiz katra mīta stāv mīts, bet pats sevi šis mīts neatklāj. Tas izgaist neredzamajā. Tas parāda apburošu seju, taču tā būtība zem pētoša skatiena izzūd. Nekā nav. Mēs esam pazuduši mežos.

Mēs visi varam pastāstīt, kā mīti cēlušies: no sapņiem, no pirmatnējā cilvēka mēģinājumiem izskaidrot Kosmosu un dabas parādības, no centieniem iedibināt cilšu likumus, piedraudot ar biedējošiem spēkiem, no šamaņu vīzijām un atklāsmēm, vai vienkārši no parastu stāstu brīnumainiem papildinājumiem, kurus pēc kausa alus ugunskura gaismā izdomājušas vecas sievas, lai kavētu laiku un aizmidzinātu mazos… Lai kā cēlušies mīti, to būtība paliek neizdibināma.

Neredzamās un redzamās pasaules saskarsme ir daudzu lielu filozofisku jautājumu pamatā. Mūsu reliģiskā pārliecība atdala debesis un zemi, šo dzīvi un aizkapa dzīvi, bet mūsu filozofiskā domāšana nošķir prātu no matērijas. Šī šķirošana veido plaisu starp redzamo un neredzamo. Kā lai uzbūvē tiltu pār šo plaisu? Ar kādiem līdzekļiem lai neredzamo pārceļ redzamajā? Vai redzamo neredzamajā?

Pastāv trīs tradicionāli tilti: matemātika, mūzika un mīti. Misticismu varētu iedomāties kā ceturto. Ja misticisms apvieno redzamo ar neredzamo, visas lietas ir caurredzamas un liecina par to neredzamo būtību. Tāpēc mistikai šajā ziņā nav nekādu plaisu vai problēmu. Mēģinājumi nodibināt racionālu saikni starp šīm divām pasaulēm var tikai likt tām vēl stingrāk nodalīties. Tieši tāpēc mistiķi drīzāk iesaka dilemmu apcerēt, nevis censties to atrisināt.

Matemātikas vienādojumi, notis mūzikas partitūrā un mita personifikācijas šķērso nenoteiktības zemi starp abām pasaulēm. Tās piedāvā vilinošu fasādi, kas liek domāt, ka esam izraudzījuši nezināmā otro pusi. Šis māns rada iluzoru pārliecību, ka matemātika, mūzika un mīti paši ii~ šī otra puse. Mēs sliecamies ticēt, ka neredzamās pasaules patiesā realitāte ir matemātiska un to var izteikt ar vienu vienotu lauka vienādojumu, un/ vai ka tā ir sfēru muzikālā harmonija, un/vai ka tā slēpjas mītiskajās būtnēs un spēkos, kam ir savi vārdi un formas un kas nosaka redzamās pasaules norises. Šie trīs veidi pārvērš neredzamās pasaules mistērijas redzamās lietās, ar kurām mēs varam rīkoties augstākajā matemātikā, mūzikas partitūrās un mītiskos tēlos. Mūs tik ļoti apbur šis mistērijas pārvēršana sistēmās, ka mēs šīs sistēmas sākam uzskatīt par pašu mistēriju, kaut gan patiesībā tās noder tikai kā ceļa rādītāji. Mēs aizmirstam veco patiesību, un pirkstu, kas rāda uz mēnesi, noturam par pašu mēnesi.

Mēs domājam, ka Huldras neredzamajai mugurai vajadzētu būt tikpat skaistai kā viņas priekšpusei. Kāda ir saikne starp to, ko mēs redzam, un to, ko neredzam? Vai viņas mugura atklājas viņas priekšpusē, un vai viņas skaistais vilinošais smaids ir labākais neredzamās pasaules atklāšanas veids redzamajā pasaulē?

Skaistums var kalpot par tiltu, tomēr mēs nedrīkstam būt par to tik ļoti pārliecināti. Huldras mugura var būt arī šausmas; galu galā mežcirtējs, apmaldījies un nosalis, mirst. Tāpēc, lai gan neoplatonisti1 skaistumu ir definējuši kā neredzamā parādīšanos redzamā formā un kā zemes lietu dievišķu burvību, tam nav nekādas struktūras vai pastāvības. Skaistuma vēsturisko definīciju meklējumi mūs nenovedīs pie mērķa. Turklāt arī skaistums ir ticis reducēts uz trijiem citiem tiltiem: matemātisko proporciju, sastāvdaļu harmoniju un dievietes Afrodītes starojumu. Interesanti, ka Huldras muguras meklējumi mūs noved tik dziļi mītiskajā mežā. Un mēs nevaram iznākt ārā, vadoties pēc zināmām pazīmēm. Neredzamais neuzrāda nekādas pazīmes.

Notikumiem, par kuriem vēsta mīti, nav vēsturisku liecību; par dieviem un dievietēm, varoņiem un viņu ienaidniekiem vēsta statujas un rakstu zīmes mālā, bet vai tie jebkad ir fiziski redzēti? Mītiskās notikumu vietas neatrodas šajā pasaulē, visas tās ir tikai izgudrotas. Mītu nedziestošās un mūžam jaunās vitalitātes pamatā nav nekā reāla. Mīta spēks pamatojas tikai un vienīgi neredzamajā. «Mīts ir patiesības un dzejiskās iztēles sajaukums. Šī izgaišana nekurienē pieder pie mīta būtības,» saka Platona ideju pētnieks Pauls Frīdlenders.2 Varbūt mežos izgaistošā Huldra ir mīta personifikācija, mīta pamatpatiesība, kas ietverta dzejiskā veidolā.

Arī ikdienas dzīve ir pilna ar neredzamām parādībām: augstās enerģijas fizikas abstrakcijām, kas ir ietvertas visā redzamajā, taustāmajā un paliekošajā, ar ko mums nākas saskarties; teoloģijas neredzamajām parādībām, kuru priekšā mēs metamies ceļos; neredzamajiem ideāliem, kas mūs dzen karā un nāvē; iedomātās nākotnes vīzijas, uz kurām dibinātas mūsu laulības, mūsu rīcības motīvi un neprāts. Un kā ir ar laiku - vai to kāds jebkad redzējis? Visi šie priekšstati, kurus mēs vērtējam kā pašsaprotamus, šķiet daudz noturīgāki un ietekmīgāki nekā trauslās mīta fantāzijas.

Mēs dzīvojam starp milzum daudzām neredzamām parādībām, kuras nosaka mūsu rīcību. Tās ir Ģimenes vērtības, Pašattīstība, Cilvēciskās attiecības, Personīgā laime un citi vēl ietekmīgāki veidojumi, kurus dēvē par Varu, Panākumiem, Rentabilitāti un - lielāko un uzbāzīgāko no visām - Ekonomiku. Ja mēs dzīvotu senajā Florencē, antīkajā Romā vai Atēnās, mūsu neredzamajiem pavēlniekiem būtu izveidoti pieminekļi vai altāri, vai vismaz uzgleznoti attēli, kā tas notika ar Florences, Romas un Atēnu neredzamajām abstrakcijām, kuras sauca par Laimi, Cerību, Draudzību, Grāciju, Vienkāršību, Pārliecību, Slavu, Neglītumu, Aizmāršību… Taču mūsu uzdevums nav atjaunot visu neredzamo plejādi, bet gan atrast to, kuru dēvē par daimonu vai dažreiz par dvēseli vai likteni, bet tagad - par zīli.

Iespējams, ka šīs citas ikdienas neredzamās parādības, ko atzīstam bez domāšanas, savu spēku gūst no mūsu pieķeršanās tām. Ja mēs kā vēži pieķeramies savai iemīļotajai neredzamo parādību kopai, tad tai ir jābūt kā cietai klintij. Filozofs Anrī Bergsons izskaidro, kāpēc mēs labprātāk ticam taustāmām lietām nekā mītiem: «Cilvēka intelekts starp nedzīviem priekšmetiem jūtas kā mājās, sevišķi starp cietiem ķermeņiem, kuri mums dāvā pamatu darbam un rīkus ražošanas procesam; …mūsu uzskati balstās uz cietu ķermeņu modeļiem, …mūsu loģika ir cietu ķermeņu loģika.»11 Tāpēc Bergsons secina, ka mūsu intelekts nav piemērots patiesajai dzīvei un dzīves novērtēšanai. Visu laiku šis pats neatbilstošais intelekts cīnās pret citām dzīves uztverēm, tādām kā mīts, kuras tas noliedz, izmantojot loģiski sakārtotus, cietvielu pasaulē balstītus argumentus, kurus pamato fakti un lietiski pierādījumi.

Angļu dzejnieks Viljams Vērdsverts saprata cieto ķermeņu loģiku, jo uztvēra tajos slēpto neredzamo.

Katrā dabas formā, klintī, auglī vai ziedā,

Pat akmentiņos, kas noklāj lielceļu,

Es manīju garīgo dzīvi: es redzēju los jūtam Vai saistītus ar jūtām: viss šis milzums Guļ, dēstīts kādā barojošā dvēselē, un viss, Ko es redzēju, elpoja, paužot iekšēju nozīmi.4

«Autentiskas ziņas no neredzamām lietām!» piebilst Viljams Džeimss esejā «Par sava veida aklumu, kas piemīt cilvēciskām būtnēm», kurā viņš citē Vērdsvertu starp citiem neredzamā klātbūtnes lieciniekiem - Ralfu Valdo Emersonu, V. H. Hadsonu, Džozaiju Roisu, Robertu Lūisu Stīvensonu, Ļevu Tolstoju un Voltu Vitmenu.5

Džeimss šo «zināmo aklumu» ironiski slavē un peļ. No vienas puses, viņš kritizē mūsu ierasto uztveri, kas nespēj saskatīt neredzamo būtību, ko slēpj sevī akmens, auglis vai zieds. No otras puses, tieši pataisot intelektuālo prātu aklu un notrulinot tā asumu, mēs varam Vērdsverta vārdiem sacīt - es redzēju tos jūtam.

Vērdsverta dzejas rindas atspoguļo ne vien mītisko jušanu, bet arī mītisko domāšanu. «Es redzēju tos jūtam» rāda smalkāku intelekta jutīgumu, kas var uztvert un izprast neredzamo lietu patiesās izpausmes. Tieši šis intelekta jutīgums, kuru es mēdzu saukt arī par mītisko jutīgumu, ļauj sajust barojošo dvēseli, kurā dēstītas mūsu dzīves. Gan Vērdsverts, gan mītiskais jutīgums kopumā zīli neuztver kā sirds stimulatoru, drīzāk jau kā mītisku realitāti, kur zīle ir tikai maza, bet ļoti svarīga daļiņa.

INTUĪCIJA

Tradicionāls veids, kā uztvert neredzamo un tādējādi sajust zīli, ir likt lietā intuīciju. Intuīcija sevī ietver arī to, ko es saucu par mītisko jutīgumu; tas ļauj mītam pēkšņi likties patiesam un sniegt negaidītu atklāsmi.

Psiholoģijā intuīciju sauc par «tiešām un nepastarpinātām zināšanām», «par tūlītēju jeb spontānu komplicētas datu grupas novērtējumu».6 Intuīcijai nav saiknes ar domāšanu vai jušanu, tā ir skaidrs, ātrs un pilnīgs novērtējums, «kura svarīga pazīme ir šī procesa lielais ātrums».7 Intuitīvas atklāsmes «cilvēkā norisinās bez jebkādu mums zināmu prāta analīzes procesu vai refleksīvās domāšanas palīdzības».8

Mūsu priekšstats par cilvēku lielākoties ir intuitīvs. Mēs uztveram viņu kopumā - stāja, apģērbs, augums, izteiksme, uzbūve, balss, akcents, žesti, reģionālās, sociālās un šķiras pazīmes - tas viss intuīcijai atklājas vienā mirklī kā vienots un pabeigts veselums. Agrākie iekšķīgo slimību diagnostiķi arī izmantoja intuīciju; tāpat dara fotogrāfi, astrologi, personīgie menedžeri, beisbola talanta meklētāji, uzņemšanas komisiju priekšsēdētāji un droši vien arī Centrālās izlūkošanas pārvaldes analītiķi milzīgajā un garlaicīgajā datu kopumā, ko ieguvuši par attiecīgo darbības lauku, saskatīdami neredzamu nozīmīgumu. Intuīcija uztver veidolu, paradigmu, visu savstarpēji saistītu attiecību veidotāju tēlu.

Intuitīvas atklāsmes notiek pašas no sevis, mēs tās nevaram kontrolēt. Tas rodas mūsos kā pēkšņas apjausmas, kā noteikts spriedums, uztverta jēga. Tās nāk kopā ar kādu notikumu, it kā tas būtu šīs atklāsmes radījis vai nestu tās sevī. Tu kaut ko saki, un es to tā arī «uztveru». Tu parādi man īsu, sarežģītu dzejas pantu, un «es redzu». Mēs aizejam uz izcilāko mākslas darbu retrospektīvo izstādi mākslas muzejā, un, pat neizlasījis anotācijas lapiņu, neieslēdzis audiolekciju, es kādas gleznas priekšā nevilšus noelšos «ahā!». Pār mani ir nākusi pēkšņa atklāsme.

Gan tavs teikums, ko es intuitīvi uztveru, gan sarežģītā dzeja, gan bilde pie muzeja sienas ir gluži redzamas izteiksmes formas. Negaidīto noelšanos, reaģējot uz pēkšņo atskārsmi, - psihologi šo parādību dēvē par «ahā piedzīvojumu» - rada gleznā ieslēgtais spēks. Iedarbību, kas rada atskārsmi, mītiskā domāšana saista ar lietā mītošo spēku. Spēks, kurš mājo lietā, dara neredzamo reālu, pat fizikālu.

Vēl viena svarīga intuīcijas pazīme ir tās darbības veids. Tā nepārņem lēnām kā noskaņojuma uzplūds, tā nerodas soli pa solim pakāpeniskā domāšanas procesā. Tā nerada atklāsmi, pamatojoties uz manā priekšā stāvošā objekta atsevišķu nianšu izraisīto sajūtu rūpīgu analīzi. Kā jau teicu, intuīcija ir skaidra, ātra un pilnīga. Kā atklāsme tā nāk visa uzreiz un zibenīgi. Tā ir neatkarīga no laika, tāpat kā ārpus laika pastāvošie mīti, kuri izslīd mums starp pirkstiem, kad sākam uzdot tādus ar laiku saistītus jautājumus, kā: «Kad tas notika?», «Kā šis mīts cēlies?», «Vai šis mīts ir attīstījies tālāk?», «Vai par to nav jaunu mītu?», «Vai tie balstīti uz vēsturiskiem notikumiem?». Vēsturei raksturīgā saikne ar noteiktu laika momentu mītiskajai uztverei pilnībā nav pieejama.

Tā kā intuitīvās nojausmas ir skaidras, ātras un pilnīgas un tāpēc tik ļoti,pārliecinošas, tās var būt galīgi nepareizas, tikpat ātri un pilnīgi sniedzot nepareizu priekšstatu kā pareizu. Jungs, kurš intuīciju uzskatīja par vienu no apziņas četrām funkcijām (blakus domāšanai, jūtām un sajūtām), norādīja uz intuīcijas lielo nepieciešamību saņemt savu māsu palīdzību.'1 Viena pati tā var izvēlēties nepareizo ceļu tikpat viegli kā pareizo, vai darboties ar paranoisku pārliecību, neievērojot ne loģiku, ne jūtas, ne faktus. Taču junga ironiskajam reālismam attiecībā uz intuīciju nepievienojas intuitīvisma ideālistiskās filozofijas pārstāvji. Benedikts Spinoza, Fridrihs Sellings, Benedeto Kroče, Anrī Bergsons, Edmunds Huserls un Alfrēds Norts Vaitheds padara to par neapšaubāmu un gandrīz vai dievišķu talantu, kas tādējādi kalpo par vienu no patiesības izzināšanas veidiem.

Ar intuīciju mēdz izskaidrot arī radošās spējas un ģēniju; neizskaidrojamais tiek saistīts ar procesu, kurš pats par sevi nav izprotams. Bet, intuīciju idealizējot, tiek aizmirstas tās tumšākās ēnas puses - sociālās uzvedības (vai neuzvedības) intuitīvais oportūnisms un pārliecinātā, ātrā un apsēstības vadītā psihopātiska noziedznieka rīcība lēkmes laikā, kad nepārdomāto un it kā pašsaprotamo spriedumu ietekmē notiek cietsirdīgi, bezjēdzīgi un neargumentēti vardarbības akti.

Intuīcija var norādīt ceļu, bet tā nenodrošina pareizu rīcību vai precīzu uztveri. To mēs zinām paši no savas pieredzes, kad, rīkojoties pēkšņi un it kā pašsaprotami, mēs, piemēram, iemīlamies nepiemērotā cilvēkā, izvirzām nepatiesus apvainojumus, nepārdomāti kādu atlaižam no darba vai paši sev nosakām it kā pārliecinošu diagnozi, kas patiesībā izrādās pilnīgi hipohondriska. Lai gan intuīcija ir nešaubīga, tā tomēr var nebūt precīza. Mūsu mītiskā jušana var uztvert iekšējās būtības autentiskas liecības, taču šo autentiskumu var apliecināt tikai, pārbaudot faktus, ņemot vērā jau iepriekš zināmo, kārtīgi apdomājot un to novērtējot saskaņā ar izjūtām. Gadsimtiem ilgi Romas Katoļu baznīca izmantojusi šīs metodes, pārbaudot intuitīvos apgalvojumus par svētumu un izpētot brīnumus.

Šis ieskats intuīcijas būtībā bija vajadzīgs trīs iemeslu dēļ. Pirmkārt, mums bija nepieciešams pieņemams nosaukums uztveres veidam, kas nodrošina mītisko redzēšanu («Es redzēju to jūtam»), kas spēj cauri redzamajam ieskatīties neredzamajā. Mēs gribam padarīt psiholoģiski ticamu domu par mītisko uztveri, kas ir līdzīga matemātikas un mūzikas uztverei, lai šajā grāmatā izmantotās atsauces uz mītiem spētu rosināt pārliecību. Lai uztvertu mītu vai ar to aizrautos, ir nepieciešama intuīcija. Mīta saistība ar dzīvi dzimst apziņā kā atklāsme vai kā pašsaprotams secinājums, ko nevar pamatot ar loģikas palīdzību vai faktiskiem pierādījumiem. Labākais pierādījums ir atgadījums no dzīves, kāds piemērs, kas miglaino priekšstatu noskaidro vienā acumirklīgā intuīcijas uzliesmojumā.

Otrs cēlonis šim ieskatam bija parādīt to kopējo funkciju, kas piemīt trīs tiltiem - matemātikai, mūzikai un mītam, kā arī skaistuma estētikas valstībai. Tieši intuīcija ir tā, kas tam visam piešķir pēkšņumu un spēju pārliecināt. Kanta ētikas teorija balstās uz intuīciju, tāpat arī

Mocarta kompozīcijas mākas apraksts. Lietpratēji, kas pētījuši dzejisko iedvesmu un matemātisko izdomu, ar piemēriem pierāda intuīcijas acumirklīgo apskaidrību, ka piemēru te var minēt matemātiķa Auri Puankarē bieži citēto secinājumu, ka «vispārsteidzošākais sākumā ir šī pēkšņā apgaismība».1 "

Trešais iemesls aizved mūs atkal pie biogrāfijām un ārkārtīgās spriedzes, kas daudzos zīles nesējos pastāv starp intuīciju un apmācību. Emersons rakstīja: «Šo sākotnējo gudrību mēs dēvējam par Intuīciju, kamēr visas vēlākās skološanas ir mācības.»11 Emersons šīs divas gudrības pretnostata, uztverdams intuīciju kā kaut ko ar mācīšanu nesaistītu. Atskārsme un mācīšanās, sirds apjausma un klases gudrības nav jāuzskata par pretējām lietām. Tomēr Emersons intuitīvi pareizi uztvēra, cik šos abus jēdzienus atšķirīgi vērtē daudzās slavenības, kuras vairāk paļāvās uz savu intuīciju, nevis uz iemācītām gudrībām. Viņi paši pameta un ienīda skolu, negribēja vai nevarēja mācīties, viņus izslēdza, skolotāji viņu dēļ zaudēja pacietību - tāds bija intuīcijas un skološanās karš.

SKOLAS LAIKS UN MURGI

«Slavenību šūpuļi» - aizraujošs (un stingri dokumentāls) apraksts par četrsimt plaši pazīstamu mūsdienu cilvēku bērnību - rāda, ka trijām piektdaļām no viņiem ir bijušas «nopietnas problēmas ar skolu». «Nepatika pret skolas solu ir internacionāla parādība, vienalga, vai skola ir valsts vai privāta, laicīga vai saistīta ar baznīcu. Tāpat tā gandrīz nemaz nav atkarīga no apmācības filozofijas, kas šajā skolā tiek lietota.»12 Ar skolu saistītās grūtības nav arī nekādā sakarā ar šo izcilo cilvēku ģimenes attieksmi, ekonomiskajiem apstākļiem vai izglītības līmeni. Skolas ienīšana, tajā piedzīvotās neveiksmes un izslēgšana no skolas vairāk vai mazāk skar daudzus populārus cilvēkus.

Tomass Manns, kam tika piešķirta Nobela atzinības balva par kādu romānu, kuru viņš uzrakstīja, kad viņam bija nedaudz pāri divdesmit gadiem, attēloja skolu kā «stagnācijas pārņemtu un neapmierinošu»; lielais indiešu domātājs un dzejnieks Rabindranats Tagore (kurš, līdzīgi Mannam, nāca no izglītotas un labi situētas vides) pameta skolu trīspadsmit gadu vecumā, jo tā viņam sagādāja pārāk lielas ciešanas. «Man palaimējās sevi atpestīt, pirms biju kļuvis nejūtīgs.» «Skolas laiku Gandijs raksturoja kā savas dzīves nelaimīgākos gadus… viņam nebija vēlmes mācīties un no skolotājiem viņš cienīja tikai reto, viņam būtu klājies labāk, ja viņš nekad nebūtu gājis skolā.» Norvēģu rakstniece Sigrija Unsete stāstīja: «Es ārkārtīgi necietu skolu. Stundu laikā nepakļāvos disciplīnai, klīrīgi tēlojot, ka esmu izklaidīga.» Nobela prēmijas ieguvējs fiziķis Ričards Feinmens savus pirmos skolas gadus raksturoja kā «intelektuālo tuksnesi». Aktieris un režisors Kenets Branags tik ļoti baidījās no skolas, ka aptuveni vienpadsmit gadu vecumā centās novelties pa kāpnēm un salauzt kāju, lai nebūtu jāiet uz skolu. Vēlāk viņš savā istabā tikai lasīja un lasīja. Vācu filmu producents Rainers Verners Fasbinders vienkārši «nespēja uzturēties normālu bērnu sabiedrībā», un visbeidzot tika ievietots Rūdolfa Štei nera skola. Gleznotājs lJžeksons Poloks, «kurš neievēroja… skolas prasības tādā pašā naivā neziņā, kā ignorēja skolas ģērbšanās noteikumus», tika izslēgts no Losandželosas augstskolas. Popmūziķi Džonu Lenonu izslēdza no bērnudārza.

Skumjākais stāsts, kuru es atradu starp skolasbēmu likstu aprakstiem, ir dzejnieka Roberta Brauninga bērnības atmiņas. Astoņu vai deviņu gadu vecumā viņš tika aizsūtīts uz internātskolu. Tas bērnu tik ļoti nomāca, ka viņš skolā izvēlējās kādu svina cisternu par savu «kapa vietu». Uz tās bija attēlota augšup vērsta seja. Šo seju Roberts iedomājās kā savu epitāfiju, ar rokām to nemitīgi glāstīdams un monotoni skandēdams: «Nelaimīgā Brauninga piemiņai.» Runājot par mācībām, Brau- nings apgalvoja, ka tās viņam neko nedeva.

Ar bagātu iztēli apveltītais rakstnieks eksistenciālists Pols Boulzs «nesatika ar savu jauno skolotāju mis Kreinu. Viņam nepatika tās autoritatīvā izturēšanās un… viņš noteikti atteicās piedalīties klases kopīgā dziedāšanā. Lai atriebtos, viņš izgudroja veidu, kā pildīt, viņaprāt, bezjēdzīgos mājas darbus, - viņš visu uzrakstīja pilnīgi pareizi, tikai no otra gala».

No visām nodarbībām Boulzam visvairāk nepatika dziedāšana. Citiem varbūt nepatīk latīņu valoda, sports vai sacerējumi angļu valodā. Zīle novelk robežu, un neviens to nevar piespiest šo līniju šķērsot un doties teritorijā, kas ir ārpus tās kompetences, tāpat kā ozols nevar locīties vai izlikties par skaistu papeli. Zīle dāvā cilvēkam spējas, bet arī nosprauž robežas, un tikai tad, ja skolas mācību metodēs ir vieta skolotāja intuīcijai, var tikt uzcelts tilts, kas ļauj talantam iznākt no šiem saviem ierobežoju miem.

Skolas laika grūtības ir parasta parādība. Vai tās rodas no bērna neatbilstības skolai, vai no skolas neatbilstības bērnam? Jebkurā gadījumā starp bērna iedzimtajām intuitīvajām spējām un formālo skolas apmācību ir liela plaisa. Kā teicis rakstnieks Viljams Sarojans: «Es izjutu nepatiku pret skolu, bet nekad neizjutu nepatiku pret mācīšanos.» Kamēr skolā viņam bija nepatikšanas, Kali- fornijas štata pilsētiņas Fresno publiskajā bibliotēkā viņš bija izlasījis gandrīz visas grāmatas.

Komponists Edvards Grīgs teica: «Skola neattīstīja manī neko, izņemot ļauno, bet labajam pat nepieskārās.» Tomass Edisons sacīja: «Es vienmēr klasē biju beidzamais.» Gan Stīvens Kreins, gan Jūdžins O'Nīls, gan Viljams Folkners un Frānsiss Skots Ficdžeralds neizturēja pārbaudījumus dažādos lekciju kursos koledžā. Rakstniecei Elenai Glazgovai, grāmatas «Uz kailās zemes» autorei un Pulicera prēmijas ieguvējai, skola likās «neciešama». Arī Vilai Keterei, Pērlai Bakai, Aisedorai Dun- kanei un Sūzanai B. Antonijai nepatika skola. Pols Se- zāns tika izslēgts no Parīzes Mākslas skolas. Marsela Prusta sacerējumus viņa skolotājs uzskatīja par haotiskiem, bet Emils Zolā literatūrā tika novērtēts ar nulli, tāpat viņam neveicās vācu valodā un retorikā. Alberts Einšteins par vidusskolu (viņš apmeklēja no deviņarpus gadu vecuma) rakstīja: «Es labāk izcietu visu veidu sodus, nekā mācījos buldurēt no galvas.» Sākumā, pamatskolā, viņš ne ar ko īpašu neizcēlās un tika saukts par «bīdermeijeru», kā mēdz apzīmēt nedaudz trulu, nedaudz vientiesīgu un padumju cilvēku. Viņa māsa rakstīja, ka «pat matemātikā viņam neveicās - uzdevumus viņš pildīja lēni un nevīžīgi, taču bija neatlaidīgs un centīgs». Daļēji šīs īpašības ir saistītas ar Alberta lēno runāšanas veidu.

Ģenerālis Džordžs S. Patons bērnībā nerunāja un netika vests sabiedrībā, Vinstons Cērčils «atsacījās mācīties matemātiku, grieķu vai latīņu valodu un tika pārcelts zemākā klasē, kuru mūsdienās dēvētu par lasīšanas klasi nesekmīgajiem, kur zēniem ar palēninātu uztveri tika mācīta angļu valoda. Tomēr viņa angļu valodas zināšanas nebija vājas; viņa zināšanas par Šekspīru bija neparasti bagātas un pārliecinošas.»

Atšķirība starp to, kāds bērns liekas skolā, un to, kā viņš jūtas pats, var novest pie diviem dažādiem rezultātiem. Vairumā gadījumu bērns, kas iet pats pa savu neredzamo taku, tiek uztverts kā «savrups», nespējīgs mācīties, grūti audzināms, pat dumjš. Taču ārējais spiediens var iedarboties arī citādāk. Diāna Ārbusa, īpatnēja un neparasta fotogrāfe, stāstīja: «Skolotāji bija raduši domāt, ka es esmu gudra, un tas man sagādāja mokas, jo zināju, ka patiesībā esmu šausmīgi dumja.» Vai bērns tiek uzskatīts par «dumju» kā Einšteins, vai «gudru» kā Ārbusa, taču plaisa starp bērna uztveri un skolas priekšstatiem ir gandrīz nepārvarama. Ja neredzamais bērnā tomēr tiek uztverts, kā tas noticis Trūmena Kapotes,

Elijas Kazana un Džeimsa Boldvina dzīvē (sk. 5. nodaļu), tas šķiet kā neaizmirstams brīnums.

Sevišķi smags pārbaudījums ir eksāmeni. Izcilais bakteriologs Pauls Ērlihs skolā bija atbrīvots no sacerējumu rakstīšanas sakarā ar viņa «pilnīgo neprasmi». Džakomo Pučīni vienmēr izgāzās eksāmenos. Gertrūde Staina izstājās no pēdējā kursa Hārvarda universitātē, Antons Čehovs skolā atteicās apgūt klasiķus un divas reizes izkrita eksāmenā. Neveiksmes skolā viņam rādījās nakts murgos. Visu mūžu viņu vajāja sapņi par skolotājiem, kas cenšas viņu izgāzt. Pablo Pikaso, kurš «nekad nespēja iegaumēt burtu secību alfabētā, pameta skolu desmit gadu vecumā, jo viņš stūrgalvīgi atteicās darīt ko citu, kā vien gleznot»; pat Pablo privātskolotājs pārtrauca nodarbības, jo skolnieks nespēja iemācīties aritmētiku.13

Bieži aicinājums neijzpaudās skolā, bet gan ārpus tās- ārpusklases pasākumos vai vispār ar skolu nesaistītās nodarbībās. It kā sirdī mītošo veidolu kavētu mācību programma un stundu regularitāte. Anrī Matiss sāka gleznot slimošanas laikā. Herbertu Džordžu Velsu gribēja izmācīt par tirgotāju, taču astoņu gadu vecumā viņš lauza kāju, sāka pievērsties lasīšanai, tādējādi izglābjoties no tirdzniecības un nododoties literatūrai. Augstākās Tiesas galvenais tiesnesis un prezidenta kandidāts Čārlzs Evanss Hjūss, gaidot uzņemšanu koledžā, sešus mēnešus klīda pa Ņujorkas ielām. Viljams Rendolfs Hērsts un mākslinieks Džons Lefargs mācības savienoja ar laika nosišanu Manhatanas ielās. Piecpadsmit gadu vecumā Marija Kirī veselu gadu neapmeklēja skolu un dzīvoja laukos.14 Kurš gan var paredzēt, kur zīle spēs mācīties labāk un kur dvēsele tevi pakļaus pārbaudījumiem?

Eksāmens ir rituāls, kad var atgadīties jebkas. Tas iezīmē pāreju no viena esības stāvokļa citā līdzīgi kāzām vai pirmajām dzemdībām. Eksāmena panika un dīvainās izdarības ar ēdienu un talismaniem naktī pirms fināla vēl vairāk atklāj pārbaudījuma rituālo būtību. Eksāmens novērtē ne tikai tavu izturību, spējas un zināšanas - tas pārbauda tavu sūtību. Vai tavs daimons vēlas iet pa tevis izvēlēto taku? Vai tiešām tu savai sūtībai esi nodevies ar visu sirdi? Ja veiksme eksāmenā varētu tikt uzskatīta par apstiprinājumu, tad izkrišana var būt veids, kā daimons liek mums saprast, ka esam izvēlējušies nepareizo ceļu.

Omārs Bredlijs, pieczvaigžņu ģenerālis, kas pārzināja lielas kampaņas, kurās piedalījās miljoniem cilvēku, un armijas apgādi, stājoties augstskolā Vestpointā, divdesmit septiņu vai divdesmit astoņu cilvēku grupā izrādījās viens no zināšanās vājākajiem. Ar smagu un neatlaidīgu darbu viņš iekļuva četrdesmit ceturtajā vietā 168 cilvēku lielajā kursā (tajā paša kursā Dvaits Deivids Eizenhauers bija sešdesmit pirmais un Džeims van Plīts - deviņdesmit otrais). Mācības stiprināja Bredlija intuīciju. Tā palīdzēja arī mācoties tālāk, kad viņam četras dienas nācās pa četrām stundām pavadīt, liekot eksāmenus.

Man bija neizsakāmas grūtības ar algebru. Pēc divām stundām darba biju atrisinājis tikai divdesmit procentus uzdevumu… Tā bija pilnīga izgāšanās. Nebija nekādu cerību darbu pabeigt un nolikt šo eksāmenu. Galīgi sašļucis, savācu savus papīrus un devos pie dežurējošā virsnieka… Redzēju, ka viņš ir dziļi iegrimis kādas grāmatas lasīšanā. Nevēlēdamies viņu traucēt, atgriezos solā, nodomādams, ka nenāktu par ļaunu pamēģināt vēlreiz. Tad gluži vai maģiskā veidā sāka uzrasties vajadzīgās teorēmas.15

Un Bredlijs to paveica. Viņš «cītīgi pieveica arī pārējos eksāmenus» un tika galā ar Vestpointas augstskolu.

Dažreiz zīle kā labais eņģelis maģiskā veidā ienāk eksāmena istabā pašā izšķirošākajā brīdī (sk. Barbaras Maklintokas eksāmenu, kas aprakstīts 8. nodaļā). Atskatoties uz Bredlija dzīvi, ir skaidrs, ka viņam jānoliek eksāmens - viņa militārā prasme veicināja uzvaru pār

Vāciju (1943-1945) un noderēja vēlāk, kad viņš strādāja par armijas štāba priekšnieku.

Rašs Limbo izkrita runas mākslā. Kad Rašs pārlika eksāmenu, viņš pārsteidza gan savus kursa biedrus, gan profesoru, kurš, par spīti viņa jaunrades spējām, pašpaļāvībai un «acumirklīgas novērtēšanas instinktam», tomēr ielika viņam D [3] . «Jutu viņā pārmērīgu pašapmierinātību, kas traucē klausīties skolotājā.»1 " Limbo spēja sajust publiku bija intuitīva, mācības viņu tikai kavēja.

Kā tas redzams gadījumā ar Limbo, pretrunas starp skolu un skolnieku sevišķi asi izpaužas tajās jomās, kas ir tuvu zīles veidolam. Bernards Baruhs, prezidentu padomnieks banku, finansu un starptautiskās ekonomikas jautājumos, Ilārvarda universitātē mācījās labi, lai gan nobeigumā viņš politekonomijā un matemātikā sekmju ziņā bija zem viduslīmeņa.17

Un, lūk, ko saka Vudijs Allens: «Es pievērsu uzmanību visam, izņemot skolotājus.»

Riebumu pret skolu viņš pauda visvisādos, skolēniem raksturīgos veidos. Kad Allens ieradās 99. privātskolā, sava augstā inteliģences koeficienta dēļ viņš tika ieskaitīts apdāvināto bērnu klasē, bet klases likumi neļāva viņam izpausties tā, kā viņš to vēlējās, un nepieļāva iztēles pašdarbību, tāpēc Allens sevi apliecināja, kļūdams par kārtības traucētāju… Viņš negāja uz stundām, nepildīja mājas uzdevumus. Viņš mēdza graut klases disciplīnu un rupji izturēties pret skolotāju, kurš uzvedības dēļ savukārt pazemināja viņa atzīmes mācībās.18

Eņģelis, kurš redz dzīvi kā pabeigtu attēlu, uzklausa šīs sūdzības un nelaimes un saka: «Protams, Vudij, skola bija tīrās šausmas. Tu par šīm situācijām jau veidoji filmas un pierakstīji jokus, kāpēc gan tev vajadzēja tam visam iet cauri tik tieši?» Billijs Greiems «vispār neredzēja jēgu skolas apmeklēšanai. Literatūra… sagādāja viņam lielas grūtības.»'" Viņš, «pēdējais no visiem», dabūja Millona L'AIIegro. Protams! Pasaulē pazīstamākajam evaņģēlistam nebija nepieciešams Miltons un tamlīdzīga literatūra, jo viņš jau bija saņēmis Patiesības Vārdu. Polam Boulzam bija tik daudz laika jāvelta, izgudrojot dažādas lietas, ka viņam tik tiešām nebija vaļas tādām papildu nodarbēm kā skolas uzdevumi. Ja runā par Rašu Limbo, tad viņš jau bija sagrābis savā varā nacionālo radioklausītāju, tāpēc, saprotams, viņš nevarēja uzklausīt Dienvidrietumu Misūri štata runas skolotāja pamācības. Braunings, skolā rakstīdams sev epitāfiju, jau redzēja savu dzīvi kopumā. Un kāpēc gan Branags labāk izvēlējās dramatisku kritienu pa kāpnēm (kā uz skatuves vai filmās) nekā skolu? Vai viņš jau savā būtībā nebija ievērojams varoņlomu izpildītājs? Kas attiecas uz Čērčilu, tad, protams, viņam bija runas problēmas. Kā lai bērns, kuram vēlākos gados piešķirta Nobela prēmija literatūrā un kura daiļrunība 1940. un 1941. gadā izglāba Rietumu civilizāciju, spētu uzņemt sevī tik milzīgu daimonu? Tas bija krietni par daudz šim maza auguma skolas puikam. Neredzamie likteņi var arī atklāties kā redzamas neveiksmes.

Varbūt pret mācību grūtībām un aprakstītajiem gadījumiem vajadzētu izturēties citādāk. «Izslēgšanu no skolas» uztvert drīzāk kā «izglābšanos no skolas». Taču tas nav mans personiskais ieteikums. Es vienīgi vēlētos, lai bērnu nelaimes skolā netiktu uztvertas tikai kā neveiksmes, bet gan kā zīles būtības pierādījumi. Daimona intuīcija bieži nespēj pakļauties parastajām skolas metodēm un kļūst dēmoniskāka. Kad atskatāmies uz dzīvi kopumā un aplūkojam zīles izpausmes no ozola koka perspektīvas, izvērtējam, cik liela nozīme bijusi mācībām un cik liela - intuīcijai.

Bet kurš gan no vecākiem un padomdevējiem var kā putns uztupties augstā kokā, lai pārredzētu perspektīvu

gadu attālumos? Un kurš bērns, pat apdāvināts ģēnijs, spēj spītīgi turēties pie savas intuīcijas, ja vien to neveicinātu runas traucējumi, uzmanības deficīts, alerģija, astma vai hiperaktivitāte, kuru dēļ bērns var skolu neapmeklēt, kā arī nesaprašanās ar apkārtējiem. Šīs nebūšanas attur bērnu no skolas un skološanās, bet ne no mācībām un intuīcijas - no šī sava veida vieduma, kas ļauj redzēt citādā veidā. Ne jau katrs bērns spēj šādi redzēt, ne katrs arī gūs labumu, neejot skolā, taču mums, kas viņu audzinām un, domājams, gribam arī virzīt vēlamajā dzīves ceļā, šie neredzamās pasaules faktori ir jāuztver nevis kā slimība, bet gan - kā atvērtas durvis, pie kurām klauvē . eņģeliši

Atcerēsimies Junga piezīmi: «Dievi ir kļuvuši par slimību.» Lai slimībā saskatītu eņģeli, nepieciešama spēja apjaust neredzamo, atvērt acis uz citu pasauli. Nav iespējams pamanīt eņģeli, ja par to nav priekšstata. Bērns vienkārši šķiet dumjš, ietiepīgs un patoloģisks. Pat zi-' nātnē gadās, ka cilvēks sāk apjaust parādību debesīs vai zem mikroskopa tikai tad, kad viņam ir jau pastāstīts, kas jāmeklē. Redzēšanas mākslā ir nepieciešama instrukcija. Tad neredzamais pēkšņi kļūst redzams centīgi piemiegto acu priekšā.

Mūsos mājo vēlēšanās redzēt vairāk, nekā ar parasto redzi ir iespējams. Neredzamo parādību saprotama izskaidrojuma meklējumi noved pie astrologa. Kā neredzamā un neticamā planētu pārvietošanās ietekmēs manu dienu? Lūdzu, izskaidrojiet manu sapni, mainiet manas dzīves situāciju. Mēs redzēšot zīmi. Nedēļas nogales pārrunas, diskusijas un semināri mūs mudina atvērt durvis neredzamajam. Taču iesakņojusies tradīcija brīdina, lai to nedarām, sevišķi, ja piederam pie kultūras, kurai notrulinājusies niansēta uztveres spēja.

TILTS STARP VALSTIBAM

Tādās kultūrās kā Haiti salās, Rietumāfrikā, Polinēzijā, Eiropas un Āzijas Ziemeļos, kur mītošās tautas mēs visas kopā dēvējam par eskimosiem, kur gari bieži viesojas pie cilvēkiem un pati pasaule ir kā tilts, galvenā mācība ir vērsta uz dažādo ciemiņu atšķirīgo būtību, nosaukumu, rangu, spēku un darbības sfēru izzināšanu. Šo tautu kultūrām ir savi sargi un ārā sviedēji, kuri zina, kā pasargāt savu tautu no parādībām, kas šajā vietā un brīdī neiederas. Arī mums tādi kādreiz bija. Platonisma filozofi (Jamblihs, Pnokls, Porfīrijs) par tādiem uzskatīja visu veidu eņģeļus, augstākās dievības un daimonus.20 Pasaule bija gluži caurlaidīga, un to apdzīvoja gan fiziskas, gan iztēlotas būtnes. Reliģijas psihologs Deivids Millers21 apskata šos «spokus» jeb garus (Gcists) mūsu kultūrā, lai parādītu to nozīmi. Taču šī caurlaidība pastāvēja senos laikos, citā saprāta karaļvalstī. Kopš tiem laikiem mūsu intereses zudums to, ko racionālais prāts dēvē par maģisku, mistisku un mītisku, liek bez atšķirības uzskatīt par kaut ko nedabisku. Tālab neredzamie kļūst par «svešiniekiem». Neredzamo nošķiršana padara tos vēl pārdabiskākus un neizprotamākus. Mūsu kultūrā tie pārtop vilkačos, laika mašīnās un cilvēku nolaupītājos Stīvena Kinga romānu garā. Mūsdienu uztvere ir tik šaura, tai tik zemi griesti, ka neredzamajiem ir jāizlokās visdīvainākajos veidos, lai varētu caur to izspraukties.

Varbūt tas, kas ierodas nez no kurienes, man liks darīt kaut ko ārprātīgu; varbūt šī neredzamā pasaule ir dēmoniska un tā jāizslēdz no apziņas. Ko es neredzu, to nevaru pazīt; no tā, ko nepazīstu, es baidos; to, no kā baidos, es ienīstu. Un es gribētu, lai tas, ko ienīstu, tiktu iznīcināts. Tātad racionālajam prātam par tiltu vairāk patīk aiza. Tam patīk plaisa, kas atdala abas pasaules. No betona bunkura visas būtnes šķiet vienādas - turklāt sliktas.

Saskaņā ar Svētā Pāvila mācību, spēja atšķirt garus ir patiesas garīgās apziņas pazīme. Cilvēkam jāatšķir viens neredzamais no otra. Viens šo neredzamo izšķiršanas veids bija baznīcas piekoptā oficiālā eņģeļu un svēto pasludināšana. Šīm dažādajām būtnēm piemīt visatšķirīgākās tām raksturīgās īpašības un darbības jomas. (Pēdējā laika racionalizētā baznīca neredzamās valstības iedzīvotāju skaitu ir samazinājusi, pakļaujot savu iztēli vēsturiskiem kritērijiem. Katram neredzamajam svētajam ir jābūt redzamam priekštecim ar noteiktu vēsturisku izcelšanos. Tā mēs pazaudējām Svēto Kristoferu un citus, kas bija «tīrie mīti».)

Tomēr ir vēl citi jautājumi, kas skar attiecības starp redzamo un neredzamo. Kāpēc tomēr jābūvē tilts? Platons teicis: «Tas vajadzīgs viņiem, lai tie varētu atnākt pie manis, nevis manv lai es ietu pie viņiem.» Varbūt viņi nemaz negrib nākt ciemos. Bet varbūt viņi jau ir šeit kā eņģeļi Vima Vendersa filmās? Mēs to nezinām, jo mūsu teorijas par uztveri nepieļauj viņu parādīšanos. Varbūt viņi nemaz nav neredzami, bet tikai tādi šķiet, jo par tādiem tos atzinis mūsu aklums. Vai tā ir viņu īpašība vai mūsu redze, kas liek tos raksturot kā neredzamus?

Rietumu valstībā (vai varbūt tirdzniecības centrā!) prāts transcendentālo pasauli ir pacēlis vēl augstāk un tālāk prom no ikdienas dzīves. Aiza, kurai pāri vēl bija iespējams uzbūvēt tiltu, pārvērtusies par kosmisku bezdibeni. Dievi ir novērsušies, sacīja dzejnieki Helderlīns un Rilke; nepieciešams lēciens ticībā, ir teicis Sērens Kirkegors. Arī tas nelīdzēs, jo Dievs ir miris, apgalvo Nīče. Tiltam, lai kāds tas būtu, jābūt pārcilvēcīgam. Izrādās, ka tāds tilts mūsu kultūrai jau ir. Tas, kā tiek apgalvots, ir varenākais tilts, kāds jebkad uzbūvēts starp redzamo un neredzamo, - tas ir Jēzus Kristus.

Ja nu reiz ap mums esošo visu lietu neredzamā puse atņemta un visas mūsu savāktās «lietas» kļuvušas vienkārši par krāmiem, kurlmēmiem un mirušiem patēriņa priekšmetiem, Kristus ir palicis kā vienīgais veidols visā mūsu valstībā, lai atdotu tai atpakaļ būtisko neredzamo pusi, uz kuras vienmēr balstījušās visas kultūras. Funda- mentālisms pedantiski un dogmatiski cenšas atgūt kultūras neredzamās saknes. Fundamentālisma spēks slēpjas tā meklējumos, bet draudi - veidā, kā tas tiek darīts.

Kristus kā tilts (un vai tad Pāvests, Kristus vikārs, netiek dēvēts par pontifiku no vārda pons - tilts), jo iemiesošanās nozīmē neredzamā klātbūtni visparastākā cilvēka dzīvībā. Dievs-cilvēks ir redzamā un neredzamā apvienojums. Gadsimtiem ilgas diskusijas centušās šo vienību atdalīt, uzsverot te vienu, te otru tās pusi - Jēzus Kristus patiesi ir dievišķas iedvesmas pārņemts, tomēr acīm redzams cilvēks; viņš patiešām ir neredzams Dievs, kas pieņēmis cilvēka veidolu.

Lai šīs teoloģiski nesamērojamās lietas sasaistītu, nepieciešama kāda neatkarīga saikne, kāds trešais, no pārējiem diviem atšķirīgs, jēdziens, kas varētu savienot mirstīgo ar nemirstīgo. Šī trešā persona kristīgajā teoloģijā tiek saukta par Svēto Garu. Taču arī tā pieder pie neredzamās pasaules, kas smaguma centram joprojām liek pārvietoties prom no pasaules. Tāpēc, kā jau tam vajadzētu būt, debates joprojām nerimstas, jo attiecības starp šiem diviem terminiem dod pamatu metafiziskām pārdomām un reliģiskiem paradumiem, kas neļauj izzust problemātiskajiem priekšstatiem par neredzamo. Turklāt diskusijas rada pamatu šīs nodaļas galvenajai tēmai par bieži vien saspringtajām attiecībām, kas skolas laikā valda starp neredzamo zīli un tā cilvēka dzīvi, kurā šī zīle mājo.

Teoloģiskās diskusijas var sniegt mums svarīgu psiholoģisku mācību. Tas, ko mēs uzzinām, nav tik daudz saistīts ar ticību savienībai starp divām nesamērojamām lietām vai ar neizprotamās savienības izskaidrojumu, cik ar to, kas notiek, kad šīs abas daļas šķiras.

Psihopatoloģija šajā jautājumā sniedz skaidrāku psiholoģisku ieskatu nekā garīgie ideāli vai formulas. Negatīva pieeja parāda visu spilgtākā gaismā. Vispatoloģiskākais brīdis šajā stāstā par iemiesošanos ir kliedziens pie krusta, kurš vēsta par agoniju, kad mirējs ir tikai redzamās pasaules ieskauts. Ap Jēzu bija ienaidnieki visus viņa dzīves trīsdesmit trīs gadus, un, kaut arī daudzi pret viņu vērsās un vajāja, tomēr nekad vēl viņš nebija bijis tādā ienaidnieku ielenkumā, kā brīdī pie krusta. Cilvēki, daba un lietu pasaule bija kļuvusi cietsirdīga un naidīga.

Līdz tam pasaule bija piepildīta ar neredzamām būtnēm; kristieši to sauca par pagānismu. Kad neredzamais pamet reālo pasauli - kā tas atstāja ījabu, pakļaujot viņu visu veidu fiziskajām nelaimēm, - tad redzamā pasaule nespēj vairs uzturēt dzīvību, jo šo dzīvi vairs nebalsta neredzamais. Tad pasaule tevi samaļ. Vai par to acīmredzami neliecina cilšu, kultūru iznīkšana un sabrukums pēc tam, kad tām atņēma viņu garus apmaiņā pret dažādiem labumiem?

Redzamā un neredzamā vienota klātbūtne ir dzīves pamatā. Mēs sākam novērtēt neredzamā ārkārtīgi lielo nozīmi tikai tad, kad tas mūs atstājis, pagriezis muguru un pazudis, līdzīgi Huldrai mežā vai senebreju dievam Golgātā.

Tāpēc patiesi būtisks pilnasinīgas kultūras uzdevums ir nodrošināt neredzamā klātbūtni, smaidīgus un apmierinātus dievus uzaicināt uz palikšanu, pret tiem izturoties ar labvēlību, pildot rituālus, dziedot un dejojot, kvēpinot mirres un slavējot, svinot gadadienas un atceres dienas, ievērojot lielās doktrīnas, tādas kā inkarnācija, un veicot intuitīvus žestus - ar roku piesist pie koka, skaitīt rožukroņi, bijīgi pieskarties truša kājai vai haizivs zobam, pie durvju stenderes nolikt pergamenta vīstokli ar ticības apliecinājumiem, spēļu kauliņu novietot uz mašīnas vadības paneļa vai atstāt ziedu uz kapakmens.

Tam visam nav nekāda sakara ar ticību, un tieši tāpat tas nav saistīts ar māņticību. Tas tikai liek atcerēties, ka neredzamie var aiziet, atstājot tevi vienu ar tavām cilvēciskajām saistībām. Senie grieķi par saviem dieviem teica, ka viņi prasa ļoti maz - vienīgi to, lai viņus neaizmirst. Mīti nodrošina to daimoniskās valstības neredzamo klātbūtni. Tāpat arī tautas pasakas, piemēram, tā par mežcirtēju, kurš pameta savu cirvi un cirsmu, kurā strādāja, lai, sekojot smaidam, dotos aizvien dziļāk un dziļāk mežā.

5. NODAĻA

Būt - nozīmē tikt uztvertam

Manoletes sūtība bija cīnīties ar vēršiem. Taču šo aicinājumu vajadzēja pamanīt, lai viņš varētu ieaugt lejup dzīvē. Šo sūtību uztvēra kāds treneris Hosē Floress Ka- marā, kurš spēja redzēt «aiz kadra» un kļuva par Manoletes skolotāju un menedžeri, paliekot kopā ar viņu līdz pašām beigām.

Manoletes karjerā'notika izšķirošs pavērsiens. Gadījās, ka viņa sniegumu redzēja Hosē Floress Kamarā. Kad Manolete parādījās arēnā, kaut kādā neizskaidrojamā veidā Kamarā toreizējā zēnā pamanīja - par ko viņš reiz varētu kļūt.

Kamarā acumirklī redzēja, ka zēns veic savam augumam un vecumam neatbilstošas kustības. Viņš saprata, ka tieši cīņas laukuma nepārzināšana liek viņam visu laiku ciest neveiksmes.

Bet Kamarā arī sajuta Manoletē mītošo milzu drosmi. Kamarā redzēja, ka viņš nogalina labāk par visiem citiem, turklāt nogalina ar veclaicīgu, bīstamu, elegantu paņēmienu: tieši gar labo ragu līdz pašam spalam. Šī nogalināšanas skola tolaik no arēnām jau bija izzudusi.

Kamarā noslēdza ar Manoleti līgumu un kā menedžeris sāka viņu pārveidot. Viņš aizveda Manoleti uz rančo pie teļiem un lika viņam mācīties cīņas ar vēršiem no paša sākuma.1

Arī Franklinam Rūzveltam bija šāda veida vīzijas, vismaz attiecībā uz Lindonu Džonsonu.

Mēģinādams izskaidrot, kas ir prezidenta un jaunā kongresmeņa labo attiecību pamatā - šādas attiecības Rūzvelta mūžā bija gandrīz vai unikālas -, viens no Rūzvelta padomniekiem, Džeimss II. Rovs, man teica: «Jums ir jāsaprot, ka viņi bija divi lieli politiskie ģēniji. Viņi varēja sarunāties kā līdzīgs ar līdzīgu. Rūzveltam bija ļoti maz sarunu biedru, kuri spētu vispusīgi izprast to, par ko viņš runā. Bet Lindons divdesmit astoņu gadu vecumā spēja saprast visu.» Rūzvelts, runājot par Džonsonu, reiz teica Haroldam Ikesam: «Zini, Ilarold, viņš ir neiegrožots jauns profesionālis, kāds varētu būt bijis es, ja nebūtu studējis Mārvarda universitātē.» Rūzvelts arī izteica pareģojumu. Viņš sacīja: «Harold, nākamajās pāris paaudzēs varas groži šajā zemē nonāks Dienvidu un Rietumu rokās. Un, kas zina, varbūt šis zēns - Lindons Džon- sons - būs pirmais Dienvidu prezidents.»2

Arī Džordžs Vašingtons sev par palīgu izvēlējās jaunu cilvēku Aleksandru Hamiltonu. Tas notika 1777. gadā, Revolūcijas tumšajā ziemā, kad Hamiltons bija divdesmit divus gadus vecs. Viņu attiecības radīja un joprojām rada biogrāfu un psihoanalītiķu nebeidzamas diskusijas. Tas, ko mēs gribētu šeit izcelt, ir Vašingtona ģeniālā acs, kura spēja saskatīt un sajust jaunā, pašapzinīgā, bet trauslā artilērijas virsnieka būtību. Pēc dažiem mēnešiem Hamiltons, saskaņā ar paša Vašingtona vārdiem, kļuva par «galveno un visuzticamāko Virspavēlnieka palīgu».3 Kaujas laukā nepieciešams skaidri saskatīt, kuru iecelt vadošā postenī. Jaunākais virsnieks krīt, otrais komandā dabū lodi pierē, un vadošajam virsniekam zibenīgi jāizvēlas kāds, kurš aizpildītu radušos tukšumu. Uz ko viņš pamatojas, izdarot savu izvēli? Nav nekādas iespējas veikt personības analīzi, nav nekādu pārbaudes testu, intervijas, kas izgaismotu biogrāfiju kopš bērnības; tā vietā ātri jānovērtē spējas un raksturs, un tas dažkārt norisinās pat apšaudes laikā. Vai krīzes situācijas rada labāku iespēju saskatīt zili? Kā gan beisbola treneris var uztvert vienreizēju talantu deviņpadsmit gadu vecā iesācējā, kurš spēlē pilnīgi nepazīstamā komandā? Un ne tikai novērtēt viņa prasmi, bet arī saskatīt raksturu, kas ļautu viņam iekļauties komandā, apmierinātu skatītājus un būtu tā vērts, lai viņa pilnveidošanā ieguldītu kaudzi naudas un daudz laika? Kur slēpjas šīs lieliskās uztveres spējas?

Es gribu atcerēties trīs savus iemīļotos stāstiņus, kas liecina par nojautas ģēniju, kurš mūsdienās visticamāk tiktu izskaidrots vai nu ar favorītismu no profesora puses, vai kā homoseksuāla divu vīriešu savstarpējā pieķeršanā, vai ar jebkuru citu iemeslu, kas noniecinātu uztveres talanta nozīmi, tukšu savtīgu interesi liekot šo spēju vietā. Cik maz iejūtības ir mūsdienu izpratnē par attiecībām starp diviem cilvēkiem, īpaši, ja viens no tiem ir jaunāks, otrs - vecāks, viens ir ietekmīgāks, otrs - ne. Iespējams, ka paši esam zaudējuši uztveres spējas, ja reiz šī talanta izpausmes varam izskaidrot tikai ar īpatnēju tuvību starp diviem cilvēkiem. Bet nu pievērsīsimies stāstiņiem.

Hārvarda universitātes profesora Viljama Džeimsa vadītos kursus 1890. gadā apmeklēja kāda nenosvērta, drukna un runīga ebreju meitene no Kalifornijas. Viņa kavēja nodarbības, likās, ka nespēj uztvert lekcijās notiekošo, rakstīja ar kļūdām, nemaz nezināja latīņu valodu - bija tipiska haotiska meitene, kas nevar tikt galā ar mācībām, vai, kā teiktu šodien, - visparastākā neirotiķe. Taču Viljams Džeimss ļāva viņai nodot tukšu eksāmena darba lapu, ielika par kursu augstu atzīmi un palīdzēja iestāties Džonsa Hopkinsa augstskolā studēt medicīnu. Šajā studentē viņš saskatīja kaut ko īpašu. Viņa bija Gertrūde Staina, kas tikai desmit gadus vēlāk tālu no Hārvarda universitātes, Parīzē, atrada sevi un kļuva par to Gertrūdi Stainu, kuru mēs visi tagad pazīstam kā amerikāņu rakstnieci novatori.

Kādā dienvidu mazpilsētiņā vīrs vārdā Fils Stouns, kurš bija guvis literāru izglītību Jeila universitātē, kā skolotājs un audzinātājs sniedza atbalstu maza auguma spēcīgam, izteikti pretenciozam pilsētas puisim, kurš turklāt l)ija nelabojams alkoholiķis. Šis jaunais cilvēks rakstīja dzejoļus, dēvēja sevi par britu, nēsāja spieķīti un īpatnēji ģērbās. Un to viņš atļāvās Misisipi mazpilsētiņā Pirmā pasaules kara laikā. Fils Stouns klausījās puisī, kuru mūsdienās junga psiholoģijas piekritēji būtu raksturojuši kā tipiski puicisku, un pamanīja viņa īpašās spējas. Izrādījās, ka šis cilvēks ir Viljams Folkners, kuram 1949. gadā piešķīra Nobela prēmiju literatūrā.

Un nu trešais stāsts par nojautu, «kas zēnā, kāds viņš bija, spēja saskatīt to, kas viņš reiz būs».

1831. gadā tika gatavota kāda no tolaik aizraujošākajām zinātniskajām ekspedīcijām. Skolotājs Džons Henslovs ierosināja savam bijušajam skolniekam uzticēt naturālista darbu. Puisim, kuru šim amatam izvirzīja, bija 22 gadi, skolā viņš ne ar ko neizcēlās, viņam pilnīgi trūka matemātiķa spēju, tomēr jauneklis bija pazīstams ar laukos vāktām vaboļu kolekcijām. Viņš gandrīz ne ar ko neatšķīrās no sava tipa un sabiedriskā stāvokļa jauniešiem: medīja un nodarbojās ar šaušanu, bija diezgan populārs kluba Glutton loceklis un vēlējās kļūt par garīdznieku. Kā teiktu mūslaikos, viņam bija tipisks ģimenes komplekss - maigums pret māti un padevība valdonīgajam, 300 mārciņu smagajam tēvam. Bet Henslovs, kādas nojautas vadīts, pārliecināja dabas pētniekus un pašu puisi, kuru sauca par Čārlzu Darvinu, piedalīties šajā ceļojumā.4

Čārlzam Darvinam dzīves liktenīgo pavērsienu sekmēja viņa skolotāja vērīgā acs. Tāpat notika arī ar Eliju Kazanu un Trūmenu Kapoti. Šo zēnu vecāki netika gudri, ko iesākt ar saviem dēliem. Un atkal zīlei bija vajadzīgs audzinātājs. Kazans raksta:

Divpadsmit gadu vecumā, kad mēs bijām pārcēlušies uz Ņūrošelu, uzsmaidīja laime - par manu astotās klases skolotāju kļuva Anna Šenka, un viņa manu dzīvi ietekmēja vairāk nekā jebkurš cits. Viņai bija tuvu pie piecdesmit gadiem, tas man likās tik tiešām liels vecums. Es kļuvu par viņas mīluli. Skolotāja bija dziļi izteikta romantiķe. Viņa bija tā, kura pateica, ka man esot skaistas, brūnas acis. Pēc divdesmit pieciem gadiem, ieraudzījusi manu vārdu avīzē, viņa uzrakstīja man vēstuli. «Kad tev bija tikai divpadsmit gadu,» viņa rakstīja, «tu kādu rītu stāvēji pie mana galda, un gaisma no loga krita pāri tavai galvai un sejai un apgaismoja tavus vaibstus. Manī radās apjausma par lielajām iespējām tavā attīstībā un…»

Mis Šenka dedzīgi centās mani pasargāt no mūsu aprindās tradicionālās vecākā dēla nākotnes un uz tās balstītiem tēva nodomiem sūtīt mani apgūt ko- merczinības un grāmatvedību. Viņa novirzīja mani no šī kursa uz to, ko tagad sauc par humanitāro izglītību.5

Trūmena Kapotes māte savu mazo zēnu neuzskatīja par viegli audzināmu bērnu. Viņa stāstīja, ka dēls esot melojis un izmēdījis viņas otrā vīra kubiešu akcentu. Trūmens bija mīkstčaulīgs, ar memmesdēliņa manierēm, un viņa balss nekad nekļuva zemāka, palikdama tikpat smalka, kāda tā bija ceturtajā klasē. Pat četrpadsmit gadu vecumā viņš joprojām rīkoja histēriskas scēnas, «gulēdams zemē un spārdīdamies ar kājām, ja kaut kas nenotika tā, kā viņš to gribēja». Viņš miegā staigāja, boikotēja sporta nodarbības un bioloģijas stundās «nepārtraukti ķemmēja matus». Viņš bija nesekmīgs algebrā, franču un spāņu valodā, kaut gan piecu sešu gadu vecumā viņam bija zīmulis, ar kuru viņš uz papīra savā nodabā kaut ko skribelēja, un maza vārdnīca, kuru viņš stiepa visur līdzi. Viņš mēdza doties uz kino kopā ar kādu skolotāju, kura tumsā masturbēja. Māte aizsūtīja viņu uz militāro skolu Osiningā Ņujorkā.

Tur viņa dzīvē ienāca angļu valodas skolotāja Ketrina Vuda, kura ne tikai vairoja viņa ticību sev, bet uzskatīja par savu uzdevumu, misiju un svētu pienākumu palīdzēt uzplaukt viņa talantiem.

Skolotājas uzmanības lokā Trūmens ienāca tik apņēmīgi, cik vien apņēmīgi viņš to spēja izdarīt. Skolotāja savus skolēnus bija aizvedusi apskatīt skolas bibliotēku un grasījās kādai meitenei iedot tikko no plaukta paņemto Sigrijas Unsetes grāmatu. «Pēkšņi,» viņa stāstīja, «šis mazais zēns, kurš nebija manā grupā, savā krēslā pagriezās un mani pārtrauca. «Varētu būt jauki to lasīt orģinālā,» viņš teica. «O, nekas nevarētu būt jaukāks!» es atbildēju, lai gan, protams, nezināju ne vārda norvēģiski. Kopš tiem laikiem es ievēroju Trūmenu un, kad viņš nākamajā gadā nonāca manā- vienpadsmitajā - klasē, es satikos ar viņu ik dienas.»

Mis Vuda, gara auguma vecmeita ar sirmiem matiem, bieži viņu ielūdza pusdienās, lasīja viņa stāstus, atbalstīja viņu klasē un mudināja arī savus kolēģus darīt to pašu. «Viņa māte nesaprata šo zēnu, kuram tik ļoti patika lietas, kādu nebija citiem,» viņa teica. «Atceros, kā mēs ar Trūmena māti sēdējām manā mazajā ēdamistabā, un es atzinos, ka man ir grūti teikt to viņai, bet pēc gadiem citi kārtīgi zēni, kuri nodarbojas ar ikdienišķām lietām, joprojām darīs to pašu, taču Trūmens jau būs kļuvis slavens.»6

Redzoša acs var būt arī kādam ģimenes loceklim, piemēram, māsai. Goldai Meirai, vienai no nozīmīgākajām personībām Izraēlas vēsturē un tās premjerministrei 1973. gada kara laikā, bija deviņus gadus vecāka masa Šei na. Golda beidza pamatskolu četrpadsmit gadu vecumā kā klases labākā skolniece un atvadu runas teicēja savai skolai. «Nebija nekādu šaubu, ka man vajadzēja stāties augstskolā un tad kļūt par skolotāju, ko es arī visvairāk vēlējos. Taču mātei bija citi plāni. Viņa vēlējās redzēt dcrvaksenes shein meydl (patīkamu, kārtīgu meiteni) un rosināja mani domāt par precībām, kuras, kā viņa man atgādināja, skolotājām - sievietēm bija noliegtas ar Viskonsinas štata likumu.»

Savās slepenajās vēstulēs māsai, kura pirms dažiem gadiem pēc strīda ar māti bija aizgājusi no mājām, dzīvoja ārkārtīgā nabadzībā un slimoja ar tuberkulozi, Golda Meira atklāja savu mokošo dilemmu. Šeina atbildes vēstulē rakstīja: «Nē, tev nav jāpārtrauc mācības, tev ir lielas izredzes kaut ko sasniegt, sagatavojies un brauc pie mums, mēs darīsim visu, lai tev palīdzētu - nekavējies.»7

Sešpadsmit gadu vecumā Golda Meira slepus pameta vecāku mājas, jo Šeina piedāvāja pajumti tam, ko viņa savā māsā bija nojautusi. Tikpat svarīga loma Goldas Meiras stāstā ir mātes nesamierināmībai, vecāku priekšstatiem par to, kādai jākļūst viņu meitai. Tas deva vaļu Goldas patiesajam daimonam un tā spītīgajam, protestējošajam ideālismam, palīdzot viņai ceļā uz patieso būtību.

Komponists Albāns Bergs izsūdzēja savas bēdas Hermanim Vacnaueram, cilvēkam no viņa ģimenes loka, cilvēkam, kurš kļuva par zēna «draugu, skolotāju un uzmundrinātāju». Viņu pazīšanās sākumā Vacnaueram bija divdesmit četri gadi - tikai par desmit gadiem vairāk nekā Bergam, un viņš iejūtīgi uztvēra zēna dvēseles atklāsmes un jūtu uzplūdus vēstulēs, kas dažkārt bija pat trīsdesmit lappušu garas.8 Skolotājs spēja saskatīt kaut ko ļoti būtisku.

Dzejnieka Vladimira Majakovska skolotājs, kurš savukārt bija tikai desmit gadus vecāks, teica: «Viņam patika strādāt kopā ar pieaugušajiem, un viņu kaitināja, ja pret viņu izturējās kā pret bērnu. Es pamanīju šo īpašību jau pašā mūsu pazīšanās sākumā.»"

Pusaudža gados Arturs Rembo («zēns, kurš lielāko daļu savas dzīves pavadīja fantāzijās, nesteidzoties nāca mājās no skolas, negāja vis pa pazīstamām ielām, bet gan iztēlē pa kuģa klāju, Romas bruģi vai Akropoles ceļiem») savas dvēseles biedru atrada divdesmit vienu gadu vecajā skolotājā Izambārā, ar kuru Rembo beidzot varēja parunāties «par dzejniekiem un dzeju». «Šis bērns,» teica Izambārs, «pret kuru sākumā izturējos kā pret jaunāko biedru, mazpamazāin kļuva par tuvu draugu.»

Kā Darvina skolotājs spēja saskatīt viņa iespējas un mis Vuda nojauta Kapotes dotumus, tā Izambārs redzēja to, kas risinās pusaudzī Rembo. Tomēr Benvils, tolaik visvairāk atzītais dzejnieks, kuram Rembo vēstulē izteica kaismīgu lūgumu novērtēt viņa dzeju, sacīdams «mēs šobrīd dzīvojam mēnesī, kad valda mīlestība; man ir jau gandrīz septiņpadsmit gadu… Manī slēpjas kaut kas, ko es nepazīstu, un tas grib lidot,» viņā nesaskatīja neko.10 Benvils dzejoļus un vēstules nolika malā, un ar to arī šīs attiecības beidzās. Ne uzmundrinājuma, ne skolotāja vērīgās acs.

Šajās dažādajās nojautu attiecībās vecumam un dzimumam, šķiet, nav nekādas nozīmes. 1777. gadā Vašing- tonam bija četrdesmit pieci gadi, Hamiltonam - divdesmit, bet Izambāram un Rembo bija tikai sešu gadu starpība. Apgalvot, ka ar vecumu un dzimumu te nav nekāda sakara, nozīmētu sacelties pret šīs kultūras priekšstatiem. Aizdomas par homoerotiskām attiecībām starp pavecāko Vašingtonu un izskatīgo, slaido Hamil- tonu atklāj nevis slepeno tieksmju, bet gan vērīgās acs noslēpumu. Šī acs pieder sirdij. Kaut kas sirdī norisinās, tas ļauj tai atvērties un uztver veidolu, kas mīt otra cilvēka sirdī. Rūzveltam bija aizraušanās ar Lindonu Džonsonu. «Gaisma no loga krita pāri tavai galvai,» rakstīja Šenka. Viņa redzēja. «Viņa redzēja, ko Manolete dara nepareizi, kas nāk par ļaunu viņa attīstībai un personībai.» Kamarā redzēja. «Kas zina, varbūt šis zēns - Lindons Džonsons - būs pirmais Dienvidu prezidents.» Arī Rūzvelts redzēja.

«Briesmīgi vecā skolas ēkā, kas reizēm šķita drūma un biedējoša, piecdesmit bērnu lielā klasē, kurā vairākums bija zēni un melnādainie, Grilla Millere - «jauna, baltādaina skolotāja, skaista sieviete, kuru es no visas sirds mīlēju ar bērna mīlestību» - pamanīja desmitgadīgo Džeimsu Boldvinu. Viņi atklāja kopīgu interesi par Dikensa darbiem, abi tos lasīja un ar aizrautību dalījās savos iespaidos. Jaunā sieviete no Vidējiem Rietumiem jutās pārsteigta par izcilajām spējām, kas mājoja šajā zēnā no graustu rajona.» Starp abiem radās draudzība, kas ļāva attīstīties Džeimsa daimonam.

Arī Boldvinam attiecības ar Milleri bija nozīmīgas. Pēc daudziem gadiem, kad viņš jau bija kļuvis par slavenu rakstnieku, viņi atjaunoja savu pazīšanos. Boldvins Millerei aizrakstīja un lūdza savai vecajai draudzenei fotogrāfiju: «Jūsu seju esmu glabājis atmiņā daudzus jo daudzus gadus.»11 Četrdesmit gadu pēc viņu pirmajām tikšanās reizēm Hārlemas skolā un Dikensa fantāzijās Orilla Millere un Džeimss Boldvins atkal kopā aizgāja uz kino noskatīties filmu «Stāsts par divām pilsētām».

Mēs vairs īsti neticam tam, ka sirdis var savstarpēji tā pievilkties. Mēs esam iemācījušies visu skatīt caur ģenitāliju prizmu. Mēs nevaram iedomāties pieķeršanos, kas sakņojas iztēlē. Mūsdienu kultūrā vēlmēm ir noteikti jāsakņojas neapzinātās seksuālās tieksmēs, saskarsmei jābūt saistītai ar kopošanos, un atklātām sarunām jāslēpj sevī pavedinoši nodomi. Taču tas, kas šos pārus turēja kopā, bija kopīgs gara lidojums; viņi iemīlējās fantāzijā.

Boldvinam un Millerei tas bija Dikenss. Kapotem un Vudai - Sigrija Unsete norvēģu valodā! Rūzvelta un Džonsona attiecības bija divu ģēniju savienība; kā teica Rovs, «viņi varēja sarunāties kā līdzīgs ar līdzīgu». Vecumam, pagātnei un faktiem nav būtiskas nozīmes. Te satikās prezidents ar prezidentu. Sirds ar sirdi. Zīle ar zīli.

Kad Džons Kītss raksta: «Lai nu ko es nezinu, taču es pazīstu Sirdssaišu Svētumu un Iztēles Patiesību,»12 viņš liek mums ieraudzīt radošās iztēles lomu cilvēku savstarpējās attiecībās. Viņa teiktais atklāj vispārcilvēcisku pamatu skološanas mākslā. Audzināšana, padomu došana un skološana sākas tad, kad cilvēka iztēle iemīlas šī otra cilvēka fantāzijā. Kāda erotiska saikne ir nepieciešama, kā tas izglītībā ir bijis un joprojām ir jau kopš Sokrātā laikiem, lai gan šodien tās nozīme tiek noniecināta, apmācības procesā ieviešot datorus, vai to vērtējot tikai no ģenitālā viedokļa kā ļaunprātīgu izmantošanu, pavedināšanu, izaicināšanu vai bezpersonisku hormonālu nepieciešamību. Ģenitālais skatījums neatklāj to, ko meklē zīle.

Aplūkosim, piemēram, vēlamo partneru aprakstus iepazīšanās sludinājumos. Kad esam izlasījuši socioloģisko aprakstu par cilvēka ķermeņa parametriem, ādas krāsu, seksuālajiem ieradumiem, profesiju, vecumu un ģimenes stāvokli, lēnām izgaismojas iztēles patiesība. Garas pastaigas, ēdienu gatavošana, humora izjūta, filmas, dejas, tuvības ieradumi, sarunu tēmas - sludinājums raksturo mūzikas gaumi, sapņus par brīvdienu pavadīšanu veidu, to, kas patīk vai nepatīk, un, galvenais,- ilgas. Mēs meklējam kādu, kas būtu tuvs mūsu zīlei, ne tikai gultasbiedru. Iepazīšanās sludinājumi atklāj «sirds saišu svētumu». Tāds sludinājums ir romantiķu sapnis. «Dziļi izteikta romantiķe - viņa bija tā, kura pateica, ka man esot skaistas, brūnas acis,» rakstīja Elija Kazans par mis Šenku, kura saskatīja viņa «lielās iespējas».

Saskatīt ir ticēt - ticēt tam, ko tu redzi, - un tā mūsos acumirklī rodas ticība jebkuram vai jebkam, pie kā apstājies skatiens. Māka saskatīt stāv pāri izpratnes spējām. Jo šāda māka dod mums svētību; tā palīdz visu pārveidot.

Terapija izplata maldīgus uzskatus par izpratnes lielo nozīmi. Tā sludina un praktizē Edipa aklumu. Viņš uzdeva jautājumu par to, kas viņš ir, it kā pašanalīzes pārdomās būtu iespējams atrast savas būtības patieso zīli.13 Šī terapeitiskā kļūda balstās uz citiem maldiem - ka zīle ir neredzama, apslēpta, vāveres aiznesta kaut kad bērnībā, nomākta, aizmirsta un var tikt atgūta tikai aktīvā sevis novērošanā prāta spogulī. Tomēr spoguļi atklāj tikai pusi patiesības. Seja spogulī ir tikai puse no tavas patiesās sejas, tikai puse no tā, ko tu patiesībā rādi un pārējie redz.11

Patiesās būtības meklējumi labāk veiktos, ja rūpīgāk ievērotu šīs nodaļas pamatdomu, kas izteikta pasīvā «tikt uztvertam». Mēs esam sabiedrības apskatei izstādītas parādības. «Būt» vispirms nozīmē būt redzamam. Taču, atļaujot sevi redzēt, mēs paveram iespēju tapt svētītiem. Tāpēc meklējam mīļākos, skolotājus un draugus, lai mēs taptu saskatīti un svētīti.

Mis Šenka redzēja Kazanu gaismā, kas «apgaismoja viņa sejas izteiksmi». Kamarā redzēja, kā Manolete kustējās, nogalināja un ka viņa kustībās pietrūka laukuma izjūtas. Vacnauers pastaigājās ar Bergu, klausījās un kopā vēroja. Frontē komandieris, meklējot aizvietotājus, vēro it kā spilgtā gaismā - iekšējais cilvēks tiek nolikts ārējai apskatei. Kā šie cilvēki izturas, kā viņi sevi pasniedz, kādi viņi ir. Un kāds ir pirmais jautājums satiktajam par iekšējo stāvokli? «Kā tev iet?» Tu arī izskaties, kā tev iet, tu esi tieši tāds, kāds esi šobrīd, šā brīža vilnī, šajā apskatē. Tava būtība, varbūt visa Būtība, ir tieši tāda, kā tā izskatās. Kā tas ir, vēsta par to, kas tas ir: žesti, stils, nokrāsa, kustības, runa, izteicieni - īsi sakot, veidola faktiskais pazīmju kopums mums pastāsta, kā tas ir.

Šis manis paustais uzsvars uz fenomenālo nenozīmē, ka nav vairs nekādu rezervju vai ēnu; es nedomāju, ka personība ir tas, kas ar to notiek, vai kā tā sevi izrāda- gluži kā manekene vitrīnā. Rezerves un ēnas nav redzamas. Tās parādās atturībā, izvairīgā valodā un eifē- mismos, noslēpumainās, novērstās acis, aprautos žestos, apsvērumos, nepatikā pret dažām lietām, kļūmēs. Sejā nekas nav pilnīgi skaidrs, virspuse nekad nav vienkārša. Arī iespējamie noslēpumi ir redzeslokā un asam skatam samanāmi, veidojot daļu no tā, ko kāds notikums ļauj atklāt labam vērotājam. Veidols, ko skolotājs uztver savā skolniekā vai māceklī, nav ne viņa virspuse, ne tas, kas aiz tās slēpjas, ne patiesā, ne neīstā viņa būtība; nepastāv nekāds reālais «tu»; nav cita «tu» kā vien tas, ko redzu tavā attēlā. Skolotājs uztver sarežģītās kopainas tekstūru, tās izliekti ieliekto līniju implikācijas, kas veido visas iztēles patiesību, ļaujot mums nosaukt veidolu par pilnīgu «kā» izpausmi. Te nu es esmu tavā priekšā. Vai tu vari mani iztulkot?

Padomāsim atkal par zīli, kurā apslēpts neredzams potenciāls. Taču šoreiz to iztēlosimies, skatot kā darbības gaismā - par Manoleti liecina nevis tas, ka viņš cīnās ar vēršiem, bet kā viņš cīnās; nevis tas. ka Gertrūde Staina raksta, bet kā viņa raksta, ir viņas realizētā veidola unikālā iezīme. Zīles neredzamā būtība parādās redzamās darbībās kā aspektā vai - ja jums tā labpatīk - tās nospiedumā. Neredzamais caur ozolu kļūst pilnībā saskatāms, neatrodas nekur citur un nav bijis pirms ozola, taču tas izpaužas kā noteikts raksts, kas organiski caurvij redzamo, līdzīgi kā sviests franču smalkmaizītē vai aromātiskais gaiss raudzētā maizē - ne gluži neredzams, bet redzami neredzamais.

Dažreiz šis redzami neredzamais tiek saukts par vietas auru, lietas kvalitāti, personas dvēseli, izrādes noskaņojumu, mākslas stilu. Mēs gribam šo neredzamo it kā satvert, nosaucot to par kontekstu vai par formālu struktūru, vai par nenoslēgušos funkcionālu vienību, kas mūs ievelk sevī. Ne mūsu priekšstati, ne mūsu acs, kas uz šiem redzami neredzamajiem raugās, nav pietiekami trenēti iztēlē, šajā veidolu uztveršanas mākslā. Mēs nespējam saskatīt kāda būtību, ja mēģinām to darīt, izmantojam tādus jēdzienus kā tips, kategorija, klase, diagnostika. Jebkura veida tipizācija dzēš īpašo, kas mīt cilvēkā.

Sirds acs redz (aizņemoties Viljama Džeimsa terminoloģiju) «katru vienu», un to dziļi ietekmē šie daudzie «katrs viens». Sirds mīlestība izvēlas tikai vienu. Mūs aizkustina šis veidols - skolēnu pilnajā klasē tieši šis mazais Trūmens ar savu augsto balsi. Mēs pieķeramies tieši tam, nevis katram veidolam.

Taču, ja uzlūkojam noteiktu personību, piemērojot tai tādus terminus kā īrs vai vācietis, ebrejs vai katolis, melnais vai baltais, alkoholiķis vai pašnāvnieks, upuris vai apšaubāms elements, mēs redzam kategorijas un jēdzienus, ne pašu cilvēku. Tādā gadījumā mēs vairāk pievēršamies socioloģijai, nevis dvēselei. Mums nepieciešams neiedomājams daudzums vārdu, lai aprakstītu cilvēka izpausmes. «Vairākums ļaužu nevar «pateikt», kāds ir cilvēks, kas stāv priekšā, taču nespēja «pateikt» vēl nenozīmē, ka viņi nav spējīgi redzēt,» raksta filozofs Hosē Ortega i Gasets.,r ' Tik daudzi vārdi kļūst pieejami, ja mēs aizveram psiholoģijas grāmatu, bet atšķiram kādu romānu, ceļojuma dienasgrāmatu, pat pavārgrāmatu. Vai skatāmies filmu, kur īpašības vārdi un apstākļa vārdi atdzīvojas un iemiesojas veidolos, kas kustas uz ekrāna. «Es skaļāk par dompilnu dzīvi uzgavilēju sajūtu pasaulei,» raksta Kītss.lfi Lai saskatītu zīli, ir vajadzīga acs, kas spēj uztvert veidolu, saprast tā izpausmes, un valoda, ar ko izteikt redzēto.

Neveiksme mīlestībā, draudzībā un ģimenē bieži sākas ar kļūdām tēlainajā uztverē. Kad mēs nelūkojamies ar sirds acīm . mīlestība patiešām ir akla, jo mēs neredzam otru cilvēku kā iztēlotās patiesības zīles nesēju. Varbūt jūtas pastāv, taču ne spēja saskatīt, un, redzei aptumšojoties, pazūd arī simpātijas un intereses. Mēs jūtamies aizkustināti un meklējam risinājumu, izmantojot diagnostikas un tipoloģijas priekšstatus. Bet tavs virs nav savas mātes ietekmē; viņš čīkst, kaut ko gaida un bieži ir kā paralizēts. Tava sieva nav naida pārņemta; viņa ir kategoriska, loģiski argumentē un stingri tur grožus savās rokās. Viņi ir tādi, kādi viņi ir, nevis tie, kas aprakstīti, izmantojot tipus un klases.

Dažas terapijas cenšas kompensēt iztēles tuvredzību. Tāpat tās izmanto psiholoģiskās drāmās un lomu spēlēs, lai palīdzētu cilvēkiem cauri tipiskiem priekšstatiem saskatīt to, kas mīt otra sirdī. Iedomājies sevi sava vīra, sievas vai bērna vietā. Iztēlojies, kā viņi jūtas, kā tas ir- būt viņiem? Iztēlojies! Varbūt tu vari atrast patiesības graudu viņu rīcībā, ja aplūko to vēlreiz, izmantojot iztēli.

Tēlainajai uztverei ir nepieciešama pacietība. Alķīmiķi par saviem nogurdinošajiem un neveiksmīgajiem eksperimentiem teica - tavā pacietībā ir tava dvēsele. Kā citādi lai izturas pret apkārtējo neizprotamo rīcību, dīvainībām un lēnīgumu? Doktors Edvards Telers sāka runāt tikai pēc trīs gadu vecuma un viņu uzskatīja par garīgi atpalikušu. «Kādu dienu Edvards sāka runāt, turklāt nevis vārdos, bet gan teikumos, it kā viņš būtu taupījis spēkus brīdim, kad viņam patiešām būs, ko teikt.» Doktors Ben- džamins Spoks «līdz trīs gadu vecumam runāja ļoti maz, un, kad viņš ko teica, tad darīja to kaitinoši lēni». Arī Martīns Bubers sāka runāt trīs gadu vecumā. Kāds no Džeimsa Tērbera skolotājiem viņa mātei teica, ka viņš, iespējams, ir kurls. Vudro Vilsons, šķiet, Amerikas izglītotākais prezidents, «nepazina burtus līdz deviņu gadu vecumam, bet sāka lasīt tikai divpadsmit gadu vecumā». Agrākie Vilsona biogrāfi šajā atpalicībā vainoja viņa attiecības ar māti un tēvu. Mūsdienu biogrāfi dod priekšroku psihiatriskajai diagnozei, kas vēstī, ka «Vudro Vil- sonam bija attīstības disleksija», uzskatot, ka vaina jāmeklē viņa smadzenēs.17

Disleksija, hroniska attīstības aizkavēšanās, nespēja koncentrēties un hiperaktivitāte kopumā veido uzmanības deficīta sindromu - un kādu pacietību tas prasa! Taču kā citādi lai apkopo un izvilina ārā visu to, par ko vēl šis deficīts liecina? Šajā kategorijā iedalīto bērnu un arī pieaugušo inteliģences koeficients bieži vien ir virs viduslīmeņa, šiem cilvēkiem ir nosliece uz nomoda sapņiem, un viņu dvēseles ir tik jūtīgas un atvērtas, ka viņu ego uzvedība ir nepakļāvīga un dezorganizēta. Protams, ritalīns, prozaks un ksanaks iedarbojas. Taču tas, ka šīs zāles novērš deficītu, neatklāj uzmanības trūkuma cēloni un tā nozīmi. Kruķi ir noderīgi, bet tic neizskaidro, kāpēc salauzta kāja. Kāpēc šis sindroms mūsdienās ir tik bieži sastopams? Kam dvēsele nevēlas pievērsties, un ko dara daimons, kad viņš nevēlas lasīt, runāt vai pildīt - kas no viņa tiek gaidīts? Lai to atklātu, nepieciešama pacietība un tēlainā uztvere, kuru Henrijs Džeimss raksturoja kā «ilgstošu uzkavēšanos notikuma vietā».

«Būt nozīmē tikt uztvertam,» sacījis īru filozofs Džordžs Bērklijs (1685-1753). Mēs esam un piešķiram esību citiem, pateicoties uztverei. Bērklijs ar to bija domājis, ka Dieva viszinoša uztvere uztur visas lietas. Morālistam - un Bērklijs bija bīskaps - tas nozīmē, ka tu nekad neizej ārpus Dieva redzesloka, tāpēc labāk centies būt labs! Metafiziķim Esse is percipi varētu nozīmēt, ka, Dievam iesnaužoties, uz mirkli piemiedzot acis vai pievēršoties problēmām kādā citā Bruno Visumā, mūsu pasaule pazustu nebūtībā.

Diskusijas mākslā skolots rabīns jautātu bīskapam: vai Dievs pats sevi uztver? Ja ne, tad kā iespējams apgalvot, ka viņš eksistē? Bet, ja viņš sevi uztver, tad kādā veidā? Ja viņš sevi saskata dabas spogulī, tad vai nu daba ir Dieva atdarinājums un nav no tā atšķirama (šādu ideju izteica Spinoza), vai arī daba ir uztvertspējīga un apveltīta ar dievišķo apziņu, jo spēj nodrošināt Dieva eksistenci. Ja Visvarenais uztver sevi ar cilvēku palīdzību, tad mums ir sekulārs humānisms: Dieva eksistence ir cilvēku uztveres rezultāts, tā balstās uz cilvēkiem - mēs to esam izdomājuši. Rabīns, bez šaubām, varētu izteikt domu, ka, iespējams, Dieva eksistences veidam nav nepieciešama uztveršana, taču tas ierobežo viņa klātesamību, atstājot viņu ārpus uztveramās pasaules, nošķirtu, transcendentālu, nedz viszinošu, nedz visvarenu. Un, ja Dieva eksistencei nav nepieciešama uztvere, tad vai nu jūsu izteiktā doma, bīskap, ir nepareiza, vai arī Dieva nav.

Bērklijs, būdams īrs, izglītību ieguva Trīsvienības koledžā Dublinā, un, labu laiku pavadījis Amerikas Dienvidos, varēja dot atjautīgas atbildes uz šāda veida mīklām vai tikpat veikli padarīt tās vēl sarežģītākas. Taču pastāv vēl kāda iespēja, kuru viņš varēja būt palaidis garām, jo nebija daudz lasījis Kītsu (ja nu vienīgi zīlē?), un tā ir viņa apbrīnojami lakoniskās un pelnīti slavenās frāzes psiholoģiskā un ekoloģiskā vērtība. Kā to liecina šajā nodaļā aprakstītie atgadījumi, uztvere dāvā svētību. Uztvere rada un ļauj pastāvēt visam, kas tiek uztverts. Un kad uztvere ir Sirds mīlestības svētīta, kā vēsta šie stāstiņi, atklājas lietas, kas pierāda Iztēles Patiesību.

6. NODAĻA

Nedz daba, nedz audzināšana - kaut kas cits

Pienācis laiks paskatīties, ko reakcionārā psiholoģija saka par iemīlēšanos, jo tieši tas ir brīdis, kad likteņa aicinošā balss šķiet visskaidrāk dzirdama un tiek izlemts cilvēka liktenis. Vispirms būs nepieciešams noskaidrot, kā psiholoģija uztver individualitātes būtību. Vai mēs varam apgalvot, ka katrs'atsevišķais no mums patiešām ir «katrs atsevišķs»? Vai mēs visi neesam vienādi, par ko var pateikties ģenētiskai pārmantojamībai un agrīnās dzīves videi? Dvīņu pētījumi ir vērsti uz šo individualitātes problēmu un uz biogrāfiju atšķirību analīzi tajos gadījumos, kad ģenētiski identiskiem dvīņiem ir pat kopīgas mājas. Un šķiet, ka bez dabas un audzināšanas pastāv vēl kas cits. Taču vispirms pievērsīsimies pētījumiem, bet romantikai - pēc tam.

Zinātniskā psiholoģija sadala cēloņu pasauli tikai divās daļās - ar audzināšanu saistītajos un ar dabu saistītajos cēloņos. Tas pēc definīcijas izslēdz kādu citu faktoru pastāvēšanas iespēju. Tā kā zinātnes, kas pēta uzvedības problēmas, tostarp molekulārā bioloģija un farmakoloģiskā psihiatrija, visus mūsu rakstura īpašību iemeslus skaidro tikai ar šīm divām kategorijām, bet mēs savā dzīvē gribam atrast kādu trešo, noteicošo spēku, tad šis trešais var būt tikai noslēpies kaut kur aiz abiem pārējiem. Tāpēc aplūkosim ne tikai, ko saka šīs zinātnes, bet arī — kā tās to apgalvo. Šis uzdevums mums būs jāveic kā detektīviem kādas neredzamas personas meklējumos, krājot pierādījumus to cilvēku apgalvojumos, kuri neuzskata, ka kaut kas vispār ir pazudis.

Iesākumā mums jāsaprot, ka cēloņu dalīšana divās daļās ir ērts Rietumu domāšanas paradums. Pašā vienkāršākajā līmenī tas sastopams Bībelē: Mēs vai Viņi; Ābels un Kains; Jēkabs un Ēzavs - labais un sliktais personificē dalīšanu. Domāšana pretstatos nesākas ar televīzijā izkliegtiem argumentiem, arī mūsu divu partiju politiskā sistēma neradās no tukša gaisa. Šī domāšana pāros ar savienošanu pa divi un divkosību, saskaņošanu un pretnostatīšanu baro - citējot Ričarda Tārnesa Rietumu domāšanas vēstures grāmatas nosaukumu - «Rietumu prāta kaislības»..

Aristoteļa loģika nespēja domāt pa trīs. Sākot ar Aristoteļa pretstatu likumu, ko mēdz saukt arī par izslēgtās vidusdaļas likumu, līdz pat datoru programmu binārajai loģikai - 0 vai 1, mūsu prāts ir ievirzīts visu skatīt «par un pret», «vai nu tas, vai tas» sistēmā. Dekarts pieļāva trešo elementu, kas aizņem mazu vietiņu pašā smadzeņu viducī. Viņš uzskatīja, ka dvēsele atrodas epi- fīzē un tās mikroskopiskumu nostādīja aci pret aci ar diviem milzu sāncenšiem - domājošajam prātam iekšpusē un neizmērojamiem plašumiem ārpusē.

Tātad šī nodaļa vērsīsies pret iesīkstējušo un ērto domāšanu pretstatos, kas apgalvo: ja uzvedība nav pilnībā ģenētiskas iedzimtības rezultāts, tad tas, ko ar šo iedzimtību nevar izskaidrot, tiek pamatots ar apkārtējās vides ietekmi, un otrādi. «Vēl kaut kā» ieviešana izjauc mūsu domāšanas stilu un traucē tās ierasto, ērto gaitu. «Kaut kas vēl» satrauc prātu, kurš pieradis jaukt ērtu domāšanu ar domas skaidrību.

Galu galā no sajūtām un dīvainiem, liktenīgiem notikumiem mums tāpat ir skaidrs, ka cilvēka dzīvē darbojas vēl kaut kas tāds, kas neattiecas uz iedzimtību vai audzināšanu. Ievērojamās atšķirības starp miljardiem indivīdu, pat starp jaundzimušajiem, māsām, brāļiem, identiskajiem dvīņiem un visiem tiem, kuri auguši vienādos apstākļos un bijuši pakļauti vienādām ietekmēm, liek meklēt atbildi uz jautājumu par šīs neatkārtojamības cēloņiem.

DVĪNI

Vispirms pievērsīsimies iedzimtībai. Pirmais lielais ģenētisko pētījumu vilnis, sākot ar Gregoru Mendeli (1822-1884) un beidzot ar Džeimsu Vatsonu un Frānsisu Kriku, ir noplacis, atstājot paliekošas pēdas. Vairākums no mums ir pārliecināti, ka iedzimtajām hromosomām, kodētajām gēnu struktūrām uz mūsu būtību ir tieši tikpat liela ietekme kā Dievam (teologi), ekonomikai (Markss), iepriekšējai dzīvei (hinduisms, budisms), vēsturei (Hēge- lis) un sabiedrībai (Dirkems un citi). Tiek pausts uzskats, par kuru neviens nešaubās, - DNS spirāle slēpj sevī kodu, kam ir noteicošā nozīme mūsu dzīves fizikālajās, psiholoģiskajās un arī garīgajās norisēs.

Tagad iesācies otrs pētījumu vilnis. Tā metodes ir precīzākas, bet jautājumi - sarežģītāki. Lielāka uzmanība tiek pievērsta atšķirībām pat tajos gadījumos, kad pētāmie subjekti ir ģenētiski cieši saistīti. Kāpēc dvīņiem ir dažādi raksturi un atšķirīgi likteņi?

Atšķirību pētījumiem vispiemērotākie izrādījušies identiskie (vienolas) dvīņi. Tie ir divi cilvēki, kuri attīstījušies nevis no divām, bet gan no vienas kopīgas apaugļotas olšūnas. Dvīņus, kuri ir attīstījušies no dažādām olšūnām, sauc par divolu dvīņiem. Vienolas dvīņiem ir identisks DNS materiāls; ģenētiski viņi ir vienādi. Viņos abos ir iekodēta vienāda ģenētiskā informācija; visos citos cilvēkos, kas nav identiskie dvīņi, šī informācija ir savstarpēji atšķirīga.

No tā mēs varētu secināt, ka identiskajiem dvīņiem vajadzētu būt pilnīgi vienādiem. Taču viņi tādi nav. Tikai 90 procentos gadījumu vienādi ir desmit viņu fizikālie parametri, tādi kā matu krāsa, matu robežlīnija.

asins tips, acu krāsa, zobu novietojums, pirkstu nospiedumu rieviņu skaits.1 Taču, jo vairāk salīdzinājumā iesaista psihiskos faktorus, jo krasāk sāk parādīties atšķirības. Pat garumā, svarā un ķermeņa uzbūvē līdzība vairs nav tik izteikta, bet vēl vairāk atšķirību novērojams sejas izteiksmē un uzņēmībā pret slimībām, tādām kā diabēts, čūlas, krūts vēzis un paaugstināts asinsspiediens. Priekšplānā izvirzās individualitāte.

Kāpēc «identiskie dvīņi» tik tiešām nav identiski? Ar ko lai izskaidro atšķirības, kas starp viņiem ir novērojamas pat fiziskā ziņā? «Vienkāršoti to varētu izskaidrot ar vidi.»2 «Mēs lietojam jēdzienu «vide», lai apzīmētu jebkuru ietekmi, kas nav saistīta ar iedzimtību.» Ja cēlonis nav daba, tad tai jābūt audzināšanai. Mēs īsumā pieskarsimies vides jēdzienam, taču sākumā pakavēsimies pie iedzimtības.

Pievēršoties izziņas spējām, tādām kā spriestspēja, runātprasme un atmiņa, atšķirības kļūst vēl zīmīgākas.3 Parastiem brāļiem un māsām, kas nav neviena veida dvīņi, «līdzība ir ļoti niecīga, lai kādu personības iezīmi mēs apskatītu».4 Šķiet, cilvēki ir unikāli, par spīti tam, ka viņiem ir kopīgi vecāki un līdzīga audzināšana. Pat Alcheimera slimība, kas ir smadzeņu kaite, nevis personības novirze, 90 procentos gadījumu neskar abus dvīņus!

Pēdējos piecdesmit gados milzums naudas un pūļu ir ticis veltīts šizofrēnijas pētījumiem, lai gan šizofrēniju (ir vairāki tās veidi) diferenciāldiagnozes joprojām ir nedaudz neskaidras. Tomēr identisko dvīņu pētījumu rezultāti attiecībā uz šizofrēniju var tikt formulēti vienkāršā konstatējumā - «vairāk nekā pusei no identiskajiem dvīņiem ir izteikti atšķirīga nosliece uz šizofrēniju»/' Ja viens no dvīņiem ir ar to saslimis, daudz ticamāk, ka otrs ar to nesaslims. Dvīņu atšķirību skaidrojumā ir jāmeklē vēl kas cits.

Šis «kaut kas cits» nav audzināšana, kā mēs to pārsteidzīgi varētu secināt. Kad dvīņu pāris tiek adoptēts un audzināts kopīgā ģimenē, un vienam no dvīņiem tiek atklāta šizofrēnija, otram tāpēc risks ar to saslimt nepalielinās. «Kopīgai ģimenes videi nav nozīmes. Šis atklājums,» kā apgalvo Džūdija Danna un Roberts Plo- mins (abi ir izcili un kompetenti dvīņu pētnieki), «rāda, ka galvenais iemesls tam, kāpēc vienam tiek konstatēta šizofrēnija, bet otram ne, acīmredzot slēpjas ar ģimenes locekļiem nesaistītās apkārtējās vides ietekmē.»'1 Tā kā faktori, kas ietekmē šizofrēnijas rašanos, nav ne mantotie gēni, ne kopīgā ģimenes vide, jāsecina, ka pastāv vēl kaut kas cits, individuāls un raksturīgs tikai šai īpašajai personai.

Mani īpaši ieinteresējuši trīs šādi atklājumi. Tie attiecas uz zīles teoriju par personību. Es jūs aicinu tajos nedaudz iedziļināties, izmantojot savu iztēli. Šie atklājumi ir saistīti ar radošajām spējām, tradicionālismu un faktu, ka ģenētiskā faktora ietekme palielinās bērnības vidusposmā.

«Viena no izziņas sfēras - kuru pārstāv, piemēram, atmiņa, runas un spriešanas spējas - jomām, kas, izrādās, visai maz saistīta ar iedzimtību, ir radošās spējas.»7 Mēs neiestigsim šā neskaidrā un idealizētā termina definēšanas mēģinājumos, tāpat arī neiedziļināsimies radošo spēju noteikšanas metodikā. Tomēr savāktie dati un stāsti par atgadījumiem dzīvē ļauj apzināties, ka izcili cilvēki parasti atšķiras no savas ģimenes locekļiem, vienaudžiem, dzimtās pilsētas ļaudīm un paši no saviem bērniem. Izcils parasti ir «citādāks», nav tāds, kā viņa tuvākie radinieki (ar dabu saistīts faktors), un neiekļaujas vidē (audzināšana). Tātad ne gēniem, ne videi nav izteikta loma slavenības tapšanā. Pārsteidzošā slavenības individualitāte, kura, kā mēs domājam, atspoguļo «radošās spējas» vai arī dod tajās savu ieguldījumu (lai kā mēs to formulētu), nav saistīta ne ar dabu, ne audzināšanu. Ar kaut ko citu? Ar kādu neatkarīgu faktoru?

Cenšoties izvairīties no «kaut kā cita» un neatkarīga faktora pasludināšanas, biheiviorisma skaidrotāji apvieno dabu un audzināšanu. Viņi piedāvā mistiski baltu un melnu diegu mudžekli, kurš ir tik smalki savērpts, ka kopaina rodas nenoteikti pelēka un nedod atbildi uz jautājumu, vai radošās spējas vairāk sakņojas ģenētikā vai vidē. Šis «pelēkais» cilvēka radošo spēju noslēpuma izskaidrojums slēpj sevī mazāku risku satricināt pastāvošo divdaļīgo sistēmu, nekā zīles teorijas piedāvātā pavisam atšķirīgā komponenta - aicinājuma - ieviešana. Taču tas nespēj pietiekami apmierināt iztēles bagātus prātus.

Ja radošās spējas maz ietekmē iedzimtība, tad tradicio- nālisma ģenētiskās saknes - mums par pārsteigumu - izrādās daudz izteiktākas. Pētījumos termins «tradicio- nālisms» tiek lietots, lai apzīmētu «tendenci sekot likumiem un autoritātēm, atzīt augstus morālos standartus un pakļauties stingrai disciplīnai».8

Iegūtie dati, kā jau tas zinātniskajos pētījumos klājas, nav saistīti ar politiku, tāpēc arī ģenētiskais tradicio- nālisms nav tieši saistīts ar faktisko politisko (republikāņu) vai reliģisko (fundamentālistu, pareizticīgo) nostāju. Taču tradicionālisma apraksts vedina uz domām par kaut kādu ģenētisku stiegrojumu konservatīvajā, pat reakcionārajā partiju un baznīcas piederības pamatā. Džeroma Kagana loģiskie iedzimtā rakstura pētījumi" varētu liecināt par temperamentālo noslieci; astrologi varētu iedomāties, ka Saturns ir ietekmējis hromosomas; feministi - bezcerīgi secināt, cik negrozāma ir patriarhālā attieksme; marksisti - rast izskaidrojumu tam, kāpēc zemniekus un proletariātu tik grūti iekustināt uz sacelšanos; arī Baznīcai tas varētu būt mierinājums - vienmēr pastāvēs ģenētiski nosacījumi, lai ļaudis būtu gatavi mīt taciņu uz Vatikānu pret kalnu.

Pirms aptuveni četrdesmit gadiem antropologs Pols Radēns sniedza skaidrojumu monoteisma ietekmes pieaugumam. Viņš apgalvoja, ka tā nav dabiska stadija reliģijas attīstībā; drīzāk monoteisms sakņojas priesteru kastā un tās domāšanas veidā. Monoteisms, viņš teica, balstās noteiktā temperamentā. Jau pirms ģenētika nāca klajā ar saviem faktiem par tradicionālismu, viņš intuitīvi nojauta, ka tradicionālisma attieksme galvenokārt slēpjas raksturā.10 i"-

Tas padara saprotamāku to, kāpēc ir tik grūti pieņemt kādas izmaiņas. Iespējams, ka tradicionālisms ir cilvēka rakstura konservatīva iezīme, tas visās kultūrās parādās kā fundamentālisms un uzticīgums ideāliem, ļun to personificē arhetipiskais Vecā Karaļa tēls. Man šķiet nomierinoši apzināties, ka pieturēšanās pie augstiem morāles standartiem un stingras disciplīnas nebūt nav eņģeļa vai aicinājuma diktēta rīcība, bet gan pieder pie individualitātes - līdzīgi kā galvaskauss un kauli.

Ja pieņemam, ka tradicionālismam ir stingrs ģenētiskais komponents, vai tas palīdz mums izskaidrot, kāpēc ģēnijs aicina prommo tradicionālās dzīves? Daudzus gadsimtus, sākot jau ar Aristoteļa domām darbā «Proble- mata» par melanholisko neprātu (jeb furoru, kas ir radošo cilvēku īpašs garīgais stāvoklis) līdz pat Cezārem Lom- brozo deviņpadsmitajā gadsimtā, aicinājums ir ticis salīdzināts, pat identificēts, ar kaut ko netradicionālu vai nenormālu.11 Cilvēkiem patīk iedomāties, ka jauns un oriģināls ir netradicionāls, it kā iedvesmai pēc definīcijas vajadzētu būt pretrunā ar pastāvošo kārtību, disciplīnu, likumiem un autoritātēm, respektīvi, ar tradicionālismu. Tātad mēs vismaz drīkstam uzdrošināties izteikt domu, ka varētu pastāvēt lielas pretrunas starp konservatīvo ģenētisko pieeju un «kaut ko vēl», kas liek sacelties un aicina prom.

Trešais intriģējošais atklājums liecina, ka iedzimtības ietekme uz intelektu pieaug pēc pirmajiem dzīves gadiem līdz pat bērnības vidusposmam.12 Faktiski «pierādījumi, šķiet, liecina, ka iedzimtības loma un IQ[4] palielinās, bērnam kļūstot vecākam, sākot no agras bērnības līdz pat brieduma gadu beigu posmam».13

Es varētu domāt, ka ģenētiskais faktors ir stiprāks un noteicošāk ietekmē bērna spējas, piemēram, prāta attīstību bērna pirmajā saskarsmē ar pasauli, pirms viņš tiek pakļauts ārējās pasaules parādībām un iemācās tās atšķirt. Man liktos ticamāk, ka tieši pirmajos mēnešos un gados ģenētiskajam faktoram vajadzētu būt lielākai lomai. Tomēr atklājumi, kas saistīti ar IQ, rāda, ka, bērnam kļūstot vecākam, laikā 110 trīs līdz septiņiem gadiem, iedzimtības ietekme palielinās. Pēc aptuveni septiņu gadu vecuma tā atkal samazinās. Turklāt, lai arī IQ ir cieši saistīts ar iedzimtību, tā lielums bērnības laikā būtiski pieaug.14 (IQ mēs vēl pievērsīsimies.)

Kāpēc iedzimtības faktoram ir mazāka ietekme divu trīs gadu vecumā, bet lielāka septiņu vai astoņu gadu vecumā? Vai intelekta individuālās iezīmes ir vairāk manāmas piedzimstot, bet pakāpeniski izgaist bērnības vidusposmā? Atklājums varētu liecināt par to, ka gan daba, gan audzināšana mazuli ietekmē vājāk nekā lielu bērnu, un viņš, vismaz dabiskā prāta attīstības ziņā, vairāk atkarīgs no savām oriģinālajām dotībām. Šī faktu izpratne atbalsta Platona mītu, kurš vēstī - katrs cilvēks piedzimst ar savu iekšējo paradigmu, kas nav tas pats,- kas iedzimtais mantojums, un kas bērnības vidusposmā, ģenētiskajiem faktoriem pastiprinoties, pakāpeniski atkāpjas. Pat vēl vairāk - vēlīnajos brieduma gados, kad aicinājums, raksturs un liktenis ir kļuvuši vēl labāk jūtami, arī tad inteliģence 1111 viss, kam tā kalpo, vairāk pieder dvēseles, nevis gēnu kodam.

«Iedzimtības loma mazinās arī agrīnā pusaudžu vecumā.»15 Tā tam arī vajadzētu būt. Daudzās biogrāfijās ir aprakstītas pēkšņas, pārsteidzošas aicinājuma izpausmes tīņa gados. Citiem vārdiem sakot, aicinājums stiprāk izpaužas trīs līdz septiņu gadu, bet pēc tam - pusaudža vecumā, protams, ja mēs iedomājamies, ka aicinājums ir izteiktāks laikā, kad ģenētiskā ietekme mazinās. Vairāki šajā nodaļā aprakstītie dzīvesstāsti liecina par daimona parādīšanos agrīnos dzīves gados un pusaudža vecumā.

Šāda veida apsvērumi ir empīrisko un statistisko pētījumu nenopietnākā daļa. Tas atvieglo šīs literatūras uztveri. Tiešā veidā statistiskie pētījumi stindzina prātu. Tāpēc es par tiem stāstu savādāk. Es tos piedāvāju, lai rosinātu pārdomas. Šāda pieeja kļūst vēl jo nozīmīgāka, attīstoties molekulārajai bioloģijai, statistikai un palielinoties pētījumu iespējām. Iztēlei ir jāpaplašinās, lai tā varētu izsekot jaunākajiem sasniegumiem. Katru gadu Savienotajās Valstīs piedzimst vienpadsmit tūkstoši dvīņu pāru. Kļūst aizvien skaidrāks, ka ģenētiskās ietekmes ir ārkārtīgi sarežģītas un dažādas, lai kā mēs censtos tās mehāniski iekļaut dažādās shēmās vai nolikt zem zvana kupola [5] .

Tādējādi mēs esam nonākuši IQ ērkšķainajos laukos. Plomins raksta: «Lai gan jautājums par ģenētisko ietekmi uz IQ rādītājiem tradicionāli ir bijis viens no biheivio- risma pārstāvju strīdīgākajiem tematiem, nesen notikusī vairāk nekā tūkstoš zinātnieku un izglītības darbinieku aptauja liecina, ka vairākums no viņiem uzskata - individuālās atšķirības IQ rādītājos vismaz daļēji ir iedzimtas. »1B

Ievērojiet uzsvērto vārdu «individuālās». Tās ir atšķirības, kas nav saistītas ar dzimteni, ādas krāsu, rasi, grupu vai klasi, bet gan ar noteiktu indivīdu.

Tāpēc es gribu nosodīt melno un balto cilvēku IQ rādītāju salīdzināšanu, pamatojoties vismaz uz četriem argumentētiem jautājumiem.

1.  Kurš gan ģenētiski ir melns un kurš balts mūsu 350 gadu pastāvējušajā, jauktajā kultūrā, nemaz jau nerunājot par ģenētisko jaukšanos ilgi pirms tam, kad Amerikā ieradās eiropieši un viņu ievestie afrikāņi?

2.  Kas tad ir tas, ko mēs mērām IQ noteikšanas testos un ko mēs dēvējam par /Q?

3.  Kāda ir psiholoģiskā nozīme testam dažādās sociālās sabiedrībās un kāda ir saikne starp IQ testu kā rituālu un citu testu rituāliem?

4.  Bez šiem jautājumiem, kas rodas bezgalīgos strīdos par IQ, tā rādītājiem un testiem, ir kāds, kurš izriet tieši no šajā grāmatā rakstītā. Ja pastāv zīle jeb daimons, un ja šis faktors bieži vien pretojas savas sabiedrības sociālo normu un kultūras apgūšanai, kā to nereti rāda slavenību dzīvesstāsti, vai šī pretošanās nevarētu IQ rādītājus ietekmēt nelabvēlīgi? Vai tad šī zīle (daimons) īpaši neizvēlētos IQ testus savai pretestībai, jo augsti /Q rādītāji kalpo galvenokārt kā caurlaide uz vispopulārāko un vispieņemamāko vietu zem zvana kupola?17

INDIVIDUALITĀTE

Katras personības individuālā identitāte nav tikai reliģiskas pārliecības jautājums vai Rietumu domāšanas aksioma. Cilvēka individualitāte ir arī it kā statistiski noteikta.

Katram no mums pastāv iespējas radīt 10 ar kāpinātāju 3000 dažādu unikālu gēnu komplektu saturošu olšūnu vai spermatozoīdu. Ja iztēlojamies šādu skaitu iespējamo olšūnu, ko varētu radīt kāda atsevišķa sieviete un tādu pašu skaitu spermatozoīdu, ko rada kāds atsevišķs vīrietis, tad varbūtība, ka pagātnē vai nākotnē varētu būt kāds cilvēks ar tieši tādu gēnu komplektu kā tev, ir ārkārtīgi niecīga.18

Turklāt paši ģenētiskie pētījumi brīdina, ka gēni nepakļaujas vienkāršotiem skaidrojumiem. Gēni ietekmē cilvēku brīžiem vairāk, brīžiem mazāk, to savstarpējā saikne ar vides apstākļiem ir bezgalīgi sarežģīta. Tāpēc kopš astoņdesmitajiem gadiem pētījumi aizvien vairāk un vairāk ir pievērsti atsevišķām dzīvēm, uzvedības atšķirībām, netipiskām orientācijām jeb tam, ko mēs dēvējam par individualitāti.

Individualitātes skaidrošanā ņo ģenētiskā viedokļa aizvien lielāku nozīmi iegūst šādas trīs teorijas, kuras arī norāda uz «kaut ko vēl».

Pirmo sauc par emerģenēzi. Tā daļēji sakņojas pārsteidzošajos datos par ģenētiskajām iezīmēm, kas netiek pārmantotas paaudžu paaudzēs, taču parādās gaumē, stilā un īpatnējos ieradumos, kas kopīgi identiskajiem dvīņiem, kuri auguši dažādās ģimenēs.19 Lūk, daži piemēri šai apbrīnojamai līdzībai starp atsevišķi augušiem dvīņiem.

Kāds vienolas dvīņu vīriešu pāris jau brieduma gados savā pirmajā tikšanās reizē atklāja, ka abi lieto Vademecum zobu pastu, Kanoe skūšanās losjonu, Vitalis matu toniku un Lucky Strike cigaretes. Pēc šīs tikšanās viņi pa pastu viens otram nosūtīja dzimšanas dienas dāvanas, kuras samainījās ceļā un izrādījās pilnīgi vienādas, kaut arī bija pirktas dažādās pilsētās.

Šajā dvīņu grupā bija pāri, kas aizrāvās ar ieroču kalšanu; divas sievietes, kuras bija pieradušas nēsāt septiņus gredzenus; divi, kurus apsēdis ieradums skaitīt lietas; divi, no kuriem katrs bija precējies piecas reizes; divi brīvprātīgo ugunsdzēsēju kapteiņi; divi modes dizaineri; divi, kas savām sievām mājās dažādās vietās mēdza atstāt mīlestības vēstulītes, - visos gadījumos tie bija pieauguši vienas olšūnas dvīņi.

Turpretī bērnībā šķirtie un atsevišķi audzinātie divu olšūnu dvīņi šādas sakritības pētījumos uzrādīja reti.-"

Emerģenēze skaidro šo savstarpējās atbilstības parādību, apgalvojot, ka līdzības acīmredzot ir (a) ģenētiskas pēc savas izcelsmes (jo tās novērojamas identiskiem dvīņiem), vai (b) tieši tam vai citam pārim raksturīgas, nejauši radušās gēnu konfigurācijas rezultāts, ja šie ieradumi un noslieces būtu raksturīgas kādam atsevišķam cilvēkam, nevis dvīnim, mums nebūtu pierādījumu par to ģenētisko izcelsmi. Bet, tā kā šie ieradumi un noslieces novērojamas identiskiem dvīņiem, kuri auguši viens no otra šķirti, sakritības var izskaidrot tikai ar iedzimtību.

Emerģenēze apgalvo, ka ģenētiskais materiāls ir unikāls no abu vecāku radu līnijām mantotu gēnu kombinācija. «No tēva tu vari saņemt desmitnieku un pīķa kungu, bet no mātes - džokeri, dāmu un pīķa dūzi - kārtis, kurām nevienā no ģimenes kokiem nav bijusi ievērojama loma, taču to kombinācija tevī var radīt jaunu olimpisko rekordu.»21 Tavu neatkārtojamību nenosaka tikai ģenētiskā materiāla krājums, bet gan kārtība, kādā tavas kārtis tiek izliktas un izveido noteiktu un veiksmīgu konfigurāciju.

Mēs termina «konfigurācija» vietā lietojām jēdzienus «modelis» vai «veidols», ar ko apzīmējām to īpašo paradigmu, kas, saskaņā ar Platona mītu, ir tavs liktenis. Emerģenēze šo cilvēka paradigmu skaidro ģenētiski, un es uzskatu, ka visai haotiski. Jo, kurš gan zina, kas liek tev izvilkt laimīgās kārtis? Visdrīzāk to zina Liktenis: tev dotā konfigurācija ir likteņa loze, kuru tava dvēsele ir izvēlējusies vēl pirms tava pirmā elpas vilciena.

Otra teorētiskā ideja tiek saukta par epistāzi. Tā attiecas uz kavējošo efektu, ko izraisa gēni, vispārsteidzošākajās kombinācijās iedarbojoties cits uz citu.

Indivīdu izturēšanās savstarpējās atšķirības sakņojas daudzos, varbūt pat simtos gēnu. Katrs no šiem gēniem dod savu mazu un neatkarīgu ieguldījumu indivīdu daudzveidībā. Epistāze ir kā ģenētiska veiksme. «Veiksmīgā loze» pie bērna ieņemšanas var vainagoties ar unikālām gēnu kombinācijām, kurām ir neparastas izpausmes, kādas nav nedz vecākiem, nedz pārējiem bērniem ģimenē.22

Veiksmīgā loze nosaka to, kas mēs esam. Platons šo nejaušību dēvēja par Ananki - nepielūdzamo nepieciešamības dievieti, kas nepakļaujas saprātam 1111 pārvalda likteņa lozes, kas izvēlas mūsu dvēseles. To sauca arī par Tihi vai Moiru, kuras ir likteņa personifikācija. No romiešu laikiem līdz pat renesansei tā tika dēvēta par Fortūnu. Un, patiešām, šķiet dīvaini, ka indivīda īpašā rakstura un likteņa skaidrošanā atkal pievēršamies šiem arhetipiskajiem tēliem. It kā mēs jau visu laiku būtu tos pazinuši, tikai nu to dēvējam - par haosa teoriju, kas ir trešā nozīmīgākā teorija mūsdienu iedzimtības pētījumos.

«Nelineārās sistēmās (un dzīve, protams, ir nelineāra sistēma) mazas, šķietami nenozīmīgas atšķirības sākuma datos var radīt milzīgu starpību galarezultātā… Haotiskās sistēmas nav paredzamas (bez šaubām, arī neparedza- mība ir viena no dzīves iezīmēm), bet tās ir stabilas savā neregularitātē.»2 ' Haosa teorija piešķir lielu nozīmi trauslajai atkarībai no sākotnējiem apstākļiem.

Vai mēs neesam atgriezušies pie domas par eņģeļa jeb ģēnija ietekmi 1111 pie šķietami ikdienišķajiem, taču ļoti nozīmīgajiem tās izpausmes veidiem, kāda bija, piemēram, Jehūdi Menuhina dusmu lēkme par rotaļu vijoli vai Ellas Ficdžeraldas pēkšņā vēlme amatieru vakarā dziedāt, nevis dejot? Tālāk es gribētu jūsu uzmanību pievērst ievadfrāzei «nelineārās sistēmās». Mēs nedrīkstam par savām biogrāfijām domāt tikai kā par laikā saistītu notikumu virkni, kas sākas ar dzimšanu un beidzas ar nāvi. Šī ir tikai viena, laicīga un lineāra dimensija.

Plotīns apgalvoja, ka dvēsele pārvietojas riņķveidīgi. Tāpēc mūsu dzīve nerisinās taisnā virzienā, bet gan lidinās un šaudās, atgriežas, atjaunojas un atkārtojas. Gēnu darbība ir lēcienveidīga. Sajūta, ka «esi zirgā», dzīvo pilnasinīgi, tevī strāvo enerģija un tu visu redzi un zini, rodas un pāriet pilnīgi neparedzami, taču tā noteikti atkal atkārtojas.

Es atšķiros no visiem citiem un reizē esmu tāds pats kā pārējie; es atšķiros no tā cilvēka, kāds es biju pirms desmit gadiem, un reizē esmu arī tam līdzīgs; manā dzīvē valda stabils haoss, kurš ir gan haotisks, gan arī nemitīgi sevi atkārto, un es nekad nevaru paredzēt, kad kaut kas sīks un nebūtisks radīs ievērojamu un nozīmīgu iznākumu. Man ir vienmēr jāpaliek asi jūtīgam pret sākotnējiem apstākļiem, piemēram, pret to, kas vai kurš kopā ar mani ir ienācis šajā pasaulē un ienāk tajā ik dienas. No tā arī esmu atkarīgs.

MĪLESTĪBA

Savā mīlestībā mēs nemaz neesam tik unikāli, kā mums gribētos ticēt. Cilvēki, šķiet, mīl visai vienādi. Šī līdzība visspilgtāk izpaužas pieaugušiem identiskajiem dvīņiem, jo viņiem ir nosliece uz kopīgu mīlestības izpratni.

Ar terminu «mīlestības veidi» es apzīmēju «mīlestības pētījumos» lietotos modeļus. Plašais mīlestības jēdziens ir sadalīts vairākās kategorijās, tādās kā atbildības pilnas altruistiskas rūpes (agapa), uz praktiskiem pamatiem veidota biedrošanās [pragma], erotiska tuvība (eros) utt. Identiskie dvīņi, vērtējot viņu mīlestību pēc šīm kategorijām, ir līdzīgi. Tomēr šīs līdzības cēlonis neslēpjas ģenētikā.

Atklājumi, kas iegūti šajos pirmajos pieaugušo mīlestības veidu pētījumos, izmantojot uzvedības ģenētikas analīzi, ir nozīmīgi divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, mums nav zināma neviena personības iezīmju (izturība pret stresu, agresivitāte, spēja savaldīties utt.) sfēra, kurā ģenētiskiem faktoriem būtu tik maza loma… Otrkārt, mēs arī nezinām nevienu cilvēka pārliecības izpausmi (reliģiskā ticība, rasu aizspriedumi u. c.), kurā tik maza nozīme būtu iedzimtībai.24

Bet pastāv arī kāda vērā ņemama dīvainība. Dvīņi ir līdzīgi visās savās mīlestības izpausmēs, izņemot vienu - māniju, kas ir uzmācīga, mokoša sajūta, parasti raksturīga romantiskai mīlestībai. Tāpēc pievērsīsimies jautājumam, kāpēc pastāv šis izņēmums attiecībā uz maniakālo romantisko mīlestību, kurā sirds, šķiet, izrāda pilnīgu neatkarību. Tātad maniakāla mīlestība ir kaut kas cits.

Tā kā mīlestības veidu līdzības izskaidrojums nav ģenētiska rakstura, pētījumu modelis pieļauj tikai vienu alternatīvu - vidi. Līdzīgie dvīņi, kuri arī mīl līdzīgi, ir ieguvuši vienādas mīlestības kartes.

«Mīlestības karte» ir viens no veidiem, kā psiholoģija cenšas izskaidrot iemīlēšanās noslēpumu. Cilvēks aug vecāku veidotā vidē, kurā noteiktas iezīmes, lietas un notikumi sagādā viņam prieku, apmierina viņa vajadzības, paaugstina vitalitāti'. Šīs iezīmes veido shēmu, kurai tu pieķeries, kad tavu dzīves ceļu šķērso kāds cilvēks, kam, pēc tavām domām, ir mīlestības kartei atbilstošās īpašības. «Tev pieaugot, šī karte iegūst noteiktu veidu, un palēnām top skaidrāks un detalizētāks tava ideālā mīļotā cilvēka pirrntēls… Tātad, pirms satiec savu īsto mīlestību klasē, tirdzniecības centrā vai darbavietā, tu zemapziņā jau esi radījis vairākus sava ideālā mīļotā cilvēka pamatelementus.»25

Mīlestības kartei ir vairāki slāņi. Dažādu kultūru pētījumi ļauj secināt, ka pastāv mīlestības karšu kolektīvais līmenis, kurā ietilpst tādas iezīmes, kā, piemēram, skaista sejas un ādas krāsa. Vairākumam vīriešu pievilcīgas šķiet apaļīgās sievietes, ar platiem gurniem; savukārt sievietes piesaista vīrieši ar viņu īpašumā esošiem pasaulīgiem labumiem, piemēram, mašīnām vai kamieļiem. Vēl kartei pastāv slāņi, kas ataino tradīcijas, manieres un vietējās sabiedrības normas, ka tavas iekāres objektu nosaka vides apstākļi.

Citi psihologi šo objektu izvēli sauc par projekciju. Saskaņā ar junga psiholoģiju, projekcija nāk no arhe- tipiskiem avotiem kā daļa no katras dvēseles intīmās būtības. Junga piekritēji mīlestības kartēm piešķir izteikti individuālus vaibstus, jo «iemīlēšanos» nosaka sarežģīts attēls, kas atrodas cilvēka sirdī, un sajūta, ka tas ir likteņa aicinājums. Jo iejūtīgāks un neatvairāmāks ir šis tēls, jo neprātīgāk tu iemīlies, un pastiprinās pārliecība, ka tas patiešām ir likteņa aicinājums. Arhetipisko faktoru, kas liek mīlestības orientācijai liekties noteikta cilvēka virzienā, Junga piekritēji sauc par anima un animusVfi Šiem tēliem var būt raksturīgas mīlestības kartes virspusējās iezīmes, taču tos nevar uz tiem reducēt.

Anima un animus sakņojas latīņu vārdos, kas nozīmē «dvēsele» un «gars»; tāpēc tava sirds var iemīlēties bērnībā no dažādiem komponentiem sastādītā tēlā, taču tavu karti ik reizi veido kāda nezināma konfigurācija, kas to caurvij ar brīnumainiem un noslēpumainiem pārdzīvojumiem/'7 Tieši tāpēc, kā teiktu Junga piekritēji, mīlestība ir tik nepārvarama un visaptveroša. Tā izsit pamatu zem kājām un paceļ tevi nebijušos augstumos.

Romantiska mīlestība stāv pāri visiem apstākļiem, liekot tai nodoties bez ierobežojumiem. Kā uzskatīja Platons, mānija ir dievu, īpaši Afrodītes un Erota, iejaukšanās.2 " Dzīvē nav daudz tādu lietu, kas liktos tik tieši domātas man, tik personīgi mērķētas uz tevi, kā šī romantikas maniakālā puse. Mīlestība šķiet liktenīga kā karma un ka nolemtība. «Tas noteikti esi tu.» «Mani nespētu apmierināt neviens cits!» «Tu esi mans vienīgais īstais!» «Es klīdu apkārt, līdz beidzot atradu…» «Tu esi mana laimes zvaigzne.» Šim liktenīgajam valdzinājumam, kas bezpersoniski tiek skaidrots ar vielas ķīmisko uzbūvi un saistīts ar sublimētiem dzimumhormoniem, ir savs neatkarīgs spēks, kurš nav saistīts ne ar ģenētiku, ne vidi.

Vai nu šīs sajūtas ir maldīgas, vai ne, tās rada pārliecinošu pierādījumu tam, ko Junga piekritēji cenšas pa-

* Junga traktējumā anima ir sievišķības pirmtēls, animus - vīrišķības pirmtfils (tulk. piez.).

teikt ar savu romantiskās mīlestības interpretāciju. Šo parādību pavada kaut kāda «nolemtība, kaut kas tāds, kas ir īpaši romantisks». Protams, šādi zaudējot galvu, identiskie dvīņi zaudē daļu no savas līdzības.

Mēs esam apskatījuši divus veidus, kā iztēloties mīlestības karti - kā Junga anima/animus un dabas un/vai audzināšanas modeli. Saskaņā ar pēdējo, «iedzimtībai uz romantiskās mīlestības paveidiem nav lielas ietekmes». Vienīgā iespējamā alternatīva ir vide. Tu esi apguvis savu mīlestības stilu pirmajos dzīves gados. Kā? «Tava individuālā un neatkārtojamā pieredze» no vienas puses, bet no otras - «iespējams, ka kopīgie vecāki un līdzīgi viņu attiecību veida novērojumi».2 " Iespējams. Ši tēze pieļauj, ka tu iemīlies ja ne pašos vecākos, kā netieši norāda Freida teorija, tad viņu līdziniekos, vai vismaz vadoties pēc viņu piemēra. Un atkal tam, kas nav skaidrs, pamatojums tiek meklēts kļūdainajā teorijā par vecākiem. Vienalga, vai «es gribu tieši tādu meiteni, kādu apprecēja mans mīļais, vecais tētis», vai meiteni, kas pēc iespējas vairāk no viņas atšķiras, uzskats, ka manas fantāzijas un mīlestības izpausmes, izņemot tās, kas atrodas kartes kolektīvajā līmenī, ir tieši tādas pašas kā mātei un tēvam, ir ļoti apšaubāms apgalvojums un apvainojums cilvēkam, kuru esmu iemīlējis.

Junga piekritējiem māte un tēvs ir kā anima un animus pirmparaugs. Pat ja mēs imitējam māti un tēvu, un viņu mīlestības attiecības, mēs neesam fotokopijas.

Fantāzija izrotā karti vai drīzāk to veido. Empīriskie romantiskās mīlestības pētījumi ļauj secināt, «…ka romantiskā mīlestība ir nesaraujami saistīta ar fantāziju».30 Tai būtiska ir idealizācija un nezināmā gaidas, nevis imitācija vai kaut kā zināma kopēšana. Dažas vecāku savstarpējo attiecību detaļas noder, taču citas tā arī netiek atveidotas, un tieši anima un animus ir faktori, kas rosina fantāziju un nosaka detaļas. Lai kādas kartes mēs no mātes un tēva būtu ieguvuši, tajās visās apvienojas arhe- tipiskās fantāzijas, un citādi tas nevar būt.

Dvīņu mīlas jūtu līdzībai var būt arī citi «cēloņi», ne tikai ģimenes attiecību modeļa ietekme. Dvīņi var vēlēties atkārtot attiecības, kas viņus saista vienu ar otru: stabilitāti, draudzību, lietišķumu un rūpes, neapzināto kopīgās olšūnas izraisīto fizisko tuvību, cenšoties savu līdzšinējo dzīvesstilu ienest attiecībās ar mīļoto cilvēku. Dzemdē norisinās gan skūpstīšanās, gan kautiņi." Tīra kopēšana piešķirtu abiem dvīņiem vienādas mīlestības kartes. Taču mūsu pētījumu mērķis nav viņu līdzības cēloņu meklēšana, bet gan to atšķirību skaidrošana, kas rodas saistībā ar viņu nevienādo noslieci uz maniakālo mīlestību - ciešanu, bezcerīgi ilgu pacēluma un krituma, un nepārvaramas atkarības stāvokli, kuru, šķiet, nav cietēja spēkos mainīt.

Cits cēlonis atšķirībām dvīņu romantiskās mīlestības izpausmēs ir vajadzība pēc «psiholoģiskā spoguļa», ko šī mīlestība nodrošina.12 Līdzību spogulī mēs redzam tikai savu dvīņa seju; mānijas spogulī var ieraudzīt pavisam ko citu - seju, ko mēs nevaram atrast, nepazīstam un kura, šķiet, pieprasa romantiskas ciešanas. Ja vienas olšūnas dvīņu identitāte ir ierakstīta DNS un to stiprina katrs elpas vilciens kopīgā vidē, tad atšķirības var radīt tikai deformējošs spēks.

Mīlestības karte var izskaidrot redzamos mīlestības cēloņus - šos apaļīgos gurnus, mašīnas vai kamieļus, - taču cilvēks iemīl arī «kaut ko citu», neredzamu. Mēs mēdzam teikt-viņai piemīt kaut kas tāds, viņa klātbūtnē visa pasaule liekas citādāka. Flobērs, šķiet, teicis: «Viņa bija gaismas fokuss, kurā satikās visu lietu kopums.»

Tas jau ir ārpus kartes. Mēs atrodamies transcendentālā pasaulē, kurā parastās realitātes ir mazāk pārliecinošas par neredzamajiem spēkiem. Ja mums ievajadzētos acīm redzamu daimona un tā aicinājuma pierādījumu, vienkārši būtu jāiemīlas. Racionālie iedzimtības un vides faktori nav pietiekams iemesls romantisku ciešanu uzplūdiem. Tas viss ir tevī, un nekad tu vēl neesi juties tik piepildīts ar nozīmīguma sajūtu un savas nolemtības apziņu; arī tava būtība nekad nav slēpusi sevī tādu dēmonisku spēku.

Šis apskurbums, ko izraisa savas individualitātes svarīguma saasinātā uztvere, rāda, ka romantiskā mīlestība «faktiski veicina personības izaugsmi».33 Pēc Sjūzenas un Klaida Hendriku uzskata, var gluži labi pierādīt, ka Rietumu personības izpratne ir cieši saistīta ar romantiskās mīlestības nozīmīgumu un tai ierādīto vietu šajā kultūrā, kas sākotnēji atklājās galma mīlas dēkās un trubadūru nostāstos, bet vēlāk izpaudās renesanses mākslā. Individuālisma ideāli un indivīda nolemtība, tāpat arī romantiskās mīlestības slimīgi murgainie pārspīlējumi apogeju sasniedza deviņpadsmitajā gadsimtā. Tādējādi, kā Hendriki apgalvo, romantiskā mīlestība «var tikt iztulkota kā spēks vai mehānisms personības un individualitātes radīšanai un izaugsmei». Tā meklē mīlestības aicinājumu personīgās patības ietvaros. Mana psihodaimonika aicinājumu iztēlojas fenomenoloģiskāk, izmantojot valodu, ko lieto pati mīlestība un kas ietver sevī tādus jēdzienus kā mīts, dzeja, stāsts un dziesma. Mana psihodaimonika paceļ aicinājumu pāri patībai, jo tas nāk no dievišķas vai daimoniskas būtnes.

Tieši tāpēc romantiskās mīlestības maniakālais stils neatbilst citām mīlestības kartēm. Aicinājums izkristalizējas cilvēkā, kura seja tevi vedina uz to, kas tev šķiet tava nolemtība. Šim cilvēkam tiek piešķirtas dievišķas aprises, viņš, kā teiktu romantiķi, kļūst par mana likteņa kungu, dvēseles pavēlnieku, gan dēmonisku, gan eņģe- lisku. Pie viņa es esmu piesaistīti, es nespēju no viņa aiziet; ne jau tāpēc, ka esmu vājš, bet tāpēc, ka šis aicinājums, šis liktenis ir tik stiprs. Daimons plosa manu mīlestības karti.

Identiski dvīņi var izvēlēties vienādus losjonus pēc skūšanās vai zobu pastu, taču «pati svarīgākā - dzīvesbiedra - izvēle, šķiet, ir izņēmums». «Romantiska aizraušanās veidojas praktiski nejauši.» Uzvedības pētnieki secina, «ka dzīvesbiedru izvēlei jau no dabas ir gadījuma raksturs».34 Pašu svarīgāko no cilvēka izvēlēm viņi skaidro ar statistiska rakstura veiksmi vai neveiksmi, jo psiholoģija kā zinātne neuzdrošinās iztēloties to, ko tā nespēj novērtēt.

Tomēr šos nesenos pētījumus mēs varam uzlūkot par ģēnija autonomijas pierādījumu. Tā uguns izgaismo tieši to otro pusīti, kura, lai notiek kas notikdams, uz īsu vai garu laiku tev ir vajadzīga. Tā tevi pārliecina, ka šis otrs ir tavs īstais un vienīgais un ka viss notiekošais ir kaut kas vienreizējs. Citi mīlestības veidi, kas tikuši iekļauti pētījumos, - dalīšanās visā, rūpes vienam par otru, praktiska biedrošanās un jutekliska tuvība - ir bezpersoniskāki, mazāk pakļauti izvēlei. Tie tik ļoti neattiecas uz noteiktu cilvēku, kas iemieso tēlu, kuru es nesu savā sirdī. Romantiskā mānija redz to, kas jau atrodas zīlē, pirms tu pats līdz tam esi nonācis.

Spāņu filozofs Ortega i Gasets min, ka savā garajā mūžā mēs iemīlamies tikai dažas reizes.35 Tie ir reti un nejauši gadījumi, kas skar mūs neiedomājami dziļi. Šī mīlestība rodas tikai un vienīgi tās īpašā objekta dēļ. Tieši šī cilvēka dēļ. Ne viņa īpašību vai vērtību, balss, gūžu apmēra vai bankas rēķina, ne arī kādu atmiņu dēļ, kas palikušas no iepriekšējām kvēlām mīlestībām vai pārmantota ģimenes modeļa dēļ, bet gan tā īpašā dēļ, kas ir tavas sirds izvēlētajā cilvēkā. Bez likteņa klātbūtnes sajūtas šajā izvēlē mīlestības romantika zūd. Ortegas i Gaseta aprakstītā mīlestība nav personiskas attiecības vai ģenētisks produkts, bet gan drīzāk daimoniska iedzimtība, dāvana no neredzamajiem senčiem vai viņu uzlikts lāsts.

Līdzīga liktenīga aizrautība, kāda pārņem, iemīlot cilvēku (varbūt ne tik pēkšņa un kaismīga), var būt ari saistīta ar kādu vietu vai pat darbu. Tu nevari to pamest, tev jābūt tur līdz beigām, tu nododies dažādām rituālām un maģiskām izdarībām, lai nodrošinātu saiknes turpināšanos. Tevi pārņem tāds pats valdzinājums un rodas tāda pati sajūta, ka tu varētu visu atlikušo dzīvi pavadīt kopā ar to, vienalga, vai tas ir kāds cilvēks, vieta vai darbs. Kopīga ir arī sajūta, ka ne tikai dzīve, bet pat nāve liktenīgi ar to saistīta.

Nāve ir pārāk nospiedošs un atbaidošs jēdziens, lai to saistītu ar romantiskās mīlestības spēcīgajām vibrā- cijām, tomēr romantiskā mīlestība īpaši rezonē gan ar mūžības sajūtu, gan ar dzīves īsuma un trauslunia apziņu, it kā nāves aicinājums uz nebeidzamo aizkapa dzīvi nezināmā pasaulē vienmēr pavadītu un iedvesmotu romantiskas jūtas. Cilvēks tāpēc iesaistās ārkārtējos, bīstamos pasākumos. Un, kad literatūra stāsta par romantiskiem mīlētājiem, tā saista viņu mīlestību ar nāvi.

Tā pati sirds acs, kas «redz», ir arī nāves acs, kas cauri redzamajam spēj saskatīt neredzamo būtību. Kad Mikelandželo veidoja savu laikabiedru skulptūras vai reliģiskus un mītiskus.Jēlus, mākslinieks centās saskatīt to, ko viņš dēvēja par immagine dcl cuor- sirds veidolu, sava skulptūras modeļa pirmtēlu, un viņa kalts it kā pakļāvās acij, kura ieskatījās dziļi pašā modeļa sirdī."' Skulptūra tiecās atklāt tās modeļa iekšējo būtību.

Sirds veidols ir katrā cilvēkā. Tas atklājas, kad mēs neglābjami iemīlamies. Jo šajā brīdī ir redzama mūsu vispatiesākā būtība, ļaujot uz mirkli atskārt mūsu dvēseles ģēniju. Ļaudis mēdz teikt - viņš tā pārvērties, laikam būs iemīlējies, viņa ir iemīlējusies un kļuvusi pilnīgi citāda. Kad mīlestība aizkustina sirdi, dievinātajā cilvēkā tu nojaut kaut ko tādu, ko cenšas iemiesot dzejas valoda.?7 Mikelandželo mēģināja šo attēlu izteikt skulptūras formā. Iedzimtības un vides kategorijas neiesnie- dzas sirdī un nespēj redzēt ar tās acīm. Tieši tāpēc ģenētikas un vides novērojumiem mums jāpievieno šis mīlestības kods.

Mīlētāju tikšanās ir pilna sirsnības, tādas pašas ir attiecības starp tēlnieku un modeli, roku un akmeni. Tā ir veidolu tikšanās, iztēles apmaiņa. Kad iemīlamies, mēs sākam iztēloties, un mūsu romantiskā, nevaldāmā, mežonīgā, trakā un greizsirdīgā fantāzija ir pilna īpašnieciskas un paranojiskas kvēles. Un, ja mēs spilgti iztēlojamies, sākain iemīlēt tēlus, kurus uzbūrusi mūsu sirds acs, kā tas mēdz notikt, kad uzsākam kādu jaunu nodarbi, gatavojamies brīvdienu ceļojumam, ieplānojam jaunas mājas iekārtošanu kādā citā pilsētā, gaidām bērnu… Iztēle mūs ievelk šajā nezināmajā pasākumā vēl dziļāk. Mēs nespējam pamest laboratoriju, nevaram vien pārstāt iegādāties nepieciešamos piederumus, lasīt brošūras, izdomāt vārdus. Tu esi iemīlējies, pateicoties iztēlei. Ja atbrīvo iztēli, pat identiskie dvīņi vairs nav identiski.

VIDE

Pirms ejam tālāk, mums vēl jāatgriežas pie mūsu pašu iedzimtības un audzināšanas, ko pazīstam ar nosaukumu «vide». Tas ir jēdziens, kurš tiek izmantots divās galvenajās šīs nodaļas tēmās - par ģenētiku un mīlestību. Lai paskaidrotu mīklainos cēloņus, kas izraisa atšķirības starp cilvēkiem, mēs nevaram atļauties šo terminu atstāt neizpētītu.

Neierastais un maz lietotais darbības vārds «apņemt» nozīmē ietvert, ieskaut, iekļaut, burtiski izveidot apkārt loku. Lietvārds «vide» apzīmē apstākļu kopumu, kontekstu, fiziskos nosacījumus un ārējās situācijas, kas apņem mūs un mūsu dzīvi.

Dvīņu pētījumi vidi sadala divās daļās - kopīgajā un atšķirīgajā. Ar kopīgu vidi parasti apzīmē apstākļus, kuros bērni vairākus gadus dzīvo vienā ģimenē, piedalās ģimenes locekļu sarunās, līdzdarbojoties, atbalstot cits citu, pieņemot ģimenes vērtības un ieradumus, mācās vienā klasē, pie vieniem skolotājiem, cīnās ar tiem pašiem treneriem un komandas biedriem. Priekšstats par kopīgo vidi, protams, ir idealizēts un vairāk atgādina piecdesmito gadu filmas, kuru darbība norisinās nevainojamā pasaulē.

Atšķirīgā vide attiecas uz katra dvīņa atsevišķo pieredzi. Atšķirīgajā ir jāietilpina nejauši gadījumi un slimības, jūtas, sapņi, domas, personīga un privāta rakstura attiecības.

Vai mēs varam novilkt noteiktu līniju starp kopīgo un atšķirīgo? Reālā, kopīgā vidē ir novērojams ārkārtīgi daudz dažādu atšķirību - kā māte izturas pret katru no dvīņiem, kā katrs no viņiem veido savas attiecības ar vecākiem, atšķirības viņu pēcdzemdību aprūpē slimnīcā (kas dvīņu dzemdībās ir bieži nepieciešama), veselības komplikācijas bērnībā, fiziskais novietojums šūpulī, gultiņā un pie krūts, un tā tālāk.

īpaši svarīga ir atšķirība starp dvīņu pāriem tajās viņu attiecībās vienam pret otru, kas ir balstītas uz papildināšanas arhetipisko loģiku (vājāks/stiprāks, gudrāks/ dumjāks, pirmais/otrais, ekstraverts/intraverts, zemes/ debesu, mirstīgs/nemirstīgs utt.). Turklāt pētnieki atzīmē, ka starp dvīņiem, kuri dzīvo savstarpējas sacensības gaisotnē, veidojas sāncensība, kas katrā no viņiem rada atšķirīgu individuālu reakciju.:iS

Sāncensība pamatojas ne tikai uz sacensības ētosu mūsu kultūrā. Tā atspoguļo līdzinieku iekšēju tieksmi nošķirt savas personības. Par spīti videi un ģenētikai, katrs cilvēks cenšas veidot sava «es» atšķirību no pārējiem saskaņā ar savu sirds veidolu un likteņa ceļu. Ģimene ir līdzību kamols un centrbēdzes mehānisms, kas katram tās loceklim konkurences ceļā liek aizstāvēt savas atšķirības. Identisku dvīņu gadījumā tieši viņu līdzība ir tā, kas liek viņiem savstarpēji atgrūsties. Magnēti, kas vienā konfigurācijā pievelkas, citā - savstarpēji atgrūžas. Tomēr saistīsim atšķirības ne tikai ar sāncensību, bet arī ar eņģeļa aicinājumu un tieši tev domāto, paredzēto, īpašo likteni.

Vides jēdzienam ir nepieciešama tālāka analīze. Tas noteikti sniedzas pāri komēdijās redzētiem ģimenes ierastajiem jociņiem un ķildām, kopīgām uzkodām un vienu gulētiešanas laiku. Vidi veido arī mēbeles un dažādi krāmi, mājas kustoņi un augi uz palodzes. Tā sniedzas ārpus sienām - dārzā, pie kaimiņiem, līdz notikumiem uz ielas un tūkstošiem jūdžu tālu, no kurienes mēs saņemam ziņas ar televīzijas, interneta un radio starpniecību. Tā ietver arī tirdzniecības centrus, uz kuru plauktiem un pakās guļ visa pasaule - Ekvadoras banāni, Ņūfaundlendas zivis, tai pieskaitāmas arī vielas, kas izmantotas banānu ķīmiskajā apstrādē, un dzīvsudrabs, kas no fabrikām ieskalots zivju šūnās.

Ja nu reiz esam pievērsuši skatienu apkārtējai videi, tad jājautā, kur ir šīs vides - pat vistuvākās, ar citiem nedalītās, personiskās un individuālās - robežas?

Vai vispār var būt nedalīta vide? Vai jebkad kāds noslēgtības brīdis var piederēt tikai un vienīgi man? Pat spilvenā, uz kura es šņākdams guļu, iegrimdams savos personīgajos pusnakts sapņos, ir pīles dūnas, poliesteri, kokvilna un nojausmas par vidi, kurā šis spilvens tika ražots, kā arī tās sīkbūtnes, kuras lieto šo spilvenu kopā ar mani.

Esmu nonācis pie pārliecības, ka priekšstats par izolāciju kā ar augstu mūri ierobežotu dārzu neatbilst patiesajai realitātei; tā ir nepieciešama fantāzija sakaru pastiprināšanai ar neredzamajiem, kuru zīmes un mājieni ir tik vāji uztverami. Ideja par «nedalīto» rada vārtus ieejai individualitātes dārzā. Mums nepieciešama šī ideja, kas apstiprinātu mūsu personiskās neatkārtojamības izjūtu un ļautu mums saklausīt tās aicinājumu.

Kategorija «nedalīta vide» ir eksakto zinātņu izgudrojums, lai rastu pamatu individuālo atšķirību izskaidrojumiem. Tā tiek lietota, lai pamatotu to, ko nevar izskaidrot ar šo zinātņu citām kategorijām, iedzimtību un kopīgo vidi. Taču «nedalītā» būtība slēpjas priekšstatā par noslēgtu, privātu vidi, kas noteiktā veidā ietekmē tikai mani vien. Vienīgi iespējamais, nedalītais un nedalāmais fenomens, kas vienmēr ir ap mani, skar mani un ietekmē manu dzīvi, ir daimons un mūsu personisko attiecību neatkārtojamība. Paslēpies aiz neko neizsakošās frāzes «nodalītā vide», kas tik ļoti iecienīta biheiviorisma pārstāvju valodā, daimons parādās kā izšķirošais faktors, līdztiesīgs ar audzināšanu un vidi. Jo kā gan citādi viņš varētu pārstāvēt šīs biheiviorisma jomas aprobežotību, ja ne lietojot tās pieņemto terminoloģiju un paroli «nedalīts»?

Nedalīts nozīmē izolēts, jo nav izejas no šīs kopīgās vides, kāda ir visa mūsu planēta. Un, lai gan nav izolācijas, tomēr katrs cilvēks ir patiesi unikāls. Pirmais apgalvojums nav nepieciešams, lai piepildītos otrais.

Lai cilvēks būtu atšķirīgs, viņu nav nepieciešams norobežot. Tava atšķirība no jebkura cita cilvēka, «nedalīta pieredze» realizējas ik brīdi kopīgajā vidē tieši tavas individuālās identitātes dēļ. Tavas atšķirības nodrošināšanai nav nepieciešamas sienas; to jau no paša sākuma garantē tavas sirds veidols, kas pavada tevi visu mūžu. Taču izolācijas iztēlošanās var būt noderīga attiecībās ar daimonu. Tāpēc cilvēki, lai atklātu savu ar citiem nedalīto aicinājumu, uz laiku nošķiras no citiem, nododas vīziju meklējumiem, gavē, attīrās un šķīstās vai dažas dienas vienkārši pustumsā pavada gultā.

Ģenētisko pētījumu rezultāti noved pie diviem(!J - šaurā un platā — ceļiem. Šaurais ceļš norāda uz vienkāršotiem, monogēniskiem cēloņiem. Tas cenšas izcelt atsevišķas šūnu daļas un sasaistīt tās ar plašo un sarežģīto psihisko izpausmju klāstu. Muļķība reducēt saprātu uz smadzenēm laikam nekad nepametīs Rietumu domāšanu. Mēs nekādi nespējam no šī priekšstata atteikties, jo tas ir ļoti nozīmīgs Rietumu racionālā un pozitīvā domāšanas mehānisma pamatakmens. Būdams racionālists savā psihē, cilvēks meklē tādus cēloņus, ko var aptaustīt un noregulēt.

Šīs vēlmes apmierināšanai piemērs ir automašīna. Izjauc to, atrodi tās iekšējo mehānismu un noregulē tā darbību, pielāgojot sprūdratu, palielinot gāzi, ieeļļojot savienojumus. Henrijs Fords ir īstens amerikāņu garīgās veselības tēvs! Rezultātā - ritalīns, prizaks un zolofts, kā arī dučiem citu iekšējai noregulēšanai domātu efektīvu produktu, kurus ik dienas vai pat divreiz dienā uzņem miljoniem cilvēku. Tādējādi monogēnisko cēloņu skaidrojuma vienkāršošana atgādina uzvedības regulēšanu ar zāļu palīdzību jeb dzīvi zāļu ietekmē.

Roberts Ploinins, uz kura aizrautīgajiem, radošajiem un saprātīgajiem rakstiem nereti ir pamatojušies šīs nodaļas spriedumi, neatlaidīgi brīdina no ģenētikas lietošanas vienkāršotā veidā. Viņš apgalvo: «Ģenētikas ietekme uz uzvedību ir poligēniska un varbūtīga, tā nav deterministiska un atkarīga no viena gēna.»39 Viņa teiktajā saskatāms brīdinājums psihiatrijai: uzmanies, lai tavs cēlais kuģis neapgāžas no farmaceitu, apdrošināšanas kompāniju un valdības zelta smaguma un noorientē kompasu uz fantāzijas salu, kurā ģenētika nosaka «slimību būtību psihiatrijā».40 «Mēs maz ko zinām par attīstības ģenētiku (kā gēni darbojas un mijiedarbojas laika gaitā), tikai to, ka tā ir sarežģīta.»41 Tāpēc nekad neno- nāksim līdz sakarībai, kura saistīs kāda noteikta gēna bojājumu ar vienu konkrētu klīnisko ainu (izņemot patiesas anomālijas).

Taču šie brīdinājumi netiek ņemti vērā; vienkāršotā pieeja piepilda tik daudz vēlmju. Henrija Forda un Tomasa Edisona bistes ir iecirstas mūsu prāta Rašmora kalnā. Mehānicisma monstrs ir parādījies katrā modernās Rietumu vēstures gadsimtā un katrai paaudzei no tā ir vajadzējis piesargāties. īpaši tas jādara mūsu paaudzes laikā, kad meklēt «kaut ko vēl» ārpus iedzimtības un audzināšanas jomām nozīmē ticēt spokiem un maģijai.

Jau kopš franču racionālisma septiņpadsmitajā (Ma- rēns Marsēns, Nikolā de Malebrānšs) un astoņpadsmitajā (Etjēns de Kondijaks, Žiljēns Ofrē de Lametrī) un pozitīvisma deviņpadsmitajā gadsimtā (Antuāns Destits de Trasī, Ogists Konts), kad visas garīgās norises tika reducētas uz bioloģiskajiem procesiem, daļa Rietumu domāšanas kā truls vērsis tika iejūgta smagajā franču mehāniciskā materiālisma pajūgā. Taisni brīnums, ka tauta ar tik izsmalcinātu gaumi un tādu erotisko jūtīgumu kā franči var tik ilgstoši un nebeidzami nodoties psiholoģijas papildināšanai ar stindzinoši racionāliem spriedelējumiem. Jebkura no Francijas importētā doma ir jāpārbauda attiecībā uz šo franču kaiti pat tad, ja tai piekārta moderna lakonisma, strukturālisma, dekon- struktīvisma vai kāda cita etiķete.

Mūsdienu racionālisms ir globāls, savienots ar datora saiknēm. Tas ir prāta arhitektūras starptautiskais stils. Mēs nevaram to saistīt ar noteiktu karogu, ja nu vienīgi ar multinacionālu korporāciju atribūtiku, kuras var izgāzt milzu naudu, attīstot psihiatriju, savā ziņā arī psiholoģisko domāšanu un tādējādi arī dvēseles regulāciju mo- noģenētiskā monoteisma virzienā. Viens gēns katram sindromam: izdali šo gēnu, iemāci tam trikus, iesaisti to kādā kombinācijā, un sindroms pazūd, vismaz tu domā, ka tev tā vairs nav. Šaurā taka ved uz psiholoģijas vēstures trīsdesmitajiem un četrdesmitajiem gadiem, kaut arī šobrīd tai ir izsmalcinātāki paņēmieni un plašāki ziņojumi presē. No 1930. līdz 1950. gadam smadzeņu saistīšana ar plašiem emocionāliem un funkcionāliem jēdzieniem radīja loģisku pamatu psihoķirurģijas varmācībai un lobotomijai, kas «nomierināja» daudz satrauktu un savā vidē iekļauties nespējīgu dvēseļu.

Šaurā taka ved vēl tālāk pagātnē, līdz pat Parīzē dzīvojušā franču iecienītā medicīnas zinātņu doktora austrieša Franča Jozefa Galla galvaskausu analīzei (Vīne, 1795). Tas bija viņš, kurš «pierādīja», ka galvaskausa izliekumi un ieliekumi var tikt saistīti ar psiholoģiskajām spējām (šī pieņēmuma sistēma vēlāk tika nosaukta par frenoloģiju). Šīm spējām tika doti skaļi nosaukumi: atmiņa, spriešanas spējas, emocionalitāte, dotības mūzikā un matemātikā, nosliece uz kriminālu rīcību utt. Metožu attīstība gadu gaitā ne vienmēr rada progresu teoretizēšanā: vai nu tas ir 1795. vai 1995. gads, teorijas pamats paliek tas pats - psihes materiālā lokalizācija un tās reducēšana uz šo lokalizāciju.

Pretējs virziens iedzimtības vienkāršošanai līdz smadzeņu mehānisma funkcijām ir audzināšanas nozīmes paplašināšana līdz daudz ietilpīgākajam vides ietekmes jēdzienam. Ja vide nozīmē burtiski visu apkārtni, tātad tai jāietver viss, kas atrodas ap cilvēku. Jo neapzinātā psihe gluži patvaļīgi reaģē uz dažādām ikdienas vidē sastopamajām lietām un parādībām. Sīkām un nenozīmīgām informācijas druskām var būt milzīgi tālejoši psihiskie efekti, kā to parāda dienas notikumu nosēdu atainojums nakts sapņos. Tajos mēs redzam tik tiešām šausmīgas ainas! Lielākā dienas daļa netiek pat ievērota vai atsaukta atmiņā, turpretī to, kas it kā aizpeld mums garām, psihe izvēlas un atspoguļo sapnī. Sapnis ir kā rūpnīca, kas pārstrādā vidi, starp grabažām atrod dvēselei noderīgo. Sapnis ir mākslinieks, kas uztver vides ainavas, lai vēlāk klusumā un mierā tās apcerētu.

Mēs klīstam pa psihiskās realitātes laukiem, kas ietekmē mūsu dzīvi, tāpēc mums jāpaplašina vides jēdziena «dziļa ekoloģija» nozīme. «Dziļā ekoloģija» ir hipotēze, ka planēta ir dzīvs, elpojošs un pašregulējošs organisms. Tā ka viss, kas atrodas mums apkārt, var barot dvēseli, dodot vielu iztēlei, varam teikt, ka apkārtnē atrodas dvēseles viela. Tad kāpēc gan mums nepieļaut, kā to dara «dziļā ekoloģija», ka vide pati par sevi ir dvēseliska, dzīva, brīvi ar mums sajaukusies, nevis pašos pamatos no mums šķirta?

Ekoloģiskais skatījums attiecina uz vidi arī klasisko providentia ideju - ka pasaule mūs apgādā, uzlūko un pat pieskata. Tā arī vēlas, lai mēs tajā dzīvotu. Plēsīgi zvēri, viesuļi un odi jūnijā ir tikai sīkums kopējā ainā. Labāk padomāsim par visu apburošo un saldi smaržojošo. Vai putni dzied tikai cits citam par prieku? Šī elpojamā, ēdamā un aizraujošā planēta, kura neredzami tiek apkalpota un vadīta, uztur mūs visus ar savas dzīvības nodrošināšanas sistēmas palīdzību. Tādam vajadzētu būt priekšstatam par dabu, kas patiesi mūs aprūpē.

«Vide» tādējādi būtu jāiztēlojas krietni vien aiz sociālo un ekonomisko nosacījumu un kultūras vides robežām. Tajā jāietver viss, kas gādā par mums ik dienas: mans nogurums un kafijas tasītes, durvju rokturi un grāmata, ko es turu rokās. Kļūst neiespējami atmest kādu sīkumu kā nenozīmīgu, dodot vietu citam - nozīmīgākam, it kā būtu iespējams sarindot parādības svarīguma secībā. Svarīgs - kam? Mums jāmaina sava attieksme pašos pamatos: «svarīgs man» vietā jādomā «svarīgs citiem dabas aspektiem»! Vai šī lieta uztver vēl arī kādu citu mūsu tuvumā, ne tikai mūs? Vai tā veicina tā laika nolūka piepildīšanu, kurā mēs esam tikai īslaicīgas sastāvdaļas?

Mainoties priekšstatiem par vidi, mēs to uzlūkojam citādāk. Kļūst aizvien grūtāk novilkt robežu starp psihi un pasauli, subjektu un objektu, iekšpusi un ārpusi. Es vairs nevaru būt pārliecināts, vai psihe ir manī, vai arī es esmu psihē, tāpat kā esmu savos sapņos, ainavu noskaņā un ielas dunā. Tāpat kā es esmu «mūzikā tik dziļi,/ Ka tā vairs nav sadzirdama, bet tu pats esi mūzika/ Kamēr tā skan» (T. S. Eljots).42 Kur beidzas vide un klusākos es, un vai vispār varu sākties, ja neatrodos kādā noteiktā vietā, cieši tai piesaistīts, un ja mani neuztur pasaules daba?

7. NODAĻA

Lubu romāni un tīrā fantāzija

Kā lai mēs izvēlamies savai zīlei pareizās barības vielas? IJ ēc kā lai mēs spriežam, kur veltīgi tērējam laiku? Vai arī dvēselei ir sava «veselīga» barība?

Vecajos labajos laikos vērtības tika pasludinātas, un no tām izrietošie norādījumi bija skaidri. Pastāvēja vienotas prasmes un gudrības, kas katram bija jāapgūst, jeb kanons (ko šodien dēvē par pamata mācību programmu) — ne tikai lasīšana, rakstīšana un matemātika, bet arī zīmēšana, runas māksla, mūzikas izpratne, dabas studijas. Mazu bērnu prāti tika vadīti un iedīdīti vai nu loģiskās domāšanas, vai tēlainās fantāzijas virzienā. Deviņpadsmitā gadsimta filozofs Džons Stjuarts Mills, kuru mēs šodien pazīstam galvenokārt viņa utilitārisma un brīvības ideju dēļ, nekad nebija gājis skolā. Tēva skolots, viņš mājās apguva grieķu valodu no trīs un latīņu valodu no astoņu gadu vecuma, bet līdz četrpadsmit gadu vecumam jau bija izlasījis lielāko daļu izcilākās senās literatūras orģinālva- lodā. Vēl viens deviņpadsmitā gadsimta izglītības piemērs bija angloīru izcelsmes matemātiķis Viljams Rouans Hamiltons.

Trīs gadu vecumā viņš lieliski lasīja angļu valodā un neticami labi rēķināja… Piecu gadu vecumā viņam patika gabaliem citēt Homēru grieķu valodā; astoņu gadu vecumā klāt nāca itāliešu un franču valodas zināšanas, un viņš brīvi runāja latīniski… Trīspadsmit gadu vecumā Viljams varēja lielīties, ka vidēji katrā savas dzīves gadā ir apguvis pa vienai valodai.

Šī dēmoniskā kāre uz valodām lika viņam izurbties cauri persiešu, arābu, aramiešu, malajiešu, bengāļu valodai un sanskritam,., un viņš gatavojas sākt mācīties ķīniešu valodu - rakstīja viņa tēvocis, žēlodamies par naudu, ko vajadzēja ziedot negausīgā brāļadēla grāmatu iegādei.1

Frānsiss Galtons - vēl viens Viktorijas laikmeta neparasto prāta spēju piemērs un viens no pirmajiem ģēniju pētniekiem - prata lasīt jau divarpus gadu vecumā, rakstīt savu vārdu, kad vēl nebija trīs gadus vecs. Šo vēstuli māsai viņš uzrakstīja vēl pirms piecu gadu sasniegšanas.

Mana dārgā Adele!

Man ir četri gadi, un es protu lasīt jebkuru angļu grāmatu. Es varu nosaukt visus latīņu lietvārdus, īpašības vārdus, aktīvos darbības vārdus un zinu no galvas 52 rindas latīņu dzejas. Es varu saskaitīt jebkurus skaitļus un reizināt ar 2,3,4,5,6,7,8,10.

Es arī varu pateikt, kāda ir naudas vienību attiecība vienai pret otru, nedaudz lasu franciski un pazīstu pulksteni.

Frānsiss Galtons 15. februāri, 1827. g.2

Tuvāks mūsdienām - gan tikai laika ziņā -, bet garā tikpat tāls kā Galtona un Milla fenomens, ir sods, ko Dorotijai Tomsonei uzlika viņas tēvs - metodistu mācītājs. Pirms simt gadiem dzimusī Tomsone avīzē Time reiz tika nosaukta par otru ietekmīgāko sievieti Amerikā tūlīt aiz Eleonoras Rūzveltas. Viņa bija pārliecināta liberālā žurnāliste, pirmā amerikāņu sieviete, kura vadīja ārzemju biroju, un pirmā korespondente, kuru Hitlers ar personīgu pavēli izraidīja no Vācijas. Laikrakstu slejās un pārraidēs viņa uzrunāja miljoniem cilvēku, drosmīgi, prasmīgi un gudri iestādamās pret labā spārna republikāņiem, antisemītiem, fašistiem un Klēru Būtu Lūsu.

Reiz, kad viņa iekaustīja savu mazo māsu, tēvs Dorotiju ieslēdza pieliekamajā un nolaida laukā, kamēr viņa nebija iemācījusies deklamēt Sellija elēģiju «Adoniss» no sākuma līdz pat beigām. Kad Dorotija bija pieaugusi, viņa bez apstāšanās varēja norunāt visas Bībeles nodaļas, Šekspīra sonctus, garus fragmentus no «Zāles stiebriem», Cestertona poēmas «Lepanto», dučiem psalmu un Savienoto Valstu visu Konstitūciju.:1

Tēva uzlikto sodu, kurš no mūsdienu viedokļa neapšaubāmi liktos nežēlīgs un neatbilstošs mūsdienu izglītības standartiem, šķiet, izvēlējās Dorotijas sargājošais daimons, kurš, protams, bija izraudzījies viņai tieši šo literāri izglītoto tēvu. Tekstu iegaumēšana bija noderīga dzīvei, kurā viņas spalvas biedri bija Aleksandrs Vulkots, Rebeka Vesta, H. L. Menkens un pašas Tomsones vīrs - Nobela prēmijas ieguvējs rakstnieks Sinklers Lūiss.

Mills, Hamiltons, Galtons un Tomsone bija izņēmumi tikai attiecībā uz viņu agrīnajām prasmēm, nevis uz apgūto materiālu. Kopš Platona (kurš uzskatīja, ka ir svarīga muzikālā izglītība, lai atbilstu kanonam) līdz pat stoiķiem un sofistiem, no katoļiem (īpaši jezuītiem), ortodoksālajiem ebrejiem un Fīlipa Melanhtona (kura ambīcijās ietilpa izglītot protestantisko Vāciju) līdz Ruso un Frēbelim ar viņu romantiskajām iecerēm, un tā tālāk līdz pat Rūdolfam Steineram un Marijai Montesori Eiropas tradīcijās vienmēr ir pastāvējuši stingri ieteikumi tādas autorizētas programmas ieviešanai, kas neļautu jaunos prātus izšķiest sīkumos. Prāta iekšējā dzīve, vienalga, vai tas ir jau sākotnēji apveltīts ar gudrību vai vienkārši balta lapa (tabulu rassa), bija pareizi jākopj pilnā apjomā ne tikai ar loģikas un matemātikas palīdzību, bet vēršoties arī pie ētiskās puses un iztēles spējām.

Tādējādi daudzu rekomendāciju saturs bija vairāk dogmatisks, nekā garīgs vai literārs. Rokām vajadzēja būt nodarbinātām, spoles bija stingri ierobežotas vai pārraudzītas, slinkumu uzskatīja par nepiedodamu parādību un visi pienākumi bija jāpaveic līdz galam. Tika sekmēti rokdarbi - dažādu lietu darināšana, darbi ar skārdu, šūšana, dažādu lietu labošana, prasme ar tām rīkoties un amatu apguve. Tika attīstītas manieres pie galda, apģērbā, higiēnā, attiecībās ar kaimiņiem, kopta valoda, lai bērns prastu izsmalcināti izteikties. Reliģiozi cilvēki deva morāles pamācības un audzināja dvēseli ar Bībeles, himnu un sprediķu palīdzību.

Un noteikti ne jau pēdējā vietā, vismaz romantiķiem, bija mācība par dabu, dvēseles sākotnējo barotāju, kas barību smēlusi no laukiem, ziediem un fermu zemēm, no piekrastēm, klinšu zemesragiem, paisuma un bēguma baseiniem, jūras skaņām un vējiem.

Edītes Kobas darbs «Iztēles ekoloģija bērnībā»4 pierāda, ka prāta poētiskajiem pamatiem ir nepieciešams izejmateriāls, ko sniedz daba. Iztēle nevar izvērst savu darbību, ja nav iegremdējusies dabas pasaulē vai vismaz pa retam nesastopas ar tās brīnumiem. Piemēram, pilsētas zēns Džons Lenons pusaudža gadu pašā sākumā apmeklēja Skotiju un kādu dienu pastaigas laikā nonāca «transā… zeme un virši zem kājām sāka slīdēt un pazust, un es tālumā varēju redzēt kalnu. Un manī radās šī sajūta: es domāju - tās ir emocijas, par kurām vienmēr tiek runāts un kuras liek tev gleznot vai rakstīt, jo tās ir tik varenas, ka tev ir kādam tās jāatklāj… tāpēc tu tās ieliec dzejā».5

Konservatīvie domātāji no Platona līdz Steineram, nicīgajam Alanam Blūmam un vērtību noniecinātājam Viljamam Benetam ar savu dažādo priekšstatu par atgriešanos pie pamatvērtībām ieviesa disciplīnu, cerot gūt no bērna to labāko, ieguldot viņā pašas lielākās vērtības, un vērsās pret pornogrāfiju un lubu literatūru (un, pievienojoties Platonam, pat pret vīnu), uzsverot, ka iztēle jābaro ar kultūras lielākajām vērtībām, dabisko realitāti, ar iespējām meklēt risinājumus un mācīties no labiem paraugiem. Dvēselei, viņi saka, ir nepieciešami modeļi atdarināšanai, lai tā spētu atcerēties mūžīgās patiesības un pirmatnējos veidolus. Ja zemes dzīvē dvēsele nesastop šos modeļus kā savas būtības spoguļus, kuros tā var atpazīt savas patiesības, tās liesmas apdziest un ģēnijs novīst. īsti varoņi rada uz zemes akotipus, kas ļauj darboties viņu dvēseles vadošajiem arhetipiem.

Bet tagad es aicinu aplūkot to cilvēku dzīvesstāstus, kuru liesma ir kvēlojusi un ģēnijs uzplaucis, un censties sagremot tos dvēseles barības veidus, kuri bijuši tīkami viņu iztēlei. Kouls Porters, labsirdīgais izsmalcinātu un izteiksmīgu dziesmu tekstu autors, tolaik, kad bija vēl tikai Indiānas štata mazpilsētiņas skolaspuika, iedams uz mūzikas stundām un nākdams mājās, negausīgi lasīja pikantus lubu romānus, kurus slēpa savā somā. Kolīdz stundas beidzās, viņš jau steidzās prom, lai pavadītu dienu, iegremdējoties lētos piedzīvojumu romānos. Frenks Loids Raits zēna gados spēlēja vijoli. Viņš lasīja Gēti, «Hansu Brinkeru», Zilu Vernu, taču aizrāvās arī ar «noplīsušiem trilleriem no Piecu centu bibliotēkas». «Lētā literatūra par asinīm un slaktiņiem… ar krāsainajiem vākiem un vīrišķīgajiem zvērestiem, kas līdzīgi baloniem cēlās augšup no zīmējumos attēlotajiem saviebtajiem ģīmjiem, ārkārtīgi apbūra.» Ričardam Raitam, nabadzīgam Misisipi zēnam, kuram pat lāgā nebija ko ēst, mājās bija aizliegts lasīt ko citu, kā vien baznīcas literatūru un Bībeli. Taču viņam par naudu, ko viņš nopelnīja kā izsūtāmais puika, izdevās nopirkt vieglu literatūru un desmitcentu romānus. Viņam patika šausmu romāni par slepkavībām un viņš lasīja Flinna «Nedēļas Detektīvu» un «Kuģi», kas bija populāri divdesmito gadu žurnāli. Hevloks Eliss lasīja Miltonu, Valteru Skotu un Defo, taču krita arī par upuri hipnotiskajai apsēstībai un lasīja lēto iknedēļas žurnālu «Anglijas Zēni», kas drukāja no realitātes tālu stāvošas drāmas ar sadomātām darbības norises vietām. Eliss lasīja ēdot, vientuļi klīstot pa ielām un dažreiz pat pusmiegā.6

Sers Edmunds Hilarijs, kurš pirmais uzkāpis Everestā, jau pirms tīņu vecuma izlasīja Edgara Kaisa Berouza stāstus par Tarzānu, Henrija Raidera Ilagarda darbus un citus tiem līdzīgus. «Savā iztēlē es nepārtraukti atkal un atkal pārdzīvoju varonības pilnās epizodes, un to varonis vienmēr biju es.»7 Raideru Hagardu lasīja arī Džons Lenons.

Un tad vēl var parunāt par kādu no augstskolas izsviestu puisi, kurš «galvenokārt ģērbās melnā, brauca ar sudrabotu Civic, lepni pusdienoja, aizrautīgi lasīja kriminālromānus un komiksus, mīlēja Elvisu un Trīs marionetes, vienmēr svinēja savu dzimšanas dienu, skatoties kinofilmas, un, kā stāsta leģenda, par auto novietošanu nepareizās vietās kopā ir samaksājis 7000 dolāru soda naudas».8 Viņam īpaši patika filmas, kurās bija attēlotas sievietes cietumā vai Āzijas kara māksla. Kas bija šis cilvēks? Kventins Tarantīno - scenārists un filmu režisors. Līdz šai dienai viņa filma «Lubene» ir izcilāko kino darbu vidū.

Tieši tāpat, kā sporta slavenības veidojoties nereti nav saņēmušas pilnvērtīgu pārtiku, arī iztēle var tikt barota ar lētu, populāru un neveselīgu pārtiku. Noteicošā ir aizraušanās, kas daudz drošāk ļauj spriest par cilvēka spējām un radīt spēcīgāku motivāciju, nekā citi ierastie rādītāji. Kouls Porters sacījis: «Es domāju, ka manai dzejai savā ziņā ir jāpateicas šīm nepiedienīgajām grāmatām.»0 Nav ne pareizas, ne nepareizas barības, tai gluži vienkārši ir jāapmierina apetīte, bet pašai ir jāatrod barība.

Taču, runājot par «zīlei nepieciešamo» šajās «ārpuskārtas grāmatās», aplūkosim piemēru no Kolridža dzīves. Viņš lasīja grāmatu «Mistera Pilipa Kvorlija ciešanas un brīnumainie piedzīvojumi», kurā tās galvenais varonis reiz nošāva lielu, skaistu jūras putnu… un tūlīt pat to nožēloja.10 «Dzejolis par Sirmo Jūrnieku», kurā šis mirušais jūras putns ir galvenais tēls, iespējams, ir Kolridža visplašāk pazīstamais lielākais formas sacerējums.

Es uzskatu, ka bez apstākļu sakritības pastāv arī kāda noteikta dvēseles barība, kas modina agrīno iztēli, kā tas bija ar Lenonu viršu laukā un lubu literatūrā iegrimušo Hevloku Klisu. Starp daudzajiem priekšnoteikumiem iztēles attīstībai es īpaši gribētu izcelt šos trīs: pirmkārt, vecākiem vai tuvākajiem bērna aprūpētājiem jābūt fantāzijai, kas saistīta ar šo bērnu; otrkārt, bērna apkārtnē jāapgrozās interesantiem vīriešiem un ekscentriskām dāmām; treškārt, bērna aizraušanās ir jāatbalsta.

Biogrāfi parasti pievērš uzmanību mātei. Lindons Džonsons, tāpat arī Franklins Rūzvelts, tika saukti par mātes dēliem; Harijs Trūmens rakstīja vēstules mātei, piedalīdamies Potstdamas konferencē, kurā notika pagrieziens pasaules vēsturē. Ir pierasts mātes ideālos un ambīciju spēkā meklēt cēloņus tam, ko paveic viens vai otrs viņas bērns. Saskaņā ar biogrāfu domām, panākumu cēlonis slēpjas mātes ieguldījumā vai viņas nevērīgajā egoismā, kas liek bērna dotībām attīstīties pašām no sevis.

Šī maldīgā teorija par vecākiem ar visu tās žargonu, kurā ietilpst tādi jēdzieni kā pretrunās sapinušās mātes, pavedinošas un uzbāzīgas mātes, arī promesošie vai kundziskie un vardarbīgie tēvi, tik ļoti dominē slavenību veidošanās skaidrojumos, ka šis žargons nosaka pat veidu, kā mēs stāstām paši par savu dzīvi. Ievērojiet, ka šie psiholoģismi novirza uzmanību no bērna uz vecākiem, kuri ir spiesti sev uzdot jautājumu: «Kāds es esmu?» Tie izraisa šaubas un nemieru nevis par bērnu, bet gan par vecāku pašu problēmām: vai mana attieksme ir pareiza? Vai es neesmu par bargu? Vai par iecietīgu? Vai esmu gana labs? Visi šie jautājumi maldīgajā teorijā par vecākiem atklāj tiem raksturīgu, gandrīz neizbēgamu, uz sevi vērstu narcismu. Par to jau mēs esam pietiekami runājuši šai tēmai veltītajā nodaļā. No vispārējās noliedzošās attieksmes pret minēto teoriju mums vēl tikai jāpaglābj kāda tiešām noteicoša vecāku ietekme - viņu fantāzija.

VECĀKU FANTAZIJA

Kāda ir saistība, ja tāda vispār pastāv, starp vecāku iztēlošanos - ar vecākiem es vienmēr saprotu bērna tiešos un tuvākos aprūpētājus - un bērna zīli? Kā vecāki savu bērnu iztēlojos? Ko viņi saskata šajā mazajā cilvēkā, kurš ir ticis iesviests viņu klēpī? Ko, pēc viņu domām, šis bērns nes uz saviem trauslajiem pleciņiem? Ko viņš ■grib ieraudzīt ar savām acīm? Vai vecāki aizdomājas par neredzamo likteni, kas ik dienas atspoguļojas redzamajās bērna iezīmēs?

Justs Bergmanis vēroja un pierakstīja redzamās īpašības, kuras katru dienu pamanīja savā meitā Ingridā. Viņš bija cilvēks ar bagātu iztēli. Ingridu nosauca pirms diviem gadiem dzimušās zviedru princeses vārdā. Ingridas pirmajā dzimšanas djenā Justs nofilmēja viņu baltā kleitā; arī otrajā dzimšanas dienā viņš viņu filmēja. Berg- maņa trešajā filmā var redzēt, kā Ingrida noliek ziedus uz savas mātes kapa. Justam piederēja foto veikals un studija Stokholmas elegantajā Strandvagenā, kas atrodas simt metrus no Karaliskā dramatiskā teātra, un Ingrida, pārģērbusies dažādu lomu tērpos un kaut ko savam tēvam aizrautīgi tēlodama, bija viņa kameras iemīļota varone. Vienpadsmit gadu vecumā kādas izrādes pārtraukumā viņa atklāja savu aicinājumu: «Tēti, tēti, tas ir tas, ko es gribu darīt!»11

Kļūdainā teorija par vecākiem te saskata maskētu incestu; meita īsteno tēva diktētās fantāzijas tāpat, kā daudzi dēli īsteno savas mātes sapņus. Taču Platona idejas apgalvo, ka Ingridas dvēsele bija izvēlējusies īsto vietu un atbilstošu tēvu savas zīles vēlmju īstenošanai. Viņa pati bija izvēlējusies īsto māti, kura, agri mirdama, ļāva savīties Ingridas aicinājumam un Justa fantāzijai un attīstīties sadarbībai, kuru netraucēja greizsirdības trijstūris.

Vecāku fantāzijas var nebūt tik tiešas kā Justa Berg- maņa gadījumā. Tās var atklāties caur sapņiem, pārmē- rlgu raizēšanos vai vecāku cīņās ar bērna skolas problēmām, slimīgumu, disciplīnas pārkāpumiem un īpatnējām mānijām kā lubu literatūras lasīšana un filmu skatīšanās pusnaktī. Veidu, kā tiek uzlūkota bērna uzvedība, nosaka bērna aprūpētāja iztēles ievirze. Vai māte stumj savu zēnu ārā no mājas, lai tas uz ielas dauzītos kopā ar citiem bērniem, jo viņa iztēlojas, ka šim puikam ir jākļūst raupjākam, lai viņš būtu īsts vīrietis ģimenē (tā izpaužas viņas bailes no sava un zēna vājuma), vai arī tādēļ, lai viņu neuzskatītu par memmesdēliņu un savdabi. Varbūt viņa savā iztēlē dēlu redz kā izskatīgu un pašapzinīgu iekarotāju? Dzīves stils, uz kuru māte musina vai ko aizliedz, ietekmē bērnu mazāk, nekā fantāzijas, kas ir šo viņas norādījumu pamatā.

Būtu krietni par daudz prasīt, lai tiešie bērna aprūpētāji, piemēram, vecāki, bērnā saskatītu viņu zīli, zinātu, kas ir in nuce un gādātu par šīs iekšējās būtības vajadzībām. Šim nolūkam pasaulē ir skolotāji un audzinātāji. Viņš vai viņa ir kāds īpašs cilvēks, kuram tu ātri esi pieķēries vai iepaticies; jūs esat divas zīles no viena zara un tiecaties pēc vieniem ideāliem. Kāds saviļņojums un svētlaime mūs pārņem, kad atrodam saskanīgu dvēseli, kurai esam svarīgi! Mēs tik ilgi esam izmisīgi meklējuši kādu, kurš spētu saskatīt mūsu patieso būtību, pateikt mums, kas mēs esam. Viens no galvenajiem agrīnās mīlestības, arī agrīnās terapijas cēloņiem slēpjas vēlmē atrast cilvēku, kas spēj (tu domā, ka viņš to spēj, vai arī viņš izliekas, ka spēj) tevi novērtēt.

Gregam Lemondam, ievērojamam amerikāņu riteņbraucējam, kurš uzvarēja sacensībās Tour de France, tēvs deva naudu inventāra, speciāla tērpa un riteņbraukšanas žurnālu iegādei. Papildus šim atbalstam Lemondam bija arī labs padomdevējs - Ronalds Dellasanta - meistars, kurš izgatavoja velosipēdu rāmjus. «Vienu vai divas reizes nedēļā es devos uz Ronalda veikalu un uzturējos tur, kamēr viņš strādāja. Viņš mēdza stāstīt par izcilām Eiropas sporta zvaigznēm, leģendārām sacīkstēm un tūkstošiem rēcošu fanu…»12 Audzinātājs sniedz speciālas zināšanas un gudrības kādā jomā, uzbur priekšstatu par tradicionālo gaisotni.

Vecāki, būdami bērna aprūpētāji, vienlaikus nevar būt arī viņa skolotāji. Šīs lomas un ar tām saistītie pienākumi atšķiras. Vecākiem jau pietiek ar to, ka viņi nodrošina jumtu bērnam virs galvas un ēdienu galdā, pieceļ un aizvada viņu uz skolu. Radīt vietu, kur patverties un pārciest grūtus brīžus, nav nekāds vieglais uzdevums. Skolotājam, kurš ir brīvs no šāda veida pienākumiem, ir tikai viens uzdevums - saskatīt to neredzamo bagāžu, kuru tu nes sevī, un iztēloties tavu sūtību tā, lai šis priekšstats saskanētu ar veidolu, kas mīt tavā sirdī. Viena no sāpīgākajām mūsu pieļautajām kļūdām ir gaidīt 110 vecākiem skolotāja iztēli, viņa svētību un spēju kārtīgi mācīt, vai arī no skolotāja to, ka viņš sniegs pajumti un rūpēsies par mūsu cilvēciskajām vajadzībām. Vena Klai- berna māte, kura mācīja viņam klavierspēli, novilka stingru robežu starp savām divām būtībām: «Kad tevi mācu, es neesmu tava māte.»13

Nespēja pietiekami atšķirt skološanu ar tās diezgan nežēlīgajām robežām no plašā pasaulīgo pienākumu klāsta, ar ko nodarbināti vecāki, kā tas ir gadījumos, kad vecāki mēģina būt savu bērnu skolotāji, vai arī skolotājiem ir viņu aroda sekotāji ģimenē, noved pie rūgta attiecību sabrukuma starp skolotājiem un viņu mācekļiem. Jaunākā attiecību dalībnieka vēlme baudīt gluži personisku tēvišķu vai mātišķu gādību (saskaņā ar Da- niela Dž. Levinsona un viņa grupas pētījumiem Jeila universitātē) ir galvenais iemesls skolotāja-mācekļa attiecību iziršanai.14 Neskaidrība par attiecību mērķiem noved arī pie izplatītām pieaugušo bērnu sūdzībām par to, ka vecāki nekad nav viņus pienācīgi novērtējuši, nekad nav pamanījuši viņu iekšējo būtību.

Šīs sūdzības varētu nozīmēt kaut ko vairāk nekā pietiekamu ģimenisko aprūpi vai sagatavošanu dzīvei. Varbūt nav bijusi iespēja iepazīties ar literatūras vai vēstures tēliem, šiem iedomātajiem skolotājiem, kas var turpināt mūs vadīt pat lielā vecumā. Kad Trūmens par nepakļaušanos pavēlēm un nekompetenci grasījās atstādināt no amata Makārturu, viņš atcerējās Ābrahamu Linkolnu, kuram nācās atlaist ģenerāli Džordžu Meklelanu par spīti šī soļa draudošajām politiskajām sekām (Meklelans vēlāk iesaistījās politikā un kandidēja uz prezidenta amatu). Paralēles un draudi bija skaidri, taču Linkolns viņam bija kļuvis par audzinātāja tēlu, kurš deva padomu.15 Diānai Ārbusai piemērs bija Džeina Biru, Dž. P. Mor- ganam - Vašingtons un Napoleons, Džonam Lenonam - Alise Brīnumzemē. Gērijs Gilmors, kurš tika notiesāts par slepkavībām, bija «pētījis vardarbību aprakstus… lasījis stāstus par Džonu Dillindžeru, Sako un Vanceti, Rozenbergiem… viņš nesa mājās grāmatas par notiesātajiem vīriešiem un sievietēm un kāri tās lasīja»."1

Arī grāmatas var tikt uzskatītas par skolotājām vai pat iedvesmotājām jaunam pavērsienam. Rakstnieks, filozofs un revolucionārs psihiatrs R. D. Leins stāsta par savu atklājumu kādā mazā publiskā bibliotēkā četrdesmitajos gados, kad viņš vēl bijis pusaudzis. Viņš pēkšņi atklāja sev Kirkegoru.

Urbdamies caur bibliotēkas plauktiem, biju pārlūkojis pēc kārtas visas grāmatas… sākot no A līdz Z… Pirmā nozīmīgākā Kirkegora darba lasīšana… bija viens no manas dzīves spilgtākajiem iespaidiem. Es to bez gulēšanas un atpūtas lasīju 34 stundas, līdz biju izlasījis līdz galam… Nekad nebiju redzējis nevienu atsauksmi, kas manī būtu radījusi interesi par viņu. Tas notika, tikai pateicoties šim spēcīgajam grāmatu pārskatam… Šī grāmata saskanēja ar maniem ieskatiem kā cimds ar roku… te nu bija vīrs, kas to bija paveicis. Es kaut kādā mistiskā kārtā sevi sajutu atveramies un uzplaukstam.17

Šis iniciācijas moments ir līdzīgs adopcijas rituālam. Kirkegors kopā ar Marksu, Freidu un Nīči kļuva par vienu no Leina garīgajiem vecākiem, par vienu no ģimenes koka atzariem, kas rūpējās par viņa zīli un kopa viņa intelektuālo fantāziju. Cilvēks no saviem vecākiem gaida mazāk un vieglāk viņus pacieš, ja atklāj citus savas ģimenes locekļus, no kuriem ir atkarīga viņa dvēseles dzīve.

Iespējams, ka daimonam, cenšoties sadzīvot ar vecākiem viņu noliktajā vietā un apstākļos, visnelabvēlīgākie apstākļi rodas, ja šiem vecākiem vispār nav nekādu ar bērnu saistītu fantāziju. Šī objektīvā, neitrālā vide, šī standartizētā, racionālā dzīve ir kā vakuums, kurā nevējo ne vesmim Tā sauktie labie vecāki atturas no jebkādam fantāzijām it kā bērnu labā. Katram cilvēkam esot pašam sava dzīve un savi lēmumi. Labi vecāki neuzspiež savus aizspriedumus, vērtības un viedokļus. Labvēlīga beznosacījuma attieksme esot viss, kas nepieciešams jaunam cilvēkam: «Esmu pārliecināts, ka tev veiksies visā, ko tu nolemsi darīt.» «Esmu vienmēr ar tevi, lai kas arī notiktu.» Iedoma, uz kuru balstās šī vecāku muļķība, ir distancēšanās nepieciešamība no bērniem, kura tiek skaisti nodēvēta par neatkarību: tev ir pašam sava istaba ar savu televizoru un telefonu. Neatkarība kā distancēšanās rod savu ikdienas (ikvakara) izpausmi amerikāņu lielummānijā un pa telefonu izteiktajā frāzē «es tevi mīlu». Nekādu nodomu, sašutuma, uztraukuma vai iedomu; mīlestība kā anestezējošs līdzeklis. Šis teikums «es tevi mīlu», kuru kā papagaiļi viens otram atkārto bērns un viņa vecāki, slēpj sevī zemtekstu, kas nozīmē daudz ko, tikai ne mīlestību, jo tad, kad cilvēks kādu mīl, viņš ir piepildīts ar dažādām iedomām, pārdomām un bažām.

Kā dokumentāls pierādījums šim tukšumam ir divpadsmit sēriju televīzijas filina «Amerikāņu ģimene», kurā dienu pa dienai atainota Laudu ģimenes - mātes, tēta un viņu piecu bērnu - «dzīve» viņu saimniecībā

Santabarbarā, Kalifornijā, septiņdesmito gadu sākumā. Skatītāju acu priekšā pakāpeniski sairst laulība, ģimene, personības individualitāte. Filmas laikā atklājas arī tā iemesls - mājā nemājo dzīvā iztēle. Ir milzīga atšķirība starp Kalifornijas ļaudīm un cilvēkiem, kas tēloti Čehova darbos vai stāstos par ģimenes sairumu, kā, teiksim, romānā «Budenbroki», kur ģimenes dzīvi krāsainu padara uzticība šķiru tradīcijām, kultūras problēmas, dziļi saturīgas, ar idejiskiem meklējumiem piesātinātas sarunas, nepārvaramas ilgas, nožēla un it īpaši izmisums. Literatūra piešķir izmisumam gan ironijas, gan skaista traģisma nokrāsu. Šie izdomātie cilvēki ne tikai kopj ģimenes dzīvi, bet arī izdzīvo savas fantāzijas, un viņu vide ir daudz spilgtāka nekā izdomātā dzīve, ko vada Laudu ģimene, kuras iztēlei nav lidojuma.

Ja pastāv tāda parādība kā negatīva kultūra jeb mīnus kultūra, tad tā noteikti piemīt Laudiem. Roka dārdošās skaņas ir augstākais šīs ģimenes radošās darbības punkts… Tajā nepastāv reliģija, nav draudošā Jehovas, nav žēlīgās Marijas, Talmuda aizpasaules izjūtas, katķisma, mītu par Jupiteru un Ilēru, atriebes jūtu, nav patiesa morāla priekšstata par to, kas ir pareizs un kas ne, ģimenē nav kopīgu spriedumu par to, kas ir labs un kas ļauns.

Vīrs un sieva «sēž istabā un nebaidās, šķiet, ne no kā - dēmons viņiem nesūta ļaunus sapņus, arī mežonīgi zvēri nedzenas pa viņu pēdām. Viņu mājai pietuvojies meža ugunsgrēks… Viņi sarunājas par to it kā starp citu. Gadījumā, ja māja nodegtu, tā ir apdrošināta; patiesībā nav nekā tāda, kas spētu viņus izsist no sliedēm. Viņi nav saistīti ar klubiem vai organizācijām, un viņiem nav neviena īsta vaļasprieka… viņi neaizraujas ne ar kino apmeklēšanu, ne gleznošanu, ne lasīšanu vai šūšanu. Kad viņi ir mājās, viņi guļ pie baseina.»

Anna Roifa, kuras ievadu publicētajam dokumentālās filmas tekstam es citēju, apgalvo, ka «jēdzienam kultūra, ja tas vispār kaut ko izsaka, vajadzētu nozīmēt indivīda māku ieausties sabiedrības dzīves metos».18 Taču Laudi ir ieslēgti lokā: patērētājs - rokmūzika - alkohols - televīzija - auto - veselība - skola - apģērbs - bizness. Lai nu kā, bet sabiedrības norises ir tikai daļa no dzīves, turklāt ļoti nepietiekama, ja tā kavē individuālo fantāziju. No apkārtējās dzīves Laudu ģimenes lokā ienākušais viņus neapmierina, taču viņi pret to izturas vienaldzīgi.

Daudz svarīgāka par sabiedrības dzīvi kultūrai ir iztēle. Un Laudu ģimene izceļas ar īpašu tās trūkumu. Viņiem nav nekādu baiļu, vēlmju, izteiktu dusmu, ambīciju, žēluma un uztraukumu, nav ne veidolu, ne valodas šo sajūtu izteikšanai. Viņu emocijas un priekšstatus nebaro iztēle. Ir tā, it kā viņi būtu apdrošinājušies pret tās riskantajiem pavērsieniem. Vai drīzāk viņiem ir viena kopīga galvenā fantāzija - iztēles noraidījums. «Es domāju, ka mēs esam ģimene, kas spēj labi pielāgoties,» saka misis Lauda pēc ģimenes sairuma un šķiršanās. Viņai ir pilnīga taisnība, jo Laudi patiešām ir labi pieskaņojušies amerikāņu sapnim par savu personisko zilo lagūnu savā personiskajā saulainajā dārzā un aktīvi nodevušies kopīgai pasivitātei. Vienaldzība - kā fantāzija; nepiedalīšanās - kā ideāls; laime - kā nodarbošanās.

Vai vīruss, kas noveda pie ģimenes sabrukšanas, bija televīzijas kamera, kura piedalījās ģimenes dzīvē septiņus garus mēnešus? Vai varbūt jau no paša sākuma, par spīti kopīgai dzīvošanai, šajā ģimenē nebija nekādas savstarpējas tuvības? Vai Laudi izšķīrās tāpēc, ka viņu reālā dzīve bija pārnesta uz televīzijas pārraidēm, bet varbūt viņiem nemaz nebija reālas dzīves? Drīzāk kamera bija vienkārši lēca, kas skatam palielināja mājā mītošo apslēpto vīrusu. Par spīti seriāla kā antropoloģiska sacerējuma aprobežotībai, tas tomēr skaidri parāda mūsdienu amerikāņu ģimenē pastāvošo problēmu: nepieciešamību pēc stimulējošas iztēles, kas - es to droši apgalvoju - bērna audzināšanā sagādā gan vislielāko prieku, gan izraisa visasākos pārdzīvojumus.

Agrākos laikos ģimenes problēmas bija saistītas ar izteiktām nesaskaņām starp dažādu raksturu un paaudžu cilvēku iecerēm, piemēram, starp vēlēšanos mācīties un tēva biznesa pārņemšanu, starp nodomu palikt laukos un pārcelšanos uz pilsētu, starp vēlīni precēt to, ko pats esi izvēlējies, un mēģinājumiem apprecināt ar kādu citu, tev izraudzītu. Un sirds veidols izpaudās tikai kā stūrgalvīga atsacīšanās klausīt vai kā atklāta sacelšanās pret vecāku iecerēm, kas sakņojas vispārpieņemtajā sabiedriskajā kodā. Šie kodi ir mainījušies, citādāks kļuvis arī kolektīvais spiediens, taču sirdij joprojām jāatrod sevī drosme pieņemt pašai savus lēmumus.

lJ ar nelielu kustību netradicionālā virzienā, par pus- solīti uz sacelšanos liecina protests: «Es neesmu mammas mazais palīgs.» «Es neesmu grāmatu tārps.» «Es neesmu slinks dīkdienis.» «Es neesmu maziņa, attapīga karjeriste.» Ģimenes iztēle, kas bērnu ir definējusi un kā dzīvu tārpiņu uzspraudusi uz adatas, piespiež sirdij izdarīt liktenīgas izvēles un meklēt kāda cita veida fantāzijas kaut kur citur. Viens no Laudu ģimenes dēliem veic vairāk nekā pussolīti - viņš nokļūst mediķu rokās un tiek ārstēts. Ģimenes apspiestā fantāzija pilnā mērā izpaužas gan dēla valodā un ieradumos, gan viņa īpatnējā manierē ģērbties.

Jo ne jau vecāku valdonīgums vai haotisms ir galvenais iemesls, kas atbaida bērnus, viņi bēg no tukšas dzīves ģimenē, kurā nav vietas fantāzijai - ir tikai iepirkšanās, mašīnas uzturēšana un labas manieres. Vecāku fantāzijām un iecerēm ir tā vērtība, ka tās liek bērnam pieņemt savu nostāju, sajust, ka viņa sirds ir īpaša, atšķirīga un nespēj samierināties ar ēnu, ko uz tās met ģimenes viedoklis. Daudz labāk, ja vecāki vēlas, kaut meitiņa būtu bijis zēns, īsi nogriež viņai matus un sauc viņu par Hariju, Sindiju vai Klārku, nekā vispār neko neiztēlojas. Vismaz tā tiek izaicināta zīle, un tai rodas realitāte - šajā gadījumā vecāku iztēle ar ko cīnīties, kas var palīdzēt pat redzēt cauri maldīgajiem uzskatiem par vecāku nozīmīgumu - saskatīt, ka viņa, šīs zīles nesēja, būtību nenosaka vecāki, ka viņš nav tikai vecāku darbības rezultāts.

Tāpat kā vecāki nav skolotāji, viņi nav arī dīvaiņi. Šis apgalvojumus mūs noved pie otrā zīlei nepieciešamā attīstības nosacījuma - savādiem vīriešiem un īpatnējām dāmām. Zīlei ir vajadzīgi dzīvi fantāzijas iemiesojumi, reāli cilvēki, kuru dzīve atgādina lubu romānus, kuru uzvedība, valoda, apģērbs slēpj sevī tīras fantāzijas dvesmu. Manā uztverē jēdziens «paplašināta ģimene» nenozīmē vienkārši lielāku aprūpētāju skaitu starp radiniekiem, ar kuriem nodibinātas savstarpējas attiecības - tā ir attiecību paplašināšana ārpus pierastības robežām, iztēles izvēršana no pazīstamā uz noslēpumu pilno - uz cilvēkiem, par kuriem tiek runāts, stāstīts, bet kurus reti var satikt, jo viņi atrodas cietumā, svešā zemē vai pirms daudziem gadiem ir pazuduši. Fantāzijas par šiem tālumā mītošajiem cilvēkiem iztēlē uzbur varbūtējas zīles attīstības iespējas. Dažreiz šīs iespējas tiek adresētas pašam bērnam, it kā norādot uz snaudošām tendencēm viņa raksturā - kāds untumains dzērājs onkulis, kuram tu «sāc līdzināties», šie līdzīgie Teksasas brālēni, kuri nekad nekur negāja un tā arī neapprecējās, kuri valkāja dīvainas drēbes un kurpes, un citēja Svētos Rakstus: tāpēc, ja tu neuzmanīsies, tu izaugsi tieši tāds pats kā viņi.

Savādie tīrās fantāzijas tēli, sākot ar misteru Magū līdz pat Lielajam Putnam, apmierina šo tieksmi pēc neparastām personībām. Ja vecākiem ir dakteris Spoks, tad bērniem - dakteris Sūss. Ikvakara televīzijas ģimenes raidījuma laikā no TV ekrāna mājā ienāk savādi, dažreiz smieklīgi kaimiņi, kas dīvaini uzvedas un papildina ģimenes dzīvi ar neparastiem fantāzijas tēliem. Cik ļoti bērns ilgojas, lai vecāki reiz izkristu no savas lomas, sapostos Visu Svēto dienai un uzvilktu kaut ko īpaši traku! Kas gan bērnam liekas interesanti teātrī, tērpu čemodānā, masku spēlēs un grima kārbiņās pie spoguļa? Vai tā ir tieksme izbēgt no apveida, kādā esmu radīts, un ar burvestības palīdzību atklāt veidolu savā sirdī? Vai es varu atbrīvot džinu no nepieciešamības adaptēties šajā realitātē, pēkšņā vīzijā ieraugot to, kas vēl šeit varētu mājot? Vai videokamera bērna rokās nav mēģinājums pārvērst parasto fantāzijā?

Tiešajiem aprūpētājiem, kas nevar būt ne skolotāji, ne dīvaiņi, vismaz vajadzētu turēt atvērtas durvis ienācējiem no citurienes, svešas iztēles saistošajiem spēkiem un atgādinājumam, ka bērna pamatuzdevums ir sekot savu eņģeļu aicinājumam.

Saistībā ar trešo nepieciešamību - pret bērna aizraušanos ir jāizturas ar cieņu - es gribētu atsaukties uz Mērijas Votkinsas gudro atziņu par iztēles darbību sapņos, fantāzijās, garīgajās novirzēs, radošajā rakstniecībā un bērnos.1 " Kamēr notiek iztēlošanās, cilvēks atrodas it kā ārpus sevis, kādā citā zonā. Dažreiz šis stāvoklis nav nekas cits ka nomoda sapnis, vērošana vai aizsapņošanās, citreiz veselas ainas atklāšana, nakts murgu šausmas vai ekstāzes pilnas vīzijas, līdzīgas tām, kādas piedzīvojuši svētie. Sīs parādības intensitāte var būt dažāda, taču, jo vairāk tu esi aizrāvies, jo reālāka ir iedomātā fantāzija, tās ainas, balsis, būtnes, sajūtas un atklāsmes. Sajūtu patiesums pārņem cilvēku savā varā, un jēdzieniem «fantāzija», «iztēle» un «vīzija» zūd jēga. Fantāzijas šķiet pārāk patiesas un nozīmīgas. Bērni līdz desmit gadu vecumam, pusaudži un, protams, arī veci cilvēki atkal un atkal no parastās dzīves ieslīd viņu radītajā iztēles pasaulē

Iztēlošanās prasa nedalītu uzmanību. Prāts iztēles zonā necieš nekādu iejaukšanos, tieši tāpat kā to necieš cilvēks, kurš cenšas mainīt stieplīti drošinātājā, uzmana, lai piens nepārvārītos, vai raksta piezīmes nākamās dienas rīta sapulcei. Arī bērns, kad sēž nekārtības vidū uz grīdas ar trim lellēm un izšļakstītu ūdens katliņu vai mežonīgi skraida pa pagalmu no viena krūma līdz Otram, ir tikpat iegrimis savā nodarbē kā lielie. Varbūt pat vairāk. Viņa spēle ir viņa darbs. Ja tu pacel mazo rokās un aiznes viņu prom, aizsauc viņu ģērbties vai liec visu novākt, pirms spēle ir beigusies, tu esi iztraucējis viņu darbā. Vai tava pakļaušanās pulksteņa iedomai un tā pārvaldītajam realitātes veidam atbilst bērna fantāzijas realitātei?

Zīle ir neatlaidīga. Tā ir viena vienīga koncentrācija, neatšķaidīta kā esences piliens. Šī koncentrācija tiek rūpīgi iestrādāta bērna uzvedības izpausmēs. Bērns savā spēlē vadās no dīgļa kodola, kas liek viņam aizrauties ar to, ko viņš dara. Koncentrējoties bērns iegūst dzīvības un darbības telpu iedzimtajām vēlmēm, ļaujot atbilstoši sevi izteikt dažādos stilos, formās un veidos. Un tas var notikt tikai, bērnam darbojoties neatkarīgi, pacietīgi, līdz pagurumam. Lūdzu, pret to izturieties ar pietāti! Pirms ienākšanas viņa pasaulē - pieklauvējiet.

8. NODAĻA

Maskēšanās

Marks Tvens reiz esot teicis - jo vecāks viņš kļūstot, jo skaidrāk atceroties to, kas nav noticis. Taču īsto faktu aizstāšana ar neīstiem un savdabīgas mānīgas atmiņas var parādīties jebkurā vecumā. Tās šķiet kā daļa no autobiogrāfijas un var būt tai pat nepieciešamas. Liekas, pastāv neizprotama vajadzība falsificēt, maskēt vai sagraut dzīvesstāstu.

Mēs pārkārtojām biogrāfijas detaļas un tās izpušķojam; savam dzīvesstāstam paņemam notikumus no citu cilvēku dzīves. Vai arī to cenzējam kā Džozefīna Beikere, kas iznīcināja kaudzēm vecu fotogrāfiju.1 Tvens izsaka domu, ka dzīvesstāstam ir tendence sagrozīt patieso dzīves gājumu. Bet kurš gan ir šis stāstnieks, kas veido tavu biogrāfiju, izmantojot šos izdomājumus un noklusēšanu? Kurš ir tas redaktors, kas vēlas no tās tik daudz izgriezt, bet faktus pārvērst fantāzijās?

Ežēns Delakruā izplatīja baumas, ka viņa nezināmais tēvs, ļoti iespējams, bijis franču valstsvīrs Taleirāns.2 Junga izdomātā leģenda vēsta, ka viņš esot cēlies no Gētes nelegālā sakara. Džons Veins apgalvo, ka viņa tēvam piederējusi aptieka Gleindeilā un viņš nodarbojies ar saldējuma un krāsu tirdzniecības biznesu, ko cietsirdīgi un nepielūdzami noliedza kāds pilsētas iedzīvotājs, kurš labi pazina gan Veina ģimeni, gan pašu pilsētas dzīvi.'

Kad Lindona brāli Semu Hjūstonu Džonsonu lūdza sīkāk komentēt prezidenta atmiņas par notikumiem bērnībā, viņš atteicās. Sems to nevarēja, jo tie, kā viņš teica, «nekad nav notikuši».4

Fidelam Kastro bija divas liecības: viena no skolas, bet otra - kurā viņš pats sev lika atzīmes un kuru deva vecākiem parakstīt.5 Žoržs Simenons, kas divdesmitajā gadsimtā, šķiet, sarakstījis visvairāk labu un lasāmu grāmatu - galvenokārt detektīvromānus -, pārrakstīja savu autobiogrāfiju daiļliteratūras formā, bet pēc tam to pārstrādāja vēl maskētākā veidā. Maskēšanās sākās jau 110 viņa pirmās dzīves dienas, kad māte, nobijusies no viņa «draudīgā» dzimšanas datuma - piektdienas, trīspadsmitā februāra -, pierunāja savu vīru reģistrācijā uzrakstīt nepatiesu dzimšanas deklarāciju, kurā par Žorža Simenona dzimšanas datumu tika minēts 12. februāris." «Aisedoras Dunkanes vārda izcelšanās nekad nav tikusi noskaidrota. Piedzimstot viņu nosauca par Doru Ein- dželu.»7 Teātra reklāmās viņa tika saukta par Sāru. Turklāt viņa nepārtraukti y kaut kur nobāza un pazaudēja pasi, un viņas vecums mainījās atkarībā 110 apstākļiem.

Lenardam Bernsteinam bija divi vārdi - dokumentos un bērnībā viņu sauca par Luiju, taču sešpadsmit gadu vecumā viņš oficiāli pieņēma Lenarda vārdu, kurā turpmāk arī visi viņu dēvēja. Bernsteins teica, ka tēvs visu laiku esot centies viņam stāties ceļā un ka «mana bērnība pagāja lielā nabadzībā». Viņš apgalvoja, ka Bostonas Latīņu skolā, kurā viņš mācījās no septiņu līdz divpadsmit gadu vecumam, «vispār netika pievērsta uzmanība mūzikai». Taču patiesībā Bernsteins šīs skolas orķestrī spēlēja klavieru solo un dziedāja tās dziesmu klubā. Runājot par nabadzību - Lenards auga mājā, kurā bija kalpi un kalpones, šoferis-virssulainis un divas ģimenes mašīnas… Tēvam piederēja divas mājas, un viņš spēja apmaksāt savam dēlam mācības Hārvarda universitātē.8

Henrijs Fords savu pirmo pulksteni izjauca septiņu gadu vecumā.

Spriežot pēc viņa paša piezīmju kartiņās fiksētām atmiņām un atkārtotiem stāstījumiem intervijās, kurās tikuši bagātīgi izklāstīti gadījumi no dzīves,

Henrijs Fords bērnībā vienmēr visu jaucis un pētījis un visādi apliecinājis savu daudzpusīgo mehānikas ģēniju.

Henrijs mēdza bieži atkārtot stāstiņus par to, kā viņš pēc tumsas iestāšanās zadzies ārā no mājām, lai savāktu no kaimiņiem pulksteņus, nestu tos mājā un labotu.

Citi līdzīgi nostāsti to papildina. Tomēr Forda māsa Mārgareta saka:

«Es nekad neesmu redzējusi viņu vakarā ejam ārā pēc pulksteņiem.» Gadiem ilgi viņa apstrīdēja Henrija stāstu par mājas pārbūvi, ko viņš veicis. Savā atjaunotajā guļamistabā viņš it kā novietojis mazu pulksteņmeistara soliņu un piederumus.

Mārgareta apgalvojusi, ka nekad tāda soliņa neesot bijis/'

Henrijs Kisindžers, kura tēvs Vācijā, Firtē, būdams ebrejs, zaudēja skolotāja darbu, 1958. gadā apgalvoja: «Mana dzīve Firtē risinājās bez jebkādiem ievērojamiem notikumiem.»

1971. gadā Kisindžers izteicās vēlreiz: «Šī manas bērnības daļa nav būtiska. To, kas notika, es īsti neapzinājos. Bērni tādas lietas neuztver pārāk nopietni.» Tomēr tie bija vajāšanas un sodīšanas gadi, ebreji tika izslēgti no skolām un dažādām darbības sfērām, tika nosodītas attiecības ar ebrejiem un citu tautību cilvēkiem, ebrejiem tika atņemtas tiesības. Ģimenes un draugi, kuri dzīvoja blakus mazajam Henrijam, stāsta, ka ebreju bērniem tika liegts spēlēties ar citiem un viņiem bija jāuzturas ieslēgtiem savā dārzā. Viņi nevarēja iet uz dejām, doties uz kopīgu baseinu un pat uz konditoreju.

«Ik dienas uz ielām varēja dzirdēt dažādas runas, antisemītiskas piezīmes, un tu varēji tikt nosaukts kādā neķītrā vārdā.» Henrija mātei sevišķi palicis atmiņā viņas bērnu bezspēcīgās bailes un apmulsums, kad nacistu jaunieši soļoja pa ielām, izkliegdami pret ebrejiem vērstus saukļus».10 Taču Henrijs Kisindžers saka: «Bērni tādas lietas neuztver pārāk nopietni. Šī mana bērnības daļa nav būtiska.»

BIOGRĀFIJA

It īpaši pret biogrāfijām karo rakstnieki. Henrijs Džeimss savas piezīmes sadedzināja dārza ugunskurā. Tā izdarīja arī Čārlzs Dikenss. Divdesmit deviņu (!) gadu vecumā savus pierakstus bija sadedzinājis Zigmunds Freids; stāsta, ka viņš esot teicis: «Lai nu biogrāfi palauza galvu… Es jau varu iztēloties, kā viņi maldīsies.»

Viņš visus dokumentņs iznīcināja un vēlāk centās arī citus savus pierakstus atpirkt 110 cilvēkiem, kuriem tie piederēja." «Šo sadedzināt» Lindons Džonsons uzrakstīja uz «nesvarīgu» vēstuļu kaudzītes, kuras bija rakstījis no Vašingtonas saviem toreizējiem studentiem un draugiem. Ne Viljams Meikpīss Tekerijs, ne Tomass Stērns Eljots, ne Metjū Ārnolds negribēja, lai par viņiem rakstītu biogrāfijas. Biogrāfs filozofs un to rakstīšanas meistars Leons īdels stāsta:

Dažam (biogrāfijas) rakstīšanas process šķiet okšķe- rīgs, viltīgs un pat zaglīgs. Biogrāfija tiek saukta par «angļu literatūras slimību» (Džordžs Eljots); profesionālos biogrāfus mēdz dēvēt par «hiēnām» (Edvards Sekvils-Vests) un «psihes plaģiatoriem» (Nabokovs), bet biogrāfijas - par «pilnīgi nevajadzīgām» un «parasti bezgaumīgām» (Odens).12

Daži rakstnieki, piemēram, Džeroms Deivids Selin- džers, pat izvairās no intervijām un ar draudiem un tiesas prāvām cenšas tikt vaļā no biogrāfiem. Vila Ketere negribēja, lai kāds pētītu viņas dzīvi, arī Eidora Veltija ir «ārkārtīgi noslēgta un neatbild uz jautājumiem par sevi vai saviem draugiem».11 Cita biogrāfiju filozofē Karolīna Heilbrana vaino Veltiju «par maskēšanos» savos memuāros «Kādas rakstnieces sākums», jo, «lai uzrakstītu patiesu autobiogrāfiju, sevī jāiznīcina jebkurš instinkts palikt sev lojālam, noslēgties no sabiedrības. (Pati Heilbrana ir publicējusies, slēpdamās zem Amandas Kro- sas maskas). Heilbranas uzskati par patiesību un maskām atšķiras no Veltijas priekšstatiem, kuras viedoklis saskan ar to domām, kuri necieš biogrāfijas. Šādi rakstnieki, šķiet, uzsver, ka viss, kas skar viņus pašus un viņu personīgo dzīvi, ir jāaizzīmogo un pat jāsadedzina upurēšanas sārtā, lai tādējādi stiprinātu viņu darbu patiesību. Mana dzīve, kā saka ūdens, ir «bezvērtīga». «Cēlonis, kāpēc jūs vēlaties rakstīt manu biogrāfiju, slēpjas manā darbā, tāpēc «es», ko jūs meklējat, ir manos darbos.»

Nevēlēšanos sniegt biogrāfiskas izziņas varam aplūkot saistībā ar iepriekšējās nodaļās rakstīto. Kaut kas mūsos nevēlas atklāt dažādus faktus, baidoties, ka tie tiks uztverti kā patiesība, turklāt vienīgā patiesība. Kaut kas mūsos negrib ļaut biogrāfiem ielūkoties pārāk dziļi, pārāk cieši ieskatīties mūsu mūža darba iedvesmas avotos. Rodas leģendas, kas uzauž plīvuru. Kaut kas vēlas pasargāt darbus no dzīves, sasniegumus - lai kurā nozarē tie būtu - 110 to saistīšanas ar apstākļiem vai no konteksta, kādos tie tapuši. Forda māsa un Džonsona brālis parāda šos kontekstus (ja vien viņiem pašiem nav savs uzdevums radīt atmaskojošas, atriebīgas leģendas), un daudzi biogrāfi jūt nepieciešamību apstrīdēt autobiogrāfijas, kas ir viņu galvenais informācijas avots.

Kas ir šis - kaut kas? Protams, zīle. To nevar reducēt uz cilvēciskajām attiecībām, ietekmēm, nejaušiem notikumiem vai arī uz atkarību no laika, uz konstatējumu «attīstības gaitā tas sekoja tam», it kā dzīvi varētu ietvert formulā «viena lieta noved pie otras». Tāpat to nevar izskaidrot ar pēkšņu veiksmes iejaukšanos. Tādējādi rodas konstrukcijas (un jau zināmu faktu dekonstrukcijas), maskas un atteikumi pakļauties biogrāfu spalvai. Tikai romantizējot savas dzīves faktus, uz to var saglabāt romantisku skatījumu.

Biogrāfiskie «falsificējumi» iederas stāstījumā gluži kā fakti. Kurš labāk zina to, kas «patiesībā notika», - Henrijs Fords, viņa māsa Mārgareta vai citi laikabiedri? Reāla ir tikai leģenda par Henriju Fordu, kas paša izgudrotāja stāstījumā par sevi parāda, kā viņa tieksmju izpausme darbībā pierāda izgudrotāja talanta lielās praktiskās iespējas. Kamēr vien mēs dzīvojam, mēs tiekam izgudroti, lai gan nejaušajiem notikumiem, šķiet, nav nekādas savstarpējas saistības. Biogrāfiskās atmiņas atklāj šo vienojošo pavedienu. Bērnība iegūst jēgu tikai tad, kad mēs uz to atskatāmies. Mēs ieraugām zīli, kad apsēžamies uz kāda augstāka zara daudzžuburainajā ozolā. Vai šīs atmiņas par to,y kas nav noticis (Tvens), ir fal- sifikācija vai atklāsme?

Kāpēc gan uzticēties Kisindžera biogrāfam vairāk nekā pašam Kisindžeram? Kurš galu galā ir viņa dzīves autors? Biogrāfs Volters Izaksons saskata «noliegumu» Kisindžera apgalvojumā, ka mežonīgā antisemītisma gaisotne, kurā viņš pavadīja savus pirmos gadus, viņa dzīvē nav atstājusi nekādu nozīmīgu pēdu.1 '1 Izaksons netieši norāda arī uz saikni starp Kisindžera agrīno vidi un viņa vēlāko politisko karjeru. Šis ir biogrāfiskā detektīva standarta piegājiens, vistipiskākā attīstības teorijas pazīme, tradicionāls psihovēstures paņēmiens. Vai nu jums patīk Kisindžers vai ne, vismaz kā biogrāfijas subjekts viņš ir daudz saistošāks par savu biogrāfu.

Henrija māte, misis Faula Kisindžere, saskatīja savos bērnos «bezcerīgas bailes un apmulsumu, kad garām soļoja nacistu jaunieši». Bet Henriju Kisindžeru, kurš bija nacionālās drošības padomnieks, valsts sekretārs, izcils ģeopolitiska spēka iemiesojums un kurš spēja tikt galā ar uzbrukumiem senātā, Baltā nama intrigām, Brež- ņevu un Mao, aci pret aci nostāties pret Niksonu, pasūtīt telefonsarunas noklausīšanos un ierosināt grandiozu «ienaidnieka» bumbošanu Dienvidaustrumāzijā, diez vai būtu iebiedējis bariņš soļojošu, šortos tērptu, blondu zēnu. «Bērni tādas lietas neuztver pārāk nopietni,» jo, pateicoties zīlei, Henrijs nebija tikai tāds bērns, kādu viņā saskatīja māte.

Kisindžera «gadījuma» būtība meklējama nevis jautājumā, vai nacisms ietekmēja viņa personību un cik lielā mērā, un kā bērnības laika vajāšanas ietekmēja viņa politisko domu un darbību. Patiesība slēpjas Kisindžera noturībā pret pazemojumiem. Viņa «atteikšanās» iemesls ir nevēlēšanās, ka viņu dokumentē biogrāfijā. Viņa grandiozo plānu un politisko viltību ģēnijs pretojās tam, ka viņu reducē uz vajāšanas paranoju. Ja aplūkosim Henrija Kisindžera dzīvi kā pierādījumu zīles teorijai, tad Firtes vide, kurā tā sākās, gluži vienkārši izrādījās par izmēģinājuma lauciņu viņa vēlākajai karjerai. Gan bērnība, gan visa turpmākā dzīve uzrāda to pašu veiklību, nevainojamo politiskās spēles meistarību, spēju būt situācijas noteicējam, nepakļaujoties apstākļiem (parlamenta obstrukcijas, atteikšanās politika) un nepieļaujot pat domu, ka tie varētu viņu pievārēt.

Ne Kisindžers, bet gan pati autobiogrāfijas būtība ir divdabīga, jo par auto un bio var stāstīt divus dažādus stāstus - par zīli un par dzīvi. Šajā savienībā vēl var ietilpt pat trešais loceklis - pats rakstīšanas process jeb graph.

Arī rakstīšana ir tēlošanas māksla. Kaut kur pēc pēdējās rindiņas gaida publika, ja ne vienmēr rakstītāja, tad vismaz izdevēja iztēlē noteikti. Stāsta Aisedores Dunkanes biogrāfs un draugs Viktors Serovs:

«Aisedora man stāstīja, ka viņas atmiņu grāmatas «Mana dzīve» izdevējs uzstājis, «lai es detalizēti aprakstu to, kā jutos, zaudējot nevainību». Ta kā tobrīd viņa dzīvoja tiešām trūcīgos ekonomiskos apstākļos, viņa juta. ka ir jāpiekāpjas. Nevainības zaudēšana bija notikusi pirms daudziem gadiem Budapeštā, tāpēc

raksturīgās ungāru gaisotnes radīšanai Aisedora mani lūdza spēlēt kādu no Lista ungāru rapsodijām.

…Kamēr viņa, atgūlusies uz sofas, aprakstīja nianses, Lists radīja «erotisku atmosfēru»… Viņa vienkārši iztēlojās. Šī nodaļa acīmredzot bija likusies par pikantu pat izdevējiem, jo pirms publicēšanas tā tika pārrakstīta.»15

Epizode var būt izdomāta, «atmiņas» — Lista uzburtas, taču kaislīgā erotika ir patiesa un atbilstoša Dunkanes «viss mīlai» dzīves modelim, tā pilnībā sakrīt ar viņas rakstura būtību.

Ja mēs papētam masku un izdomājumu modeli, tad nevaram to pilnībā salāgot ar katras individuālās personības īpatnībām. Drīzāk mums jācenšas saskatīt paša modeļa mērķi, kas dažnedažādākajos gadījumos ir viens un tas pats.

Psihiatrijā ir kāds vecs un tomēr piemērojams termins - pseudologia fantastika, kas apzīmē parādību, kad tiek izgudroti nekad nebijuši notikumi «lasītājam tīkamā manierē».16 Šis sindroms pieder pie izlikšanās grupas sindromiem, kas izpaužas kā nepatiesa, mākslota un nedabiska uzvedība. Ekstrēmā formā šis sindroms parādās kā nekontrolējama, patoloģiska melošana. Kad maskas un izdomājumi pieņem fiziskas izpausmes galvenokārt tēlotu slimību veidā, kas izraisa hospitalizāciju, to dēvē par Minhauzena sindromu. Tas ir nosaukts leģendārā barona vārdā, kurš stāstījis brīnumainus stāstus un ar īsti dramatisku vērienu parādījies visdīvainākajās lomās un situācijās. Daudz izplatītāka parādība katra cilvēka paziņu lokā ir hroniski dzērāji, kuri, ciešot no Korsakova sindroma, pārtraukumus atmiņā aizpilda ar nesakarīgiem izgudrojumiem. Bet pat bērni ar nesabojātām smadzenēm izgudro nebijušas lietas, tāpēc viņi, kā zināms, ir slikti liecinieki tiesas zālē. Visas šīs parādības pieder pie psiholoģiskās ēnu valstības, kur satiekas divas pasaules - fakti un izdomājumi. Psihiatrija izdomājumus uztver kā neīstus, mākslīgi radītus, patoloģiskus melus.

Mūsu ilustratīvajos piemēros personas, kuras stāsta par sevi neticamus nostāstus, ir izdomājumu varā, it kā ar saviem biogrāfiskiem safabricējumiem, maskēšanos un faktu noliegšanu vēlētos pavēstīt: «Jūsu fakti neesmu es. Es negribu pieļaut, lai tas, kas manī ir dīvains, noslēpumains un personisks, nonāktu faktu pasaulē Man ir jāizgudro pasaule, kas rada patiesāku ilūziju par to, kas es esmu, nekā sociālās un ekonomiskās «realitātes» man apkārt. Turklāt es nemeloju un arī neizgudroju: patērzēšana par notikumiem ir spontāna. Mani nevar apsūdzēt melošanā, jo šie stāsti, kas nāk no manas mutes, vēl neliecina, ka tos stāstu es.»

Angļi šai parādībai no vāciešiem ir aizņēmušies nosaukumu: Doppelgānger[6]. Pa zemi kaut kur klīst tavs dvīnis, tavs alter ego, vēl viens tu, vēl viena līdzība, kura reizēm šķiet tuvu tev blakus un ir tava otrā būtība. Kad tu sarunājies ar sevi, sevi nobar vai apvaldi, iespējams, tu vērsies pie sava Doppelgānger, kurš neatrodas kādā citā pilsētā, bet gan tavā istabā.

Inuīti par otru dvēseli stāsta citādi. Tā ir vai nu iekšēja un atrodas tajā pašā ķermenī, vai ārēja, kas nāk un iet, izgaismojas un pazūd, atrodas lietās, vietās un dzīvniekos.17 Antropologi, kuri pētījuši Austrālijas aborigēnus, šo otro dvēseli sauc par krūmu dvēseli.

Šai dubultajai dvēseles būtībai un dīvainajai divda- bībai pieskaras arī pasakas, Rūinī dzejas un dzenbudisma nostāsti. Kokā blakus sēž divi putni - viens mirstīgs un otrs nemirstīgs. Pirmais čivina, taisa ligzdu un lidinās apkārt, otrs vēro.

Daudzās kultūrās tiek uzskatīts, ka placenta rūpīgi jāiznīcina, jo tā ir dzimusi reizē ar tevi un tai nedrīkst ļaut dzīvot to dzīvi, kuru dzīvo tu. Tai jāatgriežas citā pasaulē, citādi tavs iedzimtais dvīnis var izveidoties par šausminošu rēgu.

Paši dvīņi bieži tiek uzskatīti par kaut ko draudīgu, it kā būtu notikusi kāda kļūda; divi putni un rēgs, šī pasaule un tā, kuras abas sastopamas šajā pasaulē Dvīņi ir kā Doppelganger piemērs, kur redzamais un neredzamais kļūst ieraugāms. Tāpēc nostāsti vēstī par viena dvīņa nogalināšanu (upurēšanu) otra dēļ, kā tas ir gadījumos ar Kainu un Ābelu, Romulu un Remu. Nemirstīgais, citas pasaules dvīnis—ēna, atkāpjas, lai mirstīgais varētu pilnībā ienākt šajā dzīvē

VĀRDI UN IESAUKAS

Atblāzma no iedomātā dvīņa parādās vārda došanas ieradumos, kad tiek dots otrais, pat trešais vārds par godu kādam mirušam vārdabrālim, Bībeles varonim vai varonei, kādam svētajam, kādai slavenībai, lai bērnu pavadītu viņu neredzamā svētība un labvēlība.

Cik daudzi no mums ienīst savus vārdus? Un neieredz vecākus par to, ka viņi ir mūs tā nosaukuši? Kurš jūt šo aizvainojumu - tikai mans egocentriskais priekšstats pašam par sevi vai zīle?

Bērniem mēdz būt iesaukas. Tādas ir arī džeza mūziķiem, gangsteriem un bandu locekļiem. Vai ģēnijam ir viens vārds, bet tā iemiesojumam - cits? Vai iesauku došana ir neapzināta Doppelganger atzīšana; veids, kā atcerēties, ka tas ir Taukainis, kas sēž pie taustiņ- instrumenta, un Dullais, kas pūš tauri, nevis misters Vollers un misters Gilspijs, kuri, tāpat kā citi, sien kurpju auklas un ēd brokastis.

Iesauka nav tikai mīlestības un pieķeršanās apliecinājums tam, kura kļūme tiek cilvēciskota ar šo iesauku. Tie, kas tulko iesaukas kā jūtu izpausmes, grib iesauku esistenci pamatot ar mūsu vēlēšanos zvaigzni izteikt cilvēciskās dimensijās, lai mēs varētu ar to samēroties bez pārliekas bijības pret tās ģenialitāti. Jūtu interpretācijas liek mums justies omulīgi, un palama tam nolīdzina ceļu. Hermanis Kūts ir vienkārši «Mazulis»; īpaši bīstamie slepkavas misters Nelsons un misters Floids ir «Bērna ģīmis» un «Glītais zēns», un supervarenais piecu zvaigžņu ģenerālis un prezidents uz diviem termiņiem ir vienkārši «Aiks».

Bet tagad šīs humanizējošās ērtības vietā, kad ģēnijs tiek pielīdzināts mīļotajam mājdzīvnieciņam vai mājdzīvnieka vietā kastītē ieliktam akmentiņam, iedomāsimies, ka personība «Numur divi», kā to sauc Jungs, jeb daimons, kā to dēvēja Sokrāts, ir noteikts veidols, kuram dzīvojot ir nepieciešams savs vārds. Un šis tēls saraujas mazs, lai noslēptos no humanizācijas un pasargātu savu maģisko spēku no šiem «okšķerīgajiem, viltīgajiem un zaglīgajiem» biogrāfiem. Pamazinošās iesaukas, šie eifēmismi, kas pavada maģiskās spējas gūt panākumus, un bailes, ko šīs spējas rada, seko mītu un pasaku paraugam. Te «jaunākie dēli», kuru vārdiem ir pamazināmās galotnes krievu, franču, vācu un citās valodās, kļūst pārgudriem un maģiskiem glābējiem. Mazajam elfam takas malā, sīkajam rūķītim zem kapuces, mazākajai no divpadsmit māsiņām piemīt dūša darīt lielas lietas, jo viņi ir citas pasaules pārstāvji šajā saulē.

Kad «Pasaules almanahā»18 lasām zvaigžņu vārdu maiņu - Madonna Luīze Čikone ir pārtapusi par Madonnu; Diāna Flaka par Diānu Dorsu; Serila Stopelmūra par Serilu Ledu; Rojs Sērers, jaunākais, par Koku Hadsonu; Bordžs Rozenbaums par Viktoru Bordžu; Sofija Sikolone par Sofiju Lorēnu; Tomass Meipoters par Tomu Krūžu; Džeims Stjuarts par Stjuartu Greindžeru; Alberts Einšteins par Albertu Brūksu; Anna Marija Italjāno par Annu Bankroftu; Džordžs Alans Douds par Boju Džordžu; Ramons Istīvs par Mārtiņu Šīnu; Annija Meija Buloka par Tīnu Tērneri - un mums tiek stāstīts, ka izmaiņas tiek veiktas, lai šos cilvēkus pieņemtu publika un viņiem labāk veiktos komerciālā ziņā, mēs ieraugām šā jautājuma cilvēcisko pusi. Otra puse ir tā, ka nevar būt reizē mirstīga un nemirstīga zvaigzne. Tev ir vajadzīgi divi vārdi, jo tie atspoguļo divas personas, iedzimto dubulto dabu, ko pārstāv zīle un tās nesējs.

Vai katram no tiem ir savs vārds? Kad Bārbara Mak- lintoka, kurai 1983. gadā tika piešķirta Nobela prēmija par darbu ģenētikā, gatavojās nobeiguma eksāmenam ģeoloģijā Kornela universitātē, notika kāds dīvains atgadījums.

Viņi izdalīja šīs zilās grāmatiņas, kurās vajadzēja rakstīt eksāmena darbu. Pirmajā lapaspusē bija jāieraksta savs vārds, bet tobrīd man pat prātā nenāca to darīt; es steidzos aprakstīt jautājumus. Nekavējoties sāku rakstīt - jutos pacilāta un rakstīšana man sagādāja lielu baudu. Viss bija kārtībā, taču tad, kad man vajadzēja uzrakstīt savu vārdu, es nevarēju to atminēties. Es to nekādi nevarēju atcerēties, tāpēc vienkārši gaidīju. Biju pārāk samulsusi, lai kādam pajautātu, kā mani sauc; zināju, ka viņi nodomātu - esmu galīgi sajukusi. Kļuvu aizvien nervozāka, līdz beidzot (apmēram pēc divdesmit minūtēm) es to atcerējos. Domāju, tam ir kāda saistība ar to, ka mani traucēja mans ķermenis. Tas viss, kas notika, ko es redzēju un domāju, un redzētais un dzirdētais, par ko es priecājos, bija daudzkārt svarīgāks.10

Aizmirst pašam savu vārdu! Vai šis gadījums būtu apliecinājums ģēnijam? Vai Maklintokas neredzamais ģēnijs būtu izlauzies un paveicis darbu, tāpēc telpā sēdošās koledžas meitenes ķermenis nevarēja parakstīties par to, ko tas pats nebija darījis? Maklintoka atzīmē dīvaino plaisu starp viņas būtību ķermenī un domās. «Ķermenis bija kaut kas, ko tu velc sev līdzi, es vienmēr vēlējos būt objektīva novērotāja, nevis tā, kuru pazīst kā mani.»

Ja šis «cits vārds», kurš atšķiras no tā, kas ir reģistrēts oficiālajos papīros, norāda uz «citu būtību», tad par ko īsti vēsta biogrāfija? Varbūt biogrāfiju pievilcība slēpjas tieši tajā apstāklī, ka tas ir žanrs, kurā notiek divu dvēseļu savienošanās, kuras biogrāfi dēvē par dzīvi un darbu, cilvēku un ģēniju? Varbūt tieši tāpēc biogrāfijas mūs fascinē? Tās atklāj nianses attiecībās starp diviem vārdiem, un mēs, lasot, kā citi cilvēki guvuši tik vispāratzītus panākumus, redzot viņu kļūmes un traģēdijas, varam gūt ieskatu mūsu pašu ģēnijos, labāk saprast, kā ar tiem sadzīvot.

Dzīvesstāstus mēs lasām ne jau varoņu vai modeļu dēļ, arī ne tādēļ, lai paslēptos no savas dzīves citā dzīvē, bet lai atrisinātu fundamentālo mūsu dubultās piedzimšanas mistēriju, to, ka nākam šajā pasaulē kopā ar savu Doppelganger. Un, ja mēs nevaram šo nepazīstamo eņģeli atrast paši, griežamies pēc palīdzības biogrāfijā. Šie māņticīgie un mums neizprotamie paradumi attiecībā uz elfiem un placentām, Doppelgānger, dažādās dvēseles un to vārdi - tas viss it kā publicējas ap vienotu centrālo secinājumu, ka mēs jau no paša sākuma neesam vieni. Mēs ienākam pasaulē kopā ar kādu maģisku vai citas pasaules dubultnieku, kuram nebūt nav jābūt visur un vienmēr mūsu tuvumā.

Bārbara Maklintoka savu vārdu atcerējās apmēram pēc divdesmit minūtēm. Viņas dažādās dvēseles izpaudās kā «ķermeniskais es» un «novērotājs es». Viņa jau bija divkārt dzimusi personība tādā nozīmē, ka piedzimstot viņai dotais vārds bija Hleonora, bet «viņi izlēma, ka meitenei ar tādu neparastu gara spēku vārds «Bārbara» būtu piemērotāks». Četru mēnešu vecumā viņas vārds tika nomainīts pret citu.

Inuītiem saslimstot, viņu pierastais vārds viņus «atstāj un aiziet». Un viņiem tiek iedots cits vārds. Ja inuīts nomirst, tad mirušais ir tas, kuram ir šis nāves-dvēseles vārds; ja viņš atlabst, tad atgriežas viņa iepriekšējais vārds, bet nāves-dvēseles vārds «aiziet». Mēs mēdzam sacīt «viņš ir atkal savā vecajā ādā». Status quo ante ir atkal atjaunots.

Šis otrais var ierasties, kad mēs guļam vai esam īpašā stāvoklī, kad gavējam vai noslēdzamies vientulībā, vai krīzes brīžos, kad nāve šķiet nenovēršama («kad kritu no klints, atmiņā uzausa visa mana dzīve»). Mūžīgais dvīnis sevī tver visu uzreiz, jo viņa dzīve nerisinās laikā.

Kā vēl šī parādība ir novērojama mūsu psiholoģiskajā kultūrā? Dažādos veidos, galvenokārt perifēriskos vai pat izkropļotos: patoloģiski kā narkotiku izraisītas halucinācijas un personības dubultošanās sindroms; slimībā kā autonoms viesis, kā «sajūta, ka bez tevis vēl kāds cits mājo tavā ķermenī», ko Džons Apdaiks aprakstījis savās atmiņās saistībā ar psoriāzi un ko citi ir teikuši par depresiju, nemiera stāvokļiem, uzmācīgām domām un nepārvaramām mānijām'. Ir arī ierastākas formas - kā iedomāti draugi bērnībā, kā parapsiholoģiskas parādības, terapeitiskajos paņēmienos kā aktīvā iztēle, mākslas darbos kā to raksturs, personiskums; arī kā neizskaidrojamas vīzijas operāciju laikā, kad cilvēks narkozē redz sevi it kā no malas.

Dīvainās sastapšanās ar neredzamo var šo to mums pavēstīt par kultūru, kas tām nepievērš uzmanību, ja kultūras filozofija neatrod vietu šīm parādībām, neredzamais un ignorētais mūsu psihiskajās sistēmās iespiežas izkropļotā veidā. Ar to es gribu teikt, ka vienas otras psihiskās problēmas saknes pareizāk būtu meklēt izkropļotā pasaules skatījumā, ar kādu šī problēma tiek vērtēta.

Kā savu pēdējo liecinieku autobiogrāfijas divām sejām es piesaukšu Leopoldu Stokovski, vispretrunīgāko, oriģinālāko, populārāko un «sarežģītāko» orķestra diriģentu divdesmitajā gadsimtā. Bariem nopietnu, apņēmīgu, labdabīgi noskaņotu un ar izcilām spējām apveltītu žurnālistu centās panākt sadarbību ar Stokovski viņa biogrāfijas rakstīšanā. Citu pēc cita viņš tos izsvieda pa durvīm.

Protams, biogrāfijas tiek drukātas. Tās stāsta, ka Sto- kovskis pēc izcelsmes nav polis. Viņš dzimis Anglijā mātei, kura bija angliete un kuras radurakstos pa abu vecāku līniju bija tikai angļi un protestanti. Arī Londonā dzimušā tēva māte bijusi angļu protestante. Dzimis polis bija vienīgi Stokovska vectēvs pa tēva līniju. Tomēr Sto- kovskis, kurš uz Poliju aizbrauca tikai sava mūža nogalē, angliski runāja ar austrurneiropiešu akcentu.

Akcents bija tikai viena no maskām. «Katram, kurš centās rakņāties Stokovska pagātnē, nācās sadurties ar lielām grūtībām, jo Stokovskis aizrautīgi nodevās iztēlei. Intervētāji, kuri jautāja par pagātni, nešaubīgi sapinās dažādās fantāzijās.» Maskas nostiprinājās, un izdomājumi izplatījās. Izdevumi Qxford Compariion to Music un Time rakstīja, ka viņš, visticamāk, ir ebrejs vai daļēji ebrejs. Autoritatīvā enciklopēdija Grove Dictionary of Music and Musicians apgalvoja, ka Stokovska īstais vārds ir Leo Stoukss. Stokovska meita teica, ka viņas tēvam un mātei bijusi «ļoti stingra noruna», ka nevienam netiks ļauts lasīt ar tēvu saistītās vēstules vai pierakstus. Viņa māte «iznīcināja visas viņu vēstules».2 " Neticamu neatbilstību bija vairāk, nekā vajag. Stokovskis nosauca Seru Čārlzu Hūbertu Periju par vienu no saviem kompozīcijas skolotājiem. Kad Stokovskis sāka skoloties šajā mākā, Perijs jau divus gadus vairs nenodarbojās ar pedagoģiju.

Viens no maestro daudzajiem paša teiktajiem brīnumainajiem stāstiem vēstī, kā viņš tika pie savas pirmās vijoles:

«Es zinu, cik vecs toreiz biju, jo kādu vakaru poļu klubā ienāca vīrs, kurš rokā turēja kādu nelielu priekšmetu. Es jautāju tēvam: «Kas tas ir?» Viņš atbildēja: «Tā ir vijole.» Un es pateicu savam vectēvam: «Es gribu vijoli.» Viņš man nopirka - nu, kā to sauc?- ceturtdaļvijoli, un tā nu es septiņu gadu vecumā sāku

spēlēt vijoli, kura joprojām ir mans mīļākais instruments…»

Pirmā problēma, ar ko mēs šeit sastopamies, ir tā, ka Stokovska vectēvs nomira trīs gadus pirms Leopolda dzimšanas. Otrkārt, viņa brālis rakstīja: «Leo jaunībā nekad nav bijis ne Pomerānijā, ne Ļubļinā, kur it kā noticis šis atgadījums, ne arī jebkur citur ārpus Anglijas robežām. Viņš bērnībā vijoļspēli nemācījās un, cik es zinu, tā arī nekad to nav mācījies.»

Kaut arī Stokovska stāsts par vijoļspēli ik pa brīdim kaut kur parādās, un viņš 1909. gadā, stājoties mūziķu apvienībā, uzrādīja vijoli kā savu spēles instrumentu, viņa biogrāfs Olivers Daniels vēstī, ka nekad neesot sastapis nevienu cilvēku, kurš būtu kaut reizi redzējis Stokovski spēlējam vijoli.

Atmiņas, noklusēšana, safabricējumi. Par spīti tam, ka Stokovskis visu mūžu prata sevi tik ekstravaganti pasniegt, viņš tika dēvēts par mīklu. Viņa paša apsvērumi šķiet skaidri: «Es domāju, ka atmiņa ir jākopj… Es domāju, ka jākopj arī aizmāršība.» Visai Stokovska dzīvei bija nepieciešama pretdzīve (Filipa Rota termins), fantāzijā radītas biogrāfijas izveidošana.

Stokovskis deviņdesmit sešu gadu vecumā joprojām bija ļoti aktīvs. «Savās pēdējās dienās viņš sadedzināja lielāko daļu vēstuļu, kuras bija saņēmis no izciliem cilvēkiem, piemēram, Stravinska. Viņš negribēja, lai par viņu paliktu kāda liecība.»21 (Izņemot, protams, vienreizējos viņa diriģēto skaņdarbu ierakstus, kurus viņš turpināja radīt līdz mūža galam.) Paradumu izgudrot savu izcelsmi, pārveidot jaunību, falsificēt datus, neatcerēties notikumus, ko Stokovskis centās piekopt, šķiet, atbalstīja un pat turpināja paši dievi. Jo pēc viņa nāves Anglijā…

Stoka portreti… daudz zīmējumu un gleznojumu, kurus Stokovskis pats bija radījis, piezīmju grāmatiņas, talismani, piemiņlietas un daudz personisko piederumu, kurus viņš bija iegādājies savas garās dzīves laikā, tika iekrauti milzīgā konteinerā un nosūtīti uz Ameriku. Atlantijas okeānā stipras vētras laikā konteiners tika noskalots no klāja.22

Arī biogrāfs Maikls Holroids, kurš bez daudzām citām ir aprakstījis arī Bernarda Šova dzīvi, runā par šo problēmu - izteiktu pretošanos biogrāfijas pētīšanai. Viņš norobežo dzīvi no darba un ļoti kodolīgi raksturo populāro uzskatu.

«Ja kāds ar iztēli apveltīts cilvēks kļūst par biogrāfijas subjektu, viņa gaisma var tikt apdzēsta. Jo, kā tiek apgalvots, dzīve ir vienkārši čaumala, kuras kodols - radošais darbs… Biogrāfam ir dots Mida pieskāriens, tikai viņš rīkojas ačgārni. Katrs zelta gabals, kam viņš pieskaras, pārvēršas izdedžos. Ja tev dārgs tavs darbs, tu nedrīksti biogrāfu laist ne tuvumā - tāda ir šī attieksme.»23

Holroids aizstāv biogrāfu profesiju pret šiem antibio- grāfiskajiem uzbrukumiem, taču apstājas pusceļā. Viņš neievēro biogrāfiju pretinieku uzskatu emocionālo patiesību. Liekas, viņš neredz arhetipisko konfliktu starp darbu un dzīvi un arhetipisko nepieciešamību pēc maskēšanās. Jo tieši ģēnijs ir šis antibiogrāfiskais faktors, ģēnijs, kuru zemes dzīve, iespējams, ir aizvainojusi, lai arī visi viņa centieni liktos vērsti uz to, lai tiektos uz leju, pieskartos zemei un plaši iesniegtos pasaulē. Tomēr ģēnijs nekad līdz galam necilvēciskojas.

Biogrāfa ienaidnieki ir ne tikai subjekts un viņa ģimene, bet arī viņam lojālie draugi ar savām privātajām vēstuļu un atmiņu piezīmju slēptuvēm, annāļu arhīvists, aizzīmogotie dokumenti, it kā tie būtu valsts noslēpums. Arī ģēnijs ir ienaidnieks racionāliem faktiem, kas kā tādi noliedz ģēnija eksistenci. Lielais maskētājs ir dai- mons. Kaut kādā veidā arī slavenību pēcnācēji jūt tā neredzamo klātbūtni, kas nodrošina viņa apsargāšanu vēl gadiem pēc tam, kad šī slavenība burtiskā nozīmē ir izdzisusi.

Biogrāfijas rakstīšana izvēršas par vēl vienu «neiespējamu profesiju», tā Dženete Malkolma raksturo psihoanalīzi. Neiespējama tāpēc, ka persona, kas tiek aprakstīta, nepavisam nav pati persona, gluži tāpat kā psihoanalītiķis nestrādā ar cilvēku, bet ar neredzamo psihi, ko šis cilvēks ir atnesis sev līdzi. Biogrāfi ir garu aprakstītāji, pat garu dīdītāji, cenzdamies satvert neredzamos rēgus dzīves redzamajās lietās. Biogrāfija, kas cieši turas pie faktiem, aizvien skaidrāk atklāj neredzamā klātbūtnes simptomus - veiksmīgu, radošu talantu, izteiktās tieksmes uz izgudrojumiem, kuras dzīves laikā vadījušas vai arī vajājušas biogrāfijā aprakstīto personu. Jungs mēģina to padarīt saprotamu, par savas autobiogrāfijas subjektiem izvēlēdamies divas personības. Līdzīgi vecajam eskimosam viņš sapņu dvēseli ietvēra pat savas grāmatas nosaukumā.

Kāds mūsdienu biogrāfiju apcerētājs konstatē, ka, «biogrāfijai nekad nav bijusi īsti pieņemama terminoloģija un protokols, poētika, ko varētu atbalstīt vai apstrīdēt».24 Šī nenoteiktība ir saistīta ar tās dubulto dabu, un vilšanās ir biogrāfa labākais atalgojums. Ne viņa sarūgtinājumā, kas tik bieži izpaužas aizvainojuma uzplūdos par aprakstāmā attieksmi, drīzāk tā ir veselīga vilšanās tiešo faktu pasaulē, kas var pievērst biogrāfu laimīgākai ilūzijai - daimona eksistencei, kurš virza arī paša biogrāfa dzīvi un darbu. Tad to varētu uztvert kā zīles teorijas ieguldījumu biogrāfiju rakstniecības jomā.

Relatīvās attiecības starp darbu un dzīvi, ģēniju un personu rada cilvēkā sajūtu, ka viņš nekad nespēj pats sevi novērtēt. Pastāv mūžīga spēle starp pašapziņu un pazemību. Tā atspoguļojas stāvokļos, ko dēvē par māniju un depresiju. Galerijās notiek radošā darba atceres izstādes; akadēmijās tiek rīkotas balvu pasniegšanas ceremonijas, izteiktas pateicības, piešķirti zinātniskie grādi; kritiķi vērtē un aplēš, cenzdamies atrast pareizo līdzsvaru. Šo neskaidrību par «lielumu» ir formulējuši be- lakūlu cilts ļaudis, kas domā, ka dvēsele ir «maza, bet varena». Sanhuanas cilts ļaudis «sirdi-dvēseli» pielīdzina kukurūzas graudam.25 Graudu niecīgumu un reizē arī spēku sajūt tā īpašnieks. Un tie parādās arī kā viens no galvenajiem konfliktiem biogrāfu darbā, kuri savus varoņus vienlaicīgi gan uzpūš, gan saplacina, piešķirdami viņu ģēnijam cilvēcisku ēnu. Vienai no D. H. Lorenča biogrāfijām ir virsraksts «Ģēnija portrets». Bet kas liek biogrāfiem rakstīt un mums pēc tam - lasīt? Vēlme uztvert nosaukumu par ģēniju - nevis par misteru Gilspiju un misteru Volleru, bet gan par «Dullo» un «Taukaino».

Kad daimons runā, viņš saka: tas, ko es stāstu par noņemšanos ar pulksteņiem (Fords) un izraušanos no nabadzības paša spēkiem (Bernsteins) ir fakti. Izdomājumos, ko es stāstu, vispatiesāk atklājas, kas es esmu. Es vēstu par to, kas ir notikumu pamatā. Es skatu dzīvi atpakaļ virzienā un atklāju stāstu par ģēniju, nevis par mazo Lindonu, mazo Leniju vai mazo Leopoldu. Tie ir cilvēki, kurus uz priekšu virzījuši viņu sirds veidoli, padarot viņu bērnību citādāku nekā parastiem bērniem, tāpēc man, lai atkārtotu īsto patiesību, kaut kas jāpastāsta par šiem deformējošajiem spēkiem. Šim stāstam jābūt atbilstošam ģēnija īpašajam vienreizīgumam. Parastais likteņstāsts par piepilsētas ebreju maltītēm (Lenija B.), siena vākšanu tēva fermā (Henrijs F.), kalnu zemes ķildām un dievlūgšanām (Lindons Dž.) vienkārši ir neatbilstošs un droši vien rada eņģelim lielas grūtības.

Stokovskis savu eņģeli sargā visu mūžu, neļaudams aprakstīt nepareizā stāstā, kurš varbūt to būtu iznīcinājis. Arī Freids divdesmit deviņu gadu vecumā, pirms bija guvis kaut nelielu ievērību, vēl neformulējis kaut vienu no savām vēsturē paliekošajām idejām, jau pazina maskēšanās mākslu. Kas sakūra šo sargājošo/iznīcinošo uguni, ja ne nākotnes apjausma? Lai nosargātu ģēniju, mums jāsargā stāsts, kurā viņš var dzīvot, citādi šis ģēnijs var kļūt neredzams burtiskā nozīmē, apklust un nozust bailēs tapt nonivelētam līdz vidusmēram.

Kad apnikušas čalas par vēlīno bērnību vai pusaudža vecumu, mums nepieciešama tā pati iztēle, kas meklē mazo graudiņu. Maskas un dižošanās nav vienkārša slēpšanās, nomoda sapņi un bagāta fantāzija. Tās ir bailes no zaudējuma, bailes tikt iekarotam, pakļautam centieniem apcirpt virsotnes, kas, uzkundzēdamies manam veidolam un ieslodzīdarni to biogrāfijā, var gūt virsroku un pazudināt manu dvēseli.

Protams, biogrāfam ir jāokšķerē un jāuzglūn, jo tas, ko viņš meklē, ir neredzams. Taču tas ir neredzams ne jau slēpšanās dēļ, bet gan paša grauda arhetipiskās dabas dēļ. «Dabai patīk paspēlēties,» sacījis Heraklīts. Arī cilvēciskās iedabas zīlei tas patīk. Tā paslēpjas redzamajā, atklādama sevi tajās pašās maskās, ko izmanto, lai slēptos. Biogrāfs var nokļūt līdz neredzamajam, izvērtējot maskas. Bet tikai tad, ja viņa acs patiešām meklē neredzamo un dara to ar tādu pašu mīlestību, ar kādu paslēpj. Varbūt tikai ģēnijs var ieraudzīt ģēniju?

9. NODAĻA

Liktenis

LIKTENIS UN FATĀLISMS

«Taču, ja dvēsele izvēlas savu daimonu un savu dzīvi, vai gan mums vēl paliek kādas lemšanas iespējas?» jautā Plotīns.1 Kur ir mūsu brīvība? Visai mūsu dzīvei un tam, ko uzskatām par savu, visiem lēmumiem, kurus ar tādām grūtībām pieņemam, acīmredzot patiesībā ir jābūt iepriekš noteiktiem. Mēs atrodamies maldu tīklos, ticēdami, ka esam paši savas dzīves saimnieki, kaut gan katra dzīve ir ierakstīta zīlē, un mēs tikai piepildām slepeno plānu, kas atrodas mūsu sirdīs. Mūsu brīvība, šķiet, izpaužas tikai iespējā izvēlēties, ko liek zīle.

Lai atbrīvotos no šī kļūdainā slēdziena, noskaidrosim sīkāk, ko ģēnijs dara un ko viņš nedara. Precizēsim zīles spēka iedarbības lauku. Kādos virzienos tas ir iedarbīgs un kā tas tiek ierobežots? Ja tas rada apstākļus sliktai uzvedībai bērnībā, ko mēs domājam ar jēdzienu «apstākļi»? Ja tas paredz specifisku dzīves stilu, piemēram, teatrālu uzvedību, matemātiskas izgudrošanas spējas vai diplomāta dotības, ko mēs saprotam ar vārdu «paredz»? Vai ir jau paredzamas dzīves beigas, tās piepildījuma aprises un nāves datums? Vai zīlei ir tik liels spēks, lai liktenīgi noteiktu izmešanu no skolas un bērnu slimības? Ko mēs saprotam ar «nosacītību»? Un, visbeidzot, ja tā ir zīle, kas rada mūsos sajūtu, ka notikumi nevar noritēt citādāk, ka pat sliktas lietas ir nepieciešamas - ko mēs saprotam ar jēdzienu «nepieciešamība»?

Atbildes uz šiem jautājumiem ir šīs grāmatas kodols. Jo, ja svarīgas lietas netiek mums skaidri izklāstītas un mēs tās neizprotam, mēs vai nu kultivējam sevī l'atā- lismu, vai arī atstājam grāmatu fantāzijas pasaules ziņā.

Fatālisms ir pretējā vilinošā puse varonīgajam ego, uz kuru tik ļoti balstās «dari to pats, uzvarētājs iegūst visu» civilizācija. Jo smagāka nasta, jo lielāka ir vēlēšanās to nolikt vai atdot kādam lielākam, stiprākam nesējam, kāds, piemēram, ir Liktenis. Varonis ir personificēta Amerika. Varonīgais ego piestāja pie Plimutas klints, kopā ar Dānieļu 13ūnu, viņa šauteni, Bībeli un suni devās pirmatnējos plašumos, tagad stalti stāv uz kapakmens kopā ar Džonu Veinu un aizsargā viņa korporāciju pret visu nežēlīgo planētu. Šis ego izlauza ceļu cauri mežam un radīja pats savu taku par spīti visiem sāncenšiem un plēsoņām.

Pat viņai, mazajai Sarkangalvītei, uz vientuļās takas vajadzēja atvairīt plēsonīgā vilka uzmākšanos. Šis krusts būt vienam ar paša likteni pasaulē, kurā uzglūn tēli, kas grib tevi pieveikt, dara dzīvi par ellišķīgu cīņu. Ja es netieku galā ar šķēršļiem un neizlaužu ceļu uz priekšu, es varu kļūt par «atpalikušo» skolā vai par «bērnu ar aizkavētu attīstību» un tikt nosūtīts uz konsultāciju, lai man nozīmētu dažādas «blokādes» un «fiksācijas». Sākot no bērnudārza, man jau ir jācenšas izvirzīties. Man jāattīstās, jākāpj, jāaizstāvas, jānodrošinās vienkārši tāpēc, lai eksistētu, jo tāda ir varonīgās eksistences definīcija. Dzīve nav nekāda lielā izprieca, - un, kad Sarkangalvīte apstājas salasīt ziedus, ko ielikt savā labumiem pilnajā groziņā, lai aiznestu vecmāmiņai, zobus spīdinādams, no krūmiem izlec vilks.

Šajā paranojālajā definīcijā, kurā dzīve tiek skaidrota kā cīņa un sacensība par izdzīvošanu, bet apkārtējie cilvēki kā sabiedrotie vai ienaidnieki, fatālisms piedāvā iespēju atvilkt elpu, atgūties. Tas viss ierakstīts zvaigznēs; ietilpst dievišķajā plānā; viss, kas notiek, notiek uz labu šajā vislabākajā no pasaulēm (Voltēra «Kandids»),

Pasaule negulstas uz maniem pleciem, jo patiesībā to vada liktenis, un es atrodos dievu klēpī tieši tā, kā to vēstī Platona mīts. Es piepildu to īpašo likteni, kas nāk no Nepieciešamības klēpja. Tāpēc nav nozīmes tam, ko izvēlos. Patiesībā es nemaz neizvēlos; izvēle ir maldi. Dzīve jau iepriekš noteikta.

Šis domāšanas veids ir fatālisms, un tas nepavisam nav tas, ko nozīmē Liktenis. Šī pieeja atspoguļo ticības sistēmu, fatālistisko ideoloģiju; tā nepiemin dievietes Moiras, kuras mēs dēvējam par Likteņa dievietēm un kuras Platona mītā izkārto likteņa lozes un aizvada daimonu pie noteikta cilvēka, viņam piedzimstot. Moiras nebūt nenosaka ikvienu notikumu, tādējādi it kā izveidojot dzīvi.

Taču grieķu priekšstats par likteni ir drīzāk sekojošs. Cilvēki pieredz dažādus notikumus. «Viņi nesaprot, kāpēc kaut kas ir noticis, taču, tā kā tas ir atgadījies, acīm redzot «tā tam jābūt»».2 Post hoc, ergo propter hoc. Pēc notikuma (post hoc) mēs mēģinām izskaidrot, kāpēc tas tā atgadījies (ergo propter hoc). Zvaigznēs nav rakstīts, ka akciju tirgum jābankrotē 1987. gada oktobrī. Taču, kad tas ir sabrucis, mēs atrodam «cēloņus», kas skaidri norāda uz nepieciešamību tam sabrukt tieši šajā laikā.

Grieķiem šo neveiksmīgo notikumu cēlonis būtu liktenis. Taču liktenis izraisa tikai tādus notikumus, kas ir neparasti un dīvaini ierastajā dzīvē. Ne jau viss ir paredzēts augstākajos dievišķajos plānos. Šāda veida visaptverošs skaidrojums būtu fatālisms, kas ir pamatā paranojai, okulistu pareģojumiem un pasīvi agresīvajai uzvedībai, kas apvieno lēnprātīgu pakļaušanos liktenim un rūgtuma pilnu sacelšanos pret to.

Tāpēc ir labāk iedomāties likteni kā acumirklīgu «nepastāvīgu lielumu, kas iejaucas». Vācieši lieto terminu Augenblicksgott mazākai dievībai, kas darbojas» acumirklīgi 1111 rada tūlītēju rezultātu. Ticīgie cilvēki varētu minēt aizbildni eņģeli. Liktenis nav gluži kā pastāvīgs pavadonis, kas pastaigājas kopā ar tevi, sarunājas, tur tavu roku visos grūtajos dienas brīžos, tas iejaucas tikai neparastos un negaidītos mezgla punktos, vai nu dodot tev slepenu mājienu vai spēcīgu dunku.

Tu pārdod savas akcijas, kad esi izpētījis tirgu. Tieši nākamajā dienā tiek pasludināta uzņēmuma apvienošanās un tas, ko esi pārdevis, savā vērtībā paceļas par trīsdesmit procentiem. Tieši pie finiša līnijas vējš norimst un sāncenša laiva aizslīd tev garām un vinnē ar vienas sekundes pārsvaru. Bet, ja tu vispār izstājies no tirgus un iebāz savu zeltu matracī, jo investīcijas nav tavs liktenis, vai arī, ja tu izlem, ka neesi radīts, lai iegūtu uzvarētāja kausu burāšanā vai varbūt vispār neesi radīts vinnēt vai būrāt, ka pēkšņā vēja pierimšana ir zīme tavai nesaskaņai ar dabas parādībām, tāpēc tu pārdod savu laivu un izvēlies klinšu kāpšanas sportu vai iekriti melanholijā - tā ir tava izvēle, kas izriet no tā, ko tu saskati vējā. Likteņa pirksta saskatīšana šajos notikumos ceļ to nozīmi un liek uz brīdi apstāties un pārdomāt. Tomēr ticēt, ka tava akciju pārdošanas laika izvēle un vienas sekundes zaudējums izlemj tavu dzīvi, ir fatālisms. Fatālisms visu piedēvē liktenim. Nav nepieciešamības balsot, nav vajadzības cīnīties par ieroču kontroli vai pievienoties kustībai «Mātes pret braukšanu dzērumā», nav pat vajadzības pēc ugunsdzēsības nodaļas, jo riebīgas lietas notiek tieši tā, kā tām jānotiek. Izliec kārtis, tās tev pastāstīs, ko liktenis no tevis sagaida. Tas ir fatālisms.

Likteņa slepeno mājienu uztveršana ir pārdomu akts. Tā ir ar domāšanu saistīta rīcība, kamēr fatālisms ir sajūtu stāvoklis, kas izvairās no saprātīga, detalizēta skatījuma un rūpīgas apsvēršanas. Tu nevis kārtīgi pārdomā visu notikušo, bet pakļaujies daudz iespaidīgākajam fatālās nolemtības noskaņojumam. Fatālisms nosaka dzīvi kopumā. Viss, kas notiek, var tikt izskaidrots kā nepieciešamais atsevišķais vispārīgā kontekstā vai manā dzīves ceļā, manā izaugsmē. Fatālisms nomierina, jo nerada nekādus jautājumus. Nav vajadzības vērtēt, kā notikumi iederas manā dzīvē.

Grieķu vārds moira (liktenis) nozīmē daļu, porciju. Tā kā liktenis notiekošo nosaka daļēji, tad daimonam, kas ir personisks, iekšējs moiras aspekts, mūsu dzīvē ierādīta tikai noteikta daļa. Tas mūs aicina, bet mūsu dzīve tam nepieder.3

Vārds moira cēlies no saknes smor vai mer, kas nozīmē apsvērt, domāt, meditēt, ņemt vērā, rūpēties.4 Tas ir dziļi psiholoģisks termins, kas liek mums aplūkot notikumus, ņemot vērā to, kas nāk no citurienes un ir neaprēķināms, un to, kas pieder man - ko esmu darījis, varēju un vēl varēšu darīt. Moira visa nav manās rokās, tā ir tikai daļa. Es nedrīkstu savu rīcību, savas spējas un to realizāciju, arī nemieru un kļūdas, atstāt viņu - dievu un dieviešu - rokās vai pakļaut dēmoniskās zīles gribai. Liktenis neatbrīvo mani no atbildības; patiesībā tas no manis vēlas vēl vairāk. Bet īpaši tas pieprasa atbildīgu notikumu analīzi.

Ar analīzi es nedomāju reducējošu psihoanalīzi. Es neuzskatu, ka ir jāvaino cēloņi, sakot «daimons lika tam atgadīties. Tas ir mans liktenis. Man vienkārši ir lemts kļūdīties akciju tirgū, es tur nevaru neko darīt. Tēvs mani nekad nemācīja, māte šķiedās ar naudu; kā bērnam man nekad nebija rokasnaudas, un tāpēc es nekad neiemācījos rīkoties ar naudu. Es pats sevi iznīcinu…» Un tā tālāk un tā joprojām, visā vainojot apstākļu virkni, kas ved mani atpakaļ pagātnē un maldos par vecākiem.

Kad grieķi analizēja neskaidru un nelaimīgu atgadījumu, viņi devās pie orākula, lai jautātu, kuram dievam vai dievietei sakarā ar šo nelaimi, vēlmi vai biznesa problēmu ir jāupurē5 Pirmkārt, viņi to darīja, lai viss būtu konkrēti un precīzi, otrkārt, lai zinātu, kā labāk iegūt dievu labvēlību. Šajā modelī ar analīzes palīdzību tiek mēģināts noskaidrot, kurš liktenis vai kura arhetipiskā roka vēlas tikt pamanīta un pieminēta.

Mēs atgādinām sev par likteņa daļu, kad pateiktajam piemetinām Deo concedcnte, vai kā īri, kuri, iecerot vismazāko pasākumu - piemēram, rīt braukt ar vilcienu, mēdz piebilst: «Dievs dos. Tad satiksimies stacijā, ja Dievs dos.» Esmu nolēmis turp doties. Es visu nokārtošu, lai tas notiktu. Taču var notikt kāds negadījums - tāpēc es, sakot Deo concedcnte, atceros likteņa tiesu. Vai arī bijīgi piesitu kokam. Vecie dievticīgie ebreji teju vai nepateica ne teikuma, nepieminēdami iespēju, ka varētu notikt kaut kas nevēlams un stāties ceļā viņu nodomiem.

Šī neparedzamās likteņa iejaukšanās pieminēšana, piesitot kokam, ved mūs atpakaļ pie daimona. Jo daimons pārsteidz. Tas iejaucas manos nodomos, dažreiz likdams man sajust tikai šaubu uzvilnījumu, bet citreiz strauji mainot manus uzskatus par kādu vai kaut ko. Šie nelielie pārsteigumi mums liekas nesvarīgi un neloģiski, mēs pat varam tos neievērot. Taču savu reizi tic var likties nozīmīgi, kas vēlāk tev liek sacīt «tas bija liktenis».

TEEOSS UN TELEOLOĢIJA

Fatālims rada sajūtu, ka manā dzīvē notiekošais virza mani uz kādu attālu, neskaidru mērķi. Kaut kas priekš manis ir «paredzēts». Man paredzēts kļūt par dziedātāju vai par matadoru. Man ir paredzēts gūt panākumus vai tapt nolādētam, salauztam un nelaimīgam, vai arī mirt kādā noteiktā veidā, noteiktā dienā. Veidols, ar kuru esmu piedzimis, ne tikai virza mani jau no pašiem sākumiem, bet arī velk uz manām beigām. «Teleoloģija» ir termins, kas apzīmē šo pārliecību, ka notikumus kāda griba virza uz noteiktām beigām.

Grieķiski teļos nozīmē mērķi, rezultātu, piepildījumu. Teloss ir pretējs tādam cēlonim, kādu mēs to iztēlojamies šodien. Cēlonība taujā: «Kas bija sākumā?» Tā iedomājas, ka notikumus no mugurpuses virza uz priekšu pagātne. Teleoloģija vaicā: «Kāda ir jēga? Kāds ir mērķis?» Tā iztēlojas, ka notikumi tiek virzīti uz kādu noteiktu mērķi.

Finālisms (cits termins teleoloģijas apzīmēšanai) apgalvo, ka katrs no mums, tāpat kā viss kosmoss, virzās uz noteiktu galamērķi. Mērķis var tikt definēts dažādos veidos - tā var būt vienība ar Dievu un visu grēku izpirkšana; lēna enerģijas izsīkšana, kas noved līdz stagnācijai; nepārtraukta apziņas attīstība un matērijas izšķīšana garā; labāka vai sliktāka dzīve, apokaliptiska katastrofa vai dievišķa glābšana.

Teleoloģija piešķir dzīvei loģiskumu. Tā piedāvā racionālu izskaidrojumu dzīves tālejošiem mērķiem. Un teleoloģija visu, kas notiek dzīvē, izskaidro kā apstiprinājumu šai visaptverošajai vīzijai - piemēram, Dieva gribai, viņa dievišķajiem nodomiem.

Ja atmetam «loģiju» un vienkārši pieturamies pie teļos, mēs varam atgriezties pagātnē pie tā pirmās un sākotnējās nozīmes (ko formulējis Aristotelis) - «tas, kura dēļ»/' Es eju uz veikalu, lai nopirktu maizi un pienu. To es daru ne jau tādēļ, ka mani vada kāda vīzija par cilvēces labāku nākotni, ne arī kādas noteiktas filozofijas dēļ, kas pamato visu manu rīcību, ieskaitot to, kāpēc es apprecējos, kāpēc man ir bērni un kāpēc man jānomā mašīna, lai aizbrauktu uz veikalu un nopirktu visu viņiem vajadzīgo. Šī filozofija var atbildēt uz jebkuru «kāpēc?» ar vienu teleoloģisko gala atbildi. Teloss piešķir ierobežotu, specifisku pamatojumu, uz kuru balstoties, noris mana darbošanās. Teloss iztēlojas, ka katrai rīcībai ir nolūks, taču neformulē pašu galveno mērķi visām darbībām kopumā, jo tad tas jau būtu finālisms.

Telosam pietiktu, ja es teiktu, ka devos uz veikalu, lai sagādātu ģimenei brokastis. Mēs esam pasargāti no dažādām filozofijām par brokastīm: gādīgās mīlestības teoloģijas, rīta maltītes simbolisma, pienākuma morāles, «ģimenes vērtību» pseidopolitikas, nepieciešamību un vēlmju psiholoģijas, barības vielu izmaksu ekonomijas, rīta metabolisma psiholoģijas. Ir daudz ar brokastīm saistītu filozofiju, kas varētu apmierināt cilvēka teleoloģisko skatu par rlzīvi. Daudzi dievi dodas pie brokastu galda. Taču teloss jeb nolūks maizei, pienam un braucienam uz veikalu ir vienkārši pašas brokastis. Pa priekšu ēd, tad runā.

Šķiet, ka zīle seko tieši šai ierobežotajai shēmai. Tā neielaižas ilgtermiņa filozofijās. Zīle satrauc sirdi, liek ārdīties dusmās, kā tas bija Menuhina gadījumā. Tā satrauc, aicina, pieprasa, taču reti piedāvā lielus mērķus.

Mērķa aicinājums ir spēcīgs, tevi var pārņemt sajūta, ka esi ļoti mērķtiecīgs. Taču, kas ir šis mērķis un kā līdz tam nokļūt, paliek nenoteikts. Teloss var būt pat dubults un trīskārtīgs, un apjucis nesaprašanā - dziedāt vai dejot, rakstīt vai gleznot. Nolūki parasti neparādās kā skaidri zināms galamērķis, bet gan vairāk kā nemiers, neskaidra vēlme, ko pavada neapšaubāma nozīmīguma sajūta.

Divi stāsti no zvieefru režisora un teātra direktora Ingmārā Bergmaņa bērnības parāda zīles nenoteiktās noteiktības būtību. Bergmanis stāsta, ka viņam jau zēnībā ļoti paticis gulēt, un viņš bieži nav varējis atšķirt fantāziju no realitātes, vai - kā viņš to saka - «maģiju no auzu pārslu putras». Septiņu gadu vecumā viņu aizveda uz cirku. Tas bija notikums, kurš «mani noveda drudžaina satraukuma stāvoklī». Kritiskais brīdis pienāca tad, kad viņš ieraudzīja… jaunu, baltās drēbēs tērpušos sievieti, kura jāja pa apli uz milzīga melna ērzeļa.

«Mani pārņēma mīlestība uz šo jauno sievieti. Viņa tika iekļauta manās fantāzijas rotaļās, un es viņu saucu par Esmeraldu… likdams vispirms nodot noslēpuma zvērestu, es savas fantāzijas uzticēju skolas sola biedram Nisem. Es viņam teicu, ka vecāki mani ir pārdevuši Šūmaņa cirkam, drīz mani izņems no skolas un vedīs prom no mājām, lai mācītu par akrobātu kopā ar Esmeraldu, kura tiek uzskatīta par pašu skaistāko sievieti pasaulē. Nākamajā dienā mani sapņi tika atklāti un "apgānīti.

Mana klases audzinātāja notikušo uztvēra tik nopietni, ka uzrakstīja satraukuma pilnu vēstuli mātei. Sākās briesmīga izskaidrošanās. Tiku nolikts pie sienas, pazemots un apkaunots gan skolā, gan mājās.

Pēc piecdesmit gadiem es jautāju mātei, vai viņa atceras šo manu pārdošanu cirkam… vai neviens nemeklēja dziļākus iemeslus, kāpēc septiņgadīgs bērns varēja vēlēties pamest māju un tikt pārdots cirkam? Māte atbildēja, ka vecākus jau vairākas reizes satraukuši mani meli un fantāzijas. Savureiz viņa bija konsultējusies ar pediatru. Viņš uzsvēris, cik svarīgi bērnam jau pašā sākumā iemācīties atšķirt fantāziju no realitātes.

Tā kā viņi bija saskārušies ar nekaunīgiem un izsmalcinātiem meliem, tie bija pienācīgi jāsoda.

Es atriebos savam toreizējam draugam ar dunci, ko aizņēmos no brāļa, vajādams viņu pa skolas pagalmu. Kad starp mums iemetās kāda skolotāja, es viņu pat mēģināju nogalināt.

Mani izslēdza no skolas un pamatīgi nopēra. Tad mans viltus draugs saslima ar poliomielītu un nomira, par ko biju dziļi gandarīts…

Bet es joprojām sapņoju par Esmeraldu, un mūsu piedzīvojumi kļuva aizvien bīstamāki, bet mīlestība- kaislīgāka.»7

Šis atgadījums liecina par daudz ko: par izmisīgu vēlēšanos atrast īsto vietu (cirks), kurā satiekas divas valstības - maģija un realitāte; par pirmo tikšanos ar «dvēseli», balto sievieti melnā zirgā un nepārvaramo mīlestības apmātību (romantiskā iztēle pastāv ārpus laika, tāpēc Ingmārā vecumam nav nekādas saistības ar arhetipisko emociju mūžīgumu); par risku uz dzīvību un nāvi un to, ka var pat nogalināt vai mirt savu vīziju dēļ; par disciplinārajiem pasākumiem «reālajā» skolotāju, dakteru un vecāku pasaulē; par noslēpuma vērtību un

nodevības komisko katastrofu, kas atdala fantāziju un realitāti, debesis un zemi, Esmeraldu un putru.

Lai gan viss šis notikums ir ārkārtīgi svarīgs un atklāj Bergmaņa rakstura un aicinājuma aprises, tas nedod pat ne nojausmu vai kādu zīmi par viņa nākotnes karjeru. Te nesastopamies ne ar teleoloģiju, ne detreminismu, ne finālismu.

Otrais stāsts, kas ir daudz skaidrāk saistīts ar Bergmaņa aicinājumu, ir par «kustīgajām bildēm»:

«Visvairāk es ilgojos iegūt kinematogrāfu. Pirms gada es pirmo reizi biju apmeklējis kino un redzējis filmu par zirgu. Man liekas, to sauca «Melnais skaistulis»… Tas bija mans sākums. Mani pārņēma drudzis, kas nekad neatkāpās. Klusās ēnas pavērsa pret mani savas bālās sejas un runāja nedzirdamās balsīs ar manām pašām slēptākajām jūtām. Ir pagājuši seš' desmit gadi, bet nekas nav mainījies - drudzis ir tāds pats.

Pienāca nākamie Ziemassvētki.

Bija sanesti ēdieni, un pie ēdamistabas galda sākās Ziemassvētku dāvanu dalīšana. Tika ienesti grozi, tēvs ar cigāru un glāzi salda liķiera rokās nolasīja Svētos Rakstus, un tika izdalītas dāvanas…

Tieši tad arī notika atgadījums ar kinematogrāfu. To dabūja mans brālis.

Es tūlīt sāku bļaut. Mani izbāra, un es pazudu zem galda, kur turpināju dusmoties, bet man lika nekavējoties apklust. Tad, lādēdamies un lamādamies, es aizdrāzos uz bērnistabu un apsvēru iespējas bēgt no mājām. Visbeidzot es, bēdu nogurdināts, aizmigu.

Vēlāk vakarā pamodos… Starp pārējām mana brāļa Ziemassvētku dāvanām uz baltā saliekamā galda stāvēja kinematogrāfs ar savu krunkaino skursteni, skaisti veidoto misiņa objektīvu un riteni filmu ruļļiem.

Es pieņēmu negaidītu lēmumu. Pamodināju brāli un aicināju noslēgt darījumu. Piedāvāju viņam savus

simt alvas zaldātiņus apmaiņai pret kinematogrāfu. Dāgam bija milzu armija, un viņš vienmēr aizrautīgi iesaistījās kara spēlēs ar draugiem, tāpēc vienošanās tika noslēgta, abām pusēm paliekot apmierinātām.

Kinematogrāfs nu piederēja man.

Komplektā ar aparātu bija arī purpurkrāsas kaste, kurā atradās daži stikla diapozitīvi un brūna filmas strēmele (35 mm). Informācija uz vāka vēstīja, ka filmas nosaukums ir «Misis Holla». Neviens nezināja, kas šī misis Holla varētu būt, taču vēlāk izrādījās, ka Vidusjūras valstīs viņa ir populāra līdziniece Mīlas dievietei.

Nākamajā rītā es noslēpos bērnistabas lielajā skapī, noliku kinematogrāfu uz cukura kastes, aizdedzināju parafīna lampu un novirzīju gaismas starus uz balti nomazgāto sienu…

Uz sienas parādījās pļavas attēls. Pļavā aizmigusi gulēja jauna, tautas tērpā ģērbusies, sieviete. Un tad es pagriezu rokturi! To nav iespējams aprakstīt! Es nevaru atrast vārdus, lai izteiktu savu saviļņojumu. Bet jebkurā brīdī es spēju atsaukt atmiņā karstā metāla smaržu, naftalīna bumbiņu un putekļu aromātu skapī, un kloķa rokturi manā saujā. Un vēl - drebošu taisnstūri uz sienas.

Es griezu rokturi, un meitene pamodās, piecēlās sēdus, lēni pieslējās kājās, izstiepa rokas, pagriezās, aizgāja pa labi un pazuda. Ja es būtu turpinājis griezt rokturi, viņa atkal un atkal būtu tur gulējusi un tad izdarījusi tādas pašas kustības.

Viņa kustējās.»"

Bergmaņa stāsts par kinoaparātu padara skaidrāku atšķirību starp cēlonību (kad pagātne tevi virza uz priekšu) un teleoloģiju (kad uz priekšu rauj mērķis). Uz jautājumu - kāpēc šis mazais zēns tik izmisīgi gribēja kinematogrāfu, ka bija gatavs par to atdot pat veselu armiju zaldātiņu, - cēlonības teorija atbild: viņš reiz to jau bija redzējis un tas bija ierosinājis viņa ziņkāri. Kad to saņēma viņa brālis, greizsirdība, kas sakņojās iepriekšējos bērnības gados un brāļu dzimšanas secībā, radīja skaudību. Pirms tam bija arī gadījums ar melno zirgu no cirka, kurš atkārtoja viņa pirmās redzētās filmas «Melnais skaistulis» iespaidu, kas piedāvāja atbrīvošanu («tikt pārdots» kā ciešamā kārta no «aizbēdzis uz cirku») no morāli nomācošās tēva - mācītāja - mājas. Vai varbūt viņš gribēja iegūt varu pār savu māti, pār Sievieti, kurai viņš varēja likt kustēties, vienkārši griežot rokturi?

Cēlonība jeb kā to sauca klasiskā filozofija (Aristotelis) - «produktīvā cēlonība», mēģina atbildēt uz jautājumu «kas iesāka kustību?», izanalizējot atpakaļgaitā sēriju hipotētisku saikņu (varbūtēji saistītu notikumu ķēdi), kur katrs tās posms tiek uzskatīts par izrietošu no iepriekšējā. Pat, ja šīs visas saiknes tik tiešām pastāvētu un viena otru virzītu kā Rūba Goldberga fantastiskais aparāts, pati pirmā saikne ir piesaistīta kailam pieņēmumam: kāpēc tieši šis īpašais melnā zirga tēls, kāpēc satriecoši skaistā Esmeralda, kāpēc cirks? No kā izriet šī pirmā spontānā un ilgstošā kaislība? Mūsu atbilde - vaicā liktenim!

Liktenis dod šādu atbildi: filmu veidotājam Ingmaram Bergmanim septiņu gadu vecumā, ja ne agrāk, parādījās vīzija. Viņš to neapzinājās un nevarēja iepriekš paredzēt, bet kaut kas daimonisks izveidoja situāciju, kas lika Esmeraldai likties tik apburošai un kinematogrāfam - tik nepieciešamam. Liktenim nav teleoloģisku plānu, nav padomā galamērķi - darbi «Kā spogulī», «Avots» vai «Burvju flauta». Tomēr daimona liktenīgā vīzija piešķir noteiktiem notikumiem emocionālu nozīmi: gaviles, drudžainu satraukumu, dusmas. Bergmaņa liktenis nebija izšķiests, bet gan pavēstīts.

Vēlreiz ļaujiet man mēģināt paskaidrot atšķirību starp šaurāko - telosa jēdzienu - un plašo teleoloģijas kategoriju; tas ir vajadzīgs sevišķi tāpēc, ka telosa jēdziens lielākoties ir noderīgs, kamēr teleoloģija ne. Priekšstats par telosu piešķir nozīmi tam, kas notiek, ja uzskatām, ka katram notikumam ir jēga. Visam, kas notiek, ir sava nozīme. Tam ir savs mērķis. Mazais zēns Ingmārs vienkārši nesadomāja melus; šie stāsti gatavoja viņu dzīves veidam un karjerai, kurā «melu» stāstiem ne tikai bija sava jēga, bet tie pat bija nepieciešami ilūzijām viņa darbā. Bergmanis veidoja savas dzīves teātri jau pirms viņam bija skatuve vai scenārijs. Apskatot Ingmārā bērnības notikumus no mērķtiecīguma viedokļa, meli, dusmu lēkmes un uzmācīgas vēlmes var tikt tulkotas kā viņa dvēseles vajadzību izpausmes. Teloss piešķir notikumiem jēgu.

Bet «loģijas» pievienošana vārdam teļos vēsta par to, kas ir šī jēga. Tā stāsta, kas ir šo dusmu lēkmju un māniju mērķis. Tā uzdrošinās minēt nolūku. Šāda iepriekšēja paredzēšana pauž pārlieku pašpaļāvību, jo Bergmaņa melošana varēja vēstīt arī par falsifikatora vai sīktirgotāja nākotni. Melnais zirgs būtu varējis viņu aiznest daudzos virzienos; Esmeralda, misis Holla un kustīgais kinematogrāfa attēls ar sievieti mauriņā varētu dot stimulu gleznotāja vai savedēja, modes dizainera vai hipija ģērbšanās stila nosliecēm.

Nosaukt nolūku, it kā kaut kāds teleoloģisks galarezultāts (tu esi nolemts teātrim, sievietes tavā dzīvē būs izšķirošās, fantāzija ir tava profesija, tev vajag iegūt varu) būtu vilcis Bergmani tā virzienā, ir pārāk pārgalvīgi. Ja domā, ka zini kāda simptoma nolūku, tu jau esi atņēmis tam tā īpašos nolūkus. Tu vairs nerespektē šī simptoma paša nolūkus un tādējādi mazini tā vērtību.

Freida teorētiskā sistēma gluži labi prata izskaidrot bērnības mānijas, taču Freids apgalvoja, ka praksē nedrīkst steigties, jābūt rezervētam un atturīgam. Viņš neļāva psihoanalīzes lietošanai kļūt teleoloģiskai, lai gan uzskatīja, ka visām parādībām analizētajos gadījumos bija teloss.

Zīle darbojas ne tik daudz kā personīgais gids, bet gan kā darbības stila noteicēja, kā iekšēja dinamika, kas rada sajūtu, ka katram notikumam ir sava jēga. Tevī rodas nojauta par to, kas ir svarīgs - šis it kā nozīmīgais brīdis ir svarīgs, kamēr citam šķietami būtiskam atgadījumam patiesībā nav lielas jēgas.

Tāpēc varētu teikt, ka zīlei vairāk rūp notikumu dvēseliskais aspekts un tā vairāk gādā par to, kas derīgs dvēselei, nekā par to, kas cilvēkam pašam šķiet labs un noderīgs. Tas palīdz izskaidrot, kāpēc Sokrātā daimons lika viņam nebēgt no ieslodzījuma un soda. Sokrātā nāve piederēja pie viņa veidola veseluma, pie viņa iekšējās formas. Nāve - vienalga, vai tā piemeklē arēnā, tualetē vai satiksmes negadījumā - ir nozīmīgāka tavam veidolam, nekā tev un taviem nodomiem.

NEGADĪJUMI

Vieglākais ceļš ir uzticīgi sekot trajektorijai. Mēs bieži jūtam, kas mums ir jādara. Veidols sirdī var izvirzīt mums stingras prasības un likt mums būt uzticīgiem. Daudz grūtāk ir izprast nejaušu notikumu jēgu, šīs ikdienas brāzmas, kas novirza mūs no kursa un šķietami attālina mūsu ierašanos teleoloģiskajā ostā. Vai šīs traucējošās brāzmas nozīmē novirzīšanos? Bet varbūt katram no tām ir savs uzdevums? Varbūt tās visas sajaucas, lai virzītu tavu laivu, iespējams, uz citu ostu? Tu nebūsi spējīgs atrast jelkādu jēgu nelaimīgā atgadījumā, ja tavs kompass būs pārāk stingri fiksēts uz tālo horizontu un tava teleoloģiskā iztēle zinās, uz kurieni jādodas, kas ir jādara, lai tur nonāktu, un to, kur tu atrodies pašreiz.

Vēl vairāk: nav nemaz tik svarīgi, vai šiem kavējošajiem spēkiem ir jēga vai nav; drīzāk būtiski ir aplūkot notikumus ar mērķtiecīgu skatienu meklējot negaidītajā nozīmi. Šī mērķtiecīgā novērošanas spēja pamatojas pieņēmumā, ka notikumi patiešām var būt nejauši. Pasauli vienādā mērā vada gan muļķība, gan gudrība, gan kārtība, gan haoss, bet - un šis «bet» ir svarīgs - nejaušības var tomēr nozīmēt kaut ko būtisku. Apgalvot, ka eksistē kosmiski nolūki, ir tieši tikpat fatālistiski un telcoloģiski, kā teikt, ka pastāv kosmiska nejaušība.

Nodomu meklējošais skatiens vienkārši ielūkojas katrā tā sauktajā «negadījumā», lai ieraudzītu, ko šis negadījums pats par sevi varētu liecināt. Dvēsele vēlas atrast tam vietu savā veidolā.

Beta Deivisa septiņu vai astoņu gadu vecumā skolā tēloja Ziemassvētku vecīti. Eglītē spīdēja īstas Ziemassvētku svecītes un zem tās atradās dāvanas. Kad mazā Beta centās aizsniegt dāvanas, viņa ar piedurkni pieskārās svecītei. Uguns no tērpa pārsviedās uz viņas vates bārdu.

«Pēkšņi es uzliesmoju. Sāku šausmās kliegt. Es dzirdēju balsis un jutu, kā mani ietin paklājā. Kad paklāju noņēma, es nolēmu turēt acis aizvērtas. «Kāda aktrise!» Es nolēmu izlikties, ka esmu akla. «Viņas acis!» Mani pārņēma apmierinājuma trīsas. Es biju galvenā situācijas noteicēja.»9

Zīle nebija inscenējusi ugunsgrēku, taču Beta Deivisa spēja pārvērst to par īstu teātri. Cilvēka iekšējais veidols izmanto arī negadījumus. Raksturs ir liktenis.

Aplūkosim divu izcilu uztura speciālistu bērnību. Pjērs Franē kādā Burgundijas ciemā ķēra zivis, uzliekot roku uz straumē sastingušas foreles un izraujot to no ūdens. Viņš to ēda vārītu, siltu, ar garšvielu majonēzi. Pjērs audzēja trušus, kāva cāļus un agri no rīta laukos meklēja ar maziem kurmju rakumiem pārklātus izbalējušus pieneņu kātus, kas bija saldāki par pārējiem. Vārdu sakot, viņš auga «ļoti ciešās attiecībās ar ēdienu, ko mēs visi ēdam».10 Ar līdzīgām lietām nodarbojās katrs šī ciema puišelis, taču tieši Franē iztēle pārvērta iegūtās izejvielas īsti izsmalcinātos profesionāla virspavāra meistardarbos. Džeiins Bērds, pavārs un pavāru padomdevējs, pavārmākslas grāmatu autors un izcils gastro- noms, piedzimstot svēra četrpadsmit mārciņu; viņš bija pārspīlēti liels un neplānots bērns mātei, kurai bija pāri četrdesmit gadiem. Šķiet, dvēsele bija izvēlējusies šādu Bērda dzimšanas ķermeni, lai tajā varētu iemājot visas garšas un smaržas, kas noteica viņa vēlāko dzīves veidu. Pirmā nejaušība viņa dzīvē bija «mans pirmais gastronomiskais piedzīvojums. Es četrrāpus iekļuvu dārzeņu apcirknī, nolūkoju milzīgu sīpolu un to apēdu ar visu mizu. Tas laikam noteica visu manu turpmāko mūžu.»11 Franē un Bērds ir piemēri tam, kā daimons izmanto nejaušus gadījumus.

Astoņpadsmit gadu vecumā Čērčils, piedalīdamies varonīgās kauju spēlēs, ielauza galvaskausu un satrieca nieri. «Atveseļošanās laikā viņš atrada savu intelektuālo būtību.»12 Veidols ne tikai uzņēma sevī kritienu, bet arī barojās no tā.

Skolā Džeimsa Berija vecākais brālis slidotavā sadragāja galvaskausu un nomira. Berija māte saslima un gadiem ilgi dzīvoja noslēgusies no pasaules, sērojot par sava mīļotā dēla zaudējumu. Džeimss (kuram toreiz bija tikai kādi seši vai septiņi gadi) mātei kavēja laiku, cenzdamies viņu uzjautrināt. Viņi viens otram stāstīja stāstus; māte - vairāk biogrāfiskus, dēls - izgudrotus." Zīle pārveidoja negadījumu, bēdas un noslēgtību saskaņā ar Dž. M. Berija, fantastisko stāstu rakstnieka, veidolu.

Negadījums, kas Džeimsu Tērberu jau mazotnē padarīja aklu ar vienu aci (viņa brālis sašāva viņu ar bultu) un drīzumā skāra arī otru, nenoteica viņa dzīves ievirzi un arī nenovirzīja viņu no tās. Veidols cenšas pielāgoties un sameklēt savu mērķi. Tā, piemēram, radās Džeimsa agrīnās rakstnieka spējas vai viņa lielā izmēra dīvainā mērogā un nedabīgā perspektīvā zīmēto karikatūru «ama- tieriskā meistarība».14

Prezidentam Ričardam Niksonam īpaši patika «Toma Sojera piedzīvojumi». Šī grāmata nav nekāds retums amerikāņu zēnu grāmatu plauktos, bet Niksons bija liels lasītājs un agri sāka ari rakstīt. Niksonam tik ļoti patika epizode, kurā Toms ar viltību piespiež Benu Rodžersu krāsot savu sētu, ka viņš iemācījās to no galvas. Gandrīz pēc piecdesmit gadiem (jau Baltajā namā) Niksons šo epizodi citēja bez nevienas kļūdas.15 Sīkiem bērnības atgadījumiem dvēsele piešķir nozīmīgumu.

Izcilā modes dizainere Koko Šanele, kura 1924. gadā izdomāja «mazo, melno kleitiņu», pavadīja visus savus tīņa gadus stingrā klostera bāreņu namā. Tas bija ieslodzījums, un katra tā izpausme un tajā pavadītais laiks tika izdzēsts kā no pierakstiem, tā no viņas atmiņām. «Nestāstiet man, ko es jūtu, - ziniet, cilvēks var mirt vairāk nekā vienu reizi mūžā,» viņa kādreiz teica.Ifi Bet viņas tērpu klasiskā vienkāršība, to simetriskā pareizība, prasme konsekventi izmantot melno, balto un pelēko krāsu atspoguļo apspiestībā pavadītā laika notikumus, par spīti visām pūlēm tos aizmirst. Dvēsele izmanto tieši.to, kas tai ir vajadzīgs. Tas, cik viņa praktiski un gudri izrīkojas ar nelaimi un negadījumiem, ir vienkārši apbrīnojami.

Grieķiski sophia, mūsu valodā «filozofija», nozīmē gudrības mīlestību. Jēdzienam sophia bija praktiskāka nozīme, kas sākotnēji attiecās uz prasmi apieties ar lielām, piemēram, uz stūrmaņa prasmi vadīt laivu. Gudrais stūrē pareizi; stūrmaņa gudrība parādās mākā pielāgoties ūdens, vēja un svara izmaiņām, kā arī nejaušām normas novirzēm. Daimons māca šo gudrību, nepārtraukti izvērtējot faktorus, kas tevi novirza no kursa. Arī tā ir filozofija - labprāt ieviest nelielus labojumus, iekļaujot to, kas šķietami neiederas. Dažreiz šo uzmanību pret atsevišķiem notikumiem filozofi dēvē par «parādības paglābšanu» no teoriju metafiziskajām trajektorijām.

Šie atsevišķie rīcības momenti neaizkavē, bet arī nevirza uz priekšu galveno dzīves plānu. Drīzāk tie pārveido to, it kā dvēseles reakcija gan kursu, gan pašu laivu grozītu saskaņā ar dzīves notikumiem. Māka augt uz leju sakņojas spējā uzlūkot lietas ar skatienu, kas atklāj šo lietu ietekmi.

Doma par nepārtrauktu, kustībā esošu pielāgošanos nav ne jauna, ne neparasta. Jau Aristoteļa laikā dvēsele tika uztverta reizē kā forma un kā ķermeņa kustība. Forma jau pašos sākumos tiek iedota kā tava likteņa veidols, un tā, mums darbojoties, pārveidojas. Šī forma, kurai mēs lietojam vairākus savstarpēji aizvietojamus terminus - veidols, daimons, aicinājums, eņģelis, sirds, zīle, dvēsele, modelis, raksturs -, paliek sev uzticīga.

Daži notikumi pārpludina laivu, iedragā formu. Tā, piemēram, «kontūzija», kā Pirmā pasaules kara laikā tiek saukta nervu trauma, kas iestājas pēc ievainojuma, izvarošana, piedraudot ar nazi, autokatastrofa, braucot lielā ātrumā, atkārtots, varmācīgs ļaunums. Tomēr dažas dvēseles spēj «sadarbojies» ar šiem notikumiem. Citas paliek iestigušas purvā, cenzdamās «tikt tam pāri», par ko liecina, piemēram, Vjetnamas veterānu uzmācīgie murgi naktīs. Vai šie nelaimes gadījumi zīli tik ļoti traumējuši, ka tās forma kļuvusi neārstējami bojāta, vai tā ir brūce, kas nespēj aizvērties, salauzta stūre, kas nedarbojas, lai kā stūrmanis to grozītu?

Fatālisms atbild: viss ir dievu rokās. Teleoloģiskais finālisms saka: tas viss slēpj sevī jēgu, kam ir nozīme tavā izaugsmē. Meroisms saka: uzņemiet sevī šīs ēnas vai iznīciniet tās, atstājiet nelaimi sev aiz muguras un turpiniet dzīvot. Katrā no šīm atbildēm nejaušais kā kategorija izšķīst lielajā fatālisma, finālisma vai heroisma filozofijā.

Man labāk patiktu saglabāt nejaušību kā autentisku eksistences kategoriju, kas liek mums domāt par savu esību. Nopietnam negadījumam ir nepieciešamas atbildes. Ko tas nozīmē, kāpēc tā notika, kas ar to ir gribēts pateikt? Nepārtraukta notikušā vērtēšana un pārvērtēšana ir daļa no šoka stāvokļa, kas seko negadījumam. Negadījums var arī netikt pieņemts, taču tas stiprina dvēseles formas integritāti, papildinot to ar šaubām, jutīgumu, ievainojamību un ar rētaudiem.

Attīstības teorija negadījumus ar Čērčilu, Saneli, Tēr- beru un Beriju uzskata par tipiskiem jaunības traumas piemēriem, un šī trauma laika gaitā var tikt sublimēta, transformēta un integrēta. Laiks dziedē visas brūces.

Zīles teorija apgalvo, ka Čērčila kritiens, Tērbera zaudētā acs, Berija mātes sēras un Saneles klosterī pavadītā jaunība pieder pie viņu zīlēm. Šos negadījumus jaunībā zīle nevarēja iepriekš paredzēt, tie nevarēja būt iekļauti kādā dievišķā plānā. Tāpat šie nelaimīgie gadījumi arī nenoteica turpmāko karjeru, likdami tai virzīties uz priekšu pa kādu noteiktu taku.

Drīzāk tie ir «nepieciešami negadījumi» — gan nejauši, gan nepieciešami reizē. Tie kalpo, lai dvēseles aicinājums spētu atraisīties, lai zīle varētu izpaust savu formu un veidot sava nesēja dzīvi. Cērčila dzīvē tas bija pēkšņs šoks un lēna atveseļošanās, Berija un Šaneles gadījumā - ilgstošs ieslodzījums. Bāreņu namā Šanele apguva disciplīnu, savukārt Berijs mācījās veidot stāstus savai slimajai mātei, bet Niksona iekšējā forma atrada tieši to sižetu par Toma Sojera spējām pierunāt, kurš viņam vēlāk lieti noderēja.

NEPIECIEŠAMĪBA

Atlicis vēl pēdējais lielums, kas atrodas Platona mīta centrā, - Nepieciešamība, kas griež vārpstiņu ar mūsu dzīves pavedieniem.

Atcerēsimies stāstu. Dieviete Ananke jeb Nepieciešamība sēž savā tronī starp Likteņiem, savām meitām, biedrenēm un palīdzēm. Bet tā ir viņa, Ananke, kas apstiprina to, ko dvēsele ir izvēlējusies savam liktenim kā nepieciešamu - nevis nejaušību, nevis kaut ko sliktu vai labu, nevis iepriekš zināmu vai drošu, bet gan vienkārši nepieciešamu. To, ko mēs izdzīvojam, ir nepieciešams izdzīvot. Kam tas ir nepieciešams? Dievietei Nepieciešamībai. Nepieciešams tāpēc, ka nepieciešams? Diez vai tā ir atbilde. Pārdomāsim to.

Kas ir Ananke? Pirmkārt, starp kosmosa spēkiem viņa ir īpaši varena. Platons min tikai divus lielus kosmiskos spēkus - saprātu (nous jeb prāts) un Nepieciešamību (ananke).17 Uz prātu attiecas tas, ko mēs varam saprast un kas seko saprāta likumiem un sistēmām. Nepieciešamība figurē kā «mainīgais lielums», ko dažreiz uztver kā «neparastu», «klejojošu» vai «noklīdušu» cēloni.

Kad kaut kas nav tā, kā vajag, vai kaut kas šķiet neparasts un dīvains, neiederas parastajā lietu kārtībā, tad visdrīzāk pie tā vainīga Nepieciešamība. Kaut arī tā nosaka likteni, ko mēs izdzīvojam, veidi, kā Nepieciešamība to ietekmē, ir racionāli. Tādēļ mums tik grūti izprast dzīvi, pat pašiem savējo. Dvēseles liktenis izriet no iracionāla principa. Likums, kuram tā pakļaujas, ir Nepieciešamība, kas haotiski mainās. Nav brīnums, ka mēs, lasītāji, tā aizraujamies ar biogrāfijām un autobiogrāfijām, jo tās parāda, cik ļoti iracionāla ir Nepieciešamības izpausme cilvēka dzīvē. Lai gan Nepieciešamības valdīšana ir absolūta un neatgriezeniska, šai nolemtībai piemīt neparedzama nenoteiktība.

Ar šo iracionāla cēloņa jēdzienu mēs esam sastapušies iepriekšējās nodaļās: ģenētiskajos izskaidrojumos, kas balstās uz haosa teoriju (6. nodaļa), stāstos par bērniem, kuri novirzās no ierastās takas, lai lasītu dīvainu un safantazētu lubu literatūru (7. nodaļa); prātojumos par «kaut ko vēl», kas izpaužas kā nodomi, piemēram, Ellas Ficdžeraldas pēkšņā vēlme dziedāt, kaut gan uz skatuvi viņa devās, lai dejotu, un Bārbaras Maklintokas nespēja atcerēties savu vārdu. Mēs esam apskatījuši dažādu neparastu cēloņu darbību, kad bērns atsakās apmeklēt skolu vai tiek no tās izmests, kad skolotāji pēkšņi apjauš kāda sava skolnieka skaistumu un spējas (5. nodaļa). Patiesībā mēs sekojam pa Nepieciešamības klejojumu pēdām jau kopš šīs grāmatas sākuma, vērojam, kā Nepieciešamība darbojas, un jūtam tās neizskaidrojamo un nenoliedzamo varu.

Senie tēli dara mums redzamu šo neapstrīdamo varu, un vārda ananke senās saknes atklāj to vēl dziļāk. Vārds ananke cēlies no vārdu saknes, kas izplatīta senās Ēģiptes, akadiešu, haldiešu un senebreju apzīmējumos jēdzieniem «šaurs», «kakls», «apslāpēt», «ierobežot» un skavu un gredzenu nosaukumos, kuri tika likti uz gūstekņu kakliem.1 " Ananke saņem tevi pie kakla, tur tevi kā savu cietumnieku un vadā kā vergu.

Mītiskie tēli un patoloģiskās problēmas ir savstarpēji saistīti. Junga slavenais domugrauds izteikts šādiem vārdiem: «Dievi ir kļuvuši par slimībām.» Nekur Dievs slimībā neparādās izteiktāk, kā žņaudzošajās sirdssāpēs angīnas laikā, satraukumā un nemiera sajūtās, kas neļauj mums brīvi rīkoties. Gan angīnas, gan nemiera cēlonis ir ananke.

Būtiski ir apzināties, ka 110 nepieciešamības nav iespējams izbēgt. Tā nepiekāpjas, nepakļaujas formulai ne+cedere. Kants definējis nepieciešamības ekvivalentu vācu valodā kā Notvvendigkeit, kas apzīmē to, «kas nevar būt citādāks». Tas padara mūsu dzīves izpratni krietni vieglāku: lai kādi esam, mēs nevarētu būt citādi. Tāpēc nav jēgas nožēlai, nav iespējamas nepareizas takas vai īstenas kļūdas. Nepieciešamības redzējums atklāj mums to, ka tas, ko mēs darām, ir vienīgais, kas var tikt darīts. «Tas, kas varētu būt bijis, ir vienīgi abstrakcija/ Un paliek mūžīga iespējamība,/ tikai pārdomu pasaulē./ Tas, kas varēja būt bijis un ir bijis,/ Norāda tikai uz vienu iznākumu,/ kas vienmēr ir tagadne.» (T. S. Eljots. )19

Kad mēs kaut ko paveicam, izdarām izvēli, mēs ticam, ka pastāv arī citas iespējas. Iespējas, personiskais faktors, izvēle, lēmumi - šie saukļi, kas ļoti patīk ego. Bet, ja mēs brīdi 110 tā atraujamies un pārdomājam, Nepieciešamības nepielūdzamais smaids vēsta, ka, lai kādu izvēli tu izdarītu, tā vienalga būs tieši tā, ko pieprasa

Nepieciešamība. Tas nevar būt citādāk. Brīdī, kad lēmums tiek pieņemts, tas ir nepieciešams. Pirms tas tiek pieņemts, tavā priekšā ir visas iespējas. Šī dīvainā iemesla dēļ Nepieciešamība garantē vienīgi risku. Jebkuru lēmumu pieņemot, tu riskē, lai gan tas, ko tu izlem, tūlīt pat kļūst nepieciešams.

Atsaucoties uz to, ka Nepieciešamība ir pielikusi roku visos manas dzīves izšķirīgajos brīžos, es varu attaisnot visu, ko daru. Izrādās, ka varu nomest atbildības nastu - tas viss ir ierakstīts kārtīs vai zvaigznēs. Tomēr šī dievietes nelokāmā vara liek man trīcēt par katru lēmumu, jo viņas mainīgajā iracionalitātē nav nekādas iespējas kaut ko paredzēt. Tikai atskatoties, es varu just pārliecību, sakot, ka tā tam vajadzēja notikt. Savādi, ka dzīve var būt iepriekš nolemta, bet nav iepriekš paredzama.

Kur tad paliek kļūdas? Kā gan kāds var kļūdīties un kāpēc par to būtu jājūtas vainīgam? Ja viss, kas notiek, ir nepieciešams, kā lai izprot sirdsapziņas pārmetumus?

Tā kā Nepieciešamība mājo katrā lēmumā, ko es pieņemu kā nepieciešamu, tad to var iedomāties kā iekšēju principu, kas regulē katras dzīves veidolu tā, lai iekļautu tajā visus notikumus un norises, lai būtu kas būdams. Mums uzlikts kakla riņķis, bet šis riņķis ir pielāgojams. Nepieciešamības jūgs rada sajūtu, ka mēs vienmēr esam kaut kādā ziņā sapīti, apkārtējo apstākļu upuri, kas ilgojas pēc atbrīvošanas. Es varu zināt, ka visam, kas notiek, ir arī jānotiek, tomēr vienalga jūtu sirdsapziņas pārmetumus. Nepieciešamība apgalvo, ka, piemēram, arī sirdsapziņas pārmetumi kā jūtas ir nepieciešami un piederas tavam jūgam, tomēr tam nav nekādas saistības ar to, ko tu patiesībā varēji vai tev vajadzēja darīt citādāk.

Šāda Nepieciešamības izpratne kļūdām piešķir traģiskumu, nevis padara tās par grēkiem, kurus var nožēlot, vai negadījumiem, kuru sekas var likvidēt. Notikumi nevar un arī nevarēja risināties savādāk. Nepielūdzami viss ir jāizdzīvo, gan liktenīgi ievainojumi, gan viss pārējais, un Nepieciešamība turpina savu uzņemto kursu… lai vērša rags ieurbtos tavās iekšās.

Lai pieņemtu ciešo kakla riņķi, ir nepieciešama plaša sirds. Lielākoties mēs cenšamies atvairīt dīvainos mūsu dzīves notikumus. Visbiežāk mēs cenšamies traucējumus ignorēt, līdz beidzot sirds liek tiem pievērsties kā iespējami nozīmīgiem, varbūtēji nepieciešamiem. Prāts ir pēdējais, kas pakļaujas, un parasti notiek spēkošanās starp sirdsbalsi un prāta piedāvātajiem plāniem, konflikts, kas risinās katrā cilvēkā un atkārto jau minētos Platona divus principus - nous un ananke, saprātu un nesaprātīgo Nepieciešamību.

Protams, prāts var noliegt aicinājumu, to apspiest un izdzēst. Tā dēļ cilvēks netiks nedz sodīts, nedz nolādēts. Daimons nav dēmons, kas min tev uz papēžiem, vai arī kristiešu debesu dzinējsuns. Atriebība nav viena no Nepieciešamības meitām. Patiesībā Nepieciešamība attiecas tikai uz to, kas nevar būt citādāk un no kā tu nevari izbēgt. Bēgšana nav grēks, jo Nepieciešamībai nav morāles. Bēgšana tikpat labi var piederēt pie tavas dvēseles likteņa un tā modeļa, kā, piemēram, sastapšanās ar mūziku vai bultas tavās krūtīs.

Harijs Iludīni veidoja karjeru, izmantojot savu bēgšanas prasmi. Tas bija viņa aicinājums. «Viņš nekad nepārstāja izgudrot» pats savu dzīvi, tādējādi izvairīdamies no ieslodzījuma «pedantiskā patiesīgumā».20 Hudīni izdevās izkļūt no jebkura viņam sagatavotā slazda, ieskaitot pat tos, kas bija balstīti uz faktiem. Mēs nezinām, kur viņš bija dzimis (Viskonsinā vai Ungārijā), dzimšanas datumu (24. marts vai 6. aprīlis), viņam doto vārdu (Ērihs vai Ēriks), visbeidzot viņš izbēga 110 sava uzvārda (Veiss), pieņemdams izdomātu «Hudīni» pēc tam, kad septiņpadsmit gadu vecumā bija lasījis par deviņpadsmitā gadsimta franču burvja Roberta Iludēna dzīvi.

Hudīni pārvarēja Nepieciešamību vienmēr 1111 visur, izmantodams jebkuru viltīgu paņēmienu. Nabadzība,

Bezdarbs, Aizspriedumi, Neveiksme - neviens no šiem skopajiem dieviem nespēja viņu noturēt savā paspārnē. Viņš izkļuva ārā no jebkura soda krekla, cietuma kameras un bankas seifa, bet īpaši pārsteidza savus skatītājus, ļaujot sevi sasiet, saķēdēt un ieslēgt metāla zārkā, kuru iegremdēja ledainā ūdenī, bet pēc mirkļa iznirstot no ūdens un mierīgi elpojot.

Viņš izbēga no ārējiem zārkiem, lai nenovēršami pakļautos lēnajai nāvei, ko nesa viņa stiprajā, muskuļainajā ķermenī ilgstoši iekaisusī un beidzot plīsusi aklā zarna.

Vai Hudīni dzīvesstāsts nav tāds pats kā Manoletem vai jebkuram no mums? Zīles acs lasa stāstus atpakaļ- virzienā. Tāpat kā Manoleti gaidīja vērsis, Hudīni gaidīja aklā zarna - šī neizbēgamā Nepieciešamība, kura apēnoja neparastos sasniegumus un apbrīnojamo varonīgās cīņas veikumu, kas viņam tika iedots reizē ar zīli, līdz pat pēdējai dienai, kad uz nāves gultas viņš sacīja savai sievai: «Esmu noguris un vairs nespēju cīnīties.»

Pat bēgšanas meistars sastop Nepieciešamību. Anan- kes ķēdes ir gan redzamas, gan neredzamas. Kad notiek «tas nevarēja būt citādi», tad visticamākais izskaidrojums dzīves norisēm un tam, kāpēc notiek tas, kas notiek, ir zīles teorija.

Jo patiesāks tu esi attiecībā pret savu zīli, jo tuvāk tu esi tai nāvei, kas pieder pie tava likteņa. Mēs ticam, ka daimonam ir nāves paredzēšanas spējas, un domās griežamies pie viņa pirms kāpšanas lidmašīnā vai pēkšņas slimības laikā. Vai tas ir mans liktenis? Un tieši tagad? Kad mūsu aicinājuma prasības šķiet nenoliedzami nepieciešamas, mēs atkal saskaramies ar domu par nāvi: «Ja es darīšu to, kas man patiešām jādara, tas mani novedīs nāvē, taču, ja es to nedarīšu, es miršu tik un tā.» Sekot aicinājumam vai ne - tas atkal un joprojām ir neatrisināts jautājums.

Šķiet, ka tieši šī saistība starp aicinājumu un likteni ir tas, kas liek mums novērsties no daimona un teorijas, kas pamato tā nozīmi. Pārsvarā mēs izdomājam un dodam priekšroku teorijām, kas mūs cieši saista ar vecāku varu, apkrauj ar sociāliem nosacījumiem un ģenētiskiem faktoriem, un tādējādi izvairāmies no fakta, ka šīs il kā svarīgās ietekmes uz mūsu likteni nobāl nāves varas priekšā. Nāve ir vienīgā absolūtā Nepieciešamība, kas nosaka dzīves līnijas rakstu, kuru viņa auž kopā ar savām Likteņmeitām. Šīs līnijas garums un tās neatgriezeniskā vienvirziena kustība ir daļa no viena un tā paša raksta, un tas nevar būt citādi.

10. NODAĻA

Sliktā sēkla

AICINĀTS, LAI NOGALINĀTU?

Vai arī krāpnieku, noziedznieku, sadistu un sērijveida izvarotāju - visu šo kriminālās pasaules lielo un mazo pārstāvju - dvēseles nāk no Nepieciešamības klēpja? To jau pirms daudziem gadsimtiem ir vaicājis Plotīns: «Kā gan ļauns raksturs var būt dievu piešķirts?»1 Vai cilvēks var būt aicināts slepkavot? Vai zīlē var mājot slikta sēkla? Bet varbūt kriminālam psihopātam vispār nav dvēseles?

Meklējot atbildi uz jautājumu par slikto sēklu - jautājumu, kurš nav saistīts ne ar ko citu, kā ar ļaunuma būtību, - mēs pievērsīsimies cilvēkam, kas bija mūsu laiku, ja pat ne visas vēstures, lielākais noziedzīgais psi- hopātiskais slepkava, - Ādolfam Hitleram (1889-1945).

Ielūkošanās Hitlera dzīvē ir uzskatāmāka nekā daudzu mīklainu sadistisku slepkavu un mocītāju lietu salīdzinoša analīze. Pirmkārt, tā attīsta tālāk metodi, kuru mēs esam lietojuši līdz šim, - pētot galējus gadījumus, noskaidrot parastāku parādību būtību. Otrkārt, mēs pievēršamies vienam pētījumu objektam, lai atklātu, kā daimons izpaužas tieši viņa rakstura iezīmēs un ieradumos. Treškārt, aplūkojot Hitlera neģēlības, mēs aci pret aci sastopamies ar ļaunumu, ko viņš ir atstājis mantojumā mūsu laikmetam, Hitlera fenomenam ir saistība ar parādībām, kas novērojamas arī mūsdienu pilsoņu dzīvē. «Postījumi, kurus nosaka atsevišķu personu vardarbība…» piemēram, Čārlza Mensona, Džefrija Dāmera, Džona Veina Geisija un citu noziegumi, «ir nenozīmīgi salīdzinājumā ar holokaustu, ko, pārkāpjot savas pārliecības principus, rada uzticība kolektīvajām uzskatu sistēmām.»2

Būt apzinīgam pilsonim Rietumu pēchitleriskajā sabiedrībā nozīmē ne tikai atcerēties divdesmitā gadsimta pirmās puses - Rietumu vēstures Hitlera laikmeta - parādības un mācības, bet noteikti arī aplūkot Hitleru kā Rietumu pasaules dēmonisko potenciālu. Apsvērt un novērtēt Hitlera fenomenu nozīmē vairāk, nekā pasniegt viņu kā psihopātijas vai politiskās tirānijas piemēru vai arī kā literāras apstrādes produktu, kādu no šī sava psi- hopātiskā subjekta izveidojuši Meilers, Kapote un Sartrs. Tas ir psiholoģiskas atklāsmes rituāls akts, kas, tāpat kā holokausta un Otrā pasaules kara pieminēšana un izpratne, ir nepieciešams, lai varētu dēvēt sevi par apzinīgu cilvēku. Hitlera fenomena izpēte ir visu to cilvēku, kuriem kopīga Rietumu pasaules psihe, nožēlas akts; un, ņemot vērā šīs psihes netiešo piedalīšanos Hitlera izdarībās, arī pielabināšanās akts tam īpašajam dēmonam, kurš izvēlējies Hitleru par savu saimnieku. Lai, reiz jau pierādījies tādā ļaunā veidā, tas atkal mūs nepadarītu aklus. Mūsu pētījums tiek vērsts uz specifiskiem veidiem, kādos daimons izrāda savu dēmoniskumu, bet ģēnijs - ļaunumu.

Liels trūkums piemīt pārliecīgai uzmanības pievēršanai pašam ļaunākajam, jo mazāki blēži un viltīgāki slepkavas mums paslīd garām. Koncentrējoties uz Hitlera fenomenu, mēs nedrīkstam nepamanīt dēmonu, kas mīt tuvāk mūsu mājām. Bezpersoniskas korporatīvas padomes un politiski administratori pieņem lēmumus, kas nodara ļaunumu sabiedrībai, grauj ģimenes un piesārņo dabu. Psihopāts, kas izdabā pūlim un uzvar vēlēšanās, gūst panākumus. Televizora biezajam stiklam un tā hameleonam līdzīgajai mainībai un izpatikšanai patīk attālums, vēsums un visu lietu šarmantā puse. Tāpat tas patīk pūlim un arī daudzām pieglaimīgām personām ar augstu stāvokli gan politiskajās, gan juridiskajās, gan reliģiskajās un korporatīvajās struktūrās. Katram, kurš izvirzās šajā panākumus dievinošajā pasaulē, vajadzētu radīt aizdomas, jo šis ir psihopātijas laikmets. Mūsdienu psihopāts vairs nelāvās kā netīra žurka pa tumšām alejām melnbaltajās trīsdesmito gadu noziedznieku filmās, bet brauc pa bulvāriem ložu necauršaujamā limuzīnā, dodas valsts vizītēs, vada veselas nācijas un sūta delegātus uz ANO. Tādā ziņā Hitlers ir vecmodīgs un var traucēt mūs cauri maskai saskatīt, ko dēmoniski spēki nes sevī šodien un nesīs rīt. Kaut arī dēmoniskais pastāv ārpus laika, tas ienāk pasaulē, lai nogalinātu, turklāt mūsdienīgā izskatā.

Hitlera ieradumi, par kuriem stāstījuši uzticami liecinieki un kurus analizējuši atzīti vēsturnieki un biogrāfi, sniedz pierādījumus parjdentificēšanās vai pat pilnīgas apsēstības gadījumiem ar viņa daimonu. Principā atšķirība starp Hitlera un citu šajā grāmatā minēto cilvēku apsēstību meklējama viņa personības un daimona būtībā- ļaunajā sēklā, kas neļāva viņam ne šaubīties, ne pretoties.

Es vēlos parādīt, ka zīles teorija piedāvā tikpat labu Hitlera būtības izskaidrojumu kā daudzas citas, un šajā nodaļā īsumā apskatīšu arī citas pieejas. Doma par dēmonu vai ļauno ģēniju palīdz izskaidrot viņa grupas ētosa izveidošanu un tā sevišķo pievilcību vācu tautas tumšā substrāta slāņos, kas, Hitlera dēmonisko vīziju apmāti, tam pakļāvās un to realizēja. Redzot, kā vienas sēklas radītais Hitlera fascinējošais spēks sasaistīja miljonus kolektīvā demonizācijā, mēs vieglāk varam saprast, kāpēc atsevišķi psihopātiski slepkavas, kā Džefrijs Dā- rners, Andrejs Čikatilo, Deniss Nilsens, Pīters Satklifs un Huans Korona, varēja apburt veselu virkni piekāpīgu upuru. Varbūt nevainība ir lielāka mistērija par ļaunumu?

HITLERS

Hitlera raksturu, kas inūsu civilizācijai bija liktenīgs, apskatīsim divos piegājienos. Pirmkārt, uzskatot īpašās rakstura iezīmes, kas simbolizē tradicionālos ļaunuma, nāves un sabrukuma veidus, pēc tam analizējot mazāku rakstura iezīmju kopumu, kas skaidrāk atklāj neredzamā klātbūtni Hitlera biogrāfijā.

1. Aukstā sirds

Tuvu savas dzīves galam, pēdējā uzrunā apgabala komandierim Hitlers teica: «Lai nāk, kas nākdams, mana sirds vienmēr paliek ledusauksta.» Štāba konferencē viņš ar apbrīnu uzteica Gēringu, kurš «…pierādījis, ka ir ledusauksts…Viņš bija kopā ar mani visos grūtajos laikos un vienmēr bija ledusauksts. Kad bija īpaši grūti, viņš kļuva auksts kā ledus.»3

Pašā elles dibenā, kā attēlojis Dante, atrodas ledus valstība, kuru apdzīvo visbaismīgākie noziedznieki - Kains, Jūdass un Lucifers. Leģendas, māņticība un vēlāko viduslaiku inkvizīcijas dogmas līdz pat renesansei apgalvoja, ka velna penis ir ledains, bet viņa sēkla - auksta.4

Psiholoģiskā īpašība, kas piemīt ledainai sirdij, ir nelokāmība, nespēja pakļauties, ļauties tecējumam. Veita liecībās par Hitlera četriem dažādiem dzīves posmiem minēts, ka «kaut kas viņa raksturā ir ciets, neelastīgs, nekustīgs, stūrgalvīgi nelokāms. Ādolfs vienkārši nespēja mainīt savas domas vai raksturu.» Pašās beigās, Berlīnē, 1945. gadā, «kad adjutants aizrādīja, ka dažas lietas, iespējams, vajadzētu darīt citādāk, Ādolfs Hitlers apslāpētās dumsās kliedza: «Bet vai tad jūs neredzat, ka es nespēju mainīties!»5 Visi viņa ieradumi - drēbes, kuras viņš valkāja, līdz tās izjuka, zobu tīrīšanas veids, mūzika un filmas, kuras viņš izvēlējās, laika plānošana - viss bija nemainīgs. Kad Hitlers veda pastaigāties savu suni, ko viņš darīja katru dienu vienā un tajā pašā laikā, viņš vienā un taja pašā vieta tam pasvieda vienu un to pašu koku vienā un tajā pašā virzienā.5

2. Elles ugunis

Visbiežāk elle iztēlē saistās ar uguni. Daimons jau kopš seniem laikiem tiek asociēts ar uguni. Piemēram, mēdz iedomāties, ka cilvēka ģēnijs ir kā ugunīgam lokam līdzīgs nimbs ap galvu. Hitlera daimons savam dēmoniskajam darbam izmantoja uguni - Reihstāga ugunsgrēku, kas radīja fonu viņa nākšanai pie varas, nakts pārgājienus ar lāpām, ar uguni saistītu simboliku viņa runās, Eiropas degošās pilsētas, nāves nometņu krāsnis un skursteņus. Arī viņa ķermenis Berlīnes bunkurā tika apliets ar benzīnu un sadedzināts. Vairākus gadus pirms kara (1932) sarunā ar Hermani Raušningu, kurš toreiz bija galvenais nacistu vadonis, bet vēlāk dezertēja un pirms kara publicēja savas piezīmes, Hitlers jau nojauta savu un Vācijas galu. Viņš teica: «Mūs varbūt iznīcinās, taču, ja tā notiks, mēs pasauli - liesmojošu pasauli - aizrausim sev līdzi.»7 Tad viņš sāka dungot kādu melodiju no Vāgnera operas «Gotterdammerung» - «Dievu mijkrēslis».

Ugunij ir vairākas simboliskas nozīmes - pārveidojoša, šķīstījoša un ierosinoša, sildoša un audzinoša, gaismu nesoša tumsā. Hitleram uguns iespējas reducējās uz iznīcināšanu, un Drēzdenes bombardēšana bija nāves dēmona apogejs, kas piemeklēja šī dēmona aicinājuma saindētos cilvēkus un kultūru.

3. Vilks

Hitlers pašos sākumos sevi dēvēja par Volfa kungu un pierunāja arī māsu mainīt uzvārdu un saukties par Volfa kundzi. Savās pēdējās dienās bunkurā Hitlers baroja un glāstīja kucēnu, kura vārds bija Vilks un kuram neviens cits nedrīkstēja pieskarties. Šis vilka gars parādījās jau bērnībā, kad viņš savu vārdu Ādolfs uzskatīja par atvasinājumu no Athalwolf - «Dižciltīgais vilks». Trīs no saviem militārajiem štābiem viņš nosauca par

VVolfsschanze, WolfsschIucht un Werwolf. Viņa mīļākie suņi bija VVolfshunde, vilku suņi. SS viņš dēvēja par «manu vilku baru». Bieži viņš izklaidīgi svilpoja dziesmiņu «Es no vilka nebaidos, nebaidos…»."

Šīs identificēšanās ar vilku arhetipiskais spēks joprojām ietekmē mūsu dzīvi. Tas likts pamatā aukstajam karam un modernajam Eiropas dalījumam Austrumeiropā un Rietumeiropā. Amerikāņu inteliģencē joprojām dzīva doma, ka Hitlera «vilkaču» armija kopā ar Hitleru, viņa sabiedrotajiem un lieliem indīgo gāzu un slepeno ieroču krājumiem paslēpusies Bavārijas kalnu nocietinājumos; hitlerieši izmantojot terora metodes, lietojot senās vilka rūnu zīmes, lai apzīmētu mājas, kurās ieplānoti atriebības akti. Ģenerālis Omārs Bredlijs ne tikai novirzīja amerikāņu karaspēku uz Vācijas dienvidiem, lai iznīcinātu ilūzijas par vilka spēku, bet, par pārsteigumu Staļinam, būdams sabiedroto komandieru vidū, ļāva padomju karaspēkam ieņemt Berlīni.0

Nenolādot īsto vilku un neaizmirstot tā simbolisko barojošas mātes un pazudušu bērnu sargātāja nozīmi, arī mēs varam atsaukties uz ilgstošām tradīcijām, kas daudzās, ļoti atšķirīgās kultūrās (ne tikai un ne galvenokārt vācu) vilku ierindo ļaunprātīgo nāves dēmonu vidū.10

4. Anālisms

Hitlers pats sev izdarīja klizmas; viņu ārkārtīgi satrauca gāzu uzkrāšanās zarnās; viņam bija uzmācīgas idejas attiecībā uz pieskārieniem, diētām, gremošanu un personīgo tīrību. Pastāv arī pārliecinoši pierādījumi, ka īpašu seksuālu prieku Hitleram sagādāja, ja viņu aptraipīja sieviešu kārtas partneres."

Un atkal šeit varam saskatīt dēmoniskas asociācijas. Tiek uzskatīts, ka velns par savu īpašo atrašanās vietu ķermenī parasti izvēlas anālo atveri - tāpēc viduslaiku kokgriezumos anālā kopošanās bija attēlota kā grēks, tīrība gandrīz vai kā dievbijība, sēra smaka kā elles aromāts, un velna seja tika zīmēta kā pēcpuse. Piespiedu medicīniskajām tīrīšanām bija teoloģiska ievirze - atbrīvošanās no sliktā iekšējā satura. Un marķīzs de Sads, seksuālo ieradumu antikrists un pretstats kristīgai mīlestībai, nodarbojās galvenokārt ar anālo erotiku. Sodi, kuri bija mērķēti galvenokārt uz sēžamvietu, sākot ar iepēršanu, sišanu ar pātagu un dažādu zīmju iededzināšanu uz miesas un beidzot ar cietsirdīgajām baznīcas inkvizīcijas rīkotajām ļaundaru mocībām, tika attaisnoti kā uzbrukumi dēmonam tā ķermeniskajā midzenī.

Tādējādi doma par anālismu ir daudz dziļāka un tālejošāka; anālisms ir kaut kas vairāk nekā Hitlera rakstura attīstības fāze, kas izskaidro viņa cietsirdību un sadismu. Ja anālā atvere ir erogēnā zona, kurā mājo ļaunie gari, tad šī apsēstība ne vien ataino maniakālo aizraušanos ar tualetes problēmām, bet-gan uztur nepārtrauktu kontaktu ar dēmonu, piešķirot tā simboliskajai atrašanās vietai nepieciešamo rituālo uzmanību.

5. Sieviešu pašnāvības

Sešas no sievietēm - kopumā to nebija daudz vairāk-, ar kurām, pēc ticamām ziņām, Hitleram bija sakari, intīmas attiecības vai kurās viņš bija iemīlējies, izdarīja pašnāvību vai mēģināja to izdarīt.12 Ieskaitot arī pusaudzi Mimi Reiteri, ar kuru viņam bija sakars trīsdesmit septiņu gadu vecumā un kura gribēja pakārties, kad viņš pēkšņi šīs attiecības pārtrauca, un viņa māsas meitu Gelu Raubalu, kura bija «viņa mūža mīlestība». Eva I3rauna iešāva sev sirdī 1932. gadā, bet izdzīvoja, lai mirtu bunkurā, kopā ar Hitleru ejot pašnāvībā.

Psiholoģiski mēs varam teoretizēt, ka Hitleru pievilka psihiski nelīdzsvarotas sievietes un ka tieši šī nelīdzsvarotība bija viņu destruktīvo impulsu pamatā. Mēs vēl varam arī prātot, ka Hitlera seksuālās novirzes un iespējamā aizraušanās ar fekālijām šajās sievietēs radīja tādu riebumu pašām pret sevi, ka viņas izvēlējās «labāk nāvi nekā negodu». Mēs varētu vēl vairāk iedziļināties dēmona būtībā un jautāt, vai saistīšanās ar cilvēku, kas sevī iemieso vilku, elles uguni un aukstu sirdi, pieļauj iespēju turpināt dzīvi? Vai šīs sievietes nojauta, ka viņas ir mīlējušas pašu nelabo?

6. Kroplības

Cirkam līdzīgā atmosfēra ar kostīmiem, parādēm, ceremonijām un īpašiem paradumiem (zosu gājiens, sveiciens ar izstieptu roku) iekļāva sevī arī kroplības. Hitlera ilggadējais personiskais šoferis bija tik maziņš, ka zem viņa tika likti kluči, lai viņš varētu redzēt pāri stūrei. Hitleriešu vadonim, kurš aizstāja noslepkavoto Ernstu Remu, bija viena acs, Jozefam Gebelsam - kropla pēda, dienesta fotogrāfs bija alkoholiķis ar muguras izliekumu. Hitlera preses menedžeris Maksis Amanis un viņa pirmais mantzinis - vienroči. Amanis atgādināja punduri. Preses sekretāra palīgs bija pilnīgi kurls, Martīns Bor- manis - alkoholiķis, Rūdolfs Hess - paranojas slimnieks, Hermanis Gērings - morfija lietotājs, darba nometņu pārraugs Roberts Lejs ar runas defektu.13

Visā Eiropā divdesmitajos un trīsdesmitajos gados kā Lielā kara sekas pa tirgus laukumiem klīda un uz ielu stūriem ubagoja klibi, kropli un akli cilvēki; ekspre- sionistu māksla, kabareju humors un nakts pasaules bordeļi publikas skatienam atklāja daudz dīvaiņu. Tomēr Hitlera svīta bija visneparastākā dīvaiņu kolekcija ar tik augstiem posteņiem, sevišķi tāpēc, ka citi - fiziski viņiem līdzīgi, tika sistemātiski iznīcināti nāves nometnēs.

Tomēr varbūt tas nemaz nav tik neparasti, jo demo- noloģijas vēsture rāda, ka necilvēcīgais bieži vien tiek parādīts kā puscilvēcīgs tēls, kas apdraud normālo pasauli tāpat kā filmu un fantāziju pirāts ar vienu aci un āķi rokas vietā, klibojošs vajātājs vai punduris. Hitlera divas mīļākās filmas, kuras viņš atkārtoti skatījās, bija «Kings Kongs» un «Sniegbaltīte un septiņi rūķīši», un tajās darbojās nedabiskas būtnes.

Augstu vērtējams amerikāņu demokrātijas sasniegums ir invalīdu juridiska iesaistīšana sabiedrībā, kam tiek veltīta liela uzmanība. Ne tikai tāpēc, ka «netipisku» cilvēku iesaistīšana bagātinātu sabiedrību un dotu tai iespēju izkopt līdzcietības jūtas. Tas ir arī mēģinājums noņemt simbolisko lāstu no invalīdiem un nespējniekiem, ar kuriem dažādās kultūrās joprojām saistās ļaunuma un dēmoniskās elles jēdzieni.

7. Hitlers bez humora izjūtas

Dīvaiņi, kostīmi, teātris, tukša greznība, bet nekādas komēdijas. «Hitleram humors neeksistē,» apgalvoja viņa arhitekts un bruņošanās ministrs Alberts Spērs. Sekretārs, kas ikdienā strādāja kopā ar viņu, teica: «Man jāsaka, es nekad neesmu viņu dzirdējis sirsnīgi smejamies.» Kāds jaunības dienu līdzgaitnieks minējis, ka «attiecībā uz sevi viņam pilnībā trūka humora izjūtas, viņš neko nespēja… paciest ar smaidu». Frontes karavīru vidū «Hitlers nekad nesmējās un nejokoja». Viņš ārkārtīgi baidījās no apsrniešanas; nekad nestāstīja divdomīgus jokus un aizliedza to savā klātbūtnē darīt arī citiem.14

Sātans var rīkoties kā viltnieks, parādīt atjautību, tēlot klaunu, lēkt džigu un būt jokdaris, bet radīt augsni humoram un paciest pazemojumu - nekad. Humors dzīvei piešķir elastību, krāsainību, ļauj uz to paraudzīties vienkāršāk; humors ir lielummānijas lāsts. Humora izjūta ļauj uz sevi paskatīties no malas un nekļūt uzpūtīgam. Mūs piezemējot, humors ir būtisks augšanai uz leju (sk. 2. nodaļu). Smiekli pašam par savu muļķību šajā cilvēciskajā komēdijā atvaira sātanu tikpat labi kā ķiploki un krusts. Čaplina filma «Lielais diktators» ne tikai parodēja Hitleru, bet arī atklāja dēmoniskās uzpūtības absurdumu, sīkumainību un traģiku.

DĒMONISMA PAMATIEZĪMES

Vēlos sniegt vēl dažus pierādījumus Hitlera dēmoniskajai dabai, lai rastos labāka izpratne par to, kā darbojas sliktā sēkla un kā to var pazīt.

Ilitlora skolas laika draugs Augusts Kubičeks stāstījis, ka viņa māte baidījusies no Hitlera acīm, kas bijušas gaiši zilas, pārsteidzoši spilgtas un bez skropstām. Hitlera augstskolas pasniedzējs raksturoja Hitlera acis kā «spīdošas». Kubičeks vēl rakstīja: «Ja kāds man jautātu, kur jaunībā bija samanāmas šī cilvēka īpašās spējas, es varētu viegli atbildēt, ka acīs.» Hitlers uzskatīja, ka viņa acis līdzinās mātes acīm, kuras «savukārt viņam atgādināja medūzu», kādu to attēlojis viņa iemīļotais gleznotājs (Francs fon Štuks). Hitlers «spoguļa priekšā trenējās caururbjošu skatienu» un spēlēja spēli, kurā centās ar skatienu piespiest citu nolaist acis. Vecais angļu fašists (un Vāgnera znots) Hjūstons Cemberlens viņam rakstīja: «Liekas, ka tavām acīm būtu rokas, jo tās spēj cilvēku sagrābt un cieši turēt… Vienā acu uzmetienā tu izmaini manu dvēseles stāvokli.»

Ap 1906. gadu Hitlers saprata vienu no saviem intelektuālajiem skolotājiem Georgu Lancu, kurš bija antise- mītisks fantasts, sarakstījis savādus traktātus ar tādiem nosaukumiem kā «Teozooloģija jeb stāsti par pērtiķiem- sadomistiem», «Sieviešu tiesību kaitīgums un nepieciešamība pēc saimnieka vīrišķās morāles». Lancs ir arī šādu vārdu autors: «Augstākās rases cilvēku svarīgākais un izšķirošākais erotiskais spēks ir acis… Varonīgais erotisms ir mīlestība ar acīm.»15 Kāds no daudzajiem, kuru bija sagūstījis šis Hitlera «varonīgais erotisms», stāstīja: «Es ieskatījos viņa acīs, viņš ieskatījās manējās, un man vairs bija tikai viena vēlēšanās - būt mājās vienatnē ar šo milzīgo, bezgalīgo pārdzīvojumu.»16

Vācu dramturģijas veterānam Gerhartam Hauptmanim beidzot radās izdevība satikt Hitleru. «Fīrers ar viņu sarokojās un ielūkojās viņam acīs. Tas bija slavenais skatiens, kas visiem lika drebēt… Vēlāk Hauptmanis saviem draugiem sacīja: «Tas bija lielākais manas dzīves brīdis.»17

Ja acis, kā mēdz teikt, ir dvēseles spogulis, tad jājautā, vai to nepārvaramais spēks nenāk no dēmona? Vai Hitlera acis neatklāj viņa iekšējo tukšumu, ledusaukstu bezdibeni un pilnīgu dvēseles trūkumu? Lai arī neviens no mums nespēja atbildēt, mēs tomēr nevaram šo acu dīvainību attiecināt uz vides apstākļiem, un, pat ja šo acu krāsa ir ģenētiski noteikta, v.ai to medūzai līdzīgā paralizējošā skatiena spēks varētu būt izskaidrojams tikai ar hromosomām?

Kā mēs to jau atzinām daudzās biogrāfijās, neatlaidīgā pārliecība, ko piešķir zīle, šķiet, nodod mūsu dzīvi stiprākas varas rokās. «Es eju pa Providences norādītu ceļu ar pilnīgu mēnessērdzīgā pārliecību,» Hitlers sacīja kādā runā 1936. gadā. Viņš bija pasargāts, izredzēts, no citiem izteikti atšķirīgs. 1914.-1918. gadā kara laikā tranšejās (kurās viņš tikai vienu reizi ieguva nenozīmīgu ievainojumu un reiz viegli saindējās ar gāzi, no kā galvenokārt cieta viņa acis) citi karavīri viņu uzskatīja par balto vārnu, nepieejamu un nošķīrušos. Viņa biedri juta, ka viņš dzīvo noburtu dzīvi. «Viņa pulks cīnījās trīsdesmit sešās lielās kaujās. Hitlers atradās nāves aplenkumā vairāk nekā tūkstoš dienu, bet pārdabiskā veidā no tā izkļuva.»1 " «Laiku pa laikam Hitlers, šķiet, pat izaicināja nāvi, taču lodes paņēma biedrus, bet viņš palika neskarts. Pēc kāda ievērojama uzbrukuma, kad pulks tika masveidā iznīcināts, kāds pagriezās pret Hitleru un teica: «Mensch, fur dich gibt es keinen Kugel. (Cilvēk, priekš tevis lode nav izlieta.)»10 Neveiksmīgā Alus puča laikā, kurā Hitlers gribēja pārņemt varu, viņa miesassargs «aizlēca Hitleram priekšā un saņēma pusduci viņam domāto ložu».20 Rūpīgi izstrādātais un drošsirdīgais atentāta mēģinājums 1944. gada jūlijā izgāzās: Hitleru izglāba it kā nejaušs negadījums - bojāts detonatora mehānisms un resna galda kāja.

Reiz, kad Hitleram bija septiņpadsmit gadu, laime no viņa novērsās. Viņš bija nopircis loterijas biļeti un iecerējis varenus plānus attiecībā uz to, ko darīt ar vinnēto naudu. Hitlers nelaimēja, un viņu pārņēma aklas dusmas. Viņu bija pametusi Providence, Moira, Fortūna jeb

Laimes māte, kurai viņš tik ļoti ticēja. Moira, kā jūs atceraties, bija vēl viens cilvēka personiskā daimona nosaukums.

Viņš runāja par likteņu, nolemtības un vēstures dievietēm. Grāmata «Mein Kampj», kurā Hitlers izklāsta savas vīzijas, sākas ar viņa versiju par Platona mītu. Viņš apgalvo, ka Braunava Austrijā ir likteņa izvēlēta viņa ienākšanai pasaulē.

Hitlera aicinājums piešķīra viņam paša noteiktas tiesības būt par mēnessērdzīgo ārpus cilvēku pasaules. Ārpuse arī nozīmē kaut ko izcilu, neizdibināmu, kur mājo tikai dievi. Hitlera nešaubīgā pārliecība stiprināja sajūtu, ka viņam vienmēr ir taisnība, bet tas savukārt pilnībā pārliecināja nāciju, liekot doties tās kļūdainajā ceļā. Tātad absolūta nešaubīšanās un pilnīga pārliecība ir dēmonisma pazīme.

«Jau septiņu gadu vecumā Hitlers bija pavēlniecisks, viegli sadusmojams un nevienā neklausījās,» sacīja viņa pusbrālis Aloizs. Tieši tāpat viņš vēlāk neklausījās savos ģenerāļos.21 Hitlers neuzklausīja arī nevienu sievieti, viņš ieklausījās tikai daimonā, viņa vienīgajā patiesajā pavadonī. Mums top skaidrs, kā vara samaitā, kad vedinoši čuksti kļūst par dēmona balsi, kas izdzēš visas pārējās. Sēklai piemīt pārliecinošas un pārdabiskas zināšanas. Ret, ja Dievs ir viszinošs, cilvēks kļūst pārgudrs, tāpēc Hitleram nebija vajadzīga viedokļu apmaiņa ar citiem cilvēkiem. Nebija nekā, ko tie varētu viņam iemācīt.

Lai parādītu šo visgudrību, Hitlers iegaumēja milzīgu faktu daudzumu - pulku un rezervju atrašanās vietas, kuģu novietojumu un bruņojuma, tehnikas veidus. To visu viņš izmantoja, lai pārspētu savus izvaicātājus un samulsinātu komandierus. Šī informācija «pierādīja» viņa pārdabiskās spējas un maskēja viņa ideju un atziņu trūkumu, un nespēju uzturēt sarunu. Dēmoniskais nesaista, ar žargonu un detaļu pārbagātību tas nosmacē jebkuru dziļu jūtu un attiecību iespēju.

No šī piemēra ar Hitleru vajadzētu izdarīt secinājumus, citādi mēs kādu dienu nobalsosim par varoni, kas uzvarējis ļoti populārā TV viktorīnā par ikdienas faktiem un sīkumiem, un savus bērnus izaudzināsim pārliecībā, ka informācijas superautostrāde ir ceļš uz zināšanām. Ja psihopātijas viena pazīme ir aprobežots prāts, kas sevi izsaka augstā stilā, tad izglītība, kas akcentu liek uz faktu apgūšanu, nevis uz domāšanu, un patriotiski, politiski un reliģiski pareizās «vērtības» stāda augstāk par kritiskām spriešanas spējām, var radīt nāciju, kas sastāv no censonīgiem un sekmīgiem vidusskolu beigušiem psihopātiem.

Daimona īpašais stāvoklis noliek to ārpus laika, kurā tas iesaistās tikai lejupaugšanas procesā. Lai dzīves hronoloģijā uztvertu daimona biogrāfiju, nepieciešams ar intuīcijas palīdzību «dzīvi skatīt atpakaļredzējumā» (sk. 4. nodaļu). Intuīcija redz visu vienlaicīgi kā vienotu veselumu. Laiks visas lietas izvieto secīgu notikumu ķēdē, kas noved līdz beigu līnijai. Taču Hitlera programmas un spējas neattīstījās laika gaitā; tās viņam jau bija dotas jaunībā, tāpat kā viņa nāve - starp vāgneriskām drupām.

Hitlers jutās, it kā būtu nonācis laika gūstā. Viņš bieži sacīja: «Man nav laika», «Laiks vienmēr ir pret mums.» Hitlers nenēsāja rokaspulkstoni un gadījumos, kad viņam bija līdzi kabatas pulkstenis, viņš ļāva tam apstāties. Viņš ignorēja dienas iedalījumu gaišajā un tumšajā daļā, aizvilkdams biezos aizkarus dienas laikā, bet visu nakti turēdams gaismas ieslēgtas. Valstība, ko viņš cēla zemes virsū, kā pats izteicās, pastāvēšot tūkstoš gadu, bet personības, ar kurām viņš sevi identificēja - Fridrihs Lielais, Bismarks, Kristus, - nāca no citiem laikiem. Viens no viņa īpatnības galvenajiem simptomiem bija bezmiegs.

Sēklas būtībai viss ir tagadnē, un tā dzenas pēc vienlaicīgas izpaušanās. Tu gribi visu, visu uzreiz, jo tu redzi un jūti vienlaicīgi. Šis ir transcendentālais uztveres veids, kas atbilst visuresošajam Dievam. Kā teicis vecais sludinātājs: «Dievs radija laiku, lai viss nenotiktu uzreiz.» Laiks bremzē, notikumi risinās cits pēc cita, un mēs, pakļauti ar laiku saistītai apziņai, uzskatām, ka katrs notikums kalpo par pamatu nākamajam. Taču no daimona viedokļa laiks nespēj radīt neko tādu, kas nebūtu bijis veidolā jau no paša sākuma. Laiks vienīgi bremzē un aiztur notikumu gaitu, tādējādi attālinot «augšanu uz leju».

Šī zīles atrašanās ārpus laika un tās vēlme, lai viss notiktu uzreiz, norāda, ka cilvēks ir daimona apsēsts; daimons ir kļuvis dēmonisks. Sliktā sēkla nesaistās ar apjausmu, ka katrai lietai ir savs laiks, tā nevienam nedod laiku un tai pašai nav laika. Sliktā sēkla izplata ap sevi maniakālu gaisotni, kas nepacieš kavēšanos (Hitlera zibenskara izgudrojums un viņa nevaldāmās dusmas par visu, kas viņu aizkavēja), rosinot uz impulsīvu rīcību un steigu. Alķīmiķis apgalvoja, ka «pacietībā ir tava dvēsele» un «steiga nāk no sātana».

Un, visbeidzot, lūk, šāds pierādījumus tiešai dēmonisku spēku, varbūt pat paša sātana klātbūtnei.

Kāds cilvēks, kurš ar Hitleru atradās tuvā ikdienas sakarsmē, man stāstīja: «Hitlers modās naktī ar konvulsīviem kliedzieniem. Viņš trīcēja no bailēm tā, ka kratījās visa gulta. Hitlers līgodamies stāvēja savā istabā un mežonīgām acīm raudzījās visapkārt. «Tas bija viņš! Tas bija viņš! Viņš bija šeit!» Hitlers elsa. Hitlera lūpas bija zilas. Pār seju plūda sviedri. Pēkšņi viņš sāka izrunāt dīvainus vārdus, ciparus un saraustītas frāzes, kurām nebija nekādas jēgas. Tas izklausījās šausmīgi. Hitlers lietoja netipiskas konstrukcijas un pilnībā nevāciskus vārdu savienojumus. Tad viņš kļuva pilnīgi kluss, kustējās tikai lūpas. Hitleru masēja un deva viņam padzerties. Pēkšņi viņš iekliedzās: «Tur, tur! Stūrī! Kas tas ir?»

Viņš kliedza un ārdījās savā ierastajā manierē. Viņam tika rādīts, ka istabā nav nekā neparasta, un viņš palēnām nomierinājās.»22

ASTOŅI IZSKAIDROJUMI

Alise Millere, kura atstāsta šo gadījumu, domā, ka Hitlers iztēlojās smagos pārbaudījumus, kuriem viņu pakļāva viņa bargais tēvs. Viņas tradicionālais viedoklis reducē Hitlera redzēto dēmonu uz pārveidoto tēvu. Viņa uzskata, ka kara spēlītes, kuras Hitlers rīkoja kopā ar saviem rotaļu biedriem, kas tajās tēloja sakautus indiāņus vai būrus, bija cīņas pret varmācīgo tēvu. Vēl vairāk, Millere uzskata, ka Hitlers ne vien cīnījās pret savu varmācīgo tēvu, bet arī zemapziņā sevi identificēja ar viņu, kļūdams pats par apspiedēju. Alisei Millerei nepavisam nešķiet, ka Hitlera baiļu motivācija un vajājošais dēmons būtu saistāms ar viņa daimonu; viņa ir pārliecināta, ka tas ir fantāzijās iesaistīts tēva tēls.23 Tādējādi maldīgā teorija par vecākiem izslēdz sātanu.

Rakstos un ziņojumos par Čārlzu Monsonu - šausmu tēlu, kurš, līdzīgi Džekam Riperam deviņpadsmitajā gadsimtā, ir rosinājis Rietumu iztēli pēdējos trīs gadu desmitus - galvenā vaina tāpat tika uzvelta sliktai audzināšanai. Čārlza ļaunuma sakni atrada mātē, kura viņu esot «par kausu alus pārdevusi bāra apkalpotājai». Mensons to pastāstīja savam biogrāfam, lai paskaidrotu, kāpēc «vienmēr ir juties kā sabiedrībai nepiederīgs».24 Mūsu populārajai psiholoģijai nav cita izskaidrojuma daimona aicinājuma izraisītajai vientulībai jau no bērnības un izolējošajiem faktoriem, kā vien atsaukšanās uz vecāku kļūdām vai attīstības psiholoģiju, vienlaga, vai tas ir Hitlers, vai kāds cits dzimis slepkava.

Vudijs Ilarensons pēc psihopāta notēlošanas Olivera Stouna filmā, sniedzot paskaidrojumu savai rīcībai, atklāti pasaka, ka viņš ir «dzimis slepkava». Uz šī teiciena pamatojas arī filmas nosaukums. Tomēr Kventins Taran- tīno, kurš rakstīja scenāriju, un filmas režisors Stouns, šķiet, nespēja pieņemt paši savas filmas patiesības. Viņi maksā nodevas nodrāztiem psiholoģiskiem «iemesliem», papildinot filmu ar seksuālas vardarbības ainu retrospektīviem kadriem. Šie neatbilstošie iestarpinājumi ne tikai nostiprina priekšstatu par psihopātu kā upuri, bet padara neskaidrāku arī pašas filmas būtisko atklāsmi, īstenībā filmas galvenās tēmas atklāj «bezjēdzīgās uzvedības» patiesos cēloņus, kombinējot trīs neatspēkojamus motīvus - uzpūstu, atsvešinošu, antisociālu amerikāņu mīlestības izpratni, mediju saceltas kņadas radītās slavas maldīgo spožumu un iedzimto slikto sēklu, kas aicina nogalināt.

Šī iedzimtā sliktā sēkla laikam gan nekad nav izpaudusies spilgtāk kā Mērijā Bellā. Desmit gadus vecā meitene no Ņūkāslas Anglijā 1968. gadā ar divu mēnešu starplaiku kailām rokām nožņaudza divus bērnus - Mārtiņu (četrus gadus vecs) un Braienu (trīs gadus vecs). Mērijas Bellas agrīno bērnību, ko viņa pavadīja kopā ar neiedomājami ļaunprātīgu, nenormālu māti, kas nekad nebija gribējusi bērnu un tik tiešām vairākas reizes centās no tā atbrīvoties, pētīja Gita Serenija. Pēc viņas domām, divi noslepkavotie zēni bija kļuvuši par mātes rokām noslepkavotās Mērijas Bellas dvēseles upuri. Necilvēcība rodas, audzinot necilvēcīgi. Serenijas grāmata ir rakstīta, lai uzlabotu sociālos apstākļus; tā noliedz zīles teoriju, teoriju par slikto sēklu. «Vai mēs joprojām neesam tikuši pāri tam, ka slimus bērnus dēvējam par briesmoņiem un ticam ļaunumam no dzimšanas?»25

Tomēr Mērijas Bellas dzīves agrīnajos gados bija gadījumi, kas deva iespēju paredzēt viņas baismo likteni. Citiem bērniem viņa nepatika, un tie viņu nelaida pulkā: «Neviens negrib ar mani spēlēties.» Mērijas pamatskolas skolotāji uzskatīja viņu par viltīgu, nekaunīgu un izveicīgu; viņa nepārtraukti stāstīja dažādus atgadījumus, un bija grūti saprast, kad viņa runā patiesību un kad melo. Liecinieku tribīnē «viņa negribot pret sevi izraisīja neizskaidrojamu nepatiku no tikai cilvēkos, kas bija iesaistīti lietā, bet ari daudzos skatītājos». Viņa nemodināja simpātijas.

Un tā tas bija jau bērnībā. Mērijas tēvamāsa, kura viņu kādu laiku aprūpēja, stāstīja: «Viņa tolaik vēl bija zīdainis, taču neļāva sevi apmīļot. Viņa pretojās gan glāstiem, gan skūpstiem. Vienmēr. Viņa novērsa seju.» Serenija atzīmē, ka, tāpat kā Mērijas mātei, «Mērijai bija pieejamas mīlestības veltes, taču viņas abas, šķiet, nespēja tās pieņemt».26

Un tad vēl saistība ar nāvi: četros dažādos dzīves gadījumos Mērija bija tuvu nāvei. Viņa atrada indes un zāles, un gandrīz dabūja galu, izkrītot pa logu. Vai zīle jau zināja, ka tai nevajadzēja ierasties šajā pasaulē? Apciemojot savu vecmammu - «ļoti cienījamu sievieti», Mērija (tikai gadu veca!) spēja piekļūt viņas zālēm. «Lai to panāktu, mazulim vajadzēja atrast adāmadatu, ar ko atvērt slēptuvi, pakāpties līdz vietai, kur stāvēja gramofons (te atradās slēptuve), atvērt to, izķeksēt rūpīgi noslēpto pudelīti, to atskrūvēt, izņemt no tās un apēst pietiekami daudz negaršīgu zāļu, kas viņu gandrīz nogalināja.»

Ja runā par žņaugšanu, «tad «nāvei», «slepkavībai», «nogalināšanai» Mērijas izpratnē bija pavisam cita nozīme, tas viss viņai bija tikai spēle».27

Mērija Bella mūs taisnā ceļā ieved cēloņu mīklainajā pasaulē. Gita Serenija joprojām uzskata, - ja Mērijas māte būtu saņēmusi pienācīgu psihiatru uzmanību, ja skola būtu sniegusi lielāku psiholoģisko atbalstu un būtu bijuši labvēlīgāki sociāli ekonomiskie apstākļi, Braiens un Mārtiņš netiktu noslepkavoti.

Alise Millere piekristu Serenijai, jo Millere apgalvo, ka «jebkuras uzvedības novirzes sakņojas agrīnā bērnībā» un ka «patiesībā Hitleram izdevās savā ģimenē gūto traumu nodot tālāk visai vācu tautai».2 " Tam piekrīt arī Helms Štīrlins savā «psihovēsturē» - «Ādolfs Hitlers: ģimenes skatījums». Tā vien liekas, ka viss pasaules vēstures tecējums varētu būt bijis citāds, ja šajā mīklainajā Austrijas mājā Hitlera agrīnajā bērnībā būtu pieaicināts ārsts. Divdesmit miljoni krievu, seši miljoni ebreju, nemaz jau neskaitot upurus citās vietās un mirušos vāciešus, cieta tādēļ, ka Ādolfs bērnībā tika sists, viņa māte izturējās nepiedodami utt.

Pat, ja Serenijai un Milleroi daļēji būtu taisnība, mums tomēr jājautā: varbūt šajos un citos kriminālās psiho- pātijas gadījumos darbojās ģenētiski faktori, kas «tiek pārmantoti no paaudzes paaudzē»? Varbūt noteikti cilvēki jau no dabas ir dēmoniski un atrodas ārpus cilvēcīguma robežām? Šekspīra Prospers, gluži kā saniknots terapeits saka par briesmoni Kalibanu: «Kas dzimis velns, tas vienmēr paliks velns./ Tam labais nepielīp. Es pūlējos/ Par cilvēku to audzināt, bet velti viss.» Turklāt, kad mēs lasām par dīvaino aukstumu gan Mērijā, gan Hitlerā un par šo dzinuli pretī nāvei, šķiet, ka bez audzināšanas un iespējamās iedzimtības viņiem vēl ir novērojams kāds tukšums dvēselē jeb pilnīgs dvēseles trūkums.

Tāpēc aplūkosim sliktās sēklas izgudrojuma galvenos modeļus. Es uzskaitīšu tos visus pēc kārtas, lai tie pretnostatīti izceltos viens uz otra fona. Pats par sevi saprotams - tie viens otru arī papildina. Katrs no šiem astoņiem modeļiem ietver sevī hipnozi, kas attiecas uz visiem pārējiem. Neviens 110 tiem atsevišķi nevar tikt uzskatīts par vienīgo patiesību.

Tas, ka šajā nodaļā ir vairāk stingru līniju nekā citās, varētu būt nodaļas galvenās tēmas - Hitlera - dēļ. Šis tēls ir tik toksisks un eksplozīvs, ka pret to nepieciešama īpaša attieksme. Katrs pierādījumu un apsūdzības kri- kumiņš ir jānumurē un atsevišķi jāapzīmē. Varbūt mēs arī varēsim saprast rūpīgi izstrādātās un līdz apmātībai fanātiskās metodes, kas tika lietotas gan inkvizīcijas laikos, gan Ādolfa Eihmaņa tiesā Izraēlā, gan Klausa Barbjē lietas izskatīšanā Francijā, gan pašā Nirnbergas prāvā. Šī dominējošā rūpīgā, secīgā racionālisma pieeja noliedz dēmoniskos spēkus, kurus mēs šeit pieminam. Iedomāsimies, ka tiesāta tiek pati sliktā sēkla un katrs no tālāk minētajiem modeļiem tiek piedāvāts kā galvenais apsūdzētās uzvedības izskaidrojums.

1. Agrīni traumatizējoši apstākļi

Tavu veidošanos ietekmē varmācīgā, brutālā un vienaldzīgā vide tavas dzīves pirmajos 'gados.2 " Varbūt tu esi cietusi no grūtniecības komplikācijām, no nepietiekamas gādības vai agrīnām galvas traumām. Jau kopš pašas dzimšanas tu biji negribēts bērns un cīnījies par savu izdzīvošanu ļaunā un varmācīgā vidē. Par pasauli tu guvi pretrunīgus priekšstatus; tie noliedza patieso realitāti, un tu pati tiki pakļauta apkārtējo neparedzamajiem noskaņojumiem un untumainajām kaprīzēm. Katrs tavs dzīves brīdis tika pavadīts galējā sasprindzinājumā, tu juties bezspēcīga tirānijas priekšā, tu tiki nemitīgi pazemota, tāpēc jau agrā bērnībā apguvi izturēšanās modeli, kas nostiprinājās un attīstījās tālāk. Tu jau biji slikta un kļuvi aizvien sliktāka.

2. Iedzimtais ļaunums

Tu esi nepareizas psiholoģiskas struktūras nesēja - tevī ir par daudz testosterona, nepietiekamā daudzumā serotonīna, tev ir nesaskaņoti hormoni, problēmas elektrisko impulsu pārvadē, autonoms bezjūtīgums un ģenētiskas anomālijas. Idejai par fiziska trūkuma ietekmi uz uzvedību pagājušajā gadsimtā bija liela nozīme. Šī teorija radās, pētot ģimenes vēstures vairākās paaudzēs, lai noskaidrotu ausu un roku formas deģenerācijas iezīmju attīstību.

Psihiatrijas grāmatas piedāvā veselu galeriju grotesku «deģenerātu», kuru «būtība» gan vitalitātes, gan dzīvotspējas ziņā bija pagrimusi, jo viņu vecvecāki ir bijuši lieli dzērāji vai seksuāli dīvaiņi. Krimināls psihopāts tika uzskatīts par biofizikālu spēku sekām, tas apveltīts ar sevišķu psihi, kas līdzīga ģēnija un mākslinieka psihei un stipri atkarīgs no seksuālā libido.30 Pamatā šādi gadījumi ir bezcerīgi un nemaināmi, ja neskaita fizisku iejaukšanos, kas attaisno tādas «ārstēšanas» metodes kā mūža ieslodzījumu «krimināli neveselo» institūtos, kastrāciju, elektrošoku, lobotomiju un, kā nacistu režīmā, vivisekciju un iznīcināšanu. Mūsdienu psiholoģiskais modelis uzvedības pakļaušanai izmanīgi piedāvā farmaceitisko bruņojumu - mazas, skaistas tabletītes.

3. Bara tikumi

Lai gan bioloģiskie un sociālie apstākļi varētu veidot cilvēka uzvedības pamatu, kritisks atraisītājs faktors, sevišķi no pubertātes sākuma līdz pat garā pusaudžu posma beigām, ir sociālā vide. Ielas dzīves ieradumi, bandas tradīcijas, nerakstīti cietuma likumi, speciālo spēku militārā ideoloģiskā apstrāde, milicijas ideoloģija, koncentrācijas nometnes ierobežojumi, mafijas ģimenes omerta - to grupu, ar kurām tu esi identificējies, paradumi nosaka vērtību sistēmu, kas veido tavu uzvedību. Šie uzvedības modeļi cilvēkā ieaug un parādās kā aiz- sargreakcija draudīgos apstākļos, kā, piemēram, Vjetnamas karā vai jebkurā indivīdam naidīgā vidē. Krimināla uzvedība, vardarbība pieder pie grupu ētosa. Tā bija raksturīga Hitlera sākotnējām triecienvienību ielu bandām; ar dedzināšanu, laupīšanu un izvarošanu nodarbojās arī uzvarētājas armijas pēc kaujas. Tas viss notiek relatīvi neatkarīgi no psiholoģiskajiem un agrīnās vides faktoriem. Kad esi vilku barā, kauc tiem līdzi.

Čikāgas nežēlīgākā noziegumu karaļa Ala Kapones biogrāfs viņa kriminālajam aicinājumam sniedz parasto izskaidrojumu, atsaucoties uz viņa agrīno vidi Bruklinā un ielas bandu ietekmi:

Kurš zēns kaut mirkli ilgāk, nekā tas nepieciešams, gribētu uzturēties divās trijās drēgnās, putekļainās istabelēs, kur bez viņa ēd un guļ, mazgājas un ģērbjas vēl astoņi, desmit vai divpadsmit cilvēku, kur gaiteņos vējo fekāliju smaka no bojātām kanalizācijas caurulēm un parazīti dzīro pa logu izgāztajās atkritumu kaudzēs, kur tu salsti vai svīsti un pieaugušie, nomocījušies un apjukuši, nepārtraukti kliedz cits uz citu un uz tevi, un sadod tev ar rīkstēm pie katras mazākās izdevības?

Izeja no tā ir ielu bandas. Pusaudži veidoja savu ielas sabiedrību, kas bija neatkarīga no pieaugušo pasaules un darbojās pret to. Kāda vecāka, spēcīgāka zēna vadībā viņi meklēja kopīgus piedzīvojumus, nodevās rupjām izpriecām, azartspēlēm, sīkām zādzībām, vandālismam, centās nočiept kādu dūmu vai paostīt alkoholu, iedibināt slepenus rituālus, nodevās kopīgām neķītrībām, cīnījās ar konkurējošām bandām.3 '

4. Izvēles mehānisms

Tava uzvedība ir tava izvēle, un tā visu laiku atkarīga no taviem lēmumiem. Tas, ka tavi lēmumi ir atkarīgi no tavas psiholoģijas, agrīnās audzināšanas, ielas ietekmes pusaudžu vecumā, tomēr vēl nenosaka ieguvumu un zaudējumu aprēķinu, kuru tu izdari, plānojot katru nākamo slepkavību. Skaidrs, ka šajā rīcībā tev ir jāgūst kāds labums. Aprēķina kritērijs ir vienkāršs - sāpju un iepriecinājumu attiecība, kā to nodēvējis Džeremijs Bentems savos cilvēka rīcības utilitārajos aprēķinos un kas atkārtoti parādās Džeimsa K. Vilsona un Ričarda Hernstaina soda un atalgojuma teorijā.32 Ja tavam personības tipam labums, ko tu gūsti impulsīvas rīcības un iepriekš plānotas slepkavības rezultātā, ir lielāks par sagaidāmo sodu, tu automātiski, mehāniski īsteno savus nodomus. Vēl vairāk: ja katra tava izvēle gūst aizvien lielākus panākumus, kā tas bija Hitleram, šīs sekmes stiprina tavu ticību, ka liktenis vadā tevi pa pareizo ceļu.

5. Karma un laika gars

Kāda daļa no tavas iepriekšējās dzīves tiek pārspēlēta uz šo laiku. Iedzimtais ļaunums var atrasties tavās hromosomās, taču to tur ir ielikusi karma. Sliktā sēkla atspoguļo kaut ko, kas būs tev personīgi jāizcieš, kaut arī piederīgu pasaules vēsturei, tās laika garam. Vai tu sasaisties ar Feigina mazo zaglēnu bandu vai tiec ievilkts slepkavībās Indijā, vai arī tavs ķermenis ir tā konstruēts, ka tajā novērojamas netipiskas psiholoģiskas reakcijas - tas viss ir karma, iepriekšējo inkarnāciju rezultāts. Te darbojas kāda cilvēka prātam neaptverama metafiziska mistērija: pat pašām ļaunākajām sliktajām sēklām ir loma laika gara kosmiskajā modelī. Hitlera personīgā karma ietilpst pasaules plānā.

6. Ēna

Bez bioloģiskiem un vides faktoriem katrā cilvēkā mīt psiholoģiska tieksme iznīcināt. Vardarbība, noziegumi, slepkavības un ļaunums pieder cilvēka dvēselei kā tās ēna. Bībele šai ēnai velta pienācīgu uzmanību, piecus no desmit saviem baušļiem vēršot pret zādzībām, slepkavībām, laulības pārkāpšanu, melošanu un skaudību. Šīs universālās, katrā cilvēkā snaudošās tieksmes rada pamatu sabiedriskajām aizsardzības formām, politiskajām organizācijām un morālajiem ierobežojumiem, ja cilvēka dvēselei nebūtu ēnas, kam gan būtu vajadzīgi juristi, kriminologi vai biktstēvi? jebkurā brīdī ēna var kļūt autonoma un iznirt no tevis kā Misters Haids no Doktora Džekila, vai arī saspringtos apstākļos lēnām uzpeldēt virspusē kā romānā «Mušu ķēniņš».

Cilvēku ēnas stiepjas pat līdz kolektīvas slepkavības līmenim, un šis arhetipiskais spēks nosaka viņu uzvedību. Hitlers labi pazina šo ēnu, tai izdabāja, bija tās apsēsts un centās to atbrīvot. Taču sevi viņš to nesaskatīja, bet redzēja tikai tās projicēto attēlu ebreja, slāva, intelektuāļa, ārzemnieka, vājā vai slimā veidolā.

7. Lakūna

Trūkst kaut kā patiesi cilvēcīga. Tavā raksturā, tavā personībā ir kāds caurums. Tavi noziegumi nav tik daudz tavas ēnas klātbūtnes dēļ (jo katrs ir šī universālā arhetipa subjekts), bet gan īpatnēja iztrūkuma, kādu cilvēcisku jūtu nepietiekamības dēļ. Ādolfa Gugenbūla-Kreiga teorija šo trūkstošo, bet ārkārtīgi nepieciešamo sastāvdaļu dēvē par erosu.™ Katoļu teoloģija šo iztrūkumu dēvēja par privatiu boni, labestības trūkumu, un sarunvalodā mēs vienkārši sakām - šis zēns nav labs.

Šā tukšuma vietā var mājot citas īpašības - impul- sivitāte (neizturīgi drošinātāji), tuvredzība (tūlītējs atalgojums šķiet labāks par ilgstošu gaidīšanu), īpaši nelokāma izturēšanās, emocionāla nabadzība, panīcis intelekts, neuzņēmība pret vainas izjūtu un sirdsapziņas pārmetumiem (teflona efekts), savu īpašību piešķiršana citam un visa noliegšana - tās visas ir pamanāmas rakstura iezīmes, taču galvenais un daudz svarīgākais ir šī erotiskā lakūna, šī aukstā neesamība, nespēja sajust un iejusties citā dzīvā būtnē.

Sērijveida slepkava anglis Deniss Nilsens, kurš savā istabā turēja mirušus jaunekļus, lai tos glāstītu, ar tiem gulētu un mīlētos, un Džefrijs Dāmers, kurš apēda savus nejaušos paziņas, atgādina dēmoniskus pazemes tēlus kristiešu, tibetiešu un japāņu mākslā. Viņu rīcība varbūt ir izejas meklējumi no vientulības trimdas, lai atgrieztos normālajā cilvēku sabiedrībā. Nozieguma seksuālais motīvs nav tā cēlonis, bet gan cenšanās aizkurt uguni, pamodināt dzīvības spēku, pieskarties, savienoties, nodibināt attiecības ar cilvēcisku ķermeni.

8. Dēmona aicinājums

Tevī neizbēgami ir kāds īpašs aicinājums. Kā tas iederas aizgājušajā dzīvē, tavā pašreizējā ķermenī vai pasaules vēstures topošajā laika garā, nav izzināms un nav arī mūsu teorijas degpunktā. Šis aicinājums piedāvā tev pacelties pāri citiem, un šī sajūta var kļūt tikpat nepieciešama cilvēka dzīvei uz zemes kā uzstāšanās Gārlendai, cīņa Platonam vai gleznošana Pikaso. Tāpat kā zīle piešķir dotības mākslā vai domāšanā, cilvēkā tiek ielikta arī potenciāla tieksme uz dēmonisku noziegumu.

«…ļaudis nesaprot… cilvēki savā dzīvē nemeklē personīgo mājiņu un zālāju tās priekšā, un citādas muļķības. Mēs visi esam šovbiznesa cilvēki, cilvēki, kas grib apburt. Tu ierodies kā uz skatuves ar smalkāko mašīnu, lieliskāko sievieti, dzer izcilākos vīnus. Dzirdi, kā ļaudis par tevi runā. Mani, kā noklust bara publika, kad tu parādies durvīs. Tu radi kaut ko no nekā,» raksta sociologs Džeks Katss.34

Pieņemto normu pārkāpums kā pacelšanās pāri citiem. Izraušanās no apstākļu žņaugiem, neierobežotas varas vai slavas spožuma baudījums, saskarsme ar iekšējā aicinājuma kvēles transcendentāliem pirmsākumiem.

Pēdējā traģēdijas «Otello» ainā, kad Jago atklājas kā ļaunprātīgais slepkavību iemesls un Otello cēlā un lētticīgā rakstura iznīcinātājs, Otello viņam vaicā: «Kāpēc tu tā sagūstīji manu dvēseli un ķermeni?» Un Šekspīrs liek Jago atbildēt: «Neprasi man neko: tu zini to, ko tu zini.» Šie ir Jago beidzamie vārdi, un tie interpretētājos rada vielu pārdomām. Taču Šekspīra arhetipiskā nelieša Jago atbilde nebūt nav mīklaina. Būtiskākais, ko viņš pasaka, ir: «Tu jau zini, Otello, iepriekš teiktajā tu jau divas reizes mani nosauci par Velnu.» Jago radīja traģēdiju no nekā. Tas viņam bija kā sports, kā spēle.

Sliktā sēkla rod baudu ļaunumā, ar prieku visu saārda. Mērija Bella psihiatrei, kura ar viņu sarunājās par Braiena slepkavību, teica: «Man todien visu laiku gribējās smieties.» Vienīgā lieciniece - trīspadsmit gadu veca meitene- apgalvoja: «Viņa teica, ka viņai tas esot sagādājis prieku.»35 Dēmonisku darbu veikšana sagādā apmierinājumu, kuru pubertātes vecumu pārsniegušiem vīriešiem vēl pavada seksuāla bauda, kas, piemēram, Mērijas Bellas gadījumā nevarētu būt reāls faktors.

Materiālisms šo tieksmi nevar izskaidrot. Hitlers nenodibināja savu uz slepkavībām orientētu nāciju, lai gūtu ekonomiskus labumus. Patiesībā infrastruktūras pārveidošana un, karu zaudējot, nāves nometņu iedibināšanā ieliktās pūles maksāja viņam nesalīdzināmi vairāk, nekā bija vērts konfiscētais īpašums un iegūtais zelts. Slikto sēklu vai to, ko sociologs Džeks Katss sauc par «noslieci uz novirzēm», nevar izskaidrot arī ar nabadzību pat tādā gadījumā, kad nomācošie materiālie apstākļi ir viens no spēcīgākiem veicinošiem faktoriem.

Katsa viedoklis balstās uz filozofisku uzskatu (kas daļēji aizgūts no franču domātāja Pola Rikēra darba «Ļaunuma simbolika»), ka «bezjēdzīga» rīcība nav izskaidrojama tikai ar neprāta stāvokli; tai ir sava jēga. Tā aizpilda plaisu starp pasaulīgo un dievišķo. Visu priekšrakstu laušana atbrīvo no cilvēciskām saitēm, atverot durvis uz pārcilvēcisku stāvokli, kur velnišķīgais un dievišķais ir neatšķirami.

Radikālā misticisma novirzieni, tādi kā Melnās mesas svinēšana, Ebreju frankisms, Kristīgais antinomiā- lisms, sātanisma kulti un tantrisms, piekopj to rituālu aizlieguma laušanu, kas svēto notur morālās robežās. Bezdievīgā godināšana ar pašiem neiedomājamākajiem bezdievības rituāliem vairo tā ietekmi, līdz šis bezdievīgais vairs nav atšķirams no svētā.

Psihopātiskas slepkavības sauc par bezjēdzīgām ne tikai tāpēc, ka tās ir neloģiskas un patvaļīgas un to motivācija neskaidra. Tās ir bezjēdzīgas ar savām «galvu reibinošajām novirzēm»,36 tā radikālā pagrimuma vai pacēluma dēļ, kurš tiek sasniegts ar nozieguma palīdzību un nozīmē pārveidošanos, pacilātu, slavas pilnu izskaņu dzīvei. Katss norāda, ka bezjēdzībai jēgu piešķir tās citpasaulīgā būtība, ne tās pasaules, kurā tu biji vai esi, bet gan tās, kurā tu ar šī nozieguma starpniecību grasies nonākt.

Rīcības laikā ir novērojami sajūtu traucējumi. Braiena Māstersa psihopātisku slepkavu novērojumi (viņš nodarbojās ar Donisa Nilsena - piecpadsmit jaunu vīriešu slepkavas - lietu) liecina, ka «slepkavības brīdī slepkavas prāts ir aptumšots».37

Mazu zēnu mocītājs un nogalinātājs vācietis Jirgens Barčs apgalvoja: «Sākot no noteikta vecuma (ap trīspadsmit četrpadsmit gadiem) man vienmēr uzmācās sajūta, ka es neatbildu par savu rīcību. Es lūdzu Dievu un cerēju, ka tas man palīdzēs, taču tā nenotika.»3 " Viņš griezās pēc dievišķās palīdzības, jo saprata, ka šo sajūtu cēlonis ir ārpus cilvēciskās sfēras. Džefrijs Dāmers, kurš sita un graizīja jaunus cilvēkus līdz nāvei un ēda viņu gaļu, nespēja izskaidrot, kas šādos brīžos lika viņam tā rīkoties. Viņš labāk izvēlējās tikt tiesāts, nekā atzīt savu vainu, jo «vēlējās uzzināt, kas bijis tas, kas lika man būt tik sliktam un ļaunam».39

Tiesas procesa laikā 1992. gadā Džefrija tēvs Laionels Dāmers bija šokēts, atceroties notikumus un apstākļus no savas jaunības, kuri izrādījās tik līdzīgi viņa dēla piedzīvotajiem: «Slieksme uz izrīkošanu, varaskāre, eksperimenti ar postošām vielām, distancēšanās un jūtu vēsums, mazas meitenītes pavešanas mēģinājums un sapņi astoņu līdz divdesmit gadu vecumā par šaušalīgu slepkavības izdarīšanu. Atmostoties noziegumi šķita reāli. Es burtiski karājos starp fantāziju un realitāti, šausminājos par to, ko šķietami varēju būt pastrādājis. Jutos pazudis, it kā būtu zaudējis varu pār sevi un tajā mirklī izdarījis ko šausmīgu.»

Laionels Dāmers uzskatīja sevi par vainīgu, ka nav bijis pietiekami labs tēvs un ir izturējies «izvairīgi un tuvredzīgi». Tomēr viņš neiederas vecāku kļūdu teorijā, ko atbalsta Alise Millere un citi, kas bērna noziedzībā vaino viņa vecākus. Šis tēvs izvirza jautājumu par pārdabisku komponentu. Tēvs dēla noraidījumā it kā mistiski piedalās; viņiem abiem ar dēlu ir kopīgs dēmoniskais potenciāls. Arī tēvs pazina nepārvaramās dēmona iejaukšanās realitāti. Šī sliktā sēkla savu varu parādīja jau tad, kad Džefrijam bija četri gadi.

Ģimene Visu Svēto dienai greba ķirbjus. Tie ir svētki, kas veltīti tam, lai neredzamos dēmonus, velnus, raganas un mirušos tuviniekus padarītu redzamus. Ķirbja sejā jau gatavojās izgrebt smaidu. Pēkšņi Džefrijs iekliedzās: «Es gribu ļaunu seju.» Kad pārējie mēģināja pārliecināt Džefriju, ka labāk grebt smaidu, viņš sāka sist pa galdu, skaļi, uzstājīgi kliegdams: «Nē, es gribu ļaunu ģīmi!»

Skaitliskā ziņā, iespējams, lielākais sērijveida slepkava Andrejs Cikatilo, kurš tika notverts Ukrainas dienvidos pēc aptuveni piecdesmit pusaudžu, galvenokārt meiteņu, nogalināšanas, izvaicāšanas laikā stāstīja: «Likās, kāds no ārpuses, kaut kas pārdabisks, mani vadītu. Kad izdarīju slepkavības, dūru cilvēkus, cietsirdīgi izturējos, es pilnībā zaudēju kontroli pār sevi.» Šajā atzīšanās laikā viņš atkārtoja tādas frāzes kā: «Es biju tādā kā dzīvnieciskā drudzī un dažas savas darbības atceros tikai neskaidri… Nozieguma brīdī gribēju visu noslaucīt no zemes virsas… Es nezinu, kas ar mani notika… nevaldāmas dziņas pārņemts, nepārvarami tiecos… es sāku trīcēt. Es briesmīgi trīcēju… es burtiski sāku drebēt.»40

Zīle izpaužas ne tikai kā vadošs eņģelis, kurš brīdina, aizsargā, mierina, pamāca, aicina un mudina. Tā lieto arī nāvīgu spēku, kā tajā gadījumā, kad nobiedēja Hitleru un lika tam naktī trīcēt. Šis biedējošais spēks netika novērots ne kara tranšejās, ne 1944. gada jūlija atentāta mēģinājumā, ne pēdējās dienās bunkurā. Vienīgie gadījumi, kad Hitleram uznāca līdzīgi drebuļi, bija viņa runu laikā, kad viņš tribīnē nonāca ekstāzē, locīdamies niknumā un apburdams cilvēku masu, vai arī, kad viņam tika iebilsts un sākās dusmu lēkme.

AIZSARDZĪBA?

Galu galā nenovēršami rodas jautājums: ja Hitlers ir necilvēcīgs sliktās sēklas piemērs, vai iespējams pasargāties no hitleriem nākotnē?

Tas, ka sēkla jau bija bērnībā, šķiet pilnīgi skaidrs. Miglā tīta izcelšanās un apšaubāmi nostāsti par Hitlera dzīves sākumu uzsver viņa daimonisko iedzimtību. Dedzīgais provāciskums, ko viņš izjuta divpadsmit gadu vecumā, kaut gan pats bija austrietis, jau liecināja par viņa nākotni. Desmit gadu vecumā viņš vadīja savus skolas biedrus spēļu kaujās, kurās būri cīnījās pret angļiem. Vienpadsmit gadu vecumā Hitlers bija «pirmais zēns» un vadīja jaunākos. Viņš tika uzskatīts par rezervētu, bet fanātisku bērnu. Viņa pusaudža gadu romantisms saistījās ar mītiem, operām un Vāgneru.

Pat agrāk (septiņu gadu vecumā) viņš apmeta ap pleciem priekšautu, «uzrāpās uz virtuves galda un noturēja garus un aizrautīgus sprediķus». Četrpadsmit vai piecpadsmit gadu vecumā viņš uzstājās ar savas neparastās daiļrunības priekšnesumu, it kā runādams vējam, paceldamies pāri savai personībai un tās redzamajiem apveidiem, «izskatīdamies gandrīz vai draudīgs», it kā viņš runātu ar kādas citas būtnes balsi. «Viņam vienkārši bija jārunā,» sacīja kāds viņa jaunības gadu draugs."

Grāmata «Mein Kampf», ko Hitlers sarakstīja cietumā, kad viņam bija mazliet pāri trīsdesmit, izklāstīja ieceres, kuras viņš gatavojās piepildīt. Te katrs īsumā varēja iepazīties ar ieplānoto katastrofu. Tomēr ne ebreji, ne Rietumu valstsvīri, ne intelektuāļi, ne demokrāti, ne arī baznīcas pārstāvji nespēja saskatīt dēmonisko. Gaišas cerības cilvēces augšupejai, ticība labajai gribai un mieram bija padarījušas aklu tumšo aci, kas spēj saredzēt ļauno.

Bez dziļas psihopātijas izpratnes un pārliecības, ka dēmoniskais vienmēr ir starp mums - un ne tikai tā galējās kriminālajās izpausmēs - mēs ļaujam sevī mitināties noliegumam un bērna vientiesībai - atvērtībai, kas plaši atdara vārtus arī pašam ļaunākajam. Un atkal - vai esat ievērojuši, kā politiskā tirānija balstās uz lētticīgo ļautiņu pleciem un kā šie lētticīgie iekrīt? Tā vien liekas, ka naivums izaicina ļaunumu.

Hitlera daudzās biogrāfijas piedāvā mums dažas diagnostiskas piezīmes, kas norāda uz to, ko vajadzētu meklēt gan viņa bērnībā, gan pusaudža gados: aukstās acis un ledaino sirdi, humora izjūtas trūkumu, pārmēra pārliecību, iedomību, nelokāmību, skaidrību par visu, fanātisko ēnas projicēšanu, nespēju saskaņot savu darbību ar laika ritējumu, mistisko veiksmes izjūtu, ārkārtējo niknumu uz visu, kas stājas viņam ceļā, iebilst vai cenšas viņu atturēt; paranojisko prasību pēc uzticības un lojalitātes, aizraušanos ar mītiem un «ļaunuma» simboliku (vilks, uguns, apokalipse), aizgrābtību, krampju lēkmes, atsvešinātības brīžus un/vai aicinājumu būt kaut kam īpašam, bailes no bezspēcības, ko rada ikdienišķība, neziņa vai nevarība.

Nedaudz par šo pēdējo iezīmi - bailēm no bezspēcības. Mums skaidri jāizprot atšķirība starp nepiemērotību un nevarēšanu. Saistīt Hitlera psihopātiju ar anatomiskām novirzēm viņa sēkliniekos - līdzīgi kā Cikatilo, Gilmora un Nilsena noziegumus ar seksuālām novirzēm - nozīmē novietot ratus zirgam priekšā. Velkošais dzīvnieks ir šausmīgas bailes būt nepiemērotam daimona kategorisko sapņu tēlu piepildīšanai. Šīs bailes piemeklē visus cilvēkus, kad tie sajūt neparastas daimona prasības. Dēmonisms rodas nevis no iedomātām vai reālām seksuālām novirzēm, bet gan no nepareizām attiecībām ar daimonu. Mēs cenšamies pilnībā piepildīt tā vīzijas, atsakoties pakļauties mūsu cilvēciskajiem ierobežojumiem - citiem vārdiem sakot, mēs sevī attīstām lielummāniju.

Atšķirība starp to, kas cilvēkam ir iespējams, un daimona prasībām rada mūsos neapmierinātības sajūtu. Šī mazvērtības sajūta tiek reducēta līdz seksuālajai neatbilstībai, kas raksturīga psihopataloģijas galvenajai iezīmei - konkrētismam. Tas nozīmē, ka psiholoģiskas parādības, tādas kā māņi, halucinācijas, fantāzijas, projekcijas, jūtas un vēlmes tiek uztvertas kā patiesi reālas. Piemēram, ilgpilnās fantāzijas par nācijas stiprināšanu, pārvarot tās vājumu pēc sakāves Pirmajā pasaules karā, Hitlers uztvēra burtiski, mazinot «vājumu» ar konkrētiem pasākumiem - apbruņošanos un nāves nometņu ierīkošanu. Tā pati konkrētā domāšana pārliecina pedofilus un atkārtotus izvarotājus, ka vienīgais līdzeklis pret viņu noziegumiem ir kastrācija, jo viņi pieņem, ka problēmas, kas izpaužas seksuāli, pēc savas būtības burtiski ir tikai seksuālas.

Tikai Rietumu psiholoģijas teorijās aste luncina suni. Jo mūsu teorijām ir nosliece izmantot to pašu konkrēto domāšanu, kas ir raksturīga patoloģijām, ko teorijas cenšas izskaidrot. Arī mūsu teorijas ir apsēdušas seksuālās fantāzijas, ar kurām kultūra bija piesātināta pat pirms Freida, varbūt pat jau kopš svētā Pāvila laikiem. Tā kā psihopatoloģiju teorijas pašas par sevi ir pornogrāfiskas (tāpēc to lietu aprakstiem ir raksturīga milzīga tīksmināšanās ap detalizētiem seksa aktiem un miesaskārībām), tās tāpat degradē dvēseli un daimonus, kā to dara komerciālā pornogrāfija, ko ar tādu baudu kritizē puritāņi.

Reducēt slikto sēklu uz nepareizi piepildītu vienu sēklinieka maisiņu - kas pats par sevi jau ir apšaubāmi, jo Hitlers neļāva ārstiem sevi izmeklēt zemāk par jostas vietu, - nozīmē neievērot daudz dziļākas nepiemērotības jūtas, bažas, ka esi pievīlis daimonu, neesi atbilstošs tā bezgalīgajai iztēlei un uzmācīgajiem impulsiem. «Zāles» pret to ir nevis seksuālās potences uzlabošana - tātad vēl viena sēklinieka «iegādāšanās» -, bet gan atveseļošanās no konkrētisma, kas primitīvi reducē zīles potenciālu, pēc Freida vārdiem, uz «mazo maisiņu un tā saturu».

Pretoties aicinājumam ir grūti, kā tas bija Džūdijas Gārlendas gadījumā, kura nespēja pārtraukt dziedāšanu arī tad, kad viņas balss vairs nespēja izdziedāt vajadzīgās notis un prāts - iegaumēt dziesmu tekstus; un kā tas bija arī Manoletem, kurš nevarēja neiet arēnā pat tajā dienā, kad viņam pašam bija ļaunas priekšnojautas. Zīle piešķir gan Gārlendas un Manoletes spējas, gan arī psi- hopātisko potenciālu dēmonisku noziegumu veikšanai. Noziegumi drīzāk ir nepieciešamība, nevis izvēle, lai gan, kā reizēm optimistiski mēdz uzskatīt psihiatrija un kriminoloģija, tie var tikt novērsti, ierobežoti, aizkavēti vai sublimēti. Psihopātam aicinājums var likt vingrināt skatiena spēku, balsi, personisko šarmu, melotprasmi, viltīgu piemērošanos un fizisko ķermeni, kas tādējādi maskētu viņa personības vājumu. Ta kā spēks drīzāk slēpjas sēklā, nevis personībā, tad personība, līdzīgi Hitleram, pati par sevi ir nenoteikta, dzīvei nepiemērota, pusizglītota, ar slieksmi uz aprobežotām darbībām, pat ja ari nedaudz apveltīta ar māksliniecisku talantu un bagātu iztēli (kā uzsvēruši gan Kapote, gan Millere, gan Sartrs ar saviem kriminālās psihopātijas subjektiem).

Pretruna starp cilvēka personību un daimonisko sēklu ir tik liela, ka cilvēka pasaule it kā tiek novājināta, lai pabarotu šo sēklu. Cilvēciskā būtne, aizvien vairāk iztukšodamās un kļūdama «necilvēcīga», meklē asinis, līdzīgi grieķu pazemes valstības būtnēm, kas lūdzas asinis tiem, kuri pie viņiem nolaižas. Sliktā sēkla - varbūt jebkura zīle, lai arī mazākā mērā, darbojas kā parazīts uz tā cilvēka rēķina, ko izvēlējusies apdzīvot, bieži vien šo cilvēku dezorganizējot, radot viņā slimīgus simptomus, padarot viņu apnicīgu, atņemot erosu un spējas kontaktēties. Mēs šādus cilvēkus dēvējam par savrup- niekiem.

Taču šis savrupnieks nav viens. Viņam vai viņai pastāv saistība ar daimonu; necilvēcīgs, neredzams spēks viņu ir nošķīris no cilvēcīgā un cenšas radīt šim cilvēkam pasauli, kas tiek veidota pēc apburošās un lieliskās neredzamās, iedomātās pasaules modeļa. Savrupnieks sajaucas ar vientuļo, transcendentālo Dievu, monomānija un monoteisms kļūst neatšķirami, veidojot parodiju par Plotīna darba «Enneadas» slaveno noslēguma fragmentu: «Šī ir dievu, dievam līdzīgo un svētīto cilvēku dzīve… dzīve, kura nerod apmierinājumu šīspasaules lietās, - vientuļnieka došanās pie vientuļnieka.»42

Paša Hitlera lielākā aizraušanās nesaistījās ne ar vācu reihu, ne karu, ne uzvarām, pat ne ar viņa paša personu. Tā bija arhitektoniskā būvniecība. Lielummānijas pārņemti imperatori, sākot ar Nebukadnecaru un Ēģiptes faraoniem, līdz pat Romas valdniekiem un Hitleram, granītā atveido to, ko daimons iecerējis savā iztēlē Šī iemesla dēļ lielummānija vajā arī īstos arhitektus, kā to brīdina Bībele stāstā par Bābeles torni; šis stāsts ir ne tikai par valodu rašanos, bet arī par lielummāniju, kas iemiesota visos mēģinājumos fantāzijas lieliskos lidojumus padarīt konkrētus - jo sevišķi arhitektūrā. Cilšu ļaudis allaž gādā par to, lai viņu svētie altāri būtu pārvietojami un arhitektūra - atbilstoša dzimtajām tradīcijām, bet viņu vīzijas - saistītas ar citu pasauli.

AIZSARDZĪBA UN RITUĀLS

No teiktā izriet, ka aizsargāšanās nolūkā jāmaina spēku samēri starp psihes vājumu un daimona potenciālu, starp transcendentālo aicinājumu un personību, uz kuru šis aicinājums attiecas. Personības veidošana ir daudz svarīgāks psiholoģijas uzdevums par «ego stiprināšanu». Arī psihes izveide ir kaut kas vairāk nekā Bildung, kas ir vācu jēdziens kulturālas un morālas izglītošanas apzīmēšanai. Jozefs Meņģele, kurš bija cietsirdīgākais no koncentrācijas nometņu ārstiem un veica neģēlīgus eksperimentus ar ieslodzītajiem, bija labi izglītots, mīlēja mūziku un studēja Danti.4 '1 Čikatilo bija skolotājs, Hitlers gleznoja un līdz pat pēdējām dienām nodarbojās ar arhitektūras projektu veidošanu, Mensons cietumā rakstīja dzeju un popmūziku, Mērija Bella arī dzejoja, Gērijs Gilmors labi gleznoja un viņa brālis Gei- lens, kura antisociālā pagātne sastāvēja tikai no noziegumiem un cietumsodiem, bija lasījis izcilu autoru darbus un dzeju.44 Kā mēs jau secinājām, mūsu psiholoģiskais uzdevums ir «augt uz leju».

Augšana uz leju pārvieto personības fokusu no pilnīga daimona egocentrisma uz iekļaušanos visā cilvēciskajā, pārvērš aicinājumu pārspēt citus un kļūt izcilam centienos iesaistīties pasaulē un tās noteikumos, kā to var lasīt Džozefīnas Beikores, Kaneti, Einšteina, Menuhina un Bernsteina biogrāfijās.

Taču augšanu uz leju nevar uzspiest jaunībai. Hitleru saniknoja priekšlikumi, ka viņš varētu apgūt kādu parastu profesiju un kļūt par valsts iestādes kalpotāju. Franču matemātiķis Evarists Galuā nespēja pakļauties skolas ierastajai kārtībai. Viņa iedomīgums, spožās spējas un vienlaikus arī atsvešināšanās no cilvēkiem pieauga proporcionāli spēkam, ar kādu viņš tika spiests pakļauties skolas prasībām, līdz divdesmit gadu vecumā viņš nomira.

Pirms vispār var tikt apsvērta, kur nu vēl realizēta, iespēja augt uz leju, jebkurā gadījumā ir nepieciešama pilnīga ģēnija apzināšanās. Tas nozīmē atzīt, ka zīle, pat sliktā sēkla, ir pati dziļākā vadošā dzīves motivācija, sevišķi jaunībā. Parasti ģēniju atpazīst vienīgais draugs (kā Hitleru Kubičeks, kas gadiem ilgi pacietīgi klausījās Hitlera tirādēs, vai Izambārs, kurš bieži pavadīja un apbrīnoja Rembo), nojaust spējīgs skolotājs (kā Kazanu atpazina mis Senka) vai treneris (kā Manoleti - Kamarā). Ģēniju atzīst tie, kuri saskata daimonu un apliecina tam savu cieņu. Tikai tad tas ļaujas pakļauties daudz labprātīgāk.

Tas, ko uztvēruši šie skolotāji, ir jāatzīst arī teorijai. Tādējādi sliktās sēklas ceļa aizšķērsošana sākas ar tās pilnīgu atzīšanu teorijā. Par to arī ir šī nodaļa un visa grāmata. Kamēr mūsu teorijas noliegs daimonu kā cilvēcīgās personības musinātāju, bet paši pievērsīsies tikai smadzeņu attīstīšanai, sociālo apstākļu uzlabošanai, uzvedības mehānismu regulēšanai un ģenētiskajai apdāvinātībai, daimons labprātīgi nenoies ēnā. Tas dzenas pēc gaismas, lai taptu redzams: tas pieprasa savu vietu zem saules. «Dzirdēt, kā ļaudis par tevi runā. Mēs visi esam šovbiznesa cilvēki.» Diks Hikoks, kurš aukstasinīgi nogalināja Klateru ģimeni, sacīja: «Es domāju, ka cilvēks ar nogalināšanu var kļūt slavens. Vārds «slava», šķiet, ne uz brīdi neizgāja man no prāta. Kad tu kādu nogalini, tiešām jūties ievērības cienīgs.»45 Televīzija sniedz daimonam šo gaismu, šo atzīšanu. Ja televīziju var vainot par nopietnu noziedzības atbalstīšanu, tad ne tik daudz par to, ko tā rāda, cik par to, ka tā rāda, dodot iespēju gūt tūlītēju pasaules ievērību un izdevību sevi izpaust. Tikmēr sēkla, kas vēlējās iesaistīties pasaulē, paliek iekapsulēta maldos kaut kur ārpasaulē kā tāda superzvaigzne. Televīzija piedāvā tikai veiklu lejupaugšanas atdarinājumu.

Ārpus pasaules M. Skots Peks novieto arī dažus 110 saviem pacientiem, kurus vieno kopīgs stāvoklis, ko Peks dēvē par «ļaunumu». Viņš šo terminu lieto kā diagnozi - ļaunums pārsvarā sakņojas augstprātīgā, savtīgā nacionālismā vai nepārvaramā stūrgalvībā.

Šis priekšstats par ļaunumu diez vai ir pārsteidzošs - ārkārtīga stūrgalvība grieķiem bija pazīstama ar nosaukumu hubris, bet kristieši to dēvē par superbia jeb iedomīgo lepnību. Doma, ka ļauni cilvēki izvēlas savu dzīves ceļu saskaņā ar savu gribu, pārnes Hernstaina kriminālās uzvedības izskaidrojumu (sk. 4. punktuj morāles jomā. Un arī Peks, būdams psihiatrs, noteikti ir morālists.

Noziedznieka mēģinājumi pacelties pāri citiem un neredzamo spēku, tādu kā Slava un Fortūna («Mēs, šovbiznesa cilvēki. Slavas cilvēki.»), pielūgšana Pekām paliek nepamanīta. Viņš saskata tikai to, ka ļaunums cilvēkus dara nepatīkamus, seklus, bezgaumīgus, nespējīgus un zemiskus, liekot viņiem maldīgi justies pārākiem. Tādējādi viņa «paša jaunākais priekšstats par elli» ir Dantes ellei līdzīgā Lasvegasa, «kas ir pieblīvēta ar trulacainiem ļautiņiem, kas neapnikuši rausta spēļu automātu kloķus».46

Stingrie rāmji, kas ierobežo Peka priekšstatus, neļauj viņam dēmoniskajā saskatīt dēmonu. Dziļi iesakņojies maniheisms sadala pasauli svētajos un grēciniekos, izglābtajos un nolādētajos, veselajos un slimajos. «Ļaunums ir galēja slimība… ļaunie ir no visiem garīgi visslimākie.» Ar psihiatrisku diagnožu palīdzību morālists var piepulcēt pacientu nolādētajiem.

Loģika, kas tik radikāli atdala labo un ļauno, piedāvā to pašu veco standarta ieteikumu, kuru gadsimtiem esam dzirdējuši kristietiskajos Rietumos - karo labā vārdā. Peks to sauc par «cīņu». «Mēs iegūsim vissvarīgākos datus par ļaunuma dabu tuvcīņā ar pašu ļaunumu.» Ārsti savas trenētības un cilvēkmīlestības dēļ atradīsies šīs cīņas pirmajās līnijās. «Es domāju, ka mēs varam veikt pārliecinošus ļaunuma pētījumus un ārstēšanu tikai ar mīlestības metodēm.»

«Mīlestība» noteikti ir pats spēcīgākais vārds mūsdienu leksikā, jo jau pats kristiešu Dievs pēc savas definīcijas ir mīlestība. Tā spēj visu. Bet es tomēr uzdrīkstēšos apgalvot, ka tā nevar daudz pretoties «ļaunumam», ja šī «mīlestība» vispirms neapzinās sliktajā sēklā mītošo dvēseles aicinājumu. Mīlestība, kā es šajā nodaļā centīšos pierādīt, šai cīņā ne tik daudz pamatojas uz gribu, cik uz intelektuālu izpratni par daiinonisko nepieciešamību, kas sauc prom no pasaules un liek pacelties tai pāri tiklab svētajiem, kā grēciniekam. Lai cik savādi tas būtu, bet tam, kuru aicina sliktā sēkla, ceļš uz iesaistīšanos dzīvē var vest caur dažādām atavistiskām izrīcībām, gluži tāpat kā vienam otram svētajam ieaugšana šajā pasaulē var norisināties tikai ar mocībām. Tomēr atcerēsimies, ka aicinājums neattaisno noziegumu un neatbrīvo kriminālu rīcību no tās nosodāinības. Es apgalvoju, ka zīles teorija dod plašāku priekšstatu par slikto sēklu nokā ļaunuma diagnoze.

Aizsardzība, kā es to saprotu, nedz brīdina, nedz ierobežo. Tai jāvēršas pie tās pašas sēklas, tā paša aicinājuma un tām pašām neredzamajām būtnēm, kas grib, lai tu tām upurē savu dzīvi. Pats bīstamākais no visām neredzamajām parādībām ir sēklā mītošais eksplozīvais lādiņš, tā uzmācīgais, neatvairāmais spēks, kāds bija, piemēram, Hitlera niknajai ietiepībai. Pirms neitralizējam bumbu vai izolējam kādu vieninieka kamerā, mums vajadzētu pagarināt degli. Mums jāpanāk mierīgums, prā- tīgurns, kam arī domāta «soda izciešana» un «sēdēšana cietumā».

Tādējādi iedarbīgi rituāli sākas ar nomierināšanos, ar sēru laiku. Pat ja arī nav nekādu sirdsapziņas pārmetumu par aplamu rīcību, var būt saasināta dēmona apzināšanās, kas šo rīcību izraisījis. Hitlers bez jautāšanas vienmēr tikai sekoja savam dēmonam, viņa prāts bija paverdzināts dēmona iztēlei un praktiski netika nodarbināts tā izpētei.

Pēc nomierināšanās sākas nevis tieksmju apspiešana, kas maskējas ar pilnīgu pārveidošanos, dzīves sākšanu no jauna, bet gan nodošanās kalpošanai sabiedrībai, ko mēs ikdienā varam novērot, kad izbijušie cietumnieki pievēršas skolām, ieaug lejup bērnu pasaulē, skaidrojot bērniem, kā darbojas sliktā sēkla, ko tā vēlas, ko tā maksā un kā to pārspēt. Sevis veltīšana regulārai jaunu cilvēku izglītošanai arī ir sava veida rituāls.

Un, visbeidzot, aizsardzībai pret dēmonisko jābalstās neredzamajā, kas stāv «pāri pasaulei», paceļoties pāri arī pašai idejai par aizsardzību. Aizsardzībai nav jābalstās uz cīņu, bet gan uz kārdinošu vilinājumu izaicināt zīles daimonu atstāt vienīgi sliktās sēklas čaulas cietumu un censties atgūt daudz pilnīgāku slavas spožumu. Jo tas, kas padara sēklu dēmonisku, ir tās vienvirziena apsēstība, tās monoteiskais burtiskums, kas seko tikai vienai perspektīvai, izkropļojot sēklas plašāko iztēles lauku un pievēršot visu uzmanību vienas rīcības sērijveida atkārtošanai. (Vienas un tās pašas darbības nemitīgu atkārtošanu arī varētu definēt kā rituālu.)

Mani rituāla skaidrojumi piedāvā veidus, kā respektēt aicinājumu spēku. Tie ierosina uzvedības normas, kas balstās vairāk nekā tikai uz cilvēciskām vērtībām un rituāliem, kuros jaušams skaistums, izcilība un nepa- rastums, piedzīvojums un nāve. Un atkal šī vecā paruna, ka līdzīgo ārstē ar līdzīgu. Mums jāsameklē sēklas pirmsākumi un jācenšas sekot tās dziļajiem nodomiem.

Sabiedrībā, lai tā sevi pasargātu no sliktās sēklas, vajadzētu piekopt ļauno garu izdzīšanas rituālus. Tomēr tai vajadzētu ieviest arī atpazīšanas rituālus, kas dēmoniskajam ierādītu noteiktu vietu - ne cietumos, bet kaut kur citur, kā Atēna atrada goda vietu postošajām, asinskārīgajām fūrijām pašā civilizēto Atēnu centrā.

Šie sociālās aizsardzības rituāli rēķinās ar dēmonu. Tie palīdz dēmonā saskatīt daimonu. Un tie asi kontrastē ar mūsdienu priekšstatiem par aizsardzību, kas, sekojot paša Hitleram iecienītajām sabiedrības tīrīšanas metodēm, slikto sēklu izskauž ar visām saknēm. Tiek piedāvātas sabiedriskas programmas, kas vērstas uz skolas vecuma bērnu «ģenētisko noslieču» atklāšanu, uz noziegumiem un vardarbību vērsto potenciālu izzināšanu, kas balstās uz rakstura un personības pētījumiem, un uz to cilvēku «izravēšanu», kuros jaušamas tādas iezīmes, kā «viegla sakaitināmība un nesabiedriskums».47

Šīs īpašības, kā var redzēt grāmatas piemēros, nenorāda tikai un galvenokārt uz noziedzību, bet arī uz ģeniālu izcilību, kas nodrošina cilvēku sabiedrību ar tās vadoņiem, izgudrotājiem un veido tās kultūru. Turklāt ja šie cilvēki tiktu «izravēti», kurā komposta kaudzē lai tos liek? Bet varbūt viņus vienkārši «uzlabot» ar zālēm, 110 kuram tie drīkstētu atsacīties, vai arī nometināt privātās labošanas iestādēs, kurās neeksistē darba likumi un minimālās darba algas skala?

Pienācīgo rituālu vietā mēs bieži vien izmantojam nepiekāpīgu stingrību vai formālus paņēmienus, tādus kā «viens, divi, trīs, un tu esi brīvs». Ja nenotiek ļaunuma izdzīšanas darbs, kas atdala velnu 110 daimona, tad mums vairs paliek tikai izskaušanas metodes, kas atbrīvo no tiem abiem. Rituāli ne tikai pasargā sabiedrību no dēmoniskā; tie sargā to arī 110 pašas sabiedrības paranojas, no krišanas par upuri tās fanātiskajām un nepareizajām tīrīšanas metodēm, kas iemieso amerikāņu mītu — atgriešanos pie nevainības puritāņu paradīzē.

Nevainība ir amerikāņu mistiskais nezināšanas mākonis. Mums tiek piedots tāpēc vien, ka mēs nezinām, ko darām. Sevi apjozt tikai ar Labo - tas ir amerikāņu sapnis. Ļaunajam vieta tiek atstāta tikai «citos», kur to var diagnosticēt, ārstēt, aizkavēt un ar ceremoniju palīdzību izvadīt. Eleina Peidželsa (darbā «Sātana izcelšanās»™) šo ieradumu apelēt pie sirds ir nodēvējusi par postošu «ļaunuma» sakni, iedzimto slikto sēklu, kas Rietumu reliģijās kā obligātu piesardzības pasākumu liek izvēlēties nemitīgu aicināšanu uz «mīlestību».

Sabiedrība, kas stūrgalvīgi uzstāj, ka nevainība ir viscildenākā no visām vērtībām, un dievina to savos altāros Orlando, Anaheimā un «Sezama ielā», nespēs saskatīt jebkāda veida sēklu, ja vien tā nebūs cukura glazūrā. Muļķis ir tas, kurš muļķīgi rīkojas līdzīgi Fo- restam Gampam, kas ēd šokolādi un piedāvā saldumus svešiniekiem, uz tiem pat nepaskatoties. Idejai par slikto sēklu, domai, ka pastāv dēmoniskais aicinājums, vajadzētu pamodināt mūsu dabisko inteliģenci, lai tā attaptos no amerikāņu teorijām, lai mēs kā nācija spētu saskatīt, ka ļaunumu valdzina un saista nevainība. Tad mēs beidzot apjēgtu, ka Amerikā dzimušie slepkavas ir forestu gampu slepenie sabiedrotie un gūst to atbalstu.

11. NODAĻA

Viduvējība

Vai iespējams arī viduvējības eņģelis? Aicinājums būt viduvējam? Galu galā vairākums no mums savu dzīvi aizvada, patvērušies zem zvanu kausa vidus izliekuma. Sapulcējušies viducī, mēs ar skaudību un bailēm nolūkojamies uz tiem īpašajiem, kuri spraucas laukā gar zvana malām. Viduvējo vairākums ne talanta, ne iespēju, ne apstākļu, ne laimes, ne atjautības, ne skaistuma ziņā nav ne izcili piedzimuši, ne arī izcēlušies ar to dzīves gaitā. Tas šķiet acīmredzami. Vispirms apzināsimies, ka termins «viduvējs» balstās uz snobiskiem aizspriedumiem. Lai šo apzīmējumu kaut kam piemērotu, mums pašiem no tā jādistancējas. Es ar to neesmu saistīts, es esmu atšķirīgs, es nepiederu pie šīs grupas un tāpēc varu izteikt savu spriedumu par jebko, kas manā uztverē ir viduvējs.

Ar «viduvēju» mēdz saprast to, kas praktiski no vairākuma neatšķiras, turpretī snobiem sagādā prieku sevi apliecinošas atšķirīgas stila pazīmes - tas, kā viņi ģērbjas, kā lieto vārdus, kurp dodas, ar ko satiekas, par ko baumo. Rietumu literatūra kopš astoņpadsmitā gadsimta viduvējību galvenokārt vērtē no snobiska viedokļa, un šis paradums var pielipt katram, kas pievēršas šai tēmai. Lai kādi būtu apstākļi, kuros ģēnijs tevi ir nolicis, individualitātes spēks aizstāv dvēseli pret šo vispāratzīto snobisko ieskatu. Neviena dvēsele nav viduvēja, lai kādi būtu cilvēka paša priekšstati par sabiedrisko normu ievērošanu vai viņa personīgais ieguldījums viduvējo sasniegumu jomā.

To visu lieliski ilustrē ikdienā lietotie izteicieni. Par dvēseli mēdz teikt, ka tā ir veca, gudra vai jauka. Mēs runājam par cilvēka skaisto dvēseli, ievainoto dvēseli, dziļo, plašo dvēseli vai par tādu, kura ir vienkārša, bērnišķīga, naiva. Mēs mēdzam sacīt «viņai ir laba dvēsele», taču tādi termini kā «vidusšķiras», «parasta», «ikdienas», «viduvēja» nepiederas jēdzienam «dvēsele». Daimonam nav standarta stereotipu, nav parastu eņģeļu vai pelēku ģēniju.

Mēģināsim iedomāties viduvēju dvēseli. Kāda gan tā varētu būt? Nenoteikta, neizteiksmīga, hameleonam līdzīga - vai šāds dvēseles raksturojums saderētos ar cilvēka ārējās darbības raksturojošām klišejām? Pat konformists Eihmanis nebija parasts. Mēs nedrīkstam identificēt dvēseles viduvējību ar parastām profesijām, tādām kā remontstrādnieks, sekretāre, ceļu strādnieks, jo šīs profesijas var gan būt ikdienišķas, bet ne šo profesiju pārstāvju veikums. Miljoniem cilvēku var ēst kukurūzas pārslas brokastīs vai popkornu, skatoties filmas, taču tas nenozīmē, ka viņiem ir viduvējas dvēseles. Katrs ir «vienīgais» sava stila dēļ. Vienīgā hipotētiskā viduvējā dvēsele varētu būt tāda, kurai nebūtu nekāda veida iezīmes, kura būtu pilnīgi šķīsta, bez veidola un tāpēc arī neiedomājama, turklāt būtu nolādēta eksistencei bez daimona.

Bezdvēseliski indivīdi parādās Rietumu civilizācijas literatūrā, taču pat tiem ir savs veidols - kā Golems, Zombijs, Robots, eksistenciālais Svešinieks. Būt nozīmē tikt apveltītam ar savu formu, stilu. Tu nekad nezaudē veidolu, pēc kura ir darināta tava dvēsele, modeli, kas nosaka tavu likteni. Katram no mums ir savas iezīmes, mēs visi esam unikāli. Dvēselei viduvējības jēdziens nav piemērojams. Atsevišķu talantu spējas kā, piemēram, Menuhina vijoļspēles prasmi, Telera dotības fizikā vai Forda - mehānikā nejauksim ar aicinājumu. Talants ir tikai gabaliņš no cilvēka veidola; daudziem šūpulī ielikts talants mūzikā, matemātikā vai mehānikā, taču cilvēks kļūst par izcilību tikai tad, ja talants kalpo plašākajam cilvēka veidolam un ja to sekmē cilvēka raksturs. Daudzi ir aicināti, bet tikai daži - izredzēti; daudzi apveltīti ar talantu, taču tikai dažiem ir raksturs, kas palīdz to attīstīt. Raksturs ir mistērija, un katram tas ir savs.

Daži var piedzimt ar neizteiktiem īpašiem talantiem. Omāra Bredlija talants saistījās ar sportu, īpaši beisbolu. Viņa daimons bija viņa raksturs. Bredlijs, kurš ziemā pa Misūri pavalsts lauku ceļiem kopā ar tēvu skolotāju veica nogurdinošo, septiņdesmit jūdžu garo attālumu līdz skolas ēkai, kurā bija viena klases istaba, un gāja medībās, lai sagādātu iztiku ģimenei (sešu gadu vecumā viņam jau piederēja pašam sava medību bise), bija čakls, centīgs, paklausīgs, fiziski attīstīts. Bredlija liktenis slēpās viņa raksturā. Viņa nākotnei nebija jābūt saistītai ar Vestpointu un Armijas štāba komandiera karjeru, lai gan militārā karjera ļāva Bredlijam piepildīt viņa veidolu. (Un vai tad viņš jau nepārcieta Ardēnu kauju ziemas apstākļus, soļodams plecu pie pleca ar tēvu pa sala apņemto Misūri novadu?)

Cilvēka izcilību nosaka ne tik daudz viņa aicinājums kļūt diženam, bet rakstura balss - nespēja būt citādākam, kāds viņš ir zīlē, uzticīga sekošana zīlei vai bezcerīga ļaušanās tās sapnim. Daudzi divdesmitā gadsimta varoņi un varones, līdzīgi Bredlijam, ikdienas apstākļos augot, nav izrādījuši gandrīz ne mazākās savas uzlecošās zvaigznes pazīmes. Niksons, Reigans, Kārters, Trūmens, Eizenhauers - daudzi no tiem, par kuriem mēs balsojam, kurus klausāmies un skatāmies televīzijā - būtu dzīvojuši līdzīgi mums, bez saules svētības klīzdami pa ielas ēnas pusi. Tomēr viņi bija izredzētie.

Zīles teorija apgalvo, ka katrs no mums ir izredzētais. Jau pats fakts par personības neatkārtojamību liek uzskatīt, ka katram cilvēkam ir sava unikāla viņu raksturojoša zīle. Saule vai ēna - katram no mums ir savs raksturs. Rotos gadījumos zīle skaļi un skaidri sevi piesaka jau agrīnā vecumā. Mūziķi bieži vien šo aicinājumu izdzird pirmie. Sešu gadu vecumā Pablo Kasalss jau pazina klavieru un ērģeļu mūziku; dziedātāja Mariana Andersone astoņu gadu vecumā pirmo reizi uzstājās par samaksu (viņa nopelnīja piecdesmit centus); protams, arī Mocarts un Mendelsons guva neticami agrus panākumus; «pirms Mālers prata iet kājām, viņš jau spēja nodziedāt izdzirdētos toņus»; Verdi tēvs, lai pārtrauktu dēla nemitīgo lūgšanos, iegādājās septiņgadīgajam Džu- zepem spinetu; Čaikovskis izlūdzās mūzikas instrumentu jau četru gadu vecumā.1

Šie ir piemēri, kas to apliecina. Šovbiznesa pasaulē tas pierādās vislabāk. Bet vairumā gadījumu eņģelis nesauc skaļi, bet vada lēno un kluso rakstura atklāsmes procesu. Ne tikai skatuves mākslas talanta veidošanos, kas paceļ slavas augstumos (Džūdija Gārlenda, Ingrida Bergmane, Lenards Bernsteins), bet gan rakstura attīstību, uz kuru pamatojas šī aicinājuma piepildījums.

Tāpēc noskaidrosim tipisku pārpratumu - aicinājuma saistīšanu tikai ar kādu noteiktu darba veidu, nepie- vēršoties darba izpildījumam. Par nelaimi, šī kļūda pamatojas pašā Platona mītā, kas dvēseles iedala pēc to darbiem: Ajants - karotājs; Odisejs - nogurušais ceļotājs un mājupejošais vīrs. Mītā dvēsele izvēlas savu likteni saistībā ar darbu. Piemēram, tieksme uz miesnieka darbu un miesnieka dvēsele viena no otras mītā netiek krasi nodalītas. Tu esi tas, ko tu dari, ja tev ir kāds parasts darbs kā, piemēram, gaļas izciršana universālveikalā, tad tu neesi aicināts.

Un atkal kļūda, jo svarīgi ir nevis tas, ko tu dari, bet gan - kā tu to dari. Katrs miesnieks ir savādāks, jo katram no viņiem ir savs daimons. Ernesta Bornina tēlotais Mārtijs tāda paša nosaukuma filmā bija «labs izcirtējs» un iemiesoja sevī visas jau minētā zvana kausa izliekumā mītošo viduvējību iezīmes, taču Mārtija raksturs darīja viņu vienreizēju un neaizmirstamu.

Neatkārtojamība sabiedrības viduvējo slāņu vidū ir Stadsa Tērkela interviju galvenā tēma. Kurš gan no savas bērnības neatceras kādu vietējo «raksturiņu» - pastnieku, skolotāju vai dāmu, kurai piederēja konfekšu veikaliņš, liķieru bodīte vai dzīvnieku pārdotava. Sociālo darbinieku un terapeitu būtības dziļākā sūtība ir mēģināt glābt izcilu individualitāti no nekārtīgi sasviestu pelēku un neinteresantu slimību vēsturu kaudzes. Ārsti apraksta gadījumu, nevis tikai pieraksta faktus. Viņi vēlas nokļūt pie būtības, nonākt pie vīzijas, kas savieto faktus noteiktā modelī. Normatīvās diagnostikas un statistikas pētījumos katra atsevišķa gadījuma kodolā ir neizdibināms, šim vienam gadījumam raksturīgs veidols. Katrs pētījums skar kādu cilvēku, bet katrā cilvēkā slēpjas viņa raksturs, kas, saskaņā ar Heraklītu, ir viņa liktenis.

Ļoti drīz mēs nonāksim līdz Heraklīta slavenajai atziņai - raksturs ir liktenis. Bet vispirms mums jāatbild uz šīs nodaļas ievadjautājumu, vai pastāv viduvējs eņģelis. Vai var būt aicinājums kļūt par viduvējību? Lūk, četras atbildes.

1. Nē, tikai zvaigznēm ir zīles. Mēs, pārējie, klaiņojam, meklējot nodarbošanos pēc darba sludinājumiem.

2. Jā, mēs, viduvējo vairākums, arī esam aicināti, taču palaižam šo aicinājumu garām vairāku iemeslu dēļ - to aizkavē vecāki, diagnosticē dakteri, sagrauj nabadzība, neviens to nepamana, liktenis nav labvēlīgs, notiek kāds negadījums. Mēs kaut kā pielāgojamies un samierināmies. Tā ir vecas kurpes viduvējība.

3. Jā, bet veca kurpe nekad tā īsti neder; zīle pārvēršas par varžaci. Ceļojot pa viduvējības taku, man visu laiku ir sajūta, ka kaut kam bija jānotiek citādāk. Man būtu vajadzējis, es būtu varējis… Es pēc kaut kā ilgojos un gaidu kaut ko, kas mani pārvedīs ielas saulainajā pusē, kur ir mana patiesā «es» īstā vieta. Lugā «Gals labs - viss labs» Šekspīrs rakstīja: «Mēs, nabadzībā dzimušie, tās zemie apvāršņi mūs saslēguši ilgu važās.» Mēs sākam uzskatīt, ka mūsu likteņa viduvējība ir dievu kļūda. Ar rūgtumu nospriežam, ka esam ieslēgti neīstajā «es» būtībā.

4. Jā, bet… Daudziem aicinājums ir turēt sveci zem pūra, kalpot tieši viduvējībai, pievienoties parastiem cilvēkiem. Tas ir aicinājums uz cilvēcisko harmoniju. Tas atsakās identificēt individualitāti ar ekscentrismu. Aicinājums pavada mūs visu mūžu, maigi un neatlaidīgi virzīdams, bet nepieņemdams tās dramatiskās formas, ko mēs novērojam pie pazīstamajām personībām, arī tām, kas minētas šajā grāmatā. Visi ir aicināti, ne tikai tie nedaudzie izredzētie.

Pirmo atbildi, ka tikai zvaigznēm ir zīles, var pārsvarā sastapt radošo spēju pētījumos, ģēnija teorijās un izcilību biogrāfijās. Pirmā atbilde arī sadala cilvēci tādos, kam kaut kas pieder, un tādos, kam nekā nav, - taču tas nav šīs grāmatas nolūks. Turklāt šis augustīniešu un kalvinistu iedalījums izredzētajos un nolādētajos izzūd tādēļ, ka, pēc mūsu ieskata, katru cilvēku atsevišķi ir izvēlējies viņa daimons.

Otra atbilde, ka vairākums cilvēku palaiž savu aicinājumu garām un nododas kaut kam citam, parādās socioloģiskajos pētījumos. Trešā atbilde pauž terapeitisko ideālismu, kas cenšas atklāt patieso «es» jeb «iekšējo bērnu» un nolikt šo pacientu uz radošās takas, atbrīvojot ģēniju no attīstību traucējošiem nelabvēlīgiem apstākļiem.

Šajā nodaļā mani interesē atbilde, kas ved mūsu pētījumus tālāk, jo tā gan pasludina viduvējību par aicinājumu, gan to definē pavisam citādi, neizmantojot sociālos un statistiskos pieņēmumus.

Šis viedoklis rod savu galveno atbalstu mūsdienu feministu uzskatos par biogrāfiju (un par dzīvi kopumāj un vēlas parādīt, ka rakstura diženumam ir tikpat liela nozīme kā publikas atzinībai. Jaunie pētījumi par vēsturi un vēsturiskajām personām vērīgāk ielūkojas parastajās dzīvēs, ne tikai politiskajos un apdāvinātajos varoņos. Jau diezgan sen Rodžers Norts (1653-1734) «Vispārīgā priekšvārdā» savam darbam «Mūži» (uzrakstīts apm. 1720. gadā) pauda «jauno» antiheroisko un antihierar- hisko skatījumu uz biogrāfiju.2 Viņa apraksti apskata savstarpējās saskarsmes veidus, sabiedriskos paradumus, sīkus ikdienas varoņdarbus, kas pārveido kultūras vērtības, morālos pārdzīvojumus un tolaiku ideālus, lai parādītu individualitātes nianses, nesaistot tos ar notikumiem, kas risinājās ap valdnieka troni.3 Jo personību mēs varam tikpat labi saskatīt kareivja vēstulē kaujas priekšvakarā un mājās palikušajās ģimenēs, kā plānos, kas tiek izvērsti ģenerāļa teltī.

Pārmaiņas biogrāfiju un vēstures rakstīšanā palīdz sabiedrisko notikumu jūklī saskatīt individuālās dvēseles. Tā pamatā ir uzskats, ko arī es šeit vēlētos formulēt: raksturs veido dzīvi neatkarīgi no tā, cik necili šī dzīve tiek dzīvota un cik maz gaismas krīt uz tās no zvaigznēm. Aicinājums drīzāk ir domāts kā aicinājums dzīvei nekā tās pretnostatījums. Tas mudina nevis gūt panākumus, bet drīzāk būt godīgam, rūpēties citam par citu, biedroties un pāroties, kalpot un cīnīties dzīvošanas labad. Šis viedoklis piedāvā pārmaiņas priekšstatos par aicinājumu ne tikai sievietes dzīvē vai sievietes skatījumā uz to; tas piedāvā pavisam citu aicinājuma jēdzienu, kurš apgalvo, ka darbs ir pati dzīve.

Līdz ar to atkrīt tradicionālie jautājumi: «Kāpēc daži ir izcili, bet daži ne tik ļoti?», «Kāpēc ir seržants, kurš nekad nekļūst par majoru, kāpēc eksistē vidusmēra menedžeris, kurš nekad nesaņem stūra kabinetu ar plašo logu, un kāpēc tirgonis nedabū goda zīmi, netiek ne atlaists, ne atvaļināts, turpinot neievērojama cilvēciņa necilo darbošanos savu nelielo dotumu robežās?»

Nē, viņu likteni nav izlēmis viduvējs daimons, arī viņu ģēnijs nav tikai vidusmēra. Patiesībā mēs vispār nevaram par tiem spriest. Kamēr vērtējam cilvēkus pēc to spējas gūt varu vai pēc īpašām zināšanām un prasmēm, mēs neredzam viņu raksturu. Mūsu lupa ir veidota pēc vienota vidusmēra standarta, kas vislabāk der, lai pamanītu dīvainības.

Kāpēc mēs domājam, ka eņģeļiem labāk patīk eņģe- liskas personas? Kāpēc pieņemt, ka ģēnijs grib būt kopā tikai ar ģēnijiem? Varbūt neredzamajiem mūsu dzīves ir svarīgas viņu pašu būtības realizēšanai, un tāpēc tie vadās pēc demokrātiska principa, ka derīgs jebkurš. Varbūt viņi nemaz nepazīst jēdzienu «viduvējs». Daimons piešķir nozīmi katram, ne tikai Nozīmīgajam. Vēl vairāk, viņi un mēs esam saistīti vienā mītā. Mēs esam dievišķi un mirstīgi dvīņi, tāpēc viņi kalpo tām pašām sociālajām realitātēm, kurām arī mēs. Šīs saiknes dēļ daimonam nav citas iespējas nolaisties vienkāršu ļaužu ielās, kā tikai caur mūsu dzīvēm. Filmā «Ilgu spārni» eņģeļi iemīl ikdienas dzīvi, kas pilna ar parastām cilvēku nepatikšanām.

Mūsu socioloģija, psiholoģija un ekonomika, tas ir, mūsu civilizācija pati par sevi, šķiet, nav spējīga novērtēt cilvēku, kurš ne ar ko īpaši neizceļas. Šie cilvēki tiek pieskaitīti viduvējai caurmēra inteliģencei vidējā Amerikā. «Panākumiem» ir ļoti pārspīlēta nozīme, jo tie piedāvā vienīgo iespēju cilvēkam izrauties no aizmirstības, kas viņam ir lemta, paliekot ikdienas slānī. Informācijas līdzekļi izrauj tevi no tā tikai tad, kad raudi pēc notikušas traģēdijas, trako uz skatuves vai izvirzi savu viedokli; pēc tam tie atkal atmet tevi atpakaļ izejas punktā bezveidīgajā viduvējībā. Mediji var lišķēt, cildināt un pārspīlēt, taču tie nespēj iztēloties un līdz ar to - saskatīt.

Sakot īsi un skaidri, dvēsele nevar būt viduvēja. Šie abi jēdzieni nav savienojami. Tie nāk no dažādām pasaulēm: «dvēsele» ir atsevišķa un īpaša, «viduvējība» novērtē tevi saskaņā ar sociāliem parametriem, izmantojot normas, līknes, datus un salīdzinājumus. Tu vari izrādīties viduvējība katrā socioloģiskajā kategorijā, pat tavās vēlmēs un sasniegumos, taču veids, kā izpaužas šī sociālā viduvējība, radītu unikālu izliekumu jebkurā zvanu kupolā. Nav izmēra, kas derētu visiem.

ETHOS ANTHROPOI DAIMON

Pašā sākumā, pat pirms Sokrātā un Platona, bija He- raklīts. Viņa trīs mazie vārdi «Ethos anthropoi daimon», kurus bieži tulko kā «raksturs ir liktenis», divdesmit piecus gadsimtus ir tikuši citēti atkal un atkal. Neviens nevar zināt, ko viņš ar to bija domājis, lai gan šī teiciena interpretāciju netrūkst. To pierāda angļu tulkojumu dažādība:

«Cilvēka raksturs ir'viņa ģēnijs.»

«Cilvēka raksturs ir viņa daimons.»

«Cilvēka raksturs ir viņu sargājošā dievība.»

«Cilvēka raksturs ir viņa nemirstīgā un potenciāli

dievišķā sastāvdaļa.»

«Cilvēka paša raksturs ir viņa daimons.»

«Cilvēka raksturs ir viņa liktenis.»

«Raksturs ir cilvēka nolemtība.»

«Ieradumi cilvēkam ir pats Dievs.»

Daimona loma ir viegli izskaidrojama, jo mēs jau esam pieņēmuši tulkojumu, kurā daimon un genius (latīņu vai.), un tad pārnesuši to uz modernākiem terminiem, tādiem kā «eņģelis», «dvēsele», «paradigma», «veidols», «liktenis», «iekšējais dvīnis», «zīle», «dzīves pavadonis», «sargs», «sirds aicinājums». Šī daudzveidība un nenoteiktība mājo pašā daimonā kā personificēts gars, kas grieķu psiholoģijā tika uzskatīts par personisko likteni. Tu nes savu likteni sev līdzi; tas ir tavs īpašais ģēnijs - pavadonis, tāpēc jēdziena daimon tulkotāji dažreiz saka «liktenis» un dažreiz «ģēnijs», bet nekad - «pats».

Ziemeļamerikas kontinenta pamatiedzīvotāji zīles kā neatkarīga gara dvēseles apzīmēšanai lietoja virkni terminu: yega (Kojoakana); pūce (Kvakiutla); «ahāta cilvēks» (Navaho); nagual (Centrālamerika/Meksikas dienvidi); tsayotyeni (Santaana Pūebla); sicom (Dakota) u. c. Šīs būtnes pavada, virza, aizsargā, brīdina. Viņas var būt piesaistītas personai, taču nesaplūst ar tās būtību. Patiesībā šī «iedzimto» zīle pieder senčiem, sabiedrībai, apkārtējiem dzīvniekiem tikpat lielā mērā kā «tev», un tās spēks var tikt pieaicināts ražas un medību laikā, lai iedvesmotu sabiedrību un uzturētu veselību; tas viss ir saistīts ar reālo pasauli. Zīlei nav nekāda sakara ar modernā cilvēka «es» uzpūsto pašapziņu, kas ir tik nošķirta, individuāla un viena. Lai arī zīle ir tava, tā neesi tu, un tā arī tev nepieder.

Jēdziens «pats», kas caurvij mūsu ikdienas valodu, ir titāniski izpleties. Jaunā Oksfordas angļu vārdnīca - tās «īsākais» izdevums! - sīkajā drukā piedāvā desmit slejas ar salikteņiem, kuru sastāvā ir vārds «pats»: «pašapmierinātība», «paškontrole», «pašiznīcināšana», «pašnovērtējums», «pašnicināšana», «pašapmierināts»… Un vēl kādi pieci simti! Vairums no šiem salikteņiem, kas jēdzienu «pats» saista ar tik daudzām psiholoģiskām parādībām, ienāca angļu valodā reizē ar racionālisma uzplaukumu un apgaismības laikmetu, kurš moderno skatījumu padarīja aklu pret neredzamo un līdz ar to pret neatkarību no ģēnija būtības un daimona.

Daimons senajā pasaulē bija tēls no citurienes - ne īsti cilvēcisks, ne dievišķs, bet kaut kas starp abiem, un piederēja «vidējai telpai» (metoxu), kurai piederēja arī dvēsele. Daimons bija intīmāka psihiskā realitāte nekā Dievs; tas bija tēls, kurš varēja cilvēku apciemot sapnī, sūtīt signālus kā zīmes; arī nojausma vai erotiska tieksme. Arī Erots piederēja šai vidējai telpai, kas nebija īsti dievišķa un tomēr daļēji pārcilvēcīga. Tāpēc grieķiem bija skaidrs, kāpēc erotiskās norises, kas reizē bija dievišķas un nežēlīgi necilvēcīgas, nācās grūti novērtēt. Ja Heraklīta frāzi tulko kā «raksturs ir liktenis», tad tas tavu dzīves ceļu cieši saista ar veidu, kā tu veic savu pienākumu. Pats vienkāršākais izskaidrojums tam būtu šāds - ja tu dari vidusmēra darbu, tad tev būs arī vidusmēra liktenis.

Protams, šai frāzei ir citi skaidrojumi. Daži vēlas iedomāties, ka Heraklīts cenšas noliegt gaužām izplatītu māņticību, kas piešķir daimoniem visa veida varu pār likteni. Viņi Heraklītu uztver kā morālistu, kas uzbrūk fatālis- mam, attaisno personisko bezatbildību, tādējādi šī atziņa nonāk pretrunā ar Šekspīra domu: «Debess zvaigznes,/ Jūs esat mūsu likteņvērpējas!» Taču Heraklīts liecina, tās nav zvaigznes, tas ir jūsu raksturs. Bet kāpēc gan viltīgais Šekspīrs saka arī tā: «Ne mūsu zvaigžņu vaina, mīļo Brut,/ Bet mūsu pašu…»

Citi šajā fragmentā jauš transcendentālo ego - senču garu, kurš gādā par individuālām personībām un vada viņu rīcību, līdzīgi kā daimons vadīja Sokrātu, lai viņš kaut ko neizdarītu nepareizi. Tāpēc sekošana daimonam palīdz attīstīt raksturu un pareizas uzvedības ieradumus. Daimons tādā gadījumā ir iesakņojušās rakstura īpašības, kas ierobežo galējības, pasargā 110 iedomīga lepnuma tavā uzvedībā. Tādējādi tu vari atrast savu ģēniju, ielūkojoties savas dzīves spogulī. Tavs redzamais attēls rāda tavu iekšējo patiesību, tāpēc arī, novērtējot citus, tas, ko tu redzi, ir tas, ko tu iegūsti. Tatad ir ļoti svarīgi prast redzēt cēlsirdīgi un dāsni, jo tu kaut ko saņem pretī atkarībā no tā, kā tu redzi; vajag redzēt skaidri, lai var atšķirt dažādu iezīmju sajaukumu, nevis tikai vispārinātu attēlu, un spēt dziļi ieskatīties tumšās ēnās, citādi tu maldīsies.

RAKSTURS

Un kā ir ar ethos - pirmo terminu Heraklīta citātā? Mūsu ausīm tas izklausās līdzīgs vārdam «ētika». Tas piepilda svētulības neskarto grieķu vārdu cthos ar ebreju, romiešu un kristiešu reliģijas morālajām vērtībām. Ja mēs mēģinātu no ethos izņemt to, kas saistīts ar ētiku, mēs atklātu, ka tam vairāk ir «ieraduma» jēdziena nozīme. Heraklīts, iespējams, apgalvotu, ka ethos ir ierasta uzvedība. Kā tu vadi dzīvi, tāds tu arī esi un tādam tev jābūt. Ir maldinoši pieķerties kādam personīgam apslēptam patiesākam «es», kas ir atdalīts no tā, kā tu patiesībā dzīvo, pat ja terapija rada šo grandiozo ilūziju un gūst no tās labumu. To aizstājam ar Heraklīta reālismu: tu esi tāds, kā tu dzīvo. «Kā» ir vissvarīgākais termins, kas saista dzīvi, tavu ierasto dzīvošanas «uzvedību» ar tava veidola aicinājumu.

Vai Heraklīts tādā gadījumā ir pirmais biheiviorists? Vai viņš nesaka - «maini savus ieradumus, un tu mainīsi savu raksturu, un līdz ar to arī savu likteni? Neuztraucies par dziļākiem iemesliem; maini savus ieradumus, un mainīsies tavs liktenis!»

Es jūtu, ka Heraklīts ir gribējis pateikt daudz vairāk. Šis biheiviorisms izklausās pārāk nepieļāvīgs, pārāk protestantisks, pārāk amerikānisks un kopumā pārāk cilvēcisks. Lai arī Heraklīts tieši saista raksturu [ethos) un humāno ētiku ar daimonu, tas ir daimon liktenis, kas ir mūsu uzmanības lokā. Humānisma egocentriskais skatījums liek mums noticēt, ka daimons, kurš izvēlējies mūs par savu iemiesojumu, rūpējas par mūsu likteni. Bet kā ir ar viņa paša likteni? Varbūt cilvēka uzdevums ir saskaņot savu rīcību ar daimona nodomiem un daimona labā darīt tā, kā tas vēlas. Tas, ko tu dari savā dzīvē, ietekmē tavu sirdi, iespaido tavu dvēseli un rūp tavam daimonam. Mēs veidojam dvēseli ar savu uzvedību, jo tā nenāk šajā pasaulē, jau debesīs izveidota. Tā ir tikai tur izdomāta, nepiepildīta iecere, kas cenšas augt lejup.

Tādā gadījumā daimons kļūst par humānās ētikas avotu. Laimīgā dzīve, ko grieķi sauc par eudaimonia, ir dzīve, kas ir laba daimonam. Ja daimons mūs svētī ar savu aicinājumu, mēs savukārt to svētījam ar savu māku viņam sekot.

Tā kā daimona «mugura» ir no neredzamās pasaules, tad ētika, kas apmierinātu daimonu, nevar tikt skaidri formulēta un standartizēta. Tas nenotiek tā, ka labi ieradumi veido labu raksturu un līdz ar to labu dzīvi, kā, teiksim, to paredz skautu dzīves principi. Drīzāk ētika būtu daimoniska un nenosakāma, un tai atbilstu tādi raksturi kā Fliasam Kaneti, kas dzinās pakaļ māsai ar cirvi viņas pierakstu dēļ, un Ingmāram Bergmanim, kurš par noslēpuma izpaušanu gribēja uzbrukt ar nazi savam nodevīgajam skolas draugam. Šai ētikai atbilstu pat slikto sēklu raksturi. Daimona prasības ne vienmēr pakļaujas saprātam, bet seko paša iracionālajai nepieciešamībai. Traģiskiem defektiem un rakstura novirzēm ir necilvēciska nosliece, it kā tās sekotu neredzamām pavēlēm.

Personas nemainības neredzamo avotu, ko es dēvēju par paradumu, psiholoģija šodien sauc par raksturu.5 Raksturs attiecas uz dziļām personības struktūrām, kas īpaši pretojas izmaiņām. Kad rakstura iezīmes ir sabiedriski bīstamas, tās tiek sauktas par rakstura neirozēm (Freids) un rakstura novirzēm. Šīs grūti maināmās rakstura zīmes ir kā daimona pirkstu nospiedumi, kuru līnijas cita no citas atšķiras. Pats vārds «raksturs» sākotnēji apzīmēja instrumentu, kas izgrebj neizdzēšamas līnijas un atstāj nospiedumus. Un vārds «stils» nāk no stilus (latīņu vai.), kas ir ass instruments zīmju (pieru., burtu) izgriešanai. Nav brīnums, ka stils atklāj raksturu un ka to ir tik grūti mainīt; nav jābrīnās, ka rakstura novirzes ir psihopātu un sociopātu diagnožu pamatā. Kaut kas dziļi, strukturāli rakstura ziņā ir nepilnīgs vai nepareizs, ja šie cilvēki, ne acu nepamirkšķinot, var smaidīt un mocīt, nogalināt bez sirdsapziņas pārmetumiem, nodot, krāpt, noliegt. Sērijveida slepkavas, krāpnieki, mantas izšķērdētāji un uzmācīgi pedofili uzrāda stila noturīgumu. Viņu ieradumi atkārtojas; kopumā viņi vairāk atkāpjas, nekā pārveidojas, un to nosaka viņu uzbūves īpatnības.

Tomēr mēs pievērsīsimies trīs izcilu «amerikāņu sapņa» liecinieku raksturiem ne tāpēc, lai diagnosticētu psihopātiju un pētītu viņu daimonus. Katram no šiem trim vīriem ir stingri un nelokāmi paradumi, un viņi ir kļuvuši slaveni ar to, ka nekad nav pārkāpuši sava rakstura robežas. Šie trīs vīri savu mūžu pavadījuši vidusmēra apstākļos, un viņu dzīves gadu kopējais garums veido veselu gadsimtu Amerikas vēsturē, sākot no 1902. gada, kad Ovoso, Mičiganas pavalstī, piedzima Tomass E. Djūijs, līdz 1995. gadam, kad kā nacionālais reliģiskais tēls joprojām funkcionēja Billijs Greierns. Savukārt Olivers Norts bija vidusslāņa varonis. Turpmākā ekskursa mērķis izcelt kādu centrālo apveidu, parādīt daimonu šo vīru ētosā, kurš visos trijos gadījumos ir apbrīnojami līdzīgs, un noskaidrot, kas viņu ieradumos ir tas, kas tik ļoti atbalsojas amerikāņu tautā. Šie cilvēki palīdz ieraudzīt amerikāņu ētosam būtisko daimonu.

AMERIKĀŅU RAKSTURS

Pirmajā acu uzmetienā šie trīs vīri šķiet ļoti dažādi: gubernators Djūijs - koptas ūsas, piecas pēdas sešas collas garš, iespīlēts kādā no saviem tumšajiem uzvalkiem, pedantiski piesardzīgs («kad viņš apmeklē štata cietumu, pats nepieskaras durvju rokturim, bet gaida, kad tās atvērs kāds cits. Ja neviens neuztver viņa vēlmi, viņš izņem no mēteļa kabatas mutautiņu, apdomīgi ieklāj plaukstā un viegli paberzē metāla rokturi, kuram ikdienā pieskaras cietumnieki»); Greiems - astoņpadsmitgadīgs, tieši no vidusskolas, «apsējis kaklasaiti pāva nokrāsās, dzelteni svītrotā pudeļu zaļā gabardīna uzvalkā»; Norts «ieradās Vjetnamā maskēšanās tērpā, gatavs cīņai, pretgaisa aizsardzības uniformā un melnu grimu zem acīm, lai noņemtu spīdumu, un laukā viņš ķiveri vienmēr valkāja aizsprādzētu. Viņš bija gatavs cīņai. Bez 45. kalibra revolvera, kas tika izsniegts katram virsniekam, Olijam bija 12. kalibra šautene papildu bruņojumam. Un, it kā vēl nebūtu gana nodrošinājies, viņš nēsāja arī krucifiksu»".

Par viņu atšķirībām varētu noturēt veselu sprediķi. Šīs atšķirības iekļauj paaudžu īpatnības, starpību izglītības līmeņos, karjerās, profesijās un jaunības temperamentos (Greiems bija naivs un ugunīgs; Norts - spītīgi neatlaidīgs un pieklājīgs; Djūijs - gudrs un iedomīgs). Tomēr mēs pievērsīsimies kopīgajam.

Pirmā līdzīgā iezīme - viņiem piemītošā koncentrētā enerģija. Djūijs - aizrautīgs, nepiekāpīgs un prasīgs gubernators, sabiedrības «nagla» - kā viņu mēdza dēvēt; nebija tādas dienas, kad viņš neierastos tur, kur viņam jābūt; visā skolas laikā,viņš neizlaida nevienu futbola treniņu. Norts - patīkams un «vienmēr gatavs izpildīt jebkuru uzdevumu», ieskaitot misiju Vjetnamā, par kuru viņš saņēma apbalvojumu - Bronzas Zvaigzni par kaujas nopelniem, Sudraba Zvaigzni, divas Purpura Sirdis un Flotes Slavas medaļu; uzbrukumā vienmēr pirmais, par spīti ievainojumiem un sāpēm. Greiems - tik pārpilns enerģijas, ka tīņa gados vecāki veda viņu pie ārsta uz pārbaudi… Kāds no viņa radiniekiem apgalvo: «Tiklīdz zēns iemācījās braukt ar trīsriteni, viņš šaudījās šurpu turpu, mīdams pedāļus tik strauji, ka kājas nebija iespējams saskatīt.» So enerģiju grožos spēja noturēt vienīgi tikpat liela un nelokāma pārliecība.

Otra viņu kopīgā īpašība bija pašdisciplīna. Norta lēmums dienēt flotē pats par sevi iemieso disciplīnu dzīvē. Jau zēnībā viņš pakļāvās pavēlēm. Norts «daudz apkārt neklaiņoja, viņa māte mēdza pūst svilpi, kad bija pienācis laiks doties mājās. Viņš rūpējās par savu apģērbu vairāk nekā mēs.» Greiems «savā ģimenē tika audzināts par uzcītīgu un bijīgu zēnu; desmit gadu vecumā viņš bija iegaumējis visus simt septiņus Katķisma pantus». Ja runā par Djūiju, tad liktenis viņu jau uzreiz iesvieda stingri disciplinētā dzīves vidē: «Kad Tomijam bija trīs gadi, viņam iedeva divriteni un stingri pieteica, ka gadījumā, ja viņš braucot nokritīs, divritenis tiks atņemts. Bērns nekavējoties uzsēdās uz riteņa un tūlīt pat uz veselu gadu bija spiests to atdot atpakaļ savai nepielūdzamajai mātei.»

Koledžā Djūijs, «šķiet, no tieksmes iztrakoties jaunībā atturējās». Greiems bieži iemīlējās līdz ausīm, bija traks uz meitenēm, apmeklēja populārās mīlētāju saieta vietas un, pēc viņa vārdiem, «skūpstīja meitenes, līdz sasprēgāja lūpas». Bet «kaut kā man izdevās neiesaistīties seksuālās amorālībās. Kaut kāda iemesla dēļ Dievs sargāja manu nevainību. Es pat ne reizes nepieskāros meitenes krūtīm». Vidusskolā Norts «reti norunāja randiņus». Kad viņam bija desmit gadu, viņš ar draugu kļūdas dēļ tika aizvesti uz filmu ar Bridžitas Bardo piedalīšanos, «ūlija acis gandrīz vai izsprāga no pieres, vērojot aktrises darbošanos uz ekrāna. «Mums tādas lietas nav jāskatās» Olijs esot teicis savam biedram, viņi piecēlušies un kino vietā esot aizgājuši uz saldējuma pārdotavu.»

Es uzskatu, ka galvenā šo trīs cilvēku kopīgā iezīme ir viņu pārliecība, patiess motivējošs pārliecības spēks.

Kad Tomijam Djūijam bija septiņi gadi, viņš aizstūma ratiņus uz kaimiņienes māju un apvaicājās, vai tā viņam nevarētu atdot savus vecos laikrakstus pārdošanai. Deviņu gadu vecumā Tomijs sāka pārdot laikrakstus un žurnālus… Viņa aizraušanās reizēm noveda pie kuriozām galējībām. Kāds pircējs atminas: «Šķita, ka Tomu, pārdodot «Saturday Evening Post», ir pārņēmusi apsēstība. Es viņam teicu, ka negribu šo avīzi, bet viņš tikai izaicinoši paskatījās manī ar savām tumšajām caururbjošajām acīm un atstāja to uz mana sola. Viņš noskaitīja man duci iemeslu, kāpēc man šī avīze būtu jāpērk. Es nespēju Tomijam noturēties pretī; vieglāk bija kļūt par viņa pastāvīgo pircēju.»

Dienvidu vasaras sausuma un depresijas laikā 1936. gadā Billijs Greiems vidusskolas brīvdienās, staigādams no mājas uz māju, tirgoja Fullera zobu sukas abos Karo- līnas štatos.

Šī apgabala tirgus menedžeris bija pārsteigts par zobu suku daudzumu, ko Billijs pārdeva dažās nedēļās. Viņš vienkārši nespēja saprast, kā viena cilvēciska būtne spēj pārdot tādu skaitu suku tik īsā laikā. Pats Billijs atzina: «Es biju pārliecināts par šīs preces labajām īpašībām. Šo suku pārdošana man kļuva par ļoti būtisku nodarbošanos. Apzinājos, ka katrā ģimenē noteikti jābūt šādām zobu sukām. Es sapratu, ka patiesums ir pats svarīgākais nosacījums, ja gribi kādam kaut ko pārdot, pat, ja tās būtu grēku atlaides.»

Viņš uzdāvināja šādas sukas savai meitenei un arī pats tīrīja zobus tik bieži un cītīgi, ka «viņa zobu kakliņi sāka atsegties».

Norta preces drīzāk bija pati Amerika, nevis tās atspoguļojums Fullera zobu sukās vai avīzēs «Saturday Evening Post», un viņš tieši tāpat bija pārliecināts par tās vērtību un tikpat aizrautīgs savā kaislībā. «Amerika» bija viņa vienīgā ticība vēl ilgi, pirms viņš to pārdeva Savienoto Valstu Senātam un televīzijai. Kāds skolas biedrs atceras: «Viens no skolas puišiem kaut ko izteicās par armijas stulbumu. Viņš apgalvoja, ka mums, ar to domājot ASV, nevajadzētu iesaistīties nekādos aizjūras karos. Nu un Olijs kļuva gluži vai traks. Viņš šim puisim teica - ja tev nepatīk dzīvot Amerikā, tu vari vākties pie velna.»

Lai arī pats produkts - suka, avīze, «mīli vai vācies prom» patriotisms - sevī iemieso vispārēju viduvējību, pašā tā pārdošanas veidā nav nekā viduvēja. Ieradums ir raksturs, kas kļūst par tavu likteni. Šis incidents skolā jau atklāj zīles ticību visām ārzemju aktivitātēm, kurās Norts piedalījās turpmākajos gados.

Ambīcijas, augsti ideāli, tīrīga dzīvošana, ilgas stundas darbā ir raksturīgi pirmklasīgiem darboņiem, kuri, iejūgti darba ētikas sakās, velk smago reformu rastu pret kalnu. Šo trīs vīru vērtības, darbošanās, gaume un domu biedri bija tādi paši kā jebkuram vidusmēra cilvēkam, taču, neskatoties uz to, viņi sasniedza virsotnes. Nedaudz pāri trīsdesmit Greiems jau bija nokļuvis tautas evaņģēliskās mentalitātes redzeslokā, un viņa mitekli apciemoja milzīgas pazudušo un meklējošo dvēseļu masas, starp kurām netrūka arī bagātnieku. Djūijs trīsdesmit piecu gadu vecumā Manhatanā nodeva apgabala prokurora zvērestu, kļūdams par jaunāko cilvēku, kurš jebkad ieguvis šādu titulu. Trīsdesmit astoņu gadu vecumā republikāņi viņu gandrīz izvirzīja par prezidenta kandidātu vēlēšanās, kurās viņam būtu jācīnās pret Rūzvelta kandidatūru, ko viņš arī īstenoja pēc četriem gadiem četrdesmit gadu vecumā. Viņš jau bija apcietinājis mafiju vadoņus, aizliegtu preču tirgotājus, reketierus un gangsterus. Vaksijs Gordons, Dačs Šulcs, Jozefs Kastalado (Artišoku Karalis), Gorillas Zēni, Melnā Roka, Veiksmīgais Lučāno, Džimijs Hainss, Slepkavnieks Lūiss Lepke - viņi visi cits pēc cita tika notiesāti Djūija neatlaidīgā, pedantiskā apsūdzības uzturēšanas darba rezultātā.

Vēl nesasniedzis četrdesmit gadu vecumu, Norts jau bija labi iejuties Vašingtonas varas elitē. Kongresmenis Maikls Bārnss stāsta:

«Viņš bieži turējās kopā ar Henriju Kisindžeru. Olijam bija izteikta spēja iekļauties ievērojamu cilvēku sabiedrībā… Viņš sagājās ar augstākās tiesas tiesnešiem, ģenerāļiem un senatoriem un jutās pavisam brīvi. Olijs bija drīzāk līdzgaitnieks. Viņš ieradās pēc Baltā nama norādījuma un visbiežāk bija redzams pie Henrija sāniem.»

Pēc dažiem gadiem Norts bija atbildīgs par galvenajām Savienoto Valstu ārzemju operācijām Kārību salās (Granadā), Centrālajā Amerikā un Vidējos Austrumos (Irānā, Lībijā un Izraēlā).

Arī Greiema darbība izvērsās pasaules mērogā. Kā Eizenhauera, Džonsona, Niksona, Forda un Reigana mācītājs viņš piederēja pie varas struktūrām. Djūijs varbūt nebija tik plašos kontaktos ar ārpasauli, taču mūsdienu republikāņu partijā tieši viņš bija Eizenhauera 1111 Niksona - šo pagājušā gadsimta piecdesmito gadu Amerikas vadoņu - nomināciju iedvesmotājs. Tāpēc droši var teikt, ka reti kuru uz šīs planētas nav ietekmējusi vai skārusi šo trīs no sabiedrības vidējā un godprātīgā slāņa nākušo cilvēku aizrautīgā darbošanās.

Viņi pieturējās pie iesāktā, aizstāvēja savus principus, stingri savās rokās turēja vadības grožus. Trīsdesmit divu gadu vecumā Djūijs joprojām mazā blociņā «sistemātiski turpināja atzīmēt katrus piecpadsmit centus, ko viņš izdeva par kurpju tīrīšanu, un astoņdesmit piecus centus par pusdienām». Kad viņš aizgāja no Ņujorkas gubernatora amata, valsts nodokļi bija par desmit procentiem zemāki, nekā tad, kad viņš stājās šajā darbā. Greiems, kurš savai darbībai saņēma milzīgas dotācijas un kopā ar bagātajiem spēlēja golfu, «stundām centās izdomāt, kā nekļūt bagātam», stāstīja viņa sieva Rūta. Katrs no viņiem apprecēja sev atbilstošo sievieti, uzaudzināja bērnus, iestājās par taisnību un bija ārkārtīgi pašsavaldīgs; viņi iemiesoja vidusmēra Amerikas Lielā Baltā ceļa idealizētās īpašības. Droši vien šo trīs vīru kopīgo īpašību pamatā bija pašdisciplīna. Taču nevis pašdisciplīna kā tāda - drīzāk tās ēna: disciplīna, kura kalpo tieši ticībai, kas pieprasa valdīt pār ēnu. Tas ir skaidri redzams Norta pārliecības apliecinājumos Kongresam. Nācās cīnīties pret ienaidnieku - starptautisko komunismu un kompromisiem, kas vājināja Amerikas patriotisma garu. Lietas bija jāsarindo pareizā kārtībā. Djūija uzbrukuma mērķis bija noziegumi, gangsteri tumšajos Manhatanas masīvos, īru Tamani biedrības noziedzīgie tīkojumi pēc varas, ebreju reketieri, itāliešu gangsteri un izspiedēji. Djūijs tiecās attīrīt un pārveidot Ameriku pats pēc saviem izsmalcinātajiem priekšstatiem. Greiema mērķis bija dvēseļu attīrīšana visā pasaulē; viņa aizrautīgā noņemšanās ar to tika dēvēta par krusta karu.

Spēja tikt pāri vājumam un ļaunumam sevī un māka pakļaut ļaunumu citos ir savstarpēji saistītas: Djūijam, ieslogot noziedzniekus labošanas iestādēs; Nortam, bombardējot ienaidnieku Elsalvadorā, Granadā un Lībijā; Greienam, pieveicot grēku un sātanu, pievēršot grēciniekus Kristum. Viņu ticība un pārliecība attaisno varu un rīcības agresivitāti, ar kādu tie stājas pretī ēnai, vienalga, vai tā būtu noziedzīgā Tamani biedrība, Teherānas mullas vai Pats Ļaunais gars personiski.

Vai tā ir ticība mērķim, vai ticība pašai ticībai? Apvainots «intelektuālajā pašnāvībā», Greiems atbildēja: «Es zinu, ka vienkārši ticu. Es zinu, ko ticība, nejautājot un nešauboties, ir ļāvusi Dievam darīt manā dzīvē. Es esmu nolēmis ticēt.» Norts, apsūdzēts par melošanu Kongresam, aizstāvību balstīja uz savu ticību Amerikai un tās armijas galvenajam komandierim. Ticība, kas pārvieto kalnus, kļūst pati par savu ēnu. Pārliecībai kļūstot stiprākai, ideālu svētums izgaist. Ko Santajana teicis par fanātismu? Tas pazaudē mērķi un divkāršo pūles.

Pēc sava negaidītā zaudējuma Trumenam 1948. gada vēlēšanās Djūijs centās par to nedomāt. «Nekas, es tik un tā izvirzīšos,» viņš teica, un tiešām, par spīti pamatīgai vēlētāju opozīcijai, ar varas mahināciju palīdzību viņš to arī izdarīja. Norta īpašā piepūle pārliecības dēļ atspoguļojās viņa rīcībā Anapolē, kad viņš izmainīja (vai nozaga no slēgtas iestādes pēc darba beigām) datus par savu kāju ievainojumiem, kas varētu viņam liegt dienēt flotē

Uzticībā savai pārliecībai viņi visi centās novākt šķēršļus, kas būtu varējuši viņus atturēt. To mēdz saukt arī par noliegšanu. Par Greiemu viņa sieva sacīja: «Protams, ka viņš šaubījās, bet ne ilgi; tāpēc, ka šaubas viņam nekādi nav raksturīgas.» Viņa lielākā atsacīšanās sekoja Niksona gāšanai. Ar ko Niksons zaudēja cieņu arī Greiema acīs? Greiema pārliecība bija tik stingra un šaubīšanās tik sveša, ka viņš pat nebija pamanījis Niksona ēnas puses. Kad tās parādījās Votergeitas ierakstos, Greiems nonāca visdziļākajā savas dzīves depresijā un piedzīvoja savas ticības krīzi. Viņš staigāja pa istabu, grauza nagus, nevarēja gulēt, un viņam bija pat nelaba dūša. Viņš uz laiku bija nonācis pretrunās, ko rada ticība, kas pieprasa sava veida pašnāvību — vai nu intelektuālā vai morālā, vai arī pasaules uztveres jomā. «Es tiešām ticēju Niksonam kā visu laiku lielākajai iespējai aizvadīt šo zemi uz diženāku un skaistāku dzīvi. Viņš tam bija kā radīts. Es nebiju dzirdējis, ka viņš jebkad melotu. Šie ieraksti atklāj cilvēku, kuru es nekad nebiju pazinis; nekad nebiju redzējis šo viņa seju.»

No akluma līdz noliegšanai. Greiems atjēdzās no šiem pārbaudījumiem, ticība atjaunojās, atguva sākotnējo naivumu, un viņš turpināja savu darbību.

Šo triju cilvēku kopējā īpašība bija viņu ticības ne- uzvaramība. Lai gan katru no viņiem morālā ziņā varētu par kaut ko vainot - Greiemu par viņa liegšanos, Nortu par meliem, Djūiju par viņa manipulācijām -, ticība ļāva viņiem netīru darījumu vidū palikt nekorumpētiem, viņu pašu ēnu neskartiem, nevainīgiem. Un es domāju, ka tieši šis amerikāniskais ieradums ir tas, kas tik ļoti patīk vidusmēra cilvēkam. Tādējādi šis komponents - vienalga vai to sauc par naivumu, kā to dara literatūras kritiķi, noliegšanu, kā to dēvē psihologi, vai ticību, kā to uztver ticīgie, - ir acīm redzama amerikāņu rakstura pamatbūtība, kas izskaidro, kāpēc Djūijs, Griems un Norts ir tik populāri tā pārstāvji.

Par spīti mūsu iepriekšējiem iebildumiem pret viduvējību kā psiholoģiski pamatotu terminu, mums tomēr jāatzīst, ka esam atklājuši psiholoģiskus priekšnosacījumus, kas rada amerikāņu viduvējību. Tieksme noliegt, saglabāt naivumu, pārliecību izmantot kā vairogu pret jebkura veida (intelektuāliem, estētiskiem, morāliem un psiholoģiskiem) izkropļojumiem kavē amerikāni saskatīt īstenību. Viņš nemainīgi paliek akls pret faktu, ka viduvējības labās īpašības - disciplinēta enerģija, kārtības mīlestība, pašdisciplīna, godīgums un ticība - pašas par sevi ir tā velna vēstneses, kuru tām nāksies pieveikt.

Šajā sabiedrībā, kuru, pateicoties atgriezeniskam sno- bismam, atkal apbur parastas vērtības, kur atkal godā tiek celts smags darbs, nodokļu maksāšana, morāles normu ievērošana un viss, kas atbilst vidusšķirai, no kopējā fona ir jāizdala īpašais. Ja sabiedrība cieš no dvēseles zaudējuma, daimoniskas iedvesmas, eņģeļa un ģēniju trūkuma, tad, iekams doties meklējumos, kāpēc gan nepajautāt, kas būtu varējis tos aizbiedēt? Varbūt viduvējības kultivēšana - vienkārša darbošanās kā kopīgas komandas loceklim, laivas nešūpošana, pieturēšanās pie «ģimenes vērtībām», pievienošanās Vola-Marta sabiedrībai, vēsa prāta saglabāšana, bailes no ekstrēmistiem un nepamatotām avangardiskām idejām - ir tieši tas, kas aizdzen neredzamos.

Kāpēc īpašais mums šķiet aizdomīgs? Vai mēs to noliedzam, jo baidāmies no iedvesmas, ko uztveram kā individuāla prāta elitāru kondīciju, kas dod priekšroku saskarsmei ar gariem, nevis saviem līdziniekiem? Un kā ir ar kultūru, kas iedvesmu uztver kā pretsabiedrisku - vai tā vēl sīkstāk nepieķersies pelēcīgai viduvējībai?

Neaizmirsīsim, ka sabiedrību pacilā, bagātina iedvesmas pārņemtie - ātrās palīdzības medicīnas māsas, gada labākais skolotājs, basketbola aizsargspēlētājs, kurš iemet precīzu trīspunktnieku. Iedvesmas brīži nenoēno komandu, bet iederas tās un to atbalstošas pašmāju publikas kontekstā. Bumbas iemešana pēdējā sekundē un tādējādi panāktā uzvara izšķirošā spēlē nav vienkārši izolēts varoņdarbs. Tas ievieto varoni arhetipiskā kontekstā. Varonis ir cilvēks, kurš veic iedvesmas pilnus darbus par godu pilsētai un tās dieviem. Mūsu civilizācijas ego- centriskais, uz sāncensību dibinātais priekšstats par iedvesmas vadītu rīcību neļauj pamanīt tās sabiedrisko nozīmi. «Iedvesma» nozīmē «gara ieelpu», nevis «enerģiska cilvēka eksaltāciju».

Dažas sabiedrības uzliek par pienākumu tās locekļiem censties rast sevī iedvesmu, lai darbotos sabiedrības labā. Par to liecina, piemēram, Amerikas pamatiedzīvotāju nodošanās vīziju meklējumiem, meskalīna lietošana, dejas un sviedrēšanās vigvamos, vai arī kvēkeru saieti ar iekšējā gara parādīšanās gaidām. Šajā sabiedrības daļā tiek uzskatīts, ka cilvēks var labāk kalpot citiem, ja viņš kalpo Citiem.

Es nerunāju par slavu pašas slavas dēļ, bet lai parādītu daimonu palielinošā spogulī. Savas domas pamatošanai kā piemērus izmantoju izcilus cilvēkus ne tāpēc, lai uzsvērtu, ka īpašās spējas ir iemiesotas tikai viņos. Personības šajā grāmatā ir neredzamā daimona darbības personifikācijas. Viņi ir daimonisko parādību spilgtākie redzamie iemiesojumi. Šie izcilie cilvēki dara saprotamāku pamatideju, ka ikvienā dzīvē ir kāds īpašs spēks, kuru neņem vērā parastās psiholoģiskās 1111 biogrāfiskās teorijas. Manolete un Ingmārs Bergmanis, teiksim, ir noderīgi piemēri. Viņi neder imitācijai vai klonēšanai, bet kalpo par daimona pierādījumiem. Svētība, kas tik izteikti atklājas viņu dzīvē, ir vispārēja parādība. Arī tev tā dota. Daži cilvēki ir tikai uzskatāmāki, redzamāki svētības pieejamības liecinieki.

Šī vecā metode pacelties līdz izcilībai ļauj vājiem un nogurušiem atkal sajust vareno slēpto spēku, kas ir katras sievietes un katra vīrieša zīlē par spīti viņu statistiskai viduvējībai. Tikai tad, kad mēs esam izslēguši viduvējību kā psiholoģisku jēdzienu, varam ar pilnām tiesībām jūsmot par izcilību. Citādi tāds entuziasms, bārstīšanās ar slavenību vārdiem un lasītāja iepazīstināšana ar tik daudzām zvaigznēm, varētu likties kā snobiska lunci- nāšanās ap izciliem cilvēkiem. Lai lasītājs skaidrāk varētu sevī apjaust neparasto - un šim mērķim arī izraudzīti piemēri šajā nodaļā un grāmatā - mēs esam no psiholoģijas izmetuši tādus jēdzienus kā «caurmērs», «vidusmērs» u.c., un atstājuši tos tādām jomām, kurām tie noder labāk (ekonomikai, epidemioloģijai, socioloģijai, mārketingam). Gan Norts, gan Greiems, gan Djūijs ir izcili cilvēki; vienīgais, kas vedina viņos saskatīt kaut ko viduvēju, ir snobiskā ķiķināšana par Greiema gabar- dīna uzvalkiem, Djūija izskatu - kā «mazs vīriņš uz kāzu kūkas» - un Norta «labā zēna» tēlu. Tādā veidā mēs palaižam garām faktu, ka katrs no viņiem ir uzticīgs savai zīlei un atspoguļo savu īpašo raksturu ar tā trūkumiem jebkurā savā konsekventajā solī.

Sabiedrībā un laikā, kad atšķirīgais tiek aizvirzīts plauktu dziļumā, ar zāļu palīdzību novests līdz seroto- nīna radītam rāmumam un pakļauts grupu teorijai, lai nolīdzinātu savas individuālās īpatnības, kad viss, kas ir atšķirīgs, var izrādīties bīstams, nācijas apziņai ir īpaši svarīgi atzīt izcilības. Ja izcilība ir atkarīga no likteņa, liktenis no - rakstura, tad šos trīs terminus var arī apskatīt apgrieztā kārtībā: lai uzlabotu raksturu, ar morālām pamācībām nepietiek. Mēs ignorēsim Viljama Beneta un Alana Blūma pamācības, bet vairāk pievērsīsimies liktenim, sevišķi slavenību likteņiem. Šie trīs izcilo cilvēku tēli - viņu drosme, ambīcijas un uzdrīkstēšanās riskēt - ir mūsu skolotāji. Šiem trijiem īpašajiem pelēko masu pārstāvjiem, kuri iekvēlināja ticību un politisko pārliecību miljonos amerikāņu, nebija vidusmēra raksturs.

No masām nākušo slavenību tēli pierāda, ka arī vidusceļš ir ceļš. Tas liek mums apjaust viduvējības iekšējo vērtību un neļauj vīzdegunīgi noraudzīties uz tās kopīgajiem sīkburžuāziskajiem ierobežojumiem vai glābties tās paēnā aiz bailēm atšķirties. Par spīti snobismam, ko varbūtēji slēpj sevī te rakstītais, šī nodaļa ir radīta, balstoties uz ideālismu, jo esmu centies «viduvējību» pārveidot no nicināma jēdziena par vērtību, kurā parādās arī dai- mons. Šis vārds saistās ar sociālu pazemojumu tikmēr, kamēr vien mēs katrā tās pārstāvi neatklājam tā īpašo raksturu, zīles unikālo būtību.

DEMOKRĀTA PLATONISMS

Ar šai nodaļai piemītošo iekšējo spriegumu ilgu laiku cīnījos arī es pats. Pirms divdesmit pieciem gadiem, varbūt senāk, es kopā ar agrīnā kristiešu gnosticisma un tā laika sektu pētnieku holandieti Gilu Kvispelu sēdēju Lagomadžero krastā. Viņš kūpināja pīpi un kā vecs holandiešu kuģa kapteinis no Konrāda romāna ironiski piemiedza man ar aci un jautāja: «Kā tu, Hilman, reizē vari būt gan platonists, gan demokrāts?»

Kvispels apjauta mana likteņa daimonu. Lai atbildētu uz šo jautājumu, pagāja daži gadi. Protams, jautājuma pamatā ir populārais viedoklis par Platonu un platonismu kā par totalitāru, patriarhālu elites filozofiju, kas radījusi autoritatīvu pamatu autoritārai valstij. Tāpat Kvispela jautājums pauž arī zināmu priekšstatu par demokrātiju kā atbilstošu vairākumam, laicīgu un neatbalstītu neizdibināmajā. Demokrātijai var būt Tēvi- Dibinātāji, bet ne eņģeļi. Līdz ar to Kvispels jautā, kā var savienot elitārismu un populismu, mūžīgos, nemainīgos principus un pārliecības kaprīzes, vai, runājot klasiskās filozofijas valodā, kuru Kvispels pārzināja krietni labāk nekā es, kā ir iespējams reizē aptvert Patiesības un Viedokļa pasaules. Šī pretruna nav devusi mieru Rietumu domātājiem jau kopš Parmenīda laikiem.

Mūsu nācijā atšķirība starp patiesību un viedokli ir kļuvusi par biezu sienu starp baznīcu un valsti, atklāto patiesību un aptaujātās sabiedrības viedokli. Tomēr Neatkarības Deklarācija apgalvo, ka amerikāņu demokrātiskā valsts balstās uz kaut kādu transcendentālu Patiesību: «Visi cilvēki ir radīti vienlīdzīgi.»

Kas ir šī apgalvojuma pamatā? Atšķirības taču pastāv pirms pirmās elpas vilciena. Jebkura māsa slimnīcas dzemdību nodaļa var apstiprināt, ka atšķirības jau ir pašā sākumā. Mazuļi cits no cita atšķiras. Ģenētiskie pētījumi rāda iedzimto spēju, temperamentu, spraiguma atšķirības. Un, runājot par apstākļiem, kādos mēs šajā pasaulē ienākam, vai var būt kaut kas vēl atšķirīgāks? Jau no paša sākuma dažiem ir grūtības, kamēr citiem paveicies gan ar dabas dāvātām spējām, gan ar vidi, kurā viņš aug.

Ja jau ne daba, ne audzināšana, ne vide nenodrošina vienlīdzīgus apstākļus visiem, kur gan rodas pati šī doma par vienlīdzību? Tā neizriet no dzīves faktiem, tāpat to nevar reducēt uz kādu visām cilvēciskām būtnēm kopīgu faktoru, piemēram, vertikālu stāju, simbolu valodu vai prasmi rīkoties ar uguni, jo individuālās atšķirības sarežģī kopīgos faktorus visvisādos veidos. Vienlīdzība var izrietēt no vienreizējības, no tā, ko sholastiskie filozofi sauc par «individualitātes principu». Šo unikalitāti es iedomājos kā ģēnija haeccitas (viduslaiku latīņu apzīmējums jēdzienam «tieši tas»), kas ir formējošs faktors, kurš katram cilvēkam tiek dots dzimšanas brīdī un nodrošina to, ka viņš vai viņa ir tieši tas, kas viņš ir, un neviens cits.

Līdz ar to vienlīdzībai ir jābūt aksiomātiskam dotajam lielumam; kā Neatkarības Deklarācija apgalvo, tas, ka mēs esam vienlīdzīgi, ir acīmredzama patiesība. Mēs esam vienlīdzīgi saskaņā ar «katrs viens» loģiku. Katrs pēc definīcijas ir atšķirīgs no jebkura cita katra un tāpēc kā tāds ar to vienlīdzīgs. Mēs esam vienlīdzīgi, jo katrs no mums šajā pasaulē ienāk ar savu īpašo aicinājumu, un mēs esam nevienlīdzīgi visās pārējās jomās - pilnīgi nepelnīti un netaisnīgi nevienlīdzīgi, izņemot to, ka mums katram ir savs unikāls ģēnijs. Tādējādi demokrātija balstās uz zīles pamatiem.

Zīle liek tev atšķirties; tās pamatvēlme ir pašrealizā- cija. Aicinājums pieprasa neierobežotu darbības brīvību, brīvību, «ierodoties dzīvot», bet šo brīvību nevar nodrošināt sabiedrība. (Ja brīvības iespējas ar saviem likumiem pasludina pati sabiedrība, tad sabiedrībai ir augstākā vara un brīvība nonāk sabiedrības autoritātes pakļautībā.) Tā kā demokrātiska vienlīdzība loģiski nevar balstīties ne uz ko citu, kā katra indivīda aicinājuma neatkārtojamību, tad brīvība sakņojas pilnīgā aicinājuma neatkarībā. Kad Neatkarības Deklarācijas rakstītāji formulēja, ka mēs visi esam dzimuši vienlīdzīgi, viņi saprata, ka šis apgalvojums sevī ietver vēl kādu nepieciešamu noteikumu: visi ir dzimuši brīvi. Aicinājuma dēļ mēs visi esam vienlīdzīgi, un aicinājumam ir nepieciešama brīvība. Šīs abas lietas principiāli garantē neredzamais individuālais ģēnijs.

Atteiksimies no uzskatiem gan par Platonu kā par nekaunīgu fašistu ar nereāliem ideāliem, gan par demokrātiju kā par bezmērķīgu un ietiepīgu upuru sabiedrību. Tad mēs arī spēsim saprast, ka platonismam un demokrātijai nav savstarpēji jāatgrūžas kā magnēta vienādiem poliem, bet ka tie abi ir būvēti uz vienota pamata- individuālās dvēseles nozīmīguma. Platona valsts ir domāta dvēselei, tā nepastāv pati sevis vai kāda tajā esoša noteikta grupējuma dēļ. Patiesību sakot, galvenā analoģija, kas vijas cauri viņa darbam «Valsts», ir paralēle starp dvēseles slāņiem un sabiedrības noslāņojumiem. Visu, ko mēs darām valstī, mēs darām dvēselei, un, ko mēs darām dvēselē, mēs darām valstij. Tā to var saprast, ja platonismu izauklē līdz galam un neiznīcina, pirms tā organiskās sakarības nav pilnībā noformulētas.

Vēl vairāk, kā mēs esam noskaidrojuši šajā nodaļā, vienīgais individualitātes teorētiskais garants, kurš nepieciešams demokrātijai un kura dēļ šī amerikāņu demokrātija radīta, ir tā pati dvēsele, ko mēs saucam arī par eņģeli, zīli, ģēniju vai kādā citā tikpat jaukā vārdā. Platonismam un demokrātijai ir kopīgs priekšstats par individuālās dvēseles principiālo nozīmīgumu.

Starp citu, šī dvēsele, saukta arī par daimonu jeb ģēniju, šķiet ne tikai platoniste savas izcelsmes dēļ, jo sakņojas pašā Platona mītā, bet arī demokrāte, tāpēc ka iesaistās mijiedarbībā; ietērpjoties videi raksturīgā ģērbā, tā sevi apliecina pat ģeogrāfiski, it kā gribēdama pavēstīt, ka vēlas pieskaņoties šai pasaulei un organiski tajā funkcionēt. Tikai teologi un šamaņi uzdrošinās bez redzamās pasaules runāt arī par neredzamo. Zīles darbības mērķis noteikti nav nāve vai cita valstība, bet drīzāk redzamā pasaule, kurā tā darbojas kā vadošais spēks. Daimonu pazaudēšana pārvērš demokrātisku sabiedrību pircēju pūlī, kas maldās veikalu labirintos, meklējot izeju. Taču to nav iespējams atrast, ja tu neseko savam individuālās virzības vadītājam.

Tātad, profesor Kvispel, ja mēs atkal satiktos zem kuplajiem kokiem, es sacītu, ka platonisms un demokrātija var satikt gluži labi. Abi sakņojas dvēselē. Abiem vienādi rūp dvēseles dzīve šajā pasaulē un veidi, kā labāk piepildīt tās nodomus. Cenšanās panākt un piepildīt to labāko neveicina elitārismu. Tāpat nenoliedz arī demokrātiju.

PIEZĪMES PAR METODOLOĢIJU

Vai ir pareizi šai teorijai izvēlēties organisku metaforu? Vai jau pats termins «zīle» tūlīt pat neliek domāt par organisku dabīgas augšanas modeli un nesaista mūsu teoriju gan ar determinismu, gan evolūciju laikā - divām idejām, kuras mūsu teorija cenšas apiet vai pat sagraut? Vai šo teoriju gribot negribot neapgāž pats tās nosaukums?

Sugu, debesu ķermeņu vai slimību nosaukumi vienmēr iesloga nosaukto lietu šī nosaukuma metaforas pamatvārdā, iedibinot to pasaules uztverē, kā tas ir, piemēram, ar kalnu un salu nosaukumiem, kas radušies koloniju apgūšanas procesā. Eiropas ietekmīgo cilvēku un varonīgo zinātnieku vārdi tika izmantoti visa veida dabas parādību - planētu, augu un procesu - nosaukumos. Atbrīvošanās kustības sarāva to vārdu važas, kas pārstāvēja veco sistēmu. Vai mums nevajadzētu atmest evolucionāro organicismu, kas atspoguļojas vārdā «zīle», un pārdēvēt šo teoriju par kodola, attēla, ģēnija teoriju vai pat, nebaidoties būt pārdrošiem, par eņģeļu psiholoģijas teoriju?

Es pieturos pie «zīles» vārda teorijas nosaukumā, jo tas rāda, kā iespējams tulkot organiskus tēlus, nekrītot par upuri organicismam. Ja mēs varam lietot dabas metaforu, lai aprakstītu neparastas lietas, tad ar termina «zīle» palīdzību esam parādījuši mūsu arhetipiskā re- dzespunkta kodolu, kas organisko ar laiku un attīstību saistīto skatienu uz cilvēka dzīvi cenšas pavērst atpakaļ, lai lasītu dzīvi pretēji laika ritumam. Ja mēs vēlamies pārskatīt cilvēka dabas attīstības modeli, iesākumā kā metaforu varam izmantot kādu no sēklām.

Izmantojot šo jēdzienu, mums jācenšas izvairīties no parastā domāšanas stila. Jāatmet nevis šī zīles metafora, bet gan ieradums domāt par zīlēm tikai naturālā un laicīgā izpratnē

Tomēr, ja reiz zīli esam iedomājušies arhetipiski (kā arhetipisku jēdzienu), to vairs neierobežo ne laiks, ne dabas likumi. Šaura, naturālistiska «zīles» kā ozola sēklas jeb augļa definīcija atklāj tikai vienu tās izpratnes līmeni, domās piešķirot tai tikai burtisku, botānisku nozīmi. Šis pirmais līmenis var aizēnot visus pārējos; zīlei ir arī mitoloģiska, morfoloģiska un etimoloģiska jēga.

Zīle ir arī mītisks simbols; tā ir forma; tas ir vārds ar savu priekštecību, saviem pavērsieniem, ar savām pieskarēm, zemtekstiem un savu rosinošo spēku. Paplašinot «zīles.» izpratni šajos dažādajos virzienos - kā gatavojamies to darīt - mēs pārkāpjam naturālistiskos ierobežojumus, ko uzliek tās standarta nozīme. Un, mainot «zīles» uztveri, paplašinot tās potenciālu, mēs parādīsim, kā cilvēka bioloģijas izpratni paplašināt ārpus organiskajiem ietvariem.

Sāksim ar ozola un zīles mitoloģisko simbolismu. Senajās Vidusjūras valstīs, ziemeļģermāņu un ķeltu Eiropā ozols bija maģisks senču koks. Visam, kas tika cieši saistīts ar ozolu, piemita arī ozola spēks - tajā ligzdojošiem putniem, panglapsenēm tā stumbrā, bitēm un to medum, vijīgajam āmulim un, protams, ozola zīlēm. Ozoli bija tēva koki, kas no debesīm lejup vadīja uguns bultas un piederēja pie tikpat ietekmīgiem dieviem kā Zevs, Donarts, Jupiters un Votans. Tie bija arī mātes koki (proterai matercs- pirmmātes - senajiem grieķiem), kas dažādos mītos par cilvēku izcelšanos deva tiem dzīvību. Mēs esam dzimuši no «zīlēm», tāpat kā zīles dzimušas no ozoliem. Un, tā kā ozola spēcīgais «taisnums» un «taisnība» ir radniecīgas saknes vārdi, šis koks zīles formā, in nuce, nes sevī patiesību. Tāds būtu patētisks skaidrojums mazajiem, cepurainajiem bumbulīšiem, kuri sabirst uz meža paklāja.1

Mītiskā valoda izsaka attēlos to, ko konceptuālā valoda apgalvo teikumos. Iemesls, kāpēc zīles tiek izmantotas par personības pamatbūtības simboliem, ir tas, ka ozolos mīt viedi dvēseles tēli. Ozoli ir īpaši dvēseles koki, jo tajos mājo bites un glabājas medus, kas senajās Vidusjūras valstīs un arī citās pasaules zemēs tika uzskatīts par svēto nektāru un pirmatnējo «dvēseles barību». Vēl lielāka nozīme ozoliem kā dvēseles kokiem ir tāpēc, ka tajos vai zem tiem mājo nimfas, svētie un priesterienes, kas spēj nodot tālāk ozola zināšanas un notikumu izpratni ar dažādu zīmju un teicienu palīdzību. Pēc Rietumāfrikas skolptāja Malidoma Somē domām, visi garie koki ir gudri, tāpēc ka koku kustība ir nemanāma, saikne starp galotni un saknēm cieša un fiziskā klātbūtne dāsni lietderīga. Līdz ar to ozols, kurš ir tik liels, vecs, skaists un pamatīgs, ir īpaši gudrs, un tā zīles nes sevī visa koka gudrību, kura sakopota sīkā kodolā. Neredzamajiem nav nepieciešams daudz telpas. Bet dažus viņi uzrunā skali un skaidri, un to viņi dara caur ozoliem.

Vai nu šo runāšanu varēja saklausīt vēju šalkās lapotnē, zaru švīkstēšanā un stumbra brakšķoņā, vai arī bez šādu ārēju zīmju palīdzības, taču saprast to spēja tikai īpaši apdāvinātas priesterienes, kuras, kā atzīmējis jau Homērs, mita, piemēram, Dodonē, Grieķijas ziemeļrietumos. Ļaudis varēja ierasties un vaicāt pravietiskajam kokam par savu likteni. Ozolā bija iemiesotas zināšanas par likteni, un tāpēc taujātājs varēja prasīt: «Geriotons vaicā Zevam, vai viņam būtu jāņem sev sieva»; «Kalikrāts vaicā dievam, vai man būs bērni no Naikes, manas sievas, ja es ar viņu palikšu, un kuram dievam man par to ir jālūdz»; «Kleots vaicā Zevam un Diānai, vai būtu labāk turēt aitas un vai tas viņam nestu ienākumus.» Tādā veidā bija iespējams noskaidrot arī vienkāršākus, bet tāpat satraucošus dzīves jautājumus: «Vai tas, kurš nozaga drēbi, bija Dorkils?»2

Mūsu tematam noderīgi ir divi fakti, kas saistīti ar šiem pravietiskajiem ozoliem Dodonē un citās vietās. Pirmkārt, ozols zina to, kas ir apslēpts parasta cilvēka acij; otrkārt, šīs zināšanas var tikt atklātas cilvēkiem, lielākoties sievietēm, kas var «dzirdēt» un likt ozolam runāt caur sevi. Roberts Greivs apgalvo, ka Dodones priesterienes un arī gailu druīdi vārda tiešā nozīmē košļāja zīles pravietiska transa radīšanai.3 Pārks, kurš nodarbojās ar datu apkopošanu šajā jomā, neziņo par koku tulku atbildēm. Tas, ko viņi dzirdēja no koka, noteikti bija ļoti svarīgs pašiem jautātājiem, bet mūsu tēmai svarīgāks ir tas, ka viņi dzirdēja.

Botāniski zīle ir kā angiosperma, pilnībā iekodēts auga embrijs. Tajā jau atrodas visa ozola būtība. Teoloģiski zīle pielīdzināma vienai no Augustīna rationes seminales jeb sēklas cēloņiem. Jau stoiķu, gnostiķu un platonistu, tādu kā Filons, laikos pastāvēja kāda sena doma, ka pasaule ir piepildīta ar spermatikoi logoi vārdu sēklām jeb ideju aizmetņiem. Tie ir pastāvējuši jau kopš pasaules sākumiem kā pirmatnējie a priori, kas piešķir formu katrai lietai. Un šie spermatiskie vārdi dod iespēju katrai lietai atklāt tās dabu - taču tikai tādām ausīm, kas spēj tos sadzirdēt. Doma, ka daba runā, īpaši ar runājoša ozola balsi, ir saglabājusies kā dzīva fantāzija cauri laikmetiem, un tika atainota gleznās vēl pirms simt gadiem.4 Nav viegli atskārst savas dvēseles radošo sēklu un to saklausīt. Kā lai mēs atšķiram tās balsi, kādus signālus tā mums sūta? Pirms mēs varam risināt šos jautājumus, mums pašiem jāapzinās savs kurlums, šķēršļi, kas traucē dzirdēt, - redukcionisms, un mūsu tā sauktā veselā saprāta zinātniskums, jo mūsu cietajām galvām ir grūti saprast, ka var pienākt vēstis arī no citurienes un tās var būt daudz svarīgākas mūsu dzīves norisēm nekā informācija, ko saņemam no centrālās televīzijas un interneta. Tās nevar uztvert ātri, brīvi un viegli, to nozīmes ir īpaši iekodētas sāpīgi patoloģiskos notikumos, kas, iespējams, ir vienīgie līdzekli, ar kuriem dievi var mūs atmodināt. Kāds skandināvu stāsts Jākoba Grimma darbā «Teitoņu mitoloģija» šo ideju izsaka mīta valodā.

Lielais, vecais milzis Skrimīrs devās gulēt zem liela, veca ozola. Pie viņa ieradās Tors un iesita viņam pa galvu ar āmuru. Skrimīrs pamodās un nodomāja, ka varbūt viņam uzkritusi kāda lapa. Viņš atkal devās pie miera un vareni krāca. Tors viņam atkal iesita, šoreiz stiprāk; milzis atkal pamodās un domāja, ka varbūt viņam uz galvas uzkritusi zīle. Un atkal aizmiga. Tors ar savu dievišķo āmuru šoreiz viņam iesita pa galvu ar vēl lielāku spēku, bet milzis, pamodies no miega, sacīja: «Kokā acīmredzot ir putni; viņi droši vien būs uzķēzījuši man uz galvas.»5

Zīles teorija milzim nav nekas vairāk kā putnu mēsli. Milži, kā zināms, ir neapķērīgi, nolādēti ar ķermenisko domāšanu, tuvredzīgi un vienmēr izsalkuši (vai tāpēc, ka tik tukši?). Skrimīrs pielīdzināms mūsu burta kalpam, mūsu redukcionistam, kurš nekad neko īsti nevar saprast. Tāpēc milzim pasakās tiek nostatīts pretī viltīgs dzīvnieks, elfs vai rūķis, atjautīga jaunava vai mazais drēbnieks. Viņi nu gan nejauktu zīli ar garām lidojošu lapu vai mēslu pikucīti. Viņi piedzīvotajā un redzētajā saskata metaforu, kamēr milzis spēj domāt tikai burtiski, visas lietas reducējot uz mazāku kopsaucēju tā, lai viņam nekad nebūtu jāizlien no savas alas vai jāpamostas no sava spalgo krācienu truluma. Nav brīnums, ka tad, kad bijām ļoti mazi, mēs visi baidījāmies no milžiem un sajūsminājāmies par stāstiem, kuros kāds, piemēram, Dāvids vai Džeks tos spēja uzveikt vai arī pārspēt viltībā, kā tas izdevās Odisejam. Milzis ar savu pieaugušā muļķību satrauc bērna iztēli, apdraud viņa ekoloģisko saikni ar brīnumu pasauli. Muļķība ir milzis, kas nepamana sīkumus. Galu galā tieši pupa ir tā, kas izglābj Džeku, un olis, kas pasargā Dāvidu no Goliāta. Milzim ir cits Platona neziņas alas apzīmējums, un tieši alā Odisejs sastop vienacaino milzi Ciklopu, kurš Odiseja viltīgo runu uztver burtiski un tādējādi top apmuļķots.

Lai gan runājošie ozoli savus pravietojumus izsaka ar sieviešu palīdzību, un visi koki simboliski tiek uztverti kā sieviešu kārtai piederīgi to dāvātās pajumtes, gādības un cikliskās dabas dēļ, un arī tāpēc, ka tie rada pamata hyle jeb vielu tik daudzām cilvēciskām darbībām, tomēr ozols un zīle tiek iedomāti kā īpaši vīrišķīgi tēli. Ne tikai ozols tika saukts par Lielā Dieva (Jupiters - romiešu Eiropā, Donars - ziemeļos) Tēva koku, bet arī zīle - te mēs no mītiskā pārejam uz morfoloģisko nozīmi - tiek dēvēta par juglans - Jupitera peņa galviņu.

Angļu valoda noslēpj no mums to, ko atklāj daudzas citas valodas: dzimumlocekļa gludā galviņa un to aptverošā atlocītā priekšādiņa atgādina zīli. Vācu valodā Eichcl nozīmē gan zīli, gan dzimumlocekļa galviņu. Franciski tos abus sauc par gland, latīniski - glans, grieķiski - balanos, spāniski - bellota. Rakstos par medicīnu to autori, piemēram, Celzs, un naturālisti, kā Plīnijs un Aristotelis, uzsvēra šo līdzību starp peņa galviņu un zīli. Arī auglības rituāli savienoja mītisko ozola izpratni ar morfoloģisko tā augļa izskatu.

Etimoloģiski, mūsu izpētes trešajā līmenī, vārds «zīle» (angliski - acorn, tulk. piez.) ir saistīts ar vārdiem «akrs» (angliski - aere), «akts» (crct) un «faktors» [aģent). Vārda «zīle» izcelsme vistuvāk saistīta senaugšvācu valodas vārdam akern (auglis, ražojums), kas nozīmē ne tik daudz sēklu, kā jau nogatavojošos augli. Actus (darbība, aktivitāte, faktors) ir saistīts ar zīli, tāpēc zīle ir jāsaprot kā jau pabeigta darbība, nevis vienkārši kā jauna koka sākums (attīstības izpratnē). Visa domāšanas kārtība tiek apvērsta.

Vēl senāka vārda «zīle» izcelsme saistīta ar sanskritu, vēlāk pārveidojoties grieķu valodas vārdos ago, agein un to dažādās formās un atvasinājumos, kas savā saknē nozīmē grūst, virzīt noteiktā virzienā, vadīt vai vest. (Vadoni Homērs sauc par agos.) Pavēles izteiksme cigc, agcte nozīmē: kusties, dodies, ej. No šī paša senā celma radušies arī vārdi «darba kārtība»(agendo) un «ciešanas» (agony), kas ir parasta uzmācīgās «zīles» izpausme mūsu visu dzīvē.R

Vai nav pārsteidzoši atrast zīlē ietvertu tādu valodas pārbagātību? Taču tas vēl nav viss, jo grieķu vārds dzimumlocekļa galviņas un zīles apzīmēšanai (balanos) cēlies no ballos un bal, kas nozīmē kaut ko, kas tiek mests vai krīt līdzīgi riekstam no koka, vai tiek sviests kā metamais kauliņš. Tas nozīmē arī sviest. Pastāv saikne starp šo saikni ballos, kas apzīmē krišanu vai mešanu, no kuras var būt atkarīgs tavs gadījums, un pašu vārdu «gadījums» (angliski — ,case, tulk.piez.), kurš radies no latīņu caere - krist. Tavs gadījums gluži vienkārši ir liktenis, kas tev kritis, un tava gadījuma vēsture vēstī par to, kā tava likteņa loze tikusi izvēlēta, kāds nolemtības elements ir ietverts pašā vārdā «zīle». Un zīle ir tavas dzīves projekts.

Vārds balanos jeb zīle ir radniecīgs vārdiem ballizon - cilāt uz visām pusēm kāju - un balletus, kas nozīmē mešanu. No tiem cēlies vārds «ballistisks» un ar romāņu valodu starpniecību arī «balets» un «balle», kas apzīmē lielu pasākumu ar dejošanu. Etimoloģiskajā zīlē mājo pirmatnēja burvība; tā virpuļo dejā, pilna dzīvības un projekciju. Tā ir jutīga kā dzimumlocekļa galviņa. Turklāt tā atrodas ballistiskā kustībā. To visu mēs varam izsecināt 110 mītiem par zīli, no zīles formas un vārdiem, kādos tā tiek saukta. Tas, šķiet, ir īstais tēls teorijai, kuru mēs pētām.

Biogrāfiskajai zīles teorijai dzīvību un valodu, šķiet, ir devis pucr cternus - mūžīgā jaunekļa arhetips, kurš iemieso sevī ārpus laika stāvošo bezgalīgo un tomēr trauslo saikni ar neredzamo pasauli.7 Cilvēku dzīvē to apliecina pāragri attīstījušies bērni, kā arī likteņa nenoliedzamais aicinājums, kā to redzējām Menuhina un Gārlendas piemēros. Mūžīgais jauneklis īpaši izpaužas kā dominējošais arhetips neparastās personībās, kuras jau agri sevi pierāda, ielaužas pelēkajā ikdienas dzīvē, satricina to un izgaist leģendā. Tādi cilvēki bija Džeims Dīns, Klaids Barovs, Kurts Kobeins, tādi bija arī Mocarts, Kītss, Šellijs, Četertons, Rembo un Šūberts, arī Aleksandrs Lielais (miris trīsdesmit gadu vecumā) un Jēzus (miris trīsdesmit trīs gadu vecumā). Arī izcilais Aleksandrs Hamiltons, kas jau astoņpadsmit gadu vecumā bija revolūcijas un jaunās amerikāņu nācijas ideju tēvs. Čārlijs Pārķers nomira trīsdesmit piecu gadu vecumā, Banijs Berigens trīsdesmit trīs gadu vecumā. Džiinijs Blantons - divdesmit trijos, bet Badijs Ilollijs divdesmit divos. Un kur nu vēl agri mirušie gleznotāji, tādi kā Žans Mišels Baskits un Kīts Herings. Katrs no mums varētu izveidot savu uzskaitījumu, kas sastāvētu ne tikai no slaveniem un pazīstamiem cilvēkiem, bet arī no tiem nejaušajiem jaunajiem cilvēkiem, kuri ar savu daudzsološo talantu atstājuši uz mūsu dzīvi lielu ietekmi un tad pagaisuši nebūtībā.

Un, protams, puer cternus kā arhetips nav saistīts ar konkrētu dzimumu: Džīna Hārlova mirusi divdesmit sešu gadu vecumā, Karola Lombarda - trīsdesmit trīs, bet Petsija Klaina - trīsdesmit gadu vecumā. Vēl varētu minēt Dženisu Džoplinu, Evu Hesi, Moiru Dvaijeri, Amēliju Erharti u.c.

Šīs slavenības saistās ar mītu tēliem - Ikaru un Horu, kuri uzlidoja augstāk par saviem tēviem, veiklo Atlantu, jauno Lanselotu, arī Gaveinu, apbrīnojamo Tēsēju, Svēto Sebastjanu ar caurdurtajām krūtīm, zēnu Dāvidu - jauko psalmu dziedātāju, Ganimēdu - ambrozija kausa turētāju Olimpā, un visiem lieliskajiem mīlētājiem - Adonisu, Parīdu un Narcišu.

Sarunvalodā spožas, jaunas zvaigznes tiek sauktas par «ģēnijiem». Šai saiknei starp ģēniju un puer, dzimumlocekļa galviņu un zīli īpaši atbilst romiešu sākotnējā genius identificēšana ar auglīgo fallisko spēku, kas dzimumlocekļa spontanitāti kā pars pro toto (daļa visa veselā vietā - tulk. piez.) saista ar pašu geniusTāpēc vīrietis var apgalvot, ka viņa loceklim ir pašam sava intuitīva spēja redzēt, sev raksturīga griba un sajūta, ka tam ir galvenā loma viņa liktenī. Vīrieši var fetišizēt savu orgānu, to saistot ar kādas neredzamas dievības noslēpumainām kustībām. Šo maldīgo, narcistisko, uzmācīgo, pārspīlēto uzskatu par dzimumlocekli (runājot tradicionālās terapijas valodā) vislabāk var izvērtēt, apskatot šo puer fallicismu uz mītu fona.

Puer tēls - vai tas būtu Baldurs, Tammuzs, Jēzus vai Krišna - ienes mītu realitātē. Pati pamatdoma ir mītiska, apgalvojot, ka viņš - pats mīts, kurš ir tik viegli ievainojams, nogalināms, tomēr vienmēr atdzimst, ir visas iztēles auglīgais iedīglis. Šie tēli kā mīti neliekas «reāli». Šīs būtnes šķiet iluzoras; par tām tiek vēstīts, ka tās ir viegli ievainot, tās ir vājas, ātri pagaist un zūd. Taču šo personu uzticība citai pasaulei - viņi ir transcendences misionāri - nekad nebeidzas. Kaut kur virs varavīksnes… «La lune, c'est mon pays,» saka baltsejains klauns filmā «Les Enfants du Paradis». Kā no mēness nokritis un vientuļš, jauks un bāls - tāds ir šis puer, kurš nedroši un, protams, neizvēlīgi cenšas pieskarties zemei ar savu glans of penis, vēlēdamies tapt zemes uzņemts.

Uzticība citādam, neparastam domāšanas un uztveres veidam vedina puer fantāziju mainīt valstī pastāvošo domāšanu, izraisot sacelšanās un revolūcijas. No mūžīgās pasaules nākošais aicinājums pieprasa, lai mūsu pasaule tiktu apgriezta kājām gaisā, pacelta abstraktos augstumos, pietuvota ārprātam, mīlestībai, poētikai. Puķu jaunatne, Vudstoka, Berklija, sešdesmit astotā gada Parīzes studentu lozungs «Imagination au pouvoir». Nekāda pakāpeniskuma vai kompromisa, jo mūžībai nav nekādu saistību ar laiku. Iedvesma un iztēle ir rezultāti paši par sevi. Bet kas notiek? Nemirstīgās idejas kļūst mirstīgas: sākumā Kentas universitātes students [7] , tad beibibū- iners [8] un biznesmenis. Vai zeltā tērpti prinči/ Vai skursteņslauķi melni - / No visiem beigās paliek tikai zeme un pelni.» Asiņojošs Manolete smiltīs.

Ne tikai biogrāfu var ietekmēt arhetipisks tēls. Tāpat pastāv arī arhetipiska veida teorijas. Jebkurai teorijai, ko ir ietekmējis pucr, ir žilbinošs izpildījums, tā apelē pie kaut kā neparasta un pauž pārspīlētu estētismu. Tā pretendē uz mūžīgumu un vispārēju pielietojamību, bet nepiepūlas, lai rastu sev pierādījumus. Tajā jūtama puer dzirkstošā deja, ambiciozā fantāzija, neiecietība pret ierasto pelēcību. Puer ietekmētā teorija sapinas faktos, ( pat sabrūk, kad jāsastopas ar āķīgajiem jautājumiem, ko tai uzdod tā sauktā realitāte, kas ir puer klasiskā oponenta - pelēksejaina karaļa vai Saturna tēls, veca, nelokāma, cietpauraina reakcionāra ieņemtā pozīcija. Viņš pieprasa statistiku, piemērus, pētījumus, ne tēlus, vīzijas un stāstus. Šo pretspēku izpratne un apzināšanās, kā tie ietekmē to, ko mēs lasām un kā uz to reaģējam, mums, lasītājiem, kas brīžiem esam jaunu ideju pārņemti, bet citkārt - caurcaurēm skeptiski savā attieksmē pret kārtējām blēņām, palīdz atrast savu vietu arhetipiskajā kartē

Šāda veida inspekcija ir viens no psiholoģiskajiem paņēmieniem. Atšķirībā no metodēm, kuras tiek lietotas citās disciplīnās to teoriju postulēšanai, arhetipiskajai psiholoģijai ir nepieciešams atklāt tās mītiskos pirmcēloņus, to, no kurienes rodas tās pirmais jautājums. Šajā gadījumā tas ir mīts par zīli. Tā kā teorijas netiek radītas tikai cilvēka galvā vai iegūtas no plikiem datiem, tās jēdzieniskā valodā atspoguļo mīta drāmu, un šī drāma tiek izspēlēta strīdos par paradigmātiskām izmaiņām.

Atklājuši puer mūsu metodē, turpināsim pievērsties zīlei. Galēns, ārsts, dabaspētnieks un ražīgs medicīnas literatūras sacerētājs (129-199) apliecina seno uzskatu, ka zīle ir pirmatnējā barība, tas ir veids, kā mītiski at- tainot to, kā cilvēks barojas no sava iekšējā kodola. Aicinājums ir psihes pirmā barība. Galēns rakstīja, ka arkā- dieši esot ēduši zīles vēl tad, kad grieķi jau iemācījušies audzēt graudaugus. Un atkal tas ir veids, kā pavēstīt to, ka zīles atbalsts tika šniegts vēl pirms praktiskās un civilizējošās cilvēka īstās mātes, dievietes Dēmetras- Cerēras gādības. Viņas vārdā nosaukti graudaugi (angliski- cereal, tulk. piez.). Zīle ir mītiskas un neskartas dabas (tas nozīmē - neiepazītas, neaptvertas, neapjaustas) dāvana, kas tiek pasniegta vēl pirms audzināšanas, tāpēc zīles, saskaņā ar sera Džeimsa Džordža Freizera uzskatiem, piederēja Artemīdas - dzemdību gaitas vadītājas - valstībai.

Toreiz un līdz pat modernajiem laikiem franču un angļu dzejā un glezniecībā šī orģinālzīles dzimtā Arkādija bija iedomāta pirmatnējās dabas ainava, kas līdzinājās Ēdenei vai Paradīzei, kur saskaņā ar dabu netraucēti dzīvo skaidra dvēsele. Terapija ir pārvietojusi Arkādiju uz bērnību. Dabisko būtni, kura pārtiek no zīlēm, terapeiti ir nokristījuši par iekšējo bērnu. Ar dzīvniekiem, čūskām, grēku un zināšanām piepildītā Ēdenes dārza vai raupjo zīļēdāju Arkādijas aizstāšana ar ļaunprātīgi izmantotu un idealizētu iekšējo bērnu jau pati par sevi ir vardarbīga rīcība. Pagāna izpratnē cilvēks nedevās «atpakaļ uz bērnību» un neidealizēja nevainību, lai atklātu brīvas būtnes idilli; viņš devās uz Arkādiju - iedomātu zemi, kur par mums rūpējas mūsu ģēnijs.

Zīlē guļ ne tikai vēl nedzīvotas dzīves piepildījums, bet ari neapmierinātības un vilšanās dusmas par nepiepildītu mūžu. Zīle redz, tā zina un mudina, bet ko tā var padarīt? Šī nesaskaņa starp sēklu un koku, starp vārpstiņu debesu dievu klēpī un norisēm zemes saimes azotē piepilda zīli ar bezspēcības izraisītām dusmām un niknumu, ko rada tiekšanās bez spējas satvert; zīle ir kā mazs bērns, kurš sasarcis dusmās, jo nevar darīt to, ko ir iedomājies.

Lai arī iekšējās zīles būtība var būt barojoša un saistīta ar eņģeli - salda, zīle ir arī rūgta. Tā ir gan savelkoša, gan sūra. Tā vairās, saka nē kā Sokrātā daimons, kurš tikai nepārtraukti norāda uz nepilnībām un kļūdām. Varbūt tieši tāpēc dabīgās zīles ir jāmērcē, jāsāla, jāvāra un jāblanšē atkal un atkal, lai tās pēc šīs ilgstošās mīkstināšanas varētu tikt samaltas gardos miltos. Kā tiek teikts receptēs: «Jūs zināsiet, kad tās ir gatavas pēc tā, ka tās vairs nebūs rūgtas.» Skaistā puer iekšpusē ir šausminošs, pat indīgs rūgtums. To var redzēt Baskita kustībās, Ko- beina, Hendriksa, Džoplinas radītajās skaņās. Tas ir pašnāvniecisks izmisums, kas nespēj nogaidīt ozola laiku. Arī teorijas ietekmē ēna. Arī zīles teorija un neparastais pacēlums dzīvē, ko tā piedāvā, pateicoties vīziju, skaistuma un likteņa izpratnei, ir ciets rieksts.

Grāmatas nobeigums ir izvērties par nepieciešamu izklāsta posmu mūsu teorijai. Tas saista zīles teoriju ar tās pamata veidolu un šim veidolam atrod vēl dziļākas saiknes ar mītisko jēdzienu, ko sauc par puer eternus. Izmantojot šo izklāstu, man radās iespēja parādīt, kā ir iespējams pārstādīt organisku metaforu no tai ierastā podiņa filozofiskajā organicismā, kurš mūsu zīles teoriju būtu ierobežojis, padarīdams to par cilvēka dzīves attīstības modeli.

Dzīve nav tikai dabas process; tā pat drīzāk ir mistērija. Dzīves līdz galam neizteikto atklāsmju izskaidrošana, izmantojot analoģijas ar dabu, t. i., pieņemot, ka psihiskā dzīve pakļaujas tikai dabas likumiem, kurus paraksta, piemēram, evolūcija un ģenētika, rada «na- turālistiskos maldus». Cilvēki atkal un atkal cenšas uzminēt dvēseles šifru, atslēgt tās dabas noslēpumus. Bet ja nu tās būtība nav dabiska un nav arī cilvēciska? Ja nu tas, ko mēs meklējam, ir ne tikai «kaut kas vēl», bet arī atrodas «kaut kur citur», turklāt šis «citur» faktiski neeksistē, par spīti aicinājumam, kas liek mums meklēt. Tādējādi ārpus paša aicinājuma mums nav, kur meklēt. Liekas, būtu prātīgāk, ja mēs pieturētos pie aicinājuma, nevis no tā izvairītos, meklējot tā saknes.

Neredzamā lietu būtība tradicionāli tiek saukta par deus cibsconditus, «slēpto dievu», par kuru varēja runāt tikai ar tēlu, metaforu un paradoksālu mīklu palīdzību; šī būtība bija kā neiedomājami vērtīgi dārgakmeņi, kas paslēpti kalnu dzīlēs, kā dzirksteles, kuras saturēja dedzinošu spēku. Pats svarīgākais, kā apgalvo šī tradīcija, vienmēr ir tas visgrūtāk pamanāmais. Zīle ir viena no šādām metaforām, un zīles teorija smeļas no tradīcijām, kas valdīja jau vācu romantiķu Bleika un Vērdsverta, kā arī renesanses laikmeta domātāju Marsilio Fičīno un Kūzas Nikolaja uzskatos.

Zīle kā metafora simbolizē mazumu, un tādas ir arī daimona un dvēseles metaforas. Tās pat ir mazākas par mazu, jo pieder pie neredzamajiem. Dvēsele nav izmērāms lielums, tā nav arī viela vai spēks, pat ja mēs jūtam tās balss aicinošo varu. Dvēsele, kā saka Fičīno, nav nekas miesīgs, tāpēc daimona dabu un dvēseles kodu nevar raksturot ar fizikāliem līdzekļiem - tikai ar neparastu domu, aizrautības sajūtu, suģestējošu intuīciju un pārdrošu iztēli, kas katra ir šķīsta bērna zināšanu pamats.

Turoties pie šī īpašā arhetipiskā puer tēla, teorijas mērķis ir iedvesmot un pārveidot, kā arī radīt jaunu erotisku pieķeršanos tās subjektam - cilvēka personīgajai autobiogrāfijai, veidam, kā mēs lūkojamies uz savu dzīvi, jo tas, kā mēs uztveram savu dzīvi, spēcīgi ietekmē bērnu audzināšanu, attieksmi pret simptomiem un novirzēm pusaudža gados, pret mūsu individualitāti demokrātijas apstākļos, vecuma dīvainībām un svarīgo uzdevumu - nomirt.

Šī teorija liek mums savādāk uztvert arī pedagoga, psihoterapeita un biogrāfa profesiju un - pilsoņa dzīvi savā valstī.

ATSAUCES

1. nodaļa. īsi par ozola zīles teoriju un psiholoģisko šķīstīšanu

1. E. R. Dodds, Proclus: The Elements of Theology, 2d ed. (Oxford: Oxford Univ. Press, 1963), 313-321.

2. Edvvard B. Tylor, Primitive Culture, vol. 1 (London, 1871), 387.

3. Ake Hultkrantz, Conceptions of the Soul Among North American Iridians (Stockholm: Statens Etnofrafiska Mu- seum, 1953), 387.

4. Jane Chance Nitzsche, The Genius Figurē in Antiquity and the Middle Ages (New York: Columbia Univ. Press, 1975), 18, 19.

5. Sid Colin, Ella: The Life and Times of Ella Fitzgerald (London: Elm Tree Books, 1986), 2.

6. R. G. Collingvvood, An Autobiography (Oxford: ()xforcl Univ. Press, 1939), 3-4.

7. Barnaby Conrad, The Death of Manolete (Boston: Houghton Mifflin, 1958), 3-4.

8. Evelyn Fox Koller and W. H. Freeman, A Feeling for the Organism: The Life and Work of Barbara McClintock (New York: W. H. Freeman, 1983), 22.

9. Yehudy Menuhin, Unfinished Journey (New York: Alfred A. Knopf, 1976), 22-23.

10. Ibid.

11. Colette, Earthly Paradise: An Autobiography, trans. Henna Briffault, Derek Coltman, and others, Robert Phelps, ed. (New York: Farrar, Straus and Giroux, 1966), 48, 76, 77.

12. Golda Meir, My Life (New York: Putnam, 1975), 38-39.

13. Eleanor Roosevelt, You learn by living (New York: Harper and Bros., 1960), 30.

14. Blanche VViesen Cook, Eleanor Roosevelt, vol. 1,1884-1933 (New York: Viking Penguin, 1992), 70-72.

15.Roosevelt, You Learn by Living, 18.

16. Brian Crozier, Franco: A Biographical History (London: Eyre and Spottiswoode, 1967), 34-35.

17. Desmond Young, Rommel: The Desert Fox (Nevv York: Harper and Bros., 1950), 12.

18. Referencos to Peary, Stefansson, and Gandhi dravvn from Victor Goertzel and Mildred G. Goertzel, Cradles of Eminence (Boston: Little, Brown, 1962).

19.Jamos Hillman, «What Does the Soul Want - Adler's Imagi- nation of Inferiority,» in Healing Fiction (Dailas: Spring Publications, 1994).

20. Steven Naifeh and Gregory W. Smith, fackson Pollock: An American Saga (Nevv York: Clarkson Potter, 1989), 62, 50-51.

21. Dāvid Irving, The Trail of the Fox (Nevv York: E. P. Dutton, 1977), 453.

22. Albert Rothenberg, Creativity and Madness: Nevv Findings and Old Stereotypes (Baltimore: Johns Hopkins Univ. Press, 1990), 8.

23. Elias Canetti, The Tongue Set Free: Remembrance of a Eu- ropcan Childhood (London: Andrē Deutsch, 1988), 28-29.

24. Peter R. Breggin and Gingor R. Breggin, The War Against Children: The Government's Intrusion into Schools, Fami- lies and Communities in Search of a Medical «Cure» for Violence (Now York: St. Martin's Press, 1994).

25. Mary Sykes Wylie, «Diagnosing for Dollars?» The Family Therapy Netvvorker 19(3) (1995): 23-69.

26. Patricia Cox, Biography in I.ate Antic]uity: A Quest for the IIoly Man (Berkeley: Univ. of Califomia Press, 1983).

27.Edgar Wind, Pagan Mysteries in the Renaissance (I larmonds- vvorth, England: Penguin, 1967), 238.

28. VVallace Stevens, «Notēs Tovvard a Supreme Fiction,» in The Collected Poems of Wallace Stevens (Now York: Alfred A. Knopf, 1978), 383.

2. nodaļa. Augšana lejup

1. Gershom Scholem, ed., Zohar- The Book of Splendor; Basic Readings from the Kabbalah (Nevv York: Schocken Books, 1963), 91.

2. Charles Ponce, Kabbalah (San Francisco: Straight Arrow Books, 1973), 137.

3. Plato, Republic, trans. Paul Shorey, in Plato: The Collected Dialogues, Edith Hamilton and Huntington Cairns, eds., Bollingen Series 71 (New York: Pantheon, 1963), 614ff.

4. Gerhard Kittel, ed., TheologicaI Dictionary of the New 'I'es- tament, 3ri ed., vol. 3 (Grand Rapids, Mich.: Eerdinans; 1968).

5. Plato, Republic, 617d.

6. Plotinus, Enneads, vol. 2, trans. A. II. Armstrong, Loeb ed. (Cambridge, Mass.: Harvard Univ. Press, 1967), 3.15.

7. )oel Covitz, «A )ewish Myth of a Priori Knovvledge,» Spring Ī971: An annual of Archetypal Psychology (Zurich: Spring Publications, 1971), 55.

8. Aristotle, Nicomachean Ethics, trans. Martin Ostvvald (In- dianapolis: Bobbs-Merrill, 1962), 1106b.

9. Quotes re Judy Garland dravvn from Dāvid Shipman, Judy Garland: The Secret Life of an American Legend (New York: Hyperion, 1993).

10. Additional quotes re )udy Garland from Mickey Deans and Ann Pinchot, Weep No More, My Lady (Nevv York: Hawthorne, 1972).

11. All quotes re Josephine Baker from )oan-Claude Baker and Chris Chase, Josephine: The Hungry Heart (New York: Ran- dom House, 1993).

3. nodaļa. Maldīgais uzskats par vecākiem

1. All quotes re Thomas Wolfe dravvn from Andrew Turnbull, Thomas Wolfe (Nevv York: Scribners, 1967).

2. Peter B. Neubauer and Alexandor Noubauer, Nature's Thumhprint: The Role of Genetics in Human Development (Reading, Mass.: Addison-VVeslev, 1990), 20-21, as quoted in Dāvid C. Rowe, The Limits of Family Influence: Gēnus, Experience and Behavior (Nevv York: Guilford, 1993), 132.

3. Stephen Citron, Noel and Cole: The Sophisticates (Oxforcl: Oxford Univ. Press, 1993), 8.

4. Victor Goertzel and Mildred G. Goertzel, Cradles of Eminence (Boston: Little, Brovvn, 1962), 13.

5. Stanley A. Blumberg and Gwinn Owens, Energy and Con- flict: The Life and Times of Edward Teller (Nevv York: Putnam, 1976), 6.

6. Pupul )ayakar, Krishnamurti: A Biography(Nevv York: Har- per and Rovv, 1988), 20.

7. All quotes re Van Cliburn dravvn from Hovvard Reich, Van Cliburn: A Biography (Nashville: Thomas Nelson, 1993).

8. Lee Congdon, The Young Lukacs (Chapel Hill: Univ. of North Carolina Press, 1983), 6.

9. Joan l'eyser, Leonard Bernstein (London: Bantam, 1987), 22.

10. Patricia Bosvvorth, Diane Arbus: A Biography (Nevv York: Alfred A. Knopf, 1984), 25.

11. Roy Cohn and Sidney Zion, The Autobiography of Roy Cohn (Secaucus, N.J.: Lyle Stuart, 1988), 33.

12. Elisabeth Young-Bruehl, Hannah Arendt: For Love of the World (Nevv Ilaven: Yale Univ. Press, 1982), xii, 4.

13. Evelvn Fox Keller and VV. H. Freeman, A Feeling for the Organismi The Life and Work of Barbara McClintock (Nevv York: W. H. Freeman, 1983), 20.

14. Goertzel and Goertzel, Cradles of Eminence, 255.

15. Tina Turner an Kurt Loder, I, Tina: My life Story (Nevv York: VVilliam Morrovv, 1986), 8, 10.

16. Rovve, The Limits of Family Influence, 193.

17. Diane E. Ever, Motlier-Infant Bonding: A Scientific fiction (Nevv Haven: Yale Univ. Press, 1992), 2, 199, 200.

18. John Bowlby, Child Care and the Growth of Love, 2d ed., abridged and ediled by Margery Fry (Uarmondsvvorth, Eng- land: Penguin, 1965), 53.

19. Rovve, The Limits of Family Influence, 163.

20. Robert Coles, The Spiritual Life of Children (Boston: Hough- ton Mifflin, 1990).

21. John Demos, «The Changing Faces of Fathorhood», in The Child and Other Cultural Inventions, Frank S. Kessol and Alexander VV. Siegel, eds. (Nevv York: Praeger, 1983).

22. Rainer Maria Rilke, Selected Poems of Rainer Maria Rilke, trans. Robert Bly (Nevv York: Harper and Rovv, 1981).

23. Michael Ventura and James Hillman, We've Had a tlund- red Years of Psychotherapy - And the IVorld's Getting Worse (San Francisco: Harper, 1993).

24.                  Camille Sweeney, «Portrait of The American Child», The New York Times Magazine (October 8, 1995): 52-53.

25.Edith Cobb, The Ecology of Irnagination in Childhood (Dailas: Spring Publications, 1993).

26. Paul Arthur Schilpp, The Philosophy of Alfred North Whi- tehead (New York: Tudor, 1951), 502.

4. nodala. Atpakaļ pie neredzamā

1. A. Hilary Armslrong, «The Divine Enhancemenl of Earthly Beauties», Eranos-Jahrbuch 1984 (Frankfurt a/M.: Insel, 1986).

2. Paul Friedlānder, Plato, vol. 1 (Nevv York: Bollingen Se- ries 59, Pantheon, 1958), 189.

3. Henri Bergson, Creative Evolution (London: Macmillan, 1911), ix.

4. VVilliam VVordsvvorlh, -«The Prelude», in The Poems of William Wordsworth (London: Oxford Univ. Press, 1926).

5. VVilliam James, «On a Certain Blindness in Human Beings», Talks to Teachers on Psychology: And to Students on Some of Life's Ideāls (London: Longman's, Green, 1911).

6. Horace B. English and Ava C. English, A Comprehensive Dictionary of Psychological and Psychoanalytical Terms (Nevv York: Dāvid Mc:Kay, 1958).

7. Hovvard C. VVarren, ed., Dictionary of Psychology (Boston: Iloughton Mifflin, 1934).

8. English and English, A Comprehensive Dictionary of Psy- chological and Psychoanalytical Terms. See further, K. W. Wild, Intuition (Cambridge, England: Cambridge Univ. Press, 1938); Malcolm R. VVestcott, Toward a Contem- porary Psychology of Intuition: A Historical, Theroretical and Empirical Inquiry (Nevv York: Holt, Rineharl and VVinston, 1968); Josef Koenig, Der Begriff der Intuition (Halle, Germany: Max Niemeyer, 1926); Sebastian ). Day, Intuitive Cognition: A Key to the Significance of the Later Scholastics (St. Bonaventure, N. Y.: Franciscan Institute, 1947).

9. C. G. Jung. Psychological Types (London: Routledge and Kegan Paul, 1923).

10. Quote ro poetic inspiration and mathematics from Rosa- mond E. M. Ilarding, An Anatomy of Inspiration, 2d ed. (Cambridge, Mass.: Heffer and Sons, 1942); re mathemati- cal invention from Jacques Hadamard, The Psychology of Invention in the Mathematical Field (Princeton: Princeton Univ. Press, 1945).

11. Ralph VValdo Emerson, «Self - Reliance», in Essays: First Series, vol. 1 (New York: Harper and Bros., n.d.), 43.

12. As cari be gathered from the text, many famous people had great difficullies in school. The individual stories can be found in the follovving books. School problems in gene- ral, and Mann: Victor Goertzel and Mildred G. Goertzel, Cradles of Eminence (Boston: Little, Brovvn, 1962); Gandhi and Undset: Robert Payne, The Life and Death of Ma- hatma Candhi (Nevv York: Dutton, 1969); Feynman: ļames Gleick, Genius: The Life and Science of Richard Feynman (Nevv York: Vintage Books, 1993); Branagh: Kenneth Bra- nagh, Begining (London: Ghatto and IVindus, 1989); Fas- sbinder: Robert Katz, Love Is Colder Than Death: Life and Times of Rainer VVerner Fassbinder (London: Jonathan Cape, 1987); Pollock: Steven Naifeh and Gregory W. Smith, Jack- son Pollock: An American Saga (Nevv York: Clarkson Pot- ter, 1989); Lennon: Albert Goldman, The Lives of John Lennon: A Riography (Nevv York: VVilliam Morrovv, 1988); Brovvning: Maisie Ward, Robert Broivning and His World: The Private Face (1812-1861) (London: Cassell, 1968); Bovv- les: Christopher Sawyer-Laucanno, An Invisible Spectator: A Biography of Paul Bowels (London: Bloomsbury, 1989); Saroyan, Grieg, Grane, O'Neill, Faulkner, Fitzgerald, Glasgovv, Cather, Buck, Duncan, Anthony, Churchill: Goertzel and Goertzel, Cradles of Eminence-, Einstein: Roger Highfield and Paul Garter, The Private Lives of Albert Einstein (Nevv York: St. Martin's Press, 1993); Arbus: l'atricia Bosvvorth, Diane Arbus: A Biography (Nevv York: Alfred A. Knopf, 1984).

13. Quotes re Puccini, Ghekhov, and Picasso's troubles with exams are taken from the Goertzel's Cradles of Eminence. Additional inaterial on Picasso is from Roland Penrose, Picasso: Ilis Life and Work, 3d ed. (Berkeley: Univ. of Ca- lifornia Press, 1981).

14. Goertzel and Goertzel, Cradles of Eminence.

15. Omar N. Bradlev, Jr., and Clav Blair, A Ģenerāls Life: An Autobiography (Nevv York: Simon and Schuster, 1983).

16.Paul C. Colford, The Rush Limbaugh Story: Talent on Loan from God (New York: St. Martin's Press, 1993), 12.

17.James Grant, Bernard M. Baruch: The Adventures of a Wall Street Legend (Ne\v York: Simon and Schuster, 1983).

18. Erin Lax, Woody Allen (Nevv York: Alfred A. Knopf, 1991), 20, 32.

19.Marshall Frady, Billy Graham: A Parable of American Righ- teousness (Boston: Little, Brovvn, 1979), 61.

20. Robert Sardello, ed., The Angels (Dailas: Dailas Institute of Humanities and Culture, 1994).

21. Dāvid L. Miller, Hells and Holy Ghosts: A Theopoetics of Christian Belief [Nashville: Abingdon Press, 1989).

5. nodaļa. Būt - nozīmē tikt uztvertam

1. Barnaby Conrad, The Death of Manolete (Boston: Houghton. Mifflin, 1958), 9-10.

2. Robert A. Caro's essay «Lyndon Johnson and the Roots of Povver» can be found in Extraordinary Uves: The Art and Craft of American Biography (Boston: Houghton Mifflin, 1988).

3. James Thomas Flexner, The Young Hamilton: A Biography (Boston: Little, Brovvn, 1978), 143.

4. James Hillman, Egalitarian Typologies Versus the Percep- tion of the Unique, Eranos Lecture Series (Dailas: Spring Publications, 1986), 4-5.

5. Elia Kazan, Elia Kazan: A Life (Nevv York: Doubleday An- chor, 1989), 26.

6. All quotes re Truman Capote from Gerald Clarke, Capote: A Biograpgy (Nevv York: Simon and Schuster, 1988).

7. Golda Meir, My Life (Nevv York: Putnam, 1975), 40-42.

8. Karen Monson, Alban Berg (London: MacDonald General Books, 1980), 6.

9. Wiktor Woroszylski, The Life of Mayakovsky (London: Victor Gollancz, 1972), 11.

10. All quotes re Rimbaud from Elisabeth Hanson, My Poor Arthur: A Biography ofArthur Rimbaud (Nevv York: Henry Holt, 1960).

11. Dāvid Leeming, James Baldwin: A Biography (Nevv York: Alfred A. Knopf, 1994), 14-16, 19.

12. Andres Rodrfguez, The Book of the Heart: The Poetics, Letters and Life of John Keats (Hudson, N.Y.: Lindisfarne Press, 1993), 48.

13.James Hillman, «Oedipus Revisited», in Oedipus Varia- tions: Studies in Literature and Psyehoanalysis (Dailas: Spring Publications, 1991), 137-145.

14. E. H. Gombrich, Art and Illusion: A Study in the Psycho- logy of Pietorial Representation, Bollingen Series 35 (Princeton: Princeton Univ. Press, 1961), 6.

15.Jose Ortega y Gasset, On Love: Aspects of a Single Theme (London: Victor Gollancz, 1959), 116.

16. Rodrfguez, Book of the Heart, 51.

17. The sources for the anecdotes re «late» development are as follovvs. Teller: Stanley A. Blumberg and Gvvinn Ovvens, Energy and Confliet: The Life and Times of Edvvard Teller (Nevv York: Putnam, 1976); Spock: Lynn Z. Bloom, Doctor Spock: Biography of a Conservative Radical (Indianapolis: Bobbs-Merrill, 1972); Buber: Maurice Friedinan, Encoun- tet on the Narrow Ridge: A Life of Martin Buber (Nevv York: Paragon House, 1991); Thurber: Neil A. Graver, Re- member Laughter: A Life of James Thurber (Lincoln: Univ. of Nebraska Press, 1994): VVilson: Edvvin A. VVeinstein, Woodrow Wilson: A medical and Psychological Biography (Princeton: Princeton Univ. Press, 1981).

6. nodaļa. Nedz daba, nedz audzināšana - kaut kas cits

1. Robert Plomin, J.C. De Fries, and G. E. McClearn, Behavio- ral Genetics: A Primer (Nevv York: W. H. Freeman, 1990), 314.

2. Judy Dunn and Robert Plomin, Separate Lives: Why Sib- lings Are So Different (Nevv York: Basic Books, 1990), 38.

3. Plomin et al., Behavioral Genetics, 370.

4. Dunn and Plomin, Separate Lives, 16.

5. Ibid., 159.

6. Ibid., 49, 50.

7. Plomin et al., Behavioral Genetics, 371.

8. Robert Plomin, «Environment and Genes», American Psy- chologist 44(2), (1989): 105-111.

9. Jerome Kagan, Galen's Prophecy: Tempera'ment in Human Nature (Nevv York: Basic Books, 1994).

10. Paul Radiņ, Monotheism Among Primitive Peoples (Basel: Ethnographic Museum, Bollingen Foundation, Special Publ. 4, 1954). On the psychological characteristics of monotheism, see James Hillman, «Archetvpal Psychology: Monotheistic or Plytheistic?» in Spring 1971: An Annual of Archetypal Psychology and fungian Thought (Zurich: Spring Publications, 1971), 193-230.

11.                Cesare Lombroso, The Man of Genius (London: VValter Scott, 1891).

12.Plomin et al., Behavioral Genetics, 334.

13. Richard ). Herrnstein and Charles Murray, The Bell Curve: Intelligence and CIass Structure in American Life (Nevv York: Free Press, 1994), 108.

14.Plomin et al., Behavioral Genetics, 366.

15. Ibid., 334.

16.Ibid., 365.

17.Herrnstein and Murray, 105.

18.Plomin et al., Behavioral Genetics, 35.

19. Bard Lindeman, The Twins Who Found Each Other (Nevv York: VVilliam Morrovv, 1969).

20. D. T. Lykken, M. McGue, A. Tellegen, and T. ). Bouchard, «Emergenesis: Genetic Traits That May Not Run In Fami- lies», American Psychologist 47(12) (December 1992): 1565- 1566.

21. Ibid., 1575.

22. Dunn and Plomin, Separate Lives, 146, 147.

23. Ibid., 148-149.

24. Niels G. VValler and Phillip R. Shaver, «The Importance of Nongenetic Influences on Romantic Love Styles: A Tvvin - Family Study», Psychological Science 5(5) (1994): 268-274.

25. Helen E. Fisher, Anatomy of Love: The Natūrai History of Monogamy, Adultery, and Divorce (Nevv York: VV. W. Norton, 1992), 45.

26. Emma Jung, Animus and Anima (Dailas: Spring Publications, 1979).

27.John R. Haule, Divine Madness: Archetypes of Romantic Love (Boston: Shambhala, 1990); Jan Bauer, Impossible

Love - Or Why the Heart Must Go Wrong (Dailas: Spring Publications, 1993).

28. Plato, Phaedrus, trans. R. Hackforth, in Plato: The Collec- ted Dialogues, Edith Hamilton and Huntington Cairns, eds., Bollingen Series 71 (New York: Pantheon, 1963), 511b.

29. Fisher, Anatomy of Love, 273.

30. Ellen Berscheid and Elaine Hatfield VValster, Interpersonal Attraction (Menlo Park, N.J.: Addison-Wesley, 1983), 153.

31. Lawrence VVright, «Double Mystery», The New Yorker (August 7, 1995): 52.

32. Nathaniel Branden, «A Vision of Romantic Love», in The Psychology of Love, Robert J. Sternberg and Michael L. Bar- nes, eds. (Nevv Haven: Yale Univ. Press, 1988), 224.

33. Susan S. Hendrick and Clyde Hendrick, Romantic Love (Newbury Park, Calif.: Sage Publications, 1992), 23.

34. VVright, «Double Mystery», 58.

35.Jose Ortega y Gasset, On Love: Aspects of a Single Theme (London: Victor Gallancz, 1959).

36. Joseph Gantner, «L 'Immagine del Cuor» in Eranos-Year- book, 35-1966 (Zurich: Rhein Verlag, 1967), 287ff.

37. Zoltan Kovecses, «A Linguist's Quest for Love», Journal of Social and Personai Relationships 8(1) (1991): 77-97.

38. Ricardo G. Ainslie, The Psychology of Twinship (Lincoln: Univ. of Nebraska Press, 1985), 133-141.

39. Plomin, «Environment and Genes,» 110.

40. Dāvid Reiss, Robert Plomin, and E. Māvis Hetherington, «Genetics and Psychiatry: An Unheralded VVindovv on the Environment», American Journal of Psychiatry 148(3) (1991): 283-291.

41. Plomin, «Environment and Genes», 110.

42. T. S. Eliot, «The Dry Salvages», in Four Quartets (London: Faber and Faber, 1944).

7. nodaļa. Lubu romāni un tīrā fantāzija

1.       E. T. Bell, Men of Mathematics (Nevv York: Simon and Schuster, 1937), 341-342.

2. D. W. Forrest, Francis Galton: The Life and Work of a Vic- torian Genius (London: Paul Elek, 1974), 6.

3. Peter Kurth, American Cassandra: The Life of Dorothy Thompson (Boston: Little, Brown, 1990), 24.

4. Edith Cobb, The Ecology of Imagination in Childhood (Dailas: Spring Publications, 1993).

5. Albert Goldman, The Lives of John Lennon: A Biography (New York: VVilliam Morrow, 1988), 56.

6. Anecdotes re great vvriters and their trashy reading habits appear in the follovving. Porter: George Eells, The Life That Late He Led: A Biographv ofCole Porter (London: W. H, Al- len, 1967); F. L. VVright: Mervle Secrest, Frank Lloyd Wright (Nevv York: Alfred A. Knopf, 1992); Barrie: )anet Dunbar, /. M. Barrie: The Man Behind the Image (Nevvton Abbot, England: Readers Union, 1971); R. VVright: Margaret VValker, Bichard VVright: Daemonic Genius (Nevv York: Amistad, 1988); Ellis: Vincent Brome, Havelock Ellis: Philosopher of Sex (London: Routledge and Kegan Paul, 1979).

7. Sir Edmund Hillary, Nothing Venture, Nothing Win (Nevv York: Covvard, McCann and Geoghegan, 1975), 22.

8. Kate Meyers, «Tarantino's Shop Class», Eritertainment We- ekly (October 14, 1994): 35.

9. Eells, The Life That Late He Led, 17.

10.Richard Holmes, Coleridge - Early Visions (London: Hodder and Stoughtoon, 1989), 6.

11. Laurence Leamer, As Time Goes By: The Life of Ingrid Bergman (London: Hamish Hamilton, 1986), 7.

12.Samuel, Abt, LeMond (Nevv York: Random House, 1990), 18.

13. Hovvard Reich, Van Cliburn: A Biography (Nashville: Thomas Nelson, 1993), 7.

14.Daniel J. Levinson, The Seasons of a Man's Life (Nevv York: Alfred A. Knopf, 1978), 97-101.

15.Dāvid McCullough, Truman (Nevv York: Simon an Schuster, 1992), 837-838.

16.Mikal Gilmore, «Family Album», Granta 37 (Autumn 1991): 15.

17.         Bob Mullan, Mad to Be Normai: Conversations with H. D. Laing (London: Free Associations Books, 1995), 93-95.

18. All quotes re the Loud familv from Anne Roiphe in An American Family, Ron Goulart, ed. (Nevv York: VVarner, 1973), 22-25.

19. Mary VVatkins, Invisible Guests: The Development oflmagi- nal Dialogues (Hillsdale, N. J.: Analytic Press, 1986).

8. nodaļa. Maskēšanās

1. Jean-Claude Baker and Chris Chase, Josephine: the Hun- gry Heart (Nevv York: Random House, 1993), 12.

2. Timothy VVilson-Smith, Delacroix - A Life (London: Con- stable, 1992), 21.

3. Maurice Zolotovv, Shooting Star: A Biography of John Wayne (Nevv York: Simon and Schuster, 1974), 37.

4. Robert A. Caro, «Lyndon Johnson and the Roots of Povver», in Extraordinary Lives: The Art and Craft of American Biography (Boston: Houghton Mifflin, 1988), 218.

5. Tad Szulc, Fidel: A Critical Portrait (Nevv York: VVilliam Morrovv, 1968), 112.

6. John Raymond, Simenon in Court (Nevv York: Harcourt, Brace and VVorld, 1968), 35.

7. Victor Seroff, The Real īsadora (Nevv York: Dial Press, 1971), 14.

8. All quotes re Leonard Bernstein from Joan Peyser, Leonard Bernstein (London: Bantam, 1987), 12.

9. Robert Lacey, Ford: The Men and the Muchine (Boston: Little, Brovvn, 1986), 10.

10. All stories re Henry Kissinger from Walter Isaacson, Kissin- ger: A Biography (Nevv York: Simon and Schuster, 1992), 26-27.

11. Michael Holroyd, «Literarv and Historical Biography», in New Directions in Biography, A. M. Friedson, ed. (Manoa: Univ. of Havvaii Press, 1981).

12. Leon Edei, Writing Lives - Principia Biographica (Nevv York: W. W. Norton, 1988), 20-21.

13. Carolyn G. Heilbrun, Writing a VVoman's Life (Nevv York: W. W. Norton, 1988), 14.

14. Isaacson, Kissinger, 26.

15. Seroff, The Real īsadora, 14, 50.

16. American Psychiatric Association Staff, Diagnostic and StatisticaI Manual ofMental Disorders, 3d ed., vol. 3 (VVash- ington, D.C.: American Psychiatric Press, 1987), 301.51.

17. Ake Hultkrantz, Conceptions of the Soul Among North American Indians (Stockholm: Statens Etnogrāfiskā Mu- seum, 1953).

18. The World Almanac and Book of Facts (Nevv York: Pharos Books, 1991).

19.Evelyn Fox Keeller and W. H. Freeman, A Feeling for the Organism: The Life and Work of Barbara McClintock (Nevv York: W. H. Freeman, 1983), 20, 36.

20. Oliver Daniel, Stokovvski: A Counterpoint of View (Nevv York: Dodd, Mead, 1982), xxiv, xxv, xxii, 10.

21. Abrām Chasins, Leopold Stokowski: A Profilē (Nevv York: Havvthorn Books, 1979), 148-149.

22. Daniel, Stokowoski, 923.

23. Holroyd, «Literary and Historical Biographv», 18.

24. VVilliam H. Epstein, Recognizing Biography (Philadelphia Univ. of Pennsylvania Press, 1987), 6.

25. Hultkrantz, Conceptions of the Soul, 383, 141.

9. nodala. Liktenis

Plotinus, Enneads, vol. 3, trans. A. H. Armstrong, Loeb ed. (Cambridge, Mass.: Harvard Univ. Press, 1967), 4.5.

E. R. Dodds, The Greeks and The Irrational (Berkeley: Univ. of California Press, 1951), 6.

Ibid., 23.

B. C. Dietrich, Death, Fate and the Gods: Development of a Religious Idea in Greek Popular Belief and in Homer (London: Athlone Press, Univ. of London, 1965), 340; see also VVilliam Chase Greene, Moira: Fate, Good, cmd Evil in Greek Thought (New York: Harper Torchbooks, 1963).

H. W. Parke, The Oracles of Zeus: Dodona, 01ympia, Am- mon (Oxford: Basil Blackwell, 1967).

Aristotle, Physics II, trans. R. P. Hardie and R. K. Gaye, in The Works of Aristotle, W. D. Ross, ed. (Oxford: Clarendon Press, 1930), 3.194b.

Ingmar Bergman, The Magic Lantern: An Autobiography, trans. Joan Tate (London: Hamish Hamilton, 1988).

8.Ibid.

9. Bette Dāvis, The Londely Life: An Autobiography (London: MacDonald, 1963), 23.

10. Pierre Franey, A Chef's Tale: A Memoir of Food, France, and America (New York: Alfred A. Knopf, 1990), 12.

11. Evan )ones, Epicurean Delight: The Life and Times of James Beard (New York: Alfred A. Knopf, 1990), 4.

12. Victor Goertzel and Mildred G. Goertzel, Cradles of Eminence (Boston: Little, Brown, 1962), 267.

13.             Janet Dunbar, J. M. Barrie: The Man Behind the Image (Newton Abbot, England: Readers Union, 1971).

14. Thomas Kunkel, Genius in Disguise: Harold Ross of The New Yorker (New York: Random House, 1995), 326.

15. Stephen E. Ambrose, Nixon: The Education of a Politi- cian, 1913-1962 (Nevv York: Simon and Schuster, 1987), 36-37.

16. Edmonde Charles-Roux, Chanel: Her Life, Her Worid - And the Woman Behind the Legend She Herself Created, trans. Nancy Amphoux (London: Jonathan Cape, 1976), 40.

17. Francis MacDonald Cornford, Plato's Cosmology: The «Ti- maeus» of Plato Translated with a Running Commentary (London: Routledge and Kegan Paul, 1948).

18. Heinz Schreckenberg, Ananke (Munich: C. H. Beck, 1964).

19. T. S. Eliot, «Burnt Norton», in Four Quartets (London: Faber and Faber, 1944).

20. Ruth Brandon, The Life and Many Deaths of Harry Houdini (Nevv York: Random House, 1993), 11, 292.

10. nodaļa. Sliktā sēkla

1. Plotinus, Enneads, vol. 3, trans. A. H. Armstrong, Loeb ed. (Gambridge, Mass.: Harvard Univ. Press, 1967), 1.6.

2. Arthur Koestler, The Ghost in the Machine (Nevv York: Viking Penguin, 1990), 384.

3. Robert G. VVaite, The Psychopathic God: Ādolf Hitler (Nevv York: Basic Books, 1977), 412, 379.

4. James Hillman, The Dream and the Underworld (Nevv York: Harper and Rovv, 1979), 168-171.

5. VVaite, The Psychopathic God, 14.

6. Ada Petrova and Peter VVatson, The Death of Hitler: The Full Story with New Evidence from Secret Russian Archi- ves (Nevv York: W. W. Norton, 1995), 16.

7. Hermann Rauschning, The Voice of Destruction (Nevv York: Putnam, 1940), 5.

8. VVaite, The Psychopathic God, 26-27.

9. Petrova and VVatson, The Deuth of Hitler, 9-13.

10. Edgar Herzog, Psyche and Death: Death-Demons in Folk- lore, Myths and Modern Dreams (Dailas: Spring Publica- lions, 1983), 46-54.

11. VVaite, The Psychopathic God, 237ff.

12. VVerner Masor, Hitler: Legend, Mvth and Reality, trans. Pe- ter and Betty Ross (New York: Harper and Row, 1973), 198.

13. VVaite, The Psychopathic God, 44-45.

14. Ibid., 13, 201,14.

15. Ibid., 7, 114, 92-95.

16. )oachiin Fest, Hitler, trans. Clara VVinston (Nevv York: Ilar- court Brace and Company, 1974), 4.

17. Rauschning, The Voice of Destruction, 257-258.

18. Charles Bracelen Floo'd, Hitler: The Path to Power (Boston: Houghton Mifflin, 1989), 25.

19. VVaite, The Psychopathic God, 202.

20. John Toland, Ādolf Hitler (Nevv York: Doubleday, 1976), 170.

21. VVaite, The Psychopathic God, 176, 155.

22. Rauschning, The Voice of Destruction, 256.

23. Alice Miller, For Your Own Good: Hidden Cruelty in Child- rearing and the Roots ofViolence (Novv York: Farrar, Straus and Giroux, 1983).

24. Joel Norris, Serial Killers: The Gausas of a Growing Me- nace (Nevv York: Doubleday, 1988), 157-158.

25. Gitta Serenv, The Case of Mary Bell (Nevv York: McGravv- Hill, 1973), xv.

26. Ibid., 74, 197.

27.   Ibid., 195, 130.

28. Miller, For Your Own Good, 132, 161.

29. Lonnie H. Athens, The Creation of Dangerous Violent Gri- minals (Urbana: Univ. of Illinois Press, 1992).

30. Cesare Lombroso, The Man of Genius (London: VValter Scott, 1891); Richard von Krafft-Ebing, Psychopathia Sexua- lis: A Medico-Forensic Study (Nevv York: Pioneer Publica- tions, 1946).

31.John Kobler, Capone: The Life and World of Al Capone (Nevv York: Putnam, 1971), 27-28.

32.James Q. VVilson and Richard J. Ilerrnstein, Crime and Human Nature (Nevv York: Simon and Schuster, 1985).

33.Ādolf Guggenbiihl-Craig, The Emptied Soul: The Psvcho- path in Everyone's Life (VVoodstock, Conn.: Spring Publications, 1996).

34.Jack Katz, Seductions of Crime: Moral and Sensual Attrac- tions of Doing Evil (Nevv York: Basic Books, 1988), 315.

35.Serenv, The Case of Mary Bell, 66, 41.

36.Katz, Seductions of Crime, 289f, 301.

37.Brian Masters, Killing for Compuny: The Storv of a Man Addicted to Murder (Nevv York: Random House, 1993), 238.

38.Miller, For Your Ovvn Good, 225.

39.Lionel Dahmer, A Father's Story (Nevv York: Avon, 1995), ix, 175, 204, 190.

40.Robert Cullen, The Killer Department: The Eight-Year Hunt for the Most Savage Killer of Modēm Times (Nevv York: Pantheon, 1993), 209, 194-203.

41.Quotes re Hitler as a child are dravvn from Toland, Ādolf Hitler, 12, 22, and VVaite, The Psychopathic God, 147.

42.Plotinus, Enneads, vol. 6, 9.11.

43.Gerald Astor, The «Last» Nazi: The Life and Times ofDr. ]o- seph Meņģele (Nevv York: Donald I. Fine, 1985).

44.Mikal Gilmore, «Family Album», Granta 37 (Autumn 1991): 11-52.

45.Katz, Seductions of Crime, 301.

46.M. Scotl Peck, People of the Lie: The Hope for Healing Human Evil ( Nevv York: Simon and Schuster, 1983), 261- 265.

47.Peter R. Breggin and Ginger R. Breggin, The War Against Children: The Government's Intrusion into Schools, Famīlies and Communities in Search of a Medical «Cure» for Violence (Nevv York: St. Martin's Press, 1994), 15.

48.Elaine l'agels, The Origin of Satan (Nevv York: Random House, 1995).

11. nodaļa. Viduvējība

1. George K. Marek, Toscanini (Nevv York: Atheneum, 1975), 22.

2. VVilliam H. Epstein, Recognizing Biography (Philadelphia: Univ. of Pennsylvania Press, 1987), 71-73.

3. Theodore Zeldin, An Intimate History of Humanity (Nevv York: HarperCollins, 1995).

4. The translations of Heraclitus vvere dravvn from the follo- vving sources: M. Marcovich, Heraclitus: Editio Maior (Me- rida, Venezuela: Los Andes Univ., 1967); G. S. Kirk and J. E. Raven, The Presocratic Philosophers: A Critical His- tory with a Selection of Texts (Cambridge, England: Cambridge Univ. Press, 1957); Philip VVheelvvright, Heraclitus (Nevv York: Atheneum, 1968); W. K. C. Guthrie, A History of Greek Philosophy, vol.l (Cambridge, England: Cambridge Univ. Press, 1962); VVerner Jaeger, Paideia: The Ideāls of Greek Culture, vol.l,,trans. Gilbert Highet (Oxford: Oxford Univ. Press, 1965); John Burnet, Early Greek Philosophy (London: Adam and Charles Black, 1948); Herakleitos and Diogenes, trans. Guy Davenport (San Francisco: Grey Fox Press, 1979); Kalhleen Freeman, Ancilla to the Pre-Socratic Philosophers: A CompleteTranslation of the Fragments in Diels, Fragmente der Vorsokraticr (Oxford: Blackvvell, 1948); Albert Cook, «Heraclitus and the Conditions of Utterance», Arion 2(4) (n.d.).

5. Thomas L. Pangle, The Laurs of Plato (Nevv York: Basic Books, 1980), 792e.

6. Quotes re Thomas Devvev are from Richard Norton Smith, Thomas E. Dewey and His Times (Nevv York: Simon and Schuster, 1982); re Billv Graham, from Marshall Frady, Billy Graham: A Parable of American Righteousness (Boston: Little, Brovvn, 1979); re Oliver North, from Ben Bradlee, Jr., Gūts and Glory: The Rise and Fall of Oliver North (Nevv York: Donald I. Fine, 1988).

Pie/.īmes par metodoloģiju

1. Alexander Porteous, Forest Folklore, Mythology, and Romance (London: George Allen and Unvvin, 1928); Dr. Aigre- mont, Volkserotik un Pflanzemvelt (Halle, Germany: Gebr. Tensinger, n.d.); Angelo de Gubernatis, La Mythologie des plantes, vol. 2 (Paris: C. Reinvvald, 1878), 68-69.

2. H. VV. Parke, The Oracles of Zeus: Dodona, Olvmpiu, Am- mon (Oxford: Basil Blackvvell, 1967), 265-273.

3. Robert Gravēs, The White Goddess: A Historical Grammar of Poetic Myth (London: Faber and Faber, 1948), 386.

4. On the speaking of trees in the contemporarv United States, see Michael Perlman, The Power of Trees: The Reforesting of the Soul (Dailas: Spring Publications, 1994); on the rela- tion of language to landscape, see Dāvid Abrām, The Spell of the Sensuous: Perception and Language in a More-than- Human WorId (Nevv York: Pantheon, 1996).

5. Jacob Grimm, Teutonic Mythology, 4th ed., trans. James S. Stallvbrass (London: George Bell, 1882-1888).

6. Translations of terms dravvn from the follovving sources: Julius Pokorny, Indogerinanisches etymologisches Worter- buch (Bern: Francke Verlag, 1959); Pierre Chantraine, Dic- tionnaire etymologique de la langue grecque (Paris: Klinck- sieck, 1968); Ilenry George Liddell and Robert Scott, A Greek-English Lexicon, 7th ed. (Oxford: Clarendon Press, 1890); Oxford Latin Dictionarv, P.G.VV. Glare, ed. (Oxford: Clarendon Press, 1982); The New Oxford Eiiglish Dictio- nary, corrected ed., Leslie Brovvn, ed. (Oxford: Clarendon Press, 1993).

7. James Hillman, ed., Puer Papērs (Dailas: Spring Publications, 1980).

8. Jane Chance Nitzsche, The Genius Figurē in Antiquity and the Middle Ages (Nevv York: Columbia Univ. Press, 1975), 7-12.

BIBLIOGRĀFIJA

Abrām, Dāvid. The Spell of the Sensuous: Perception and Language in a More-than-Human World. New York: Pan- theon,1996.

Abt, Samuel. LeMond (Nevv York: Random House, 1990).

Aigremont, Dr. Volkserotik un Pflanzemvelt. Halle, Germany: Gebr. Tensinger, n.d.

Ainslie, Ricardo C. The PsychoIogy of Tivinship. Lincoln: Univ. of Nebraska Press, 19Ј5.

Ambrose, Stephen E. Nixon: The Education of a Politician, 1913-1962. Nevv York: Simon and Schuster, 1987.

American Psychiatric Association Staff, Diagnostic and Sta- tistical Manual of Mental Disorders, 3d ed., vol. 3. VVashing- ton, D.C.: American Psychiatric Press, 1987.

Aristotle. Nicomachean Ethics, trans. Martin Ostvvald. lndia- napolis: Bobbs-Merrill, 1962.

Aristotle. Phvsics II, trans. R. P. Hardie and R. K. Gave, in The VVorks of Aristotle, W. D. Ross, ed. Oxford: Clarendon Press, 1930.

Armstrong, A. Hilary. «The Divine Enhancement of Earthlv Beauties,» Eranos-Jahrbuch 1984. Frankfurt a/M.: Insel, 1986.

Astor, Gerald. The «Last» Nazi: The Life and Times of Dr. Jo- seph Meņģele. Nevv York: Donald 1. Fine, 1985.

Athens, Lonnie H. The Creation of Dangerous Violent Crimi- nals. Urbana: Univ. of Illinois Press, 1992.

Baker, Jean-Claude, and Chris Chase. Josephine: the Hungry Heart. Nevv York: Random House, 1993.

Bauer, Jan. Impossible Love - Or Why the Heart Must Go Wrong. Dailas: Spring Publications, 1993.

Bell, E. T. Men of Mathematics. Nevv York: Simon and Schuster, 1937.

Bergman, Ingmar. The Magic Lantern: Ai i Autobiogrciphy, Trans. Joan Tate. London: Hamish Hamilton, 1988.

Bergson, Henri. Creative Evolution. London: Macmillan, 1911.

Berscheid, Ellen, and Elaine Hatfield VValster. Interpersonal Attraction. Menlo Park, N.J.: Addison-Wesley, 1983.

Bloom, Lynn Z. Doctor Spock: Biography of a Conservative Radical. Indianapolis: Bobbs-Merrill, 1972.

Blumberg, Stanlev A. and Gwinn Owens. Energy and Con- flict: The Life and Times of Edward Teller. Nevv York: Putnam, 1976.

Bosvvorth, Patricia. Diane Arbus: A Biography. Nevv York: Alfred A. Knopf, 1984.

Bovvlbv, John. Child Care and the Grovvth of Love, 2d ed., ab- ridged and edited by Margery Fry. Harmondsvvorth, Eng- land: Penguin, 1965.

Bradlee, Ben., Jr., Gūts and Glory: The Rise and Fall of Oliver North. Nevv York: Donald I. Fine, 1988.

Bradley, Omar N., Jr., and Clay Blair. A General's Life: An Autobiography. Nevv York: Simon and Schuster, 1983.

Branagh, Kenneth. Begining. London: Chatto and VVindus, 1989.

Branden, Nathaniel. «A Vision of Romantic Love», In The Psychology ofLove, Robert J. Stemberg and Michael L. Bar- nes, eds. Nevv Haven: Yale Univ. Press, 1988.

Brandon, Ruth. The Life and Many Deaths of Harry Houdini. Nevv York: Random House, 1993.

Breggin, Peter R. and Ginger R. Breggin. The War Ahainst Children: The Government's Intrusion into Schools, Fami- lies and Communities in Search of a Medical «Cure» for Violence. Nevv York: St. Martin's Press, 1994.

Brome, Vincent. Havelock Ellis: Philosopher of Sex. London: Routledge and Kegan Paul, 1979.

Burnet, John. Early Greek Philosophy. London: Adam and Charles Black, 1948.

Canetti, Elias. The Tongue Set Free: Remembrance of a Euro- pean Childhood. London: Andre Deutsch, 1988.

Garo, Robert A. «Lyndon Johnson and the Roots of Povver» can be found in Extraordinary lives: The Art and Craft of American Biography. Boston: Houghton Mifflin, 1988.

Chantraine, Pierre. Dictionnaire etymologique de la langue grecque. Paris: Klincksieck, 1968.

Charles-Roux, Edmonde. Chanel: Her Life, Her World - And the Woman Behind the Legend She Ilerself Created, trans. Nancy Amphoux. London: Jonathan Cape, 1976.

Chasins, Abrām. Leopold Stokowski: A Profilē. Nevv York: Havvthorn Books, 1979.

Citron, Stephen. Noel and Cole: The Sophisticates. ()xford: Oxford Univ. Press, 1993

Clarke, Gerald. Capote: A Biography. Nevv York: Simon and Schuster, 1988.

Cobb, Edith. The Eeology of Imagination in Childhood. Dailas: Spring Publications, 1993.

Cohn, Roy and Sidney Zion. The Autohiography of Roy Cohn. Secaucus, N.J.: Lyle Stuart, 1988.

Coles, Robert. The Spiritual Life of Children. Boston: Houghton Mifflin, 1990.

Colette. Earthly Puradise: An Autobiography, trans. Herma Briffault, Derek Coltman, and others. Robert Phelps, ed. Nevv York: Farrar, Straus and Giroux, 1966.

Colford, Paul D. The Rush Limbaugh Story: Talent on Loan from God. Nevv York: St. Martin's Press, 1993.

Colin, Sid. Ella: The Life and Times of Ella Fitzgerald. London: Elm Tree Books, 1986.

Collingvvood, R. G. An Autobiography. Oxford: Oxford Univ. Press, 1939.

Congdon, Lee. The Young Lukdes. Chapel Hill: Univ. of North Carolina Press, 1983.

Conrad, Barnaby. The Death of Manolete. Noston: Houghton Mifflin, 1958.

Cook, Albert. «Heraclitus and the Conditions of Utterance», Arion 2(4) (n.d.).

Cook, Blanche VViesen. Eleanor Roosevelt, vol. 1,1884-1933. Nevv York: Viking Penguin, 1992.

Cornford, Francis MacDonald. Plato's CosmoIogy: The «'I'i- maeus» of Plato Translated with a Running Commentury. London: Routledge and Kegan Paul, 1948.

Covitz, Joel. «A Jevvish Myth of a Priori Knovvledge», Spring 1971: An annual of Archetypal Psychology. Zurich: Spring Publications, 1971.

Cox, Patricia. Biographv in Late Antiquity: A Quest for the HoIy Man. Berkeley: Univ. of California Press, 1983.

Crozier, Brian. Franco: A Biographical History. London: Eyre and Spottisvvoode, 1967.

Cullen, Robert. The Killer Department: The Eight-Year Hunt for the Most Savage Killer of Modēm Times. Nevv York: Pantheon, 1993.

Dahmer, Lionel. A Father's Story. Nevv York: Avon, 1995.

Daniel, Gliver. Stokowski: A Counterpoint of View. Nevv York: Dodd, Mead, 1982.

Dāvis, Bette. The Lonely Life: An Autobiography. London: MacDonald, 1963.

Day, Sebastian J. Intuitive Cognition: A Key to the Signifi- cance of the Later Seholastics. St. Bonaventure, N. Y.: Fran- ciscan Institute, 1947.

Deans, Mickey and Ann Pinchot, Weep No More, My Lady. Nevv York: Havvlhorne, 1972.

Demos, John. «The Changing Faces of Fatherhood», in The Child and Other Cultural Inventions, Frank S. Kessel and Alexander W. Siegel, eds. Nevv York: Praeger, 1983.

Dietrich, B. C. Death, Fate and the Gods: Development of a Beligious Idea in Greek Popular Belief and in Homer. London: Athlone Press, Univ. of London, 1965.

Dodds, E. R. The Greeks and The Irrational. Berkeley: Univ. of Califomia Press, 1951.

Dodds, E. R. Proclus: The Elements of Theology, 2d ed. Ox- ford: Oxford Univ. Press, 1963.

Dunbar, Janet. /. M. Barrie: The Man Behind the Image. Nevv- ton Abbot, England: Readers Union, 1971.

Dunn, Judy and Robert Plomin, Separate Lives: Why Sihlings Are So Different. Nevv York: Basic Books, 1990.

Edei, Leon. Writing Lives - Principia Biographica. Nevv York: W. W. Norton, 1984.

Eells, George. The Life That Late Ile Led: A Biography of Cole Porter. London: W. H. Allen, 1967.

Eliot, T. S. «Burnt Norton», in Four Qnartets. London: Faber and Faber, 1944.

Eliot, T. S. «The Drv Salvages», in Four Quartets. London: Faber and Faber, 1944.

Emerson, Ralph VValdo. «Self-Reliance», in Essays: First Series, vol. 1. Nevv York: Harper and Bros., n.d.

English, Horaco B., and Ava C. English. A Comprehensive Dictionary of Psychological and Psychoanalytical Terms. Nevv York: Dāvid Mr:Kay, 1958.

Epstein, William H. Recognizing Biography. Philadelphia Univ. of Pennsylvania Press, 1987.

Ever, Diane E. Mother-Infant Bondinģ: A Scientific fietion. Now Haven: Yale Univ. Press, 1992.

Fest, Joachim. Hitler, trans. Clara VVinston. Nevv York: Harcourt Brace and Company, 1974.

Fisher, Helen E. Anatomy of Love: The Natūrai History of Mo- nogamy, Adultery, and Divorce. Nevv York: W. W. Norton, 1992.

Flexner, James Thomas. The Young Hamilton: A Biography. Boston: Little, Brovvn, 1978.

Flood, Charles Bracelen. Hitler: The Path to Power. Boston: Houghton Mifflin, 1989.

Forrest, D. W. Francis GaJton: The Life and Work of a Victo- rian Genius. London: Paul Elek, 1974.

Frady, Marshall. Billy Graham: A Parable of American Righ- teousness. Boston: Little, Brovvn, 1979.

Franey, Pierre. A Chef's Tale: A Memoir of Food, France, and America. Nevv York: Alfred A. Knopf, 1994.

Freeman, Kathleen. Ancilla to the Pre-Socratic Philosophers: A Complete Translation of the Fragments in Diets, Frag- mente der Vorsokratier. Oxford: Blackvvell, 1948.

Friedlānder, Paul. Plato, vol. 1, Bollingen Series 59. Nevv York: Pantheon, 1958.

Friedman, Maurice. Encounter on the Narrow Ridge: A Life of Martin Buber. Nevv York: Paragon House, 1991.

Gantner, Joseph. «LTmmagine del Cuor.» In Eranos-Yearbook, 35-1966. Zurich: Rhein Verlag, 1967.

Gilmore, Mikal. «Family Album» Granta 37 (Autumn 1991): 11-52.

Gleick, James. Genius: The Life and Science of Richard Feyn- man. Nevv York: Vintage Books, 1993.

Goertzel, Victor, and Mildred G. Goertzel. Cradles of Eminence. Boston: Little, Brovvn, 1962.

Goldman, Albert. The Lives of John Lennon: A Biography. Nevv York: VVilliam Morrovv, 1988.

Gombrich, E. H. Art and Illusion: A Study in the PsychoIogy ofPictorial Representation, Bollingen Series 35. Princeton: Princeton Univ. Press, 1961.

Grant, James. Bernard M. Baruch: The Adventures of a Wall Street Legend. Nevv York: Simon and Schuster, 1983.

Graver, Neil A. Remember Laughter: A Life of James Thurber. Lincoln: Univ. of Nebraska Press, 1994.

Gravēs, Robert. The White Coddess: A HistoricaI Grammar of Poetic Myth. London: Faber and Faber, 1948.

Greene, VVilliam Chase. Moira: Fate, Good, and Evil in Greek Thought. Nevv York: Harper 'l'orchbooks, 1963.

Grimm, Jacob. Teutonic Mythology. Trans. From 4lh ed. Bv James S. Stallybrass. London George Bell, 1882-1888.

Gubernatis, Angelo de. La Mythologie des plantes, vol. 2. Paris: C. Keinvvald, 1878.

Guggenbūhl-Craig, Ādolf. The Emptied Soul: The Psychopath in Everyone's Life. VVoodslock, Conn.: Spring Publications, 1996.

Guthrie, VV.K.C. A History of Greek Philosophy, vol. 1. Cam- bridge, England: Cambridge Univ. Press, 1962.

Hadamard, Jacques. The Psychology of Invention in the Ma- thematical Field. Princeton: Princeton Univ. Press, 1945.

Hanson, Elisabeth. My Poor Arthur: A Biography of Arthur Rimbaud. Nevv York: Henry Holt, 1960.

Harding, Rosamond E. M. An Anatomy of Inspiration. 2d ed. Cambridge, Mass.: Heffer and Sons, 1942.

Haule, John R. Divine Madness: Archetvpes of Romantic Love. Boston: Shambhala, 1990.

Heilbrun, Garolyn G. VVriting a VVoman's Life. Nevv York: W. W. Norton, 1988.

Ilendric Susan S., and Clyde Hendrick. Romantic Love. Nevv- bury Park, Calif.: Sage Publications, 1992.

Ilerakleitos and Diogenes, trans. Guy Davenport. San Fran- cisco: Grey Fox Press, 1979.

Herrnstein Richard J. and Gharles Murray. The Bell Curve: In- telligence and CIass Structure in American Life. Nevv York: Free Press, 1994.

Herzog, Edgar. Psyche and Death: Death-Demons in Folklore, Myths and Modēm Dreams. Dailas: Spring Publications, 1983.

Highfield, Roger, and Paul Carter. The Private Lives of Albert Einstein. Now York: St. Martin's Press, 1993.

llillary, Sir Edmund. Nothing Venture, Nothing Win. Nevv York: Covvard, McCann and Geoghegan, 1975.

Hillman, James. «Archetypal Psychology: Monotheistic or Ply- theistic?» in Spring 1971: An Anhual of Archetypal Psy- chology and Jungian Thought. Zurich: Spring Publications, 1971.

Hillman, James. The Dream and the Undervvorld. Nevv York: Harper and Row, 1979.

Hillman, James. Egalitarian Typologies Versus the Perception of the Unitļue. Eranos Lecture Series. Dailas: Spring Publications, 1986.

Hillman, James. «Oedipus Revisited», in Oedipus Variutions: Studies in Literature and Psychoariulysis. Dailas: Spring Publications, 1991.

Hillman, James. «VVhat Dpes the Soul Want - Adler's Irnagi- nation of lnferiority», in Healing Fiction. Dailas: Spring Publications, 1994.

Hillman, James, ed., Puer Papērs. Dailas: Spring Publications, 1980.

Holmes, Richard. Coleridge - Early Visions. London: Hodder and Stoughtoon, 1989.

Holroyd, Michael. «I,iterary and HistoricaI Biographv», in New Directions in Biography, A. M. Friedson, ed. Manoa: Univ. of Havvaii Press, 1981.

Hultkrantz, Ake. Conceptions of the Soul Among North American Indians. Stockholm: Statens Etnofrafiska Museum, 1953.

Irving, Dāvid. The Trail of the Fox. Nevv York: E. P. Dutton, 1977.

Isaacson, VValter. Kissinger: A Biography. New York: Simon and Schuster, 1992.

Jaeger, VVerner. Paideia: The Ideāls of Greek Culture, vol.l, trans. Gilbert Highet. Oxford: Oxford Univ. Press, 1965.

James, VVilliam. «On a Certain Blindness in Human Beings», Talks to Teachers on Psychology: And to Students on Some of Life's Ideāls. London: Longman's, Green, 1911.

Jayakar, Pupul. Krishnamurti: A Biography. Nevv York: Harper and Row, 1988.

Jones, Evan. Epicurean Delight: The Life and Times of James Beard. Nevv York: Alfred A. Knopf, 1990.

Jung C. G. Psychologieal Types. London: Routledge and Kegan Paul, 1923.

Jung, Emma. Animus and Anima. Dailas: Spring Publications, 1979.

Kagan, Jeroine. Galen's Prophecy: Temperament in Human Nature. Nevv York: Basic Books, 1994.

Katz, Jack. Seductions of Crime: Moral and Sensuul Attrac- tions of Doing Evil. Nevv York: Basic Books, 1988.

Katz, Robert. Love Is Colder Than Death: Life and Times of Rainer Werner Fassbinder. London: Jonathan Cape, 1987.

Kazan, Elia. Elia Kazan: A Life. Nevv York: Doubleday An- chor, 1989.

Keller, Evelyn Fox, and W. H. Freeman. A Feeling for the Or- ganism: The Life and Work of Barbara McClintock. Nevv York: W. H. Freeman, 1983.

Kirk, G. S. and J. E. Raven. The Presocratic Philosophers: A Critical History with a Selection of Texts. Cambridge, Eng- lan,d: Cambridge Univ. Press, 1957.

Kittel, Gerhard, ed. Theological Dictionary of the New Testa- ment, 3d ed., vol. 3. Grand Rapids, Mich.: Eerdmans; 1908.

Kobler, John. Capone: The Life and World of Al Capone. Nevv York: Putnam, 1971.

Koenig, Josef. Der Begriff der Intuition. Halle, Germany: Max Niemeyer, 1926.

Koestler, Arthur. The Ghost in the Machine. Nevv York: Viking Penguin, 1990.

Kovecses, Zoltan. «A Linguist's Quest for Love», Journal of Social and Personai Relationships 8(1) (1991): 77-97.

Krafft-Ebing, Richard von. Psychopathia Sexualis: A Medico- Forensic Study. Nevv York: Pioneer Publications, 1946.

Kunkel, Thomas. Genius in Disguise: Harold Ross ofThe New Yorker. Nevv York: Random House, 1995.

Kurth, Peter. American Cassandra: The Life of Dorothy Thompson. Boston: Little, Brovvn, 1990.

Lacey, Robert. Ford: The Men and the Machine. Boston: Little, Brovvn, 1986.

Lax, Eric. Woody Allen. Nevv York: Alfred A. Knopf, 1991.

Leamer, Laurence. As Time Goes By: The Life of Ingrid Berg- man. London: Harnish Hamilton, 1986.

Leeming, Dāvid. James Baldwin: A Biography. Nevv York: Alfred A. Knopf, 1994.

Levinson, Daniel J. The Se;asons of a Man's Life. New York: Alfred A. Knopf, 1978.

Liddell, Henry George, and Robert Scoll. A Greek-English Lexi- con, 7th ed. Oxford: Clarendon Press, 1890.

Lindeman, Bard. The Twins Who Found Each Other. Nevv York: William Morrovv, 1969.

Lombroso, Cesare. The Man of Genius. London: VValler Scott, 1891.

Lykken, D. T, M. McGue, A. Tellegen, and T. J. Bouchard, «Emergenesis: Genetic Traits That May Not Run In Fami- lies». American Psychologist 47(12) (December 1992): 1565- 1566.

Marcovich, M. Heraclitus; Editio Maior. Merida, Venezuela: Los Andes Univ., 1967.

Marek, George R. Toscanini. Nevv York: Atheneum, 1975.

Maser, VVerner. Hitler: Legcnd, Myth and Reality, trans. Peter and Betty Ross. Nevv York: Harper and Rovv, 1973.

Masters, Brian. Killing for Company: The Story of u Man Addi- cted to Murder. Nevv York: Random House, 1993.

McCullough, Dāvid. Truman. Nevv York: Simon an Schuster, 1992.

Meir, Golda. My Life. Nevv York: Putnam, 1975.

Menuhin, Yehudy. Unfinished Journey. Nevv York: Alfred A. Knopf, 1976.

Meyers, Kate. «Tarantino's Shop Class», Entertainment Weekly. (October 14, 1994): 35.

Miller, Alice. For Your Own Good: Hidden Gruelty in Child- rearing and the Roots of Violence. Nevv York: Farrar, Straus and Giroux, 1983.

Miller, Dāvid L. lielīs and Holy Ghosts: A Theopoetics of Christian Belief. Nashville: Abingdon Press, 1989.

Monson, Karen. Alban Berg. London: MacDonald General Books, 1980.

Mullan, Bob. Mad to Be Normai: Gonversations with R. D. Laing. London: Free Associations Books, 1995.

Naifeh, Steven, and Gregory VV.Smith. Jackson Pollock: An American Saga. Nevv York: Clarkson Potter, 1989.

Neubauer, Peter B., and Alexander Neubauer. Nature's Thumb- print: The Role of Genetics in Human Development. Rea- ding, Mass.: Addison-Wesley, 1990.

The New Oxford English Dictionary, corrected ed., Leslie Brovvn, ed. Oxford: Clarendon Press, 1993.

Nitzsche, Jane Chance. The Genius Figurē in Antiquity and the Middle Ages. Nevv York: Columbia Univ. Press, 1975.

Norris, Joel. Serial Killers: The Causes of a Growing Menace. Nevv York: Doubleday, 1988.

Grtega y Casset, Jose. On Love: Aspects of a Single Theme. London: Victor Gollancz, 1959.

Oxford Latin Dictionary, P.G.VV. Glare, ed. Oxford: Clarendon Press, 1982.

l'agels, Elaine. The Origin of Satan. Nevv York: Random House, 1995.

Pangle, Thomas L. The Laws of Plato. Nevv York: Basic Books, 1980.

Parke, H. W. The Oracles of Zeus: Dodona, Olympia, Ammon. Oxford: Basil Blackvveli, 1967.

Pavne, Robert. The Life and Death of Mahatma Gandhi. Nevv York: Dutton, 1969.

Peck, M. Scolt. People of the Lie: The Hope for llealing Human Evil. Nevv York: Simon and Schuster, 1983.

Penrose, Roland. Picasso: Ilis Life and Work, 3d ed. Berkeley: Univ. of California Press, 1981.

Perlman, Michael. The Power of Trees: The Reforesting of the Soul. Dailas: Spring Publications, 1994.

Petrova, Ada, and Peter VVatson. The Death of Hitler: The FulI Story with New Evidence from Secret Russian Archives. Nevv York: VV. VV. Norton, 1995.

Pevser, Joan. Leonard Bernstein. London: Bantam, 1987.

Plato. Phaedrus, trans. R. Hackforth, in Plato: The Coliected Dialogues, Edith Hamilton and Huntington Cairns, eds., Bollingen Series 71. Nevv York: Pantheon, 1963.

Plato. Repuhlic, trans. Paul Shorey, in Plato: The Coliected Dialogues, Edith Hamilton and Huntington Cairns, eds., Bollingen Series 71. Nevv York: Pantheon, 1963.

Plomin, Robert. «Environment and Genes», American Psycho- logist 44(2), (1989): 105-111.

Plomin, Robert, J.C. De Fries, and G. E. McClearn. Behavioral Genetics: A Primer. Nevv York: W. H. Freeman, 1990.

Plotinus, Enneads, trans. A. H. Armstrong. Loeb ed. Cambridge, Mass.: Harvard Univ. Press, 1967.

Pokornv, Julius. Indogermanisches etvmologisches Worterbuch. Bern: Francke Verlag, 1959.

Ponce, Charles. Kabbalah. San Francisco: Straight Arrovv Books, 1973.

Porteous, Alexander. Forest Folklore, Mythology, and Romance. London: George Alien and Unvvin, 1928.

Radiņ, Paul. Monotheism Among Primitive Peoples. Basel: Ethnographic Museum, Bollingen Foundation, Special Publ. 4, 1954.

Rauschning, Hermann. The Voice of Destruction. Nevv York: Putnam, 1940.

Raymond, John. Simenon in Court. Nevv York: Harcourt, Brace and VVorld, 1968.

Reich, Hovvard. Van Cliburn: A Biographv. Nashville: Thomas Nelson, 1993.

Reiss, Dāvid, Robert Plomin, and E. Māvis Hetherington. «Genetics and Psvchiatrv: An Unheralded VVindovv on the Environment,» American Journal of Psychiatry 148(3) (1991): 283-291.

Rilke, Rainer Maria. Selected Poenis of Rainer Maria Rilke, trans. Robert Blv. Nevv York: Harper and Rovv, 1981.

Rodriguez, Andres. The Book of the Heart: The Poetics, Lel- ters and Life ofjohn Keats. Hudson, N.Y.: Lindisfarne Press, 1993.

Roiphe, Anne. In An American Family. Ron Goulart, ed. Nevv York: Warner Books, 1973.

Roosevelt, Eleanor. You Learn by Living. Nevv York: Harper and Bros., 1960.

Rothenberg, Albert. Greativity and Madness: Nevv Findings and Old Stereotypes. Baltimore: Johns Hopkins Univ. Press, 1990.

Rovve, Dāvid C. The Limits of Family Influence: Genes, Espe- rience and Behavior. Nevv York: Guilford, 1993.

Sardello, Robert, ed.. The Angels. Dailas: Dailas Institute of Humanities and Culture, 1994.

Sawyer-Laucanno, Ghristopher. An Invisible Spectator: A Bio- graphy of Paul Bovvles. London: Bloomsbury, 1989.

Schilpp, Paul Arthur. The Philosophy of Alfred North White- head. New York: Tudor, 1951.

Scholem, Gershom, ed.. Zohar- The Book of Splendor: Basic Beadings from the Kabbalah. Nevv York: Schoc.ken Books, 1963.

Schreckenberg, Heinz. Ananke. Munich: C. H. Beck, 1964.

Secrest, Mervle. Frank Lloyd Wright. Nevv York: Alfred A. Knopf, 1992.

Sereny, Gitta. The Case of Mary Bell. Nevv York: McGravv- Hill, 1973.

Seroff, Victor. The Real īsadora. Nevv York: Dial Press, 1971.

Shakespeare, William. The Tempest. In The Complete Works of William Shakespeare, W. J. Craig, ed. London: Oxford University Press, 1952.

Shipman, Dāvid. Judy Garland: The Secret Life of an American Legend. Nevv York: Hvperion, 1993.

Smith, Richard Norton. Thomas E. Dewey and His 'Times. Nevv York: Simon and Schuster, 1982.

Stevens, VVallace. «Notēs Tovvard a Supreme Fiction», in The Coliected Poems of Wallace Stevens. Nevv York: Alfred A. Knopf, 1978.

Sweeney, Camille. «Portrait of The American Child», The Nevv York Times Magazine. October 8, 1995.

Szulc, Tad. Fidel: A Critical Portrait. Nevv York: VVilliam Mor- rovv, 1968.

Toland, John. Ādolf Hitler. Nevv York: Doubledav, 1976.

Turnbull, Andrevv. Thomas Wolfe. Nevv York: Scribners, 1967.

Turner, Tina, and Kurt Loder. I, Tina: My life Story. Nevv York: William Morrovv, 1986.

Tylor, Edvvard B. Primitive Culture, vol. 1. London, 1871.

Ventura, Michael, and James Hillman. We've Had a Hundred Years of Psychotherapy - And the World's Getting Worse. San Francisco: Harper, 1993.

VVaite, Robert G. The Psychopathic God: Ādolf Hitler. Nevv York: Basic Books, 1977.

VValker, Margaret. Richard Wright: Daemonic Genius. Nevv York: Amistad, 1988.

VValler, Niels G., and Phillip R. Shaver. «The Importance of Nongenetic Influences on Romantic Love Styles: A Tvvin- Family Sludy», PsyehoJogical Science 5(5) (1994): 268- 274.

VVard, Maisie. Robert Brovvning and His World: The Private Face (1812-1861). London: Cassell, 1968.

VVarren, Movvard C., ed., Dictionary of Psychology. Boston: Houghton Mifflin, 1934.

VVatkins, Marv. Invisible Guests: The Deveiopment of Imagi- nal Diulogues. Hillsdale, N. J.: Analytic Press, 1986.

VVeinstein, Edwin A. Woodrow Wilson: A Medical and Psycho- logical Biography. Princeton: Princeton Univ. Press, 1981.

Westcott, Malcolm R. Toward a Contemporary PsychoIogy of Intuition: A ITistorical, Theroretical an Empirical Inquiry. Nevv York: Holt, Rinehart and VVinston, 1968.

Wheelwright, Philip. Heraclitus. Nevv York: Atheneum, 1968.

Wild, K. YV. Intuition. Cambridge, England: Cambridge Univ. Press, 1938.

VVilson, James Q., and Richard J. Herrnstein. Grimē and Hu- man Nature. Nevv York: Simon and Schuster, 1985.

VVilson-Smith, Timothy. DeIacroix - A Life. London: Con- stable, 1992.

VVind, Edgar. Pagan Mysteries in the Renaissance. Harmonds- vvorth. England: Penguin, 1967.

VVordsvvorth, VVilliam. «The Prelude», in The Poems of Wil- liam VVordsvvorth. London: Oxford Univ. Press, 1926.

The World Almanac and Book of Facts. Nevv York: Pharos Books, 1991.

Woroszylski, VViktor. The Life of Mayakovsky. London: Victor Gollancz, 1972.

VVright, Lavvrence. «Double Mvsterv», The New Yorker. (Au- gust 7, 1995): 52.

VVv'lie, Mary Sykes. «Diagnosing for Dollars?», The Family The- rapv Networker 19(3) (1995): 23-69.

Young, Desmond. Rommel: The Desert Fox. Nevv York: Harper and Bros., 1950.

Young-Bruehl, Elisabeth. Hannah Arendt: For Love of the World. Nevv Haven: Yale Univ. Press, 1982.

Zeldin, Theodore. An Intimate IIistory of Humanity. Nevv York:

HarperCollins, 1994. Zolotovv, Maurice. Shooting Star: A Biography of John Wayne. Nevv York: Simon and Schuster, 1974.

PERSONU UN JEDZIENU RĀDĪTĀJS

a priori 304. Ābels 144., 199. Ābrams 38. actus 306. Ādlers Alfrēds 30. Ādolfs Gustavs 69. Afrodīte 107., 158. AIDS 95. aizmāršība 108. Ajants 52. akronīma 44. Akvīnas Toms 45. Alcheimera slimlbal46. Aleksandrs Lielais 308. alter ego 198. altruistiskas rūpes 156. Āmanis Maksis 242. Amerikāņu psihiatru

asociācija 37. Ananke 155., 228.-230., 232., 233.

Andersone Mariana 276. anima 158., 159. animus 158., 159. Antigone 38. antimatērija 55. Antonija Sūzana B. 116. antropologi 198. antropoloģija 38. Apdaiks Džons 203. apspiestās dusmas 73. apziņa 44.

Ārbusa Diāna 82.-84., 116., 182.

Ārende Hanna 83. arhetipiskā būtība 56. arhetipiskā vientulība 65. Aristotelis 16., 144., 149., 216.,

221., 227., 306. Arnolds Metjū 193. astroloģija 50. Atalante 52. Atropa 5. attīstība 44.

attīstības aizkavēšanās 140. atveseļošanās grupas 64. audzināšana 73. augļa ieņemšana 74. Austrumu morālā teoloģija 64. bailes 45., 63., 65. Baka Pērla 116. balanos307. Baldurs 309. Bančs Ralfs 71. Bankrofta Anna 200. Barbjē Klauss 252. Barčs Jirgens 260. Bardo Bridžita 71., 288. Bārnss Maikls 290. Barovs Klaids 308. Baruhs Bernards 118. Baskits Žans Mišels 308. Beikere Džozefīna

(Makdonalda Freda Dž. jeb Tampī) 67.-72., 190., 267. Bella Mērija 250.-252., 258., 266.

Benets Viljams 175., 296.

*

[1] Lai saglabātu Ož. Ililmana filozofisko nostādni un izvairītos no iespējamiem pārpratumiem, turpmāk izmantosim autora lietotā grieķu termina daimon /gr. daemon - dievigs, dieva dots. liktenīgsl vienu no latviskajām formām «daimons» [tulk. piez.).

[2] paradigma - gr. paradeigma - piemērs, paraugs.

[3] zems zināšanu novērtējums amerikas skolās (tulk. piez.).

[4] intelektuālās attīstības koeficients. Turpmāk tekstā lietosim šo Anglijā, ASV u. c. ieviesto apzīmējumu (tulk. piez.).

[5] sk. 11. nodaļu (tulk. piez.).

[6] der doppalgtinger - dubultnieks, līdzinieks (vācu vai.).

[7] kentas universitātes studenti sešdesmito gadu vidū izcēlās ar savu revolucionāro ideālismu, studentu nemieriem un brīvdomību (tulk. picz.).

[8] par baby bromer (šeit latviskots - beibibūmers) tiek dēvēts pēckara demogrāfiskās eksplozijas periodā dzimis amerikānis, kas sešdesmitajos gados izaicināja sabiedrību, veidodams dažādas revolucionāras kustības (hipiji, puķu bērni), bet, tuvojoties pusmūžam, nogrieza matus, nomierinājās, un tomēr vēl aizvien izceļas ar saviem, no pārējās sabiedrības atšķirīgiem uzskatiem [tulk. piez.).

Content

Hilmens Džeimss Dvēseles kods

1. NODAĻA īsi par ozola zīles teoriju un psiholoģisko šķīstīšanu

AICINĀJUMS

KOMPENSĀCIJAS TEORIJA

MOTIVĀCIJAS TEORIJA

PAR BĒRNIEM

IZCILS UN ĀRKĀRTĒJS

SKAISTUMS

2. NODAĻA Augšana lejup

PIRMĀ ZVAIGZNE - DŽŪDIJA GĀRLENDA

VIENTULĪBA UN IZRAIDIJUMS

OTRĀ ZVAIGZNE - DŽOZEFĪNA BEIKERE

3. NODAĻA Maldīgais uzskats par vecākiem

MĀTES

CITA PIEEJA VECĀKU LOMAI

TĒVS, KURA NAV MĀJĀS

PRIEKŠTEČI

4. NODAĻA Atpakaļ pie neredzamā

MĪTISKĀ DOMĀŠANA

INTUĪCIJA

SKOLAS LAIKS UN MURGI

TILTS STARP VALSTIBAM

5. NODAĻA Būt - nozīmē tikt uztvertam

6. NODAĻA Nedz daba, nedz audzināšana - kaut kas cits

DVĪNI

INDIVIDUALITĀTE

MĪLESTĪBA

VIDE

7. NODAĻA Lubu romāni un tīrā fantāzija

VECĀKU FANTAZIJA

8. NODAĻA Maskēšanās

BIOGRĀFIJA

VĀRDI UN IESAUKAS

9. NODAĻA Liktenis

LIKTENIS UN FATĀLISMS

TEEOSS UN TELEOLOĢIJA

NEGADĪJUMI

NEPIECIEŠAMĪBA

10. NODAĻA Sliktā sēkla

AICINĀTS, LAI NOGALINĀTU?

HITLERS

1. Aukstā sirds

2. Elles ugunis

3. Vilks

4. Anālisms

5. Sieviešu pašnāvības

6. Kroplības

7. Hitlers bez humora izjūtas

DĒMONISMA PAMATIEZĪMES

ASTOŅI IZSKAIDROJUMI

1. Agrīni traumatizējoši apstākļi

2. Iedzimtais ļaunums

3. Bara tikumi

4. Izvēles mehānisms

5. Karma un laika gars

6. Ēna

7. Lakūna

8. Dēmona aicinājums

AIZSARDZĪBA?

AIZSARDZĪBA UN RITUĀLS

11. NODAĻA Viduvējība

ETHOS ANTHROPOI DAIMON

RAKSTURS

AMERIKĀŅU RAKSTURS

DEMOKRĀTA PLATONISMS

PIEZĪMES PAR METODOLOĢIJU

ATSAUCES

BIBLIOGRĀFIJA