G. Pomercans

Dzenbudisma kanonu izlase “Ne vējš ne karogs”

Dzenbudisma kanonu izlase “Ne vējš ne karogs”

Ne vējš, ne karogs^1

Saturs

I. Kasana Sviedri

1. Tase tējas

2. Ja mīli - mīli atklāti

3. Bez līdzjūtības

4. Lielie Viļņi

5. Mēnesi nevar nozagt

6. Stāsts pas Sjunkai

7. Dubļainais ceļš

8. Sjouns un viņa māte

9. Nav tālu no budisma

10. Līdzība

11. Pirmais princips

12. Mātes padoms

13. Vienas plaukstas plaukšķis

14. Mana sirds deg kā uguns

15. Sūtru skaitīšana

16. Vēl trīs dienas

17. Lietpratīga saruna sakarā ar mājokli

18. Laimes balss

19. Atrodi pats savu apslēpto mantu

20. Vizītkarte

21. Katra lieta ir vislabākā

22. Nepārtrauktais dzens

23. Ziedu lietus

24. Sūtru izdošana

25. Dzjosju dzens

26. Dzens ubaga dzīvē

27. Zaglis, kas kļuva par mācekli

28. Pareizi un nepareizi

29. Kā zāle un koki kļūst apskaidroti

30. Precīzs mērs

31. Rjonenas skaidrā izpratne

32. Skābais miso

33. Tējas ceremonijas meistars un slepkava

34. Paradīzes vārti

35. Akmens Budas apcietināšana

36. Tunelis

37. Nogalināšana

38. Kasana sviedri

39. Visvērtīgākā lieta pasaulē

40. Stulbais augstmanis

41. Patiesa labošanās

42. Akmens apziņa

43. Patiesa labklājība

44. īsts brīnums

45. Nekā nav

46. Nav darba - nav ēdiena

47. Patiesi draugi

48. Trīs mācekļu veidi

49. Saruna

50. Pēdējais sitiens

51. Izjust Bandzo zobenu

52. Stāstnieka dzens

53. Vēstule mirējam

54. Nakts pastaigas

55. Pamācība par cēloni

56. Nepieķeršanās

57. Tosui etiķis

II. Dzjosju Suns

58. Dzjosju suns

59. Mjakudzjo lapsa

60. Kjogens kokā

61. Sjudzjana īsā nūja

62. Bodidharma nomierina prātu

63. Ūdens trauka apgāšana

64. Ummona apkārtceļš

65. Nopūstā svece

66. Kas ir viņš

67. Ciprese dārzā

68. Filozofs jautā Budam

69. Ne vējš, ne karogs

70. Nerunājot, neklusējot

71. Nedomā labi, nedomā nelabi

72. Ikdienas dzīve ir ceļš

73. Zvani un tērpi

74. Buda virpina puķi

75. Gutei paceļ pirkstu

76. Nabadzīgais mūks Seizei

77. Nansens nonāvē kaķi

78. Sastapšanās uz ceļa ar dao cilvēku

79. Bifelis iet cauri žogam

80. Sestā patriarha augstākajā sēdeklī runātā sūtra par Likuma izpausmes līdzekli. I daļa.

I. Kasana Sviedri

.

1. Tase tējas

Nanins — japāņu tējas ceremonijas meistars Meidzi ēras laikā — uzņēma universitātes profesoru, kas bija atnācis apjautāties par dzenu.

Nanins pasniedza tēju. Viena tase bija jau pilna, taču Nanins joprojām lēja tajā tēju. Profesors vēroja, kā tēja plūda pāri tases malām, līdz vairs nespēja savaldīties.

— Tā ir pilna. Tajā vairāk nevar ieliet!

— Līdzīgi šai tasei, — Nanins sacīja, — tu esi pilns ar saviem paša uzskatiem un pieņēmumiem. Kā lai parādu tev dzenu, iekams tu neesi iztukšojis savu tasi?

2. Ja mīli — mīli atklāti

Divdesmit mūki un viena mūķene, kuru sauca par Esjunu, mēdza apcerēt kopā ar kādu ievērojamu dzena meistaru.

Esjuna bija ļoti glīta, kaut arī viņas galva bija noskūta un apģērbs — neizskatīgs. Vairāki mūki bija slepus viņā iemīlējušies. Viens no tiem pat uzrakstīja mīlestības vēstuli, aicinādams viņu uz tikšanos.

Esjuna neatbildēja. Nākošajā dienā pēc meistara pamācību stundas beigām piecēlās Esjuna. Griezdamās pie mūka, kas bija rakstījis vēstuli, viņa sacīja:

—Ja tu mani tiešām tik ļoti mīli, tad nāc un apskauj mani.

3. Bez līdzjūtības

Veca sieviete Ķīnā vairāk nekā divdesmit gadus uzturēja kādu mūku. Viņa mūkam bija uzcēlusi nelielu būdiņu un aprūpēja to apceres laikā. Beigu beigās viņa vēlējās uzzināt, kādas sekmes mūks guvis.

Lai to noskaidrotu, vecā sieviete salūkoja kādas valdzinošas meičas palīdzību. — Ej un apskauj viņu, — viņa sacīja meitenei, — un tad pēkšņi uzjautā: “Un ko tagad?”

Meiča ieradās pie mūka un bez kādas liekas kautrības viņu apmīļoja, jautādama, ko viņš grasās darīt.

— Vecs koks ziemā aug uz aukstas klints, — mazliet dzejiski atbildēja mūks. — Nekur nav siltuma.

Meiča atgriezās un stāstīja, ko bija teicis mūks.

— Un es uzturēju šo puisieti divdesmit gadus! — vecā sieviete dusmās iesaucās. — Viņš nepievērsa nekādu uzmanību tavai vajadzībai, pat necenzdamies par to kaut ko uzzināt. Viņam nebija jāatsaucas uz kaislību, taču kaut mazliet līdzjūtības vajadzēja izrādīt.

Un vecā devās uz mūka būdu un nodedzināja to.

4. Lielie Viļņi

Pašā Meidzi ēras sākumā dzīvoja kāds plaši pazīstams cīkstonis vārdā Onami, tas nozīmē — Lielie Viļņi.

Onami bija ārkārtīgi spēcīgs un pārzināja cīņas mākslu. Aizklātās cīņās viņš uzvarēja pat savu skolotāju, bet atklātās — bija tik bikls, ka viņu pieveica pat paša audzēkņi.

Onami juta, ka viņam vajadzētu aiziet pie dzena meistara pēc palīdzības. Tieši tajā laikā nelielā tuvējā templī bija apmeties klejojošs dzenbudisma skolotājs Itakudzju, tāpēc Onami devās pie viņa un pastāstīja par savām raizēm.

— Tavs vārds ir Lielie Viļņi, — skolotājs teica, — tālab šonakt paliec šajā templī. Iedomājies, ka tu esi bangas. Tu vairs neesi cīkstonis, kas baidās. Tu esi šie milzīgie viļņi, kuri aizskalo visu, kas tiem priekšā, un kuri aprij visu savā ceļā. Dari tā, un tu būsi lielākais cīkstonis visā zemē.

Skolotājs aizgāja. Onami sēdēja un apcerē centās iztēloties sevi par viļņiem. Viņš domāja par daudzām dažādām lietām. Taču pakāpeniski viņš aizvien vairāk un vairāk sāka justies kā viļņi. Naktij ritot, viļņi kļuva aizvien lielāki un lielāki. Tie aizskaloja ziedus ar vāzēm. Pat Buda svētnīcā

bija appludināts. Pirms rītausmas templis bija viena vienīga milzīga jūras viļņošanās.

No rīta skolotājs atrada Onami apceram ar blāvu smaidu vaigā. Viņš paplikšķināja cīkstonim pa plecu.

— Tagad nekas vairs nespēs tevi traucēt, — skolotājs sacīja. — Tu esi šie viļņi. Tu aizskalosi visu savā priekšā.

Tai pašā dienā Onami piedalījās sacensībās un uzvarēja. Kopš tā laika neviens visā Japānā nebija spējīgs viņu pieveikt.

5. Mēnesi nevar nozagt

Dzena meistars Rjokans ļoti pieticīgi dzīvoja nelielā būdiņā kalna pakājē. Kādu vakaru būdā ielūkojās zaglis un atklāja, ka tur nebija nekā, ko zagt.

Tajā brīdī atgriezās Rjokans.

— Tu droši vien esi nācis tālu ceļu, lai mani apmeklētu, — viņš sacīja ložņam, — un tu nedrīksti atgriezties tukšām rokām. Lūdzu, paņem manas drēbes kā dāvanu!

Apmulsušais zaglis paņēma drēbes un pazuda.

Rjokans sēdēja kails, skatīdamies mēnesī. “Nabaga puisis,” viņš prātoja, “kaut es varētu viņam uzdāvināt šo skaisto mēnesi.”

6. Stāsts par Sjunkai

Daiļā Sjunkai, kuras otrs vārds bija Suzu, tikai izdota pie vīra pret savu gribu, kad viņa bija vēl pavisam jauna. Vēlāk, kad šī laulība tika pārtraukta, viņa uzsāka apmeklēt universitāti, kurā mācījās filozofiju.

Kurš ieraudzīja Sjunkai, tas tūlīt pat viņā iemīlējās. Turklāt arī viņa pati visu laiku iemīlējās. Mīlestība pavadīja Sjunkai universitātē, un arī pēc tam, kad, neapmierināta ar filozofiju, viņa apmeklēja templi, lai mācītos dzenu, dzena mācekļi iemīlējās viņā. Visa Sjunkai dzīve bija mīlas piepildīta.

Kioto viņa beidzot kļuva par īstu dzena mācekli. Citi mācekļi Kennina templī slavēja tās patiesumu. Viens no tiem izrādījās garīgi radniecīgs Sjunkai un palīdzēja viņai apgūt dzenu.

Kennina tempļa virspriesteris Mokurai, Klusais Pērkons, bija stingrs. Viņš ievēroja visus priekšrakstus pats un prasīja, lai viņa priesteri darītu tāpat. Mūsdienu Japānā šie garīdznieki zaudēto dedzību uz budismu, šķiet, ir vērsuši uz sievietēm. Mokurai mēdza ņemt slotu un dzīt projām sievietes, kad atrada tās kādā no saviem tempļiem, taču, jo vairāk sievu viņš aizdzina, jo, kā liekas, vairāk to nāca atpakaļ.

Kennina templī priesteru galvas sieva kļuva greizsirdīga uz Sjunkai patiesīgumu un daiļumu. Dzirdot mācekļus slavējam Sjunkai par viņas nopietno dzenu, šī sieva kļuva bez prāta aiz niknuma. Visbeidzot viņa izplatīja nekrietnas valodas par Sjunkai un jaunekli, kas bija tās draugs. Sī iemesla dēļ jauneklis tika atstādināts no dzena apgūšanas, bet Sjunkai — padzīta no tempļa.

“Varbūt es mīlas dēļ rīkojos nepareizi,” nodomāja Sjunkai, “taču arī priestera sievai nebūs palikšana templī, ja jau pret manu draugu ir izturējušies tik netaisnīgi.”

Tajā pašā naktī Sjunkai aizdedzināja pieci simti gadus veco templi, un tas nodega līdz pamatiem. No rīta viņa jau bija aizturēta.

Par viņu ieinteresējās jauns advokāts un centās mīkstināt spriedumu.

— Nepalīdzi man, — viņa tam sacīja. — Es varu izšķirties vēl par kādu citu soli, kas atkal novestu mani cietumā.

Visbeidzot septiņus gadus ilgais soda laiks bija iztecējis, un Sjunkai tika izlaista no cietuma, kur viņa bija apbūrusi arī sešdesmitgadīgu cietuma uzraugu.

Taču tagad visi skatījās uz viņu kā uz ‘karātavu putnu’. Neviens ar viņu nesagājās. Pat dzena ļaudis, kuriem vajadzēja ticēt apskaidrotības iespējai šajā dzīvē un šajā ķermenī, vairījās no viņas. Sjunkai saprata, ka dzens — tas ir kaut kas viens, bet dzena sekotāji — kaut kas pavisam cits. No viņas novērsās arī tuvinieki. Viņa sakritās, novājēja un saslima.

Viņa satika kādu sinsjū priesteri, kas iemācīja viņai Mīlas budas vārdu, un tajā Sjunkai atrada mierinājumu un prāta rimtu. Viņa mira būdama vēl ļoti daiļa un tikko trīsdesmit gadu veca.

Sjunkai uzrakstīja stāstu pati par sevi, veltīgi pūloties tajā rast atbalstu, bet daļu no tā viņa pastāstīja kādai rakstniecei. Tādā veidā šis stāsts sasniedza japāņu tautu. Tie, kas atraidīja

Sjunkai, kas viņu apmeloja un ienīda, tagad lasa par viņas dzīvi ar nožēlas asarām.

7. Dubļainais ceļš

Reiz Tanzans un Ekido kājoja pa dubļainu ceļu. Lija spēcīgs lietus.

Nonākuši pie ceļa sazarojuma, viņi satika zīda kimono tērpušos piemīlīgu meiteni, kas nespēja šķērsot dubļaino ceļu.

— Nāc meitenīt! — Tanzans bez kavēšanās teica un, pacēlis viņu uz rokām, pārnesa pāri dubļiem.

Ekido klusēja, līdz abi vakarā nonāca pie mūku mītnes. Tad viņš vairs nespēja savaldīties.

— Mēs, mūki, pat netuvojamies sievietēm, — viņš uzrunāja Tanzanu, — un it īpaši jaunām un piemīlīgām. Tas ir bīstami. Kāpēc tu tā darīji?

— Es atstāju to meiteni tajā krustojumā, — atteica Tanzans. — Vai tad tu viņu vēl joprojām nes uz rokām?

8. Sjouns un viņa māte

Sjouns kļuva par soto dzena skolotāju. Kad viņš vēl bija māceklis, nomira viņa tēvs, atstādams dēla ziņā rūpes par veco māti.

Vienmēr, kad Sjouns gāja uz apceru zāli, viņš ņēma līdzi arī māti. Tā kā māte pavadīja Sjounu, apmeklējot klosterus, viņš nevarēja dzīvot kopā ar mūkiem. Tāpēc viņš uzcēla nelielu būdiņu un tur rūpējās par māti. Sjouns pārrakstīja sūtras un budistu tekstus, tādā veidā pelnīdams mazliet naudas uzturam.

Kad Sjouns pirka mātei zivis, ļautiņi viņu izsmēja, jo mūkam neklājas ēst zivis. Bet Sjounam tas nerūpēja. Taču viņa māte jutās aizskarta, redzot, ka pārējie smejas par viņas dēlu. Beigu beigās viņa sacīja Sjounam:

— Es domāju, ka kļūšu par mūķeni. Es arī varu neēst gaļu.

Viņa tā arī izdarīja, un abi mācījās kopā.

Sjouns ļoti mīlēja mūziku un bija lietpratējs cinas spēlē, ko pieprata arī viņa māte. Pilnmēness naktīs viņi mēdza muzicēt kopā.

Kādu nakti viņu mājai garām gāja jauna sieviete un izdzirdēja mūziku. Dziļi aizkustināta, viņa ielūdza Sjounu nākošajā vakarā pie sevis uzspēlēt. Viņš ielūgumu pieņēma. Dažas dienas vēlāk Sjouns satika jauno sievieti uz ielas un pateicās par viesmīlību. Bet ļaudis atkal smējās par viņu. Sjouns bija apmeklējis kādu namu izpriecu rajonā.

Reiz Sjouns devās uz attālu templi, lai tur mācītu par budismu. Atgriezies pēc dažiem mēnešiem, viņš atrada savu māti mirušu. Draugi nebija zinājuši, kur viņu meklēt, tāpēc tobrīd bēres bija jau sākušās.

Sjouns piegāja pie zārka un piesita tam ar nūju.

— Māt, tavs dēls ir atgriezies, — viņš sacīja.

— Esmu ļoti priecīga, ka tu esi atgriezies, dēls, — viņš mātes vietā atbildēja.

—Jā, arī es esmu priecīgs, — Sjouns atsaucās. Tad viņš paziņoja bēriniekiem: — Bēru ceremonija ir beigusies. Varat apglabāt ķermeni.

Vecumdienās Sjouns zināja, ka tuvojas gals. Viņš palūdza savus mācekļus sapulcēties ap viņu no rīta, teikdams, ka ap dienas vidu viņš grasoties aiziet. Aizkvēpinādams vīraku savas mātes un sava vecā skolotāja attēla priekšā, viņš uzrakstīja dzejoli:

Piecdesmit sešus gadus es centos dzīvot, cik labi spēju,

Veikdams savu ceļu šai pasaulē.

Nu lietus ir beidzies un mākoņi izklīst,

Zilajās debesīs - pilns mēness.

Viņa mācekļi sanāca ap viņu, skaitīdami sūtru, un lūgšanas laikā Sjouns aizgāja no šīs pasaules.

9. Nav tālu no budisma

Kads universitātes students, apciemojis Gasanu, jautaja viņam:

— Vai tu esi kādreiz lasījis kristiešu Bībeli?

— Nē, palasi man to, — sacīja Gasans.

Students atšķīra Bībeli un nolasīja fragmentu no Mateja evaņģēlija. — “Un kāpēc jūs zūdāties apģērba dēļ. Mācaties no puķēm laukā, kā tās aug: ne tās strādā, ne tās vērpj. Bet es jums saku: ir Zālamans savā godībā nav bijis tā apģērbts kā viena no tām. Tāpēc nezūdieties par rītdienu, jo rītdiena pati par sevi zūdīsies.”

Gasans sacīja:

— Tas, kurš ir teicis šos vārdus, ir apskaidrots cilvēks.

Students turpināja lasīt: — “Lūdziet, tad jums taps dots. Meklējiet, tad jūs atradīsit. Klaudziniet, tad jums taps atvērts. Jo ikviens, kas lūdz, dabū, un kas meklē, atrod, un tam, kas klaudzina, taps atvērts.”

Gasans piebilda:

— Tas ir lieliski. Kas to sacījis, nav tālu no budisma.

10. Līdzība

Kādā sūtrā Buda stāsta šādu līdzību.

Viens vīrs, šķērsodams lauku, uzdūrās tīģerim. Viņš metās bēgt, bet tīģeris sekoja pa pēdām. Pieskrējis pie kraujas, vīrs satvēra savvaļas vīnogulāja sakni un pārmetās pāri kraujas malai. Tīģeris no augšas ošņājās pēc viņa. Trīcēdams vīrs paskatījās lejup, kur ieraudzīja vēl vienu tīģeri, kas gaidīja apakšā. Tikai vīnogulājs turēja vīru.

Divas peles, viena balta, otra melna, mazpamazām iesāka grauzt vīnogulāju. Netālu no sevis vīrs ieraudzīja sulīgu zemeni. Ar vienu roku turēdamies pie vīnogulāja, viņš ar otru roku noplūca zemeni. Ak, cik salda bija zemene!

11. Pirmais Princips

Ja kāds apmeklē Obaku templi Kioto, viņš redz virs vārtiem iegrieztus vārdus ‘Pirmais Princips’. Hieroglifi ir neparasti lieli, un visi, kas prot novērtēt kaligrāfiju, vienmēr apbrīno tos kā meistardarbu. Tos zīmēja Kosens pirms divsimt gadiem.

Meistars vispirms zīmēja hieroglifus uz papīra, no kura strādnieki, iegrebdami zīmes kokā, atveidoja tās jau lielākas. Kad Kosens skicēja, pie viņa atradās drošprātīgs māceklis ar pārdesmit kvartām tušas kaligrāfijai, kurš nekad nepalaida garām izdevību pakritizēt sava meistara darbu.

— Tas nav labs, — viņš sacīja Kosenam pēc pirmā mēģinājuma.

— Un šis?

— Slikts. Sliktāks par iepriekšējo, — paziņoja māceklis.

Kosens pacietīgi aprakstīja vienu loksni pēc otras, līdz beidzot bija sakrājušies astoņdesmit četri Pirmie Principi, un neviens no tiem tā arī nebija saņēmis mācekļa atzinīgu novērtējumu.

Vienbrīd, kad jauneklis uz mirklīti bija izgājis, Kosens nodomāja: “Nu man ir izdevība paglābties no viņa vērīgā skatiena,” — un steidzīgi, bez izklaidības uzrakstīja: ‘Pirmais Princips.’

— Meistardarbs, — māceklis paziņoja.

12. Mātes padoms

Dziuns, singona novirziena meistars, Tokugavas ērā bija plaši pazīstams sanskrita lietpratējs. Vēl būdams jauns, viņš mēdza sniegt pamācības citiem mācekļiem.

Par to padzirdēja viņa māte un uzrakstīja viņam vēstuli:

“Dēls, es nedomāju, ka tu vari kļūt par Budas sekotāju, pārvērzdamies staigājošā enciklopēdijā. Nav gala zināšanām un izskaidrošanai, slavai un cieņai. Es vēlos, lai tu izbeigtu šīs pamācības. Ieslēdzies kādā nelielā templī kaut kur tālu kalnos. Velti savu laiku apcerei un tādā veidā sasniedz patiesu izpratni.”

13. Vienas plaukstas plaukšķis

Kennina tempļa dzena meistaram Mokurai, Klusajam Pērkonam, bija mazs aizbilstamais vārdā Tojo, kuram bija tikai divpadsmit gadu. Tojo redzēja, ka vecākie mācekļi katru rītu un vakaru

apmeklē meistara istabu, lai saņemtu pamācību sandzenā vai individuālus ieteikumus, kuros bija iekļauti koani prāta maldināšanas apturēšanai.

Tojo arī vēlējās izpildīt sandzenu.

— Pagaidi vēl kādu brīdi, — sacīja Mokurai. — Tu vēl esi pārāk jauns.

Bet puisēns palika pie sava, tāpēc skolotājs beidzot piekrita.

Vakarā noteiktajā laikā mazais Tojo atradās pie Mokurai sandzena istabas sliekšņa. Viņš uzsita pa gongu, lai paziņotu par savu ierašanos, trīs reizes goddevīgi palocījās durvju ārpusē un, iegājis istabā, klusējot nosēdās meistara priekšā.

— Tu vari dzirdēt plaukšķi, kad plaukstas sasitas kopā, — sacīja Mokurai. — Tagad parādi man vienas plaukstas plaukšķi.

Tojo palocījās un devās uz savu istabu, lai apdomātu šo uzdevumu. Aiz loga viņš izdzirda geišu mūziku. — Ai, rokā ir! — viņš iesaucās.

Nākošajā vakarā, kad skolotājs prasīja, lai viņš ataino vienas plaukstas plaukšķi, Tojo sāka spēlēt geišu mūziku.

— Nē, nē, — sacīja Mokurai. — Tas neder. Tas nav vienas plaukstas plaukšķis. Tu nemaz neesi sapratis.

Nodomādams, ka mūzika tikai traucē, Tojo pārvācās uz kādu klusāku vietu un apcerēja atkal. “Kas gan varētu būt vienas plaukstas skaņa?” Viņš izdzirda ūdens pilēšanu. “Sapratu,” Tojo nodomāja.

Nākošo reizi sava skolotāja priekšā Tojo atdarināja pilošu ūdeni.

— Kas tas ir? — jautāja Mokurai. — Tā taču ir piloša ūdens skaņa, nevis vienas plaukstas plaukšķis. Pamēģini vēlreiz.

Veltīgi Tojo grima apcerē, cenzdamies sadzirdēt vienas plaukstas plaukšķi. Viņš dzirdēja vēja pūtienus. Taču šī skaņa tika noraidīta.

Viņš dzirdēja pūces kliedzienu. Arī tas nebija īstais.

Pat cikādes čirkstināšana nebija vienas plaukstas skaņa.

Vairāk nekā desmit reizes Tojo gāja pie Mokurai ar dažādām skaņām. Visas bija aplamas. Gandrīz veselu gadu viņš apsvēra to, kāds varētu būt vienas plaukstas plaukšķis.

Visubeidzot mazais Tojo uzsāka patiesu apceri un pārstāja domāt par skaņām. — Es vairs nespēju tās vākt, — viņš vēlāk paskaidroja, — tā es sasniedzu bezskaņas skaņu.

Tojo bija aptvēris vienas plaukstas plaukšķi.

14. Mana sirds deg kā uguns

Soens Sjaku, pirmais dzena skolotājs, kas ieradās Amerikā sacīja:

— Mana sirds deg kā uguns, bet manas acis ir aukstas kā nedzīvi pelni.

Viņš sastādīja šādus noteikumus, kuriem ik dienas sekoja:

No rīta pirms ģērbšanās aizdedz vīraku un nododies apcerei.

Ej pie miera noteiktā stundā. Baudi uzturu ar samērīgiem starplaikiem. Ed ar mēru un nekad līdz pilnīgam sātam.

Viesa klātbūtnē izturies tāpat, kā vienam esot. Būdams viens, izturies tāpat kā viesa klātbūtnē.

Vēro, ko runā, un visu, ko esi teicis, izpildi.

Kad rodas izdevība, nepalaid to garām, tomēr, pirms rīkojies, vienmēr divas reizes apdomā.

Nenožēlo pagātni. Lūkojies nākotnē.

Esi kā bezbailīgs varonis ar mīloša bērna sirdi.

Ej pie miera, it kā tu dotos savā pēdējā miegā. Pamozdamies tūlīt pat atstāj gultu tā, it kā tu aizmestu prom vecu kurpju pāri.

15. Sūtru skaitīšana

Kāds zemkopis lūdza tendai priesteri noskaitīt sūtras par nomirušo sievu. Kad skaitīšana bija galā, zemkopis jautāja:

— Kā tu domā, vai mana sievai būs kāds labums no tā?

— Ne tikai tava sieva, bet arī visas sajūtošās būtnes gūs labumu no sūtru skaitīšanas, — atbildēja priesteris.

—Ja tu saki, ka visas sajūtošās būtnes gūs labumu, — sacīja zemkopis, — var izrādīties, ka mana sieva ir ļoti nevarīga un ka pārējie viņu izmantos, gūdami to labumu, kuru vajadzētu iegūt viņai. Tādēļ, lūdzu, noskaiti sūtras tikai viņai vienai.

Priesteris paskaidroja, ka budistam jāsvētī un jāvēl labu ikvienai dzīvai būtnei.

— Tā ir jauka mācība, — secināja zemkopis, — bet, lūzams, izdari vienu izņēmumu. Man ir kaimiņš, kas ir rupjš un zemisks pret mani. Izmet viņu no šīm sajūtošajām būtnēm.

16. Vel trīs dienas

Suio, Hakuina māceklis, bija labs skolotājs. Kādā vasaras nošķirtības laikā pie viņa ieradās skolnieks no Japānas dienvidiem.

Suio iedeva viņam šādu uzdevumu:

— Sadzirdi vienas plaukstas plaukšķi.

Skolnieks sabija pie viņa trīs gadus, taču nespēja atrisināt šo uzdevumu. Kādu nakti viņš ieradās pie Suio vienās asarās:

— Man jāatgriežas dienvidos kaunā un apmulsumā, — viņš sacīja, — jo es nevaru atbildēt uz jautājumu.

— Pagaidi vēl vienu nedēļu un pastāvīgi apceri, — Suio ieteica. Tomēr pār mācekli nekāda apskaidrība nenāca. — Mēģini vēl nedēļu, — sacīja Suio. Skolnieks paklausīja, bet veltīgi.

— Vēl vienu nedēļu. — Tomēr arī tas nelīdzēja. Izmisumā skolnieks lūdza viņu atlaist, taču Suio uzstāja, lai viņš apcer vēl piecas. Tās pagāja velti. Tad Suio sacīja:

— Apceri vēl trīs dienas, un, ja tev neizdosies sasniegt apskaidrību, tad labāk tev būtu sevi nonāvēt.

Nākošajā dienā skolnieks tapa apskaidrots.

17. Lietpratīga saruna sakarā ar mājokli

Ikviens klejojošs mūks var apmesties dzena templī, ja viņš aizsāk sarunu par budismu ar tempļa iemītniekiem un uzvar tajā. Bet, ja zaudē, tad viņam jāturpina ceļš.

Kādā templī Japānas ziemeļu daļā dzīvoja divi brāļi mūki. Vecākais brālis bija gudrs, bet jaunākais — muļķis, turklāt vienacis.

Pie viņiem iegriezās kāds klejojošs mūks un lūdza pajumti, piedienīgi izaicinādams viņus uz pārrunu par cildo mācību. Vecākais brālis, noguris tajā dienā no lielās mācīšanās, sacīja jaunākajam, lai tas ejot viņa vietā.

— Ej un pastāvi uz sarunu bez vārdiem, — viņš pamācīja.

Tā jaunais mūks un svešinieks devās uz svētnīcu un apsēdās.

Drīz pēc tam ceļinieks piecēlās un, iegājis pie vecākā brāļa, sacīja:

— Tavs brālis ir apbrīnojams jauneklis. Viņš mani uzvarēja.

— Atstāsti man jūsu sarunu, — lūdza vecākais.

— Nu, — ceļinieks paskaidroja, — visupirms es pacēlu vienu pirkstu, attēlodams Budu, šo apskaidroto. Viņš savukārt pacēla divus pirkstus, norādīdams uz Budu un viņa mācību. Es pacēlu trīs pirkstus, ar to izteikdams Budu, viņa mācību un sekotājus, kuri dzīvo saskanīgu dzīvi. Tad viņš iebrauca ar dūri man sejā, rādīdams, ka visi trīs izriet no viena. Tādā veidā viņš uzvarēja, un man nav tiesību palikt šeit. — Un ceļinieks devās projām.

— Kur ir tas cilvēks? — pie vecākā brāļa ieskrēja jaunākais.

— Es sapratu, ka tu sarunā uzvarēji.

— Neko neuzvarēju. Es grasījos sadot viņam pa mizu.

— Pastāsti man, par ko bija saruna, — taujāja vecākais brālis.

— Tikko mani ieraudzījis, viņš pacēla vienu pirkstu, likdams saprast, ka man ir tikai viena acs. Aiz pieklājības pret svešinieku es pacēlu divus pirkstus, apsveikdams viņu ar to, ka viņam pieder divas acis. Tad tas nekauņa pacēla trīs pirkstus, uzvedinādams uz domām, ka mums uz diviem ir tikai trīs acis. Tad nu es saskaitos un sāku viņu kulstīt, bet viņš izmetās laukā, un tā tas viss arī beidzās!

18. Laimes balss

Pēc tam kad Bankei bija jau miris, kāds akls vīrs, kas dzīvoja blakus meistara templim, stāstīja

draugam:

— Tā kā esmu akls, es nespēju novērot cilvēka seju, tāpēc man jāspriež par viņa raksturu pēc balss. Parasti, kad es dzirdu kādu apsveicam otru ar laimi vai panākumiem, es viņa balsī sadzirdu arī slēptu skaudību. Kad tiek izteikta līdzjūtība par otra nelaimi, es dzirdu prieku un apmierinājumu, it kā līdzijutējs būtu iepriecināts par to, ka kaut kas vēl ir palicis tāds, no kā arī viņam varētu būt savs labums.

Tomēr, neskatoties uz visu manu pieredzi, Bankei balss bija vienmēr neliekuļota. Kad viņš izteica laimi, es tajā neko citu nesadzirdēju kā tikai laimi, un, kad viņš izteica skumjas, es dzirdēju tikai skumjas.

19. Atrodi pats savu apslēpto mantu

Daidzju apciemoja meistaru Baso Ķīnā. Baso jautāja:

— Ko tu meklē?

— Apskaidrību, — atbildēja Daidzju.

— Tev pašam pieder sava apslēptā manta. Kāpēc tu meklē kaut kur ārpusē? — Baso jautāja.

Daidzju apjautājās:

— Kur tad ir mana apslēptā manta?

Baso atbildēja:

— Tas, pēc kā tu taujā, ir tava apslēptā manta.

Daidzju tika apskaidrots. Pēc tam viņš arvien mudināja savus draugus:

— Atrodiet paši savu apslēpto mantu un lieciet šo mantu lietā.

20. Vizītkarte

Keičju, izcilais Meidzi ēras dzena skolotājs, bija Tofuku tempļa galva Kioto. Kādu dienu viņu pirmo reizi apciemoja Kioto valdnieks.

Apkalpotājs pasniedza Keičju valdnieka vizītkarti, kurā bija lasāms: Kitagaki, Kioto valdnieks.

— Man ar tādu cilvēku nav nekādas darīšanas, — sacīja Keičju savam apkalpotājam. — Saki viņam, lai lasās projām no šejienes.

Apakalpotājs aizsnesa vizītkarti atpakaļ un atvainojās.

— Es kļūdījos, — sacīja valdnieks un izsvītroja vārdus ‘Kioto valdnieks’. — Lūdz savu skolotāju vēlreiz.

— Ai, tas ir Kitagaki? — iesaucās skolotājs, ieraudzījis vizītkarti. — So cilvēku nu gan es gribu redzēt.

21. Katra lieta ir vislabākā

Ejot pa tirgu, Banzans nejauši dzirdēja sarunu starp miesnieku un pircēju.

— Dod man vislabāko gaļas gabalu, kāds vien tev ir, — sacīja pircējs.

— Manā tirgotavā viss ir vislabākais, — atbildēja miesnieks. — Tu šeit nevarēsi atrast nevienu gaļas gabalu, kas nebūtu vislabākais.

To izdzirdējis, Banzans tapa apskaidrots.

22. Nepārtrauktais dzens

Dzena mācekļi paliek kopā ar saviem skolotājiem vismaz desmit gadus, iekams viņi uzdrošinās mācīt citus. Naninu apciemoja Tenno, kas pēc saviem mācekļa gadiem bija kļuvis par skolotāju. Diena gadījās lietaina, tāpēc Tenno bija uzvilcis koka tupeles un paņēmis lietussargu. Pēc sasveicināšanās Nanins bilda:

— Jādomā, ka savas koka tupeles tu atstāji priekštelpā. Gribētos zināt — vai tavs lietussargs atrodas tupeļu labajā vai kreisajā pusē?

Apmulsis Tenno nespēja uzreiz atbildēt. Viņš aptvēra, ka nevar īstenot savu dzenu nepārtraukti. Tā Tenno kļuva par Nanina skolnieku un mācījās vēl sešus gadus, lai pilnveidotu savu dzenu.

23. Ziedu lietus

Subhuti bija Budas māceklis. Viņš spēja saprast tukšuma spēku, viņš saprata arī, ka nekas nepastāv citādi kā tikai iekšējā un ārējā attiecībās.

Kādu dienu Subhuti pacilātā tukšuma noskaņojumā sēdēja zem koka. Ap viņu sāka birt ziedi.

— Tu ļoti labi runāji par tukšumu, — dievības čukstēja.

— Bet es taču neesmu runājis par tukšumu, — Subhuti iebilda.

— Tu neesi runājis par tukšumu, mēs neesam dzirdējušas tukšumu, — atsaucās dievības. — Tas ir īsts tukšums.

Un ziedi lija pār Subhuti kā lietus.

24. Sūtru izdošana

Tecugens, dzena sekotājs Japānā, nolēma izdot sūtras, kas tajā laikā bija pieejamas tikai ķīniešu valodā. Grāmatas vajadzēja iespiest ar koka iespiedformām septiņu tūkstošu skaitā — tas bija milzīgs pasākums.

Tecugens uzsāka ceļojumu, lai savāktu ziedojumus šim nolūkam. Daži atbalstītāji iedeva viņam pa simts zelta gabaliem, bet lielākoties viņš saņēma tikai sīknaudu. Ikvienam ziedotājam viņš pateicās vienlīdz sirsnīgi. Pēc desmit gadiem Tecugenam bija pietiekami daudz līdzekļu, lai ķertos pie savas ieceres īstenošanas.

Gadījās tā, ka šajā laikā pārplūda Udzi upe. Tad sekoja bads. Tecugens iztērēja savāktos naudas krājumus, lai glābtu cilvēkus no bada nāves. Tad viņš atkal atsāka naudas vākšanas gaitas.

Dažus gadus vēlāk pa visu zemi izplatījās kāda sērga. Un atkal Tecugens izdeva to, ko bija sakrājis, lai palīdzētu citiem.

Viņš atsāka savu pasākumu trešo reizi, un pēc divdesmit gadiem viņa vēlēšanās tika piepildīta. Formas, ar kurām tika iespiests sūtru pirmais izdevums, vēl šobaltdien var aplūkot Obaku klosterī Kioto.

Japāņi stāsta saviem bērniem, ka Tecugens darinājis trīs sūtru sakopojumus un ka pirmie divi neredzamie sakopojumi pat pārsniedz pēdējo.

25. Dzjosju dzens

Dzjosju sāka apgūt dzenu sešdesmit gadu vecumā un sasniedza to, kad bija jau astoņdesmit gadu vecs.

No astoņdesmit līdz pat simtu divdesmit gadu vecumam viņš mācīja citus.

Reiz kāds māceklis viņam vaicāja:

— Ko man darīt, ja man galvā nekā nav?

Dzjosju atbildēja:

— Met to ārā.

— Bet, ja tur nekā nav, kā lai es to izmetu? — jautātājs turpināja.

— Nu, — sacīja Dzjosju, — tad nēsā līdzi.

26. Dzens ubaga dzīvē

Tosui bija ievērojams dzena skolotājs. Viņš bija dzīvojis vairākos tempļos un mācījis dažādās provincēs.

Pēdējā templī, kurā viņš uzturējās, salasījās ļoti daudz piekritēju, un Tosui tiem pavēstīja, ka grasās pilnīgi pamest nodarbības dzenbudismā. Tosui ieteica visiem izklīst un doties, kur deguns rāda. Un neviens vairs nespēja pat atrast Tosui pēdas.

Trīs gadus vēlāk viens no viņa mācekļiem atklāja, ka Tosui kopā ar dažiem ubagiem dzīvo zem tilta Kioto, un uz līdzenas vietas lūdza, lai Tosui viņu mācot.

—Ja tu kau vai pāris dienu spēsi darīt to pašu ko es, tad es esmu ar mieru, — Tosui atbildēja.

Un tā viņa agrākais māceklis pārģērbās par ubagu un pavadīja vienu dienu kopā ar Tosui. Nākošajā dienā kāds ubags nomira. Pusnaktī Tosui un viņa audzēknis aiznesa un apglabāja līķi kalna nogāzē. Pēc tam viņi atgriezās savā apmetnē zem tilta.

Tosui nogulēja atlikušo nakts daļu ciešā miegā, bet māceklis nekādi nespēja aizmigt. Kad

pienāca rīts, Tosui sacīja:

— Mums šodien nebūs jāubago iztika. Mūsu mirušais draugs ir šo to atstājis.

Taču māceklis nebija spējīgs nobaudīt ne kumosa.

— Es taču teicu, ka tu nevarēsi darīt tāpat kā es, — Tosui secināja. — Taisies, ka tiec, no šejienes un vairs mani neapgrūtini!

27. Zaglis, kas kļuva par mācekli

Kādu vakaru, kad Sičiri Kodzjuns skaitīja sūtras, pie viņa ieslapstījās zaglis ar asu zobenu, pieprasīdams vai nu naudu, vai dzīvību.

Sičiri viņam sacīja:

— Netraucē mani. Naudu tu vari atrast, lūk, tajā atvilknē. — Un viņš atsāka sūtru skaitīšanu.

Pēc neilga brīža viņš apstājās un uzsauca:

— Nepaņem visu. Man pašam mazliet vajag, lai rīt samaksātu nodevas.

Uzmākulis savāca naudas prāvāko tiesu un dzīrās jau iet.

— Kad esi saņēmis dāvanu, pasaki paldies, — Sičiri bilda.

Vīrs tencināja un aizbēga.

Dažas dienas vēlāk šo puisieti noķēra un viņš, pieminēdams vēl citus nodarījumus, atzinās arī par zādzību pie Sičiri. Kad Sičiri atsauca kā liecinieku, viņš sacīja:

— Sis vīrs nav zaglis, vismaz kas attiecas uz mani. Es iedevu viņam naudu, un viņš man par to pateicās.

Pēc tam kad zaglis bija izcietis cietumsodu, viņš devās pie Sičiri un kļuva par tā mācekli.

28. Pareizi un nepareizi

Kad Bankei apcerēja nošķirtības nedēļu laikā, viņu apmeklēja audzēkņi no daudzām Japānas malām. Vienā šādā sapulcēšanās laikā kāds māceklis tika pieķerts zagšanā. Par notikušo pavēstīja Bankei ar lūgumu, lai vainīgais tiktu izraidīts. Taču Bankei atgadījumu neņēma vērā.

Pēcāk māceklis tikai pieķerts tādā pašā izrīcībā, un atkal Bankei nepievērsa tam nekādu uzmanību. Pārējie mācekļi saskaitās un sastādīja lūgumu padzīt zagli, paziņodami, ka citādi viņi visi naskos prom.

Kad Bankei bija izlasījis lūgumu, viņš sasauca visus kopā:

—Jūs esat gudri brāļi, — viņš tiem sacīja. — Jūs zināt, kas ir pareizi un kas nav pareizi. Jums ir iespēja iet mācīties kaut kur citur, ja vien jūs to vēlaties, bet šis nabaga brālis pat neprot atšķirt pareizo no nepareizā. Kas cits viņam to mācīs, ja ne es. Es paturēšu viņu šeit pat tad, ja visi pārējie aizietu.

Asaru straume mazgāja tā brāļa seju, kas bija zadzis. Visa vēlēšanās zagt bija izzudusi.

29. Kā zāle un koki kļūst apskaidroti

Kamakuras laikā Sinkans sešus gadus apguva tendai un pēc tam dzenu vēl septiņus gadus; tad viņš devās uz Ķīnu un apcerēja dzenu vēl trīspadsmit gadus.

Kad viņš atgriezās Japānā, daudzi vēlējās ar viņu aprunāties un saņemt atbildes uz neskaidriem jautājumiem. Taču, kad Sinkans uzņēma apmeklētājus — tas gan nenotika visai bieži —, viņš uz jautājumiem tikpat kā neatbildēja.

Kādu dienu piecdesmit gadus vecs apskaidrības māceklis sacīja Sinkanam:

— Es esmu mācījies tendai kopš tā laika, kad biju vēl mazs zēns, tomēr vienu es nespēju saprast. Tendai tiek apgalvots, ka pat zāle un koki taps apskaidroti. Man tas šķiet ļoti savādi.

— Kāds labums runāt par to, kā zāle un koki taps apskaidroti? — jautāja Sinkans. — Jautājums taču ir par to, kā tu pats vari tāds kļūt. Vai tu kādreiz esi par to domājis?

— Sādā veidā, — brīnījās vecais vīrs, — nekad.

— Nu tad ej mājās un padomā vēlreiz, — nobeidza Sinkans.

30. Precīzs mērs

Tējas ceremonijas meistars Sens-no Rikju vēlējas piekārt pie balsteņa vazi ziediem. Sens-no

Rikjū lūdza namdari izlīdzēt viņam, norādot, vai vāzi novietot mazliet augstāk vai zemāk, pa labi vai pa kreisi, līdz bija atradis pareizo vietu.

— Tā ir īstā vieta, — Sens-no Rikjū visubeidzot sacīja.

Lai pārbaudītu meistaru, namdaris atzīmēja šo vietu un tad izlikās, ka ir to aizmirsis.

— Vai te bija tā vieta. Bet varbūt tur? — namdaris taujāja, norādīdams uz dažādām balsteņa vietām.

Taču tējas meistara mēra izjūta bija tik precīza, ka par labu tika atzīta tieši tā pati vieta, kuru jau bija atzīmējis namdaris.

31. Rjonenas skaidrā izpratne

Budistu mūķene, kura pazīstama kā Rjonena, piedzima 1797. gadā. Viņa bija slavenā japāņu karavīra Singena mazmeita. Pateicoties savai dzejiskajai apdāvinātībai un valdzinošajam skaistumam, viņa jau septiņpadsmit gadu vecumā kalpoja valdniecei kā viena no galma dāmām, un jau tik jaunu viņu gaidīja slava.

Pēkšņi mīļotā valdniece nomira, un Rjonenas cerību pilnie sapņi izgaisa. Viņa asi apzinājās dzīves nepastāvīgumu šajā pasaulē. Un tad viņai radās vēlēšanās apgūt dzenu.

Tomēr viņas radinieki tam nepiekrita un piespieda viņu doties laulībā. Rjonena samierinājās ar norunu, ka viņa varēs kļūt par mūķeni pēc tam, kad būs laidusi pasaulē trīs bērnus. Pirms viņai apritēja divdesmit pieci gadi, viņa šo nosacījumu bija izpildījusi. Vīrs un radinieki vairs ilgāk nespēja aizkavēt viņu izpildīt savu vēlēšanos. Viņa noskuva galvu, pieņēma vārdu Rjonena, tas nozīmē — ‘izprast skaidri’, un uzsāka savu svētceļojumu.

Viņa nonāca Edo pilsētā un lūdza Tecugju pieņemt viņu par mācekli. Uzmetis viņai acis, meistars lūdzēju atraidīja, jo Rjonena bija pārāk daiļa.

Rjonena devās pie cita meistara — Hakuo. Hakuo atraidīja viņu tā paša iemesla dēļ, sacīdams, ka viņas skaistums sagādāšot vienīgi nepatikšanas.

Tad Rjonena nokaitēja dzelzi un piespieda to sejai. Dažos acumirkļos viņas skaistums bija izzudis uz visiem laikiem.

Pēc tam Hakuo pieņēma viņu par mācekli.

Atzīmējot šo notikumu, Rjonena uzrakstīja dzejoli uz maza spogulīša aizmugures:

Savai valdniecei kalpojot, es dedzināju vīraku, lai smaržotu mani smalkie tērpi,

Tagad - ubadze bez pajumtes - es dedzinu savu seju, lai iekļūtu dzena templī.

Kad Rjonena gatavojās atstāt šo pasauli, viņa uzrakstīja vēl vienu dzejoli:

Sešdesmit sešas reizes šīs acis vērojušas rudens pārvērtības.

Es diezgan esmu teikusi par mēness gaismu,

Vairāk nejautājiet.

Klausatiespriežu un ciedru balsī, kad nav vēja.

32. Skābais miso

Bankei klosterī virējs mūks Dairjo nolēma īpaši parūpēties par sava vecā skolotāja veselību un dot viņam tikai svaigu miso — jo ar kviešiem un raugu iejauktā sojas pupiņu mīklveidīgā putra ātri saskāba. Bankei, ievērojis, ka viņam tiek pasniegts labāks miso nekā pārējiem mācekļiem, pajautāja:

— Kas šodien gatavoja?

Dairjo tika nosūtīts pie skolotāja un paskaidroja viņam, ka saskaņā ar Bankei vecumu un stāvokli viņam vajadzētu ēst tikai svaigu miso. Tad Bankei sacīja virējam:

— Nu tad es atsakos ēst vispār. — Ar šiem vārdiem viņš iegāja savā istabā un aizslēdza durvis.

Dairjo nosēdās aiz durvīm, lūgdams skolotājam piedošanu. Bankei neatbildēja. Veselas

septiņas dienas Dairjo sēdēja ārpusē un Bankei iekšpusē.

Beidzot izmisumā kāds māceklis skaļi sauca Bankei:

— Iespējams, ka ar jums, cienījamo skolotāj, viss ir kārtībā, bet šim jaunajam māceklim šeit ir jāpaēd. Viņš nevar palikt neēdis uz visiem laikiem!

To izdzirdis, Bankei atvēra durvis. Smaidīdams viņš sacīja Dairjo:

— Es ēdīšu to pašu, ko visjaunākais no maniem sekotājiem. Kad tu kļūsi par skolotāju, es gribētu, lai tu to neaizmirsti.

33. Tējas ceremonijas meistars un slepkava

Samurajs Taiko, kas dzīvoja Japānā pirms Tokugavas ēras, apguva čja-no ju — tējas ceremoniju

— pie Sena-no Rikjū, šīs miera un rāmuma mākslas skolotāja.

Taiko apkalpotājs vasalis Kato sava pavēlnieka interesē par tējas ceremoniju saskatīja nevērību pret valsts lietām, tāpēc nolēma Senu-no Rikjū nogalināt. Viņš apciemoja tējas ceremonijas meistaru un tika ielūgts uz tēju.

Savas mākslas meistars Sens-no Rikjū no pirmā acu uzmetiena saprata samuraja nodomu, tāpēc uzaicināja Kato atstāt zobenu ārpus ceremonijas telpas, paskaidrodams, ka čja-no ju pašā izpaužas mierīgums.

Kato nepaklausīja.

— Es esmu karotājs, — viņš sacīja. — Mans zobens ir vienmēr ar mani. Gja-no ju vai ne čja-no ju, bet mans zobens ir vienmēr ar mani.

— Labi. Ņem zobenu līdzi un iedzer mazliet tēju, — piekrita Sens-no Rikjū.

Tējkanna vārījās uz kokogļu uguns. Pēkšņi Sens-no Rikjū tējkannu apgāza. Tvaiki šņākdami pildīja paviljonu ar dūmiem un pelniem. Karavīrs izbijies izskrēja ārā.

Tējas ceremonijas meistars atvainojās.

— Es biju neuzmanīgs. Nāc atpakaļ un iedzer tēju. Tavs zobens ir nokvēpis, es to notīrīšu un tev atdošu.

Samurajs aptvēra, ka viņam neizdosies nogalināt tējas ceremonijas meistaru, tāpēc viņš šo domu atmeta.

34. Paradīzes vārti

Samurajs vārdā Nobusige atnāca pie Hakuina un jautāja:

— Vai tiešām pastāv paradīze un elle?

— Kas tu esi? — apjautājās Hakuins.

— Es esmu samurajs, — karotājs atbildēja.

— Tu esot samurajs! — izsaucās Hakuins. — Kāds gan valdnieks gribētu tevi par savu sargu. Tev taču ģīmis kā ubagam.

Nobusige pārskaitās un ķērās pie zobena, bet Hakuins turpināja:

— Un tev ir pat zobens. Taču tas droši vien ir daudz par trulu, lai nocirstu man galvu.

Kad Nobusige bija izrāvis zobenu, Hakuins bilda:

— Te atveras elles vārti.

To izdzirdis, samurajs atgrieza zobenu makstī un paklanījās.

— Te atveras paradīzes vārti, — sacīja Hakuins.

35. Akmens Budas apcietināšana

Kāds tirgotājs ar piecdesmit baķiem kokvilnas auduma apstājās atpūsties no dienas tveices pajumtē, kurā atradās liels akmenī cirsts Buda. Tur viņš aizmiga, bet, kad pamodās, viņa preces bija pazudušas. Par notikušo viņš nekavējoties paziņoja kārtības sargātājiem.

Pie lietas izmeklēšanas ķērās tiesnesis vārdā Ooka.

— Preces droši vien nozadzis tas akmens Buda, — tiesnesis secināja. — Viņam jārūpējas par ļaužu labklājību, bet viņš nav pildījis šo savu svēto pienākumu. Apcietiniet to!

Varasvīri akmens Budu apcietināja un atstiepa to uz tiesu. Statujai sekoja trokšņains pūlis, kas vēlējās uzzināt, kādu tad spriedumu tiesnesis gatavojas pasludināt.

Kad Ooka ieņēma savu vietu, viņš uzbrēca trokšņojošajiem klausītājiem:

— Kādas jums ir tiesības tiesas namā šādi trokšņot un ālēties. Jūs tiekat apsūdzēti necieņā pret tiesu, un es jums piespriežu naudas sodu un apcietinu.

Ļaudis steidzās atvainoties.

— Man tomēr jāuzliek jums naudas sods, — sacīja tiesnesis, — bet es atlaidīšu to ar noteikumu, ka katrs no jums trīs dienu laikā atnesīs uz tiesu vienu baķi kokvilnas auduma. Kurš to neizpildīs, tiks apcietināts.

Vienu no atnestajiem auduma baķiem tirgotājs pazina kā savu paša preci, un tādā veidā zaglis tika viegli atrasts. Tirgotājs atguva savas preces, bet pārējie auduma baķi tika atdoti ļaudīm atpakaļ.

36. Tunelis

Samuraja dēls Dzenkai nonāca Edo un tur kļuva par augsta ierēdņa kalpotāju. Viņš iemīlējās ierēdņa sievā, bet tas kļuva zināms. Aizsargājoties viņš ierēdni nogalināja. Tad viņš ar ierēdņa sievu aizbēga.

Vēlāk abi kļuva par zagļiem. Taču sieviete bija tik alkatīga, ka sāka Dzenkai riebties. Beidzot viņš to atstāja un aizceļoja tālu prom uz Budzenas provinci, kur kļuva par klejojošu ubagu.

Lai izpirktu vainu par savu pagātni, Dzenkai nolēma paveikt mūžā kādu labu darbu. Zinādams par kādu bīstamu ceļu virs klints, kur bija savainoti un gājuši bojā daudzi cilvēki, viņš nolēma izkalt cauri šim kalnam tuneli.

Dienā Dzenkai ubagoja ēdienam, bet naktī strādāja, rakdams savu tuneli. Kad bija aizritējuši trīsdesmit gadi, tunelis bija 2295 sjaku garš, divdesmit sjaku augsts un trīsdesmit sjaku plats.

Divus gadus pirms darba beigām nogalinātā ierēdņa dēls, kas bija izveicīgs zobena meistars, uzzinājis, kur atrodas Dzenkai, atnāca, lai atriebtos par tēva nāvi.

— Es labprāt atdošu tev savu dzīvību, — sacīja Dzenkai, — tikai ļauj man pabeigt šo darbu. Tai dienā, kad tas būs pabeigts, tu varēsi mani nogalināt.

Tā ierēdņa dēls sāka gaidīt to dienu. Pagāja vairāki mēneši, un Dzenkai raka un raka. Ierēdņa dēlam kļuva garlaicīgi no nekā nedarīšanas, un viņš sāka palīdzēt rakt. Kad viņš bija palīdzējis rakt ilgāk nekā gadu, viņš iesāka apbrīnot Dzenkai stipro gribu un raksturu.

Visubeidzot tunelis tika pabeigts, un ļaudis varēja to izmantot un ceļot drošībā.

— Tagad cērt nost man galvu, — sacīja Dzenkai. — Mans darbs ir galā.

— Kā gan es varu nocirst galvu savam paša skolotājam? — jautāja jauneklis ar asarām acīs.

37. Nogalināšana

Kādu dienu Gasans mācīja saviem skolniekiem:

— Tiem, kas izsakās pret nogalināšanu un kas vēlas saudzēt jebkuru dzīvu būtni, ir taisnība. Ir labi aizsargāt pat dzīvniekus un kukaiņus. Bet ko teikt par tiem, kas nosit laiku, un par tiem, kas iznīcina bagātību, un tiem, kas sagrauj labklājību. Mēs nedrīkstam tos neievērot. Tālāk — ko teikt par tādu, kas sludina bez apskaidrotības. Viņš nogalina budismu.

38. Kasana sviedri

Kasans tika lūgts izpildīt ceremoniju kāda provinces valdoņa bērēs.

Viņš agrāk nekad nebija saticis valdniekus un augstmaņus, tāpēc uztraucās. Ceremonijai sākoties, Kasans nosvīda.

Kad Kasans atgriezās, viņš sapulcināja savus mācekļus. Kasans atzinās, ka viņš nevar būt par skolotāju, jo slavas pasaulē nespējot uzvesties tāpat kā vientuļā templī. Tad Kasans kļuva par kāda cita meistara mācekli. Astoņus gadus vēlāk viņš apskaidrots atgriezās pie saviem agrākajiem mācekļiem.

39. Visvērtīgākā lieta pasaulē

Kāds māceklis jautāja ķīniešu dzena maistaram Sodzanam:

— Kas ir visvērtīgākā lieta pasaulē?

Meistars atbildēja:

— Beigta kaķa galva.

— Kāpēc beigta kaķa galva ir visvērtīgākā lieta pasaulē? — taujāja māceklis.

Sodzans atbildēja:

— Tāpēc, ka neviens nespēj noteikt tās vērtību.

40. Stulbais augstmanis

Divi dzena skolotāji — Daigu un Gudo — tika ielūgti apciemot kādu augstmani. Kad viņi bija ieradušies pie augstmaņa, Gudo tam sacīja:

— Tu no dabas esi gudrs, un tev ir iedzimtas spējas uz dzenu.

— Muļķības, — sacīja Daigu. — Kāpēc tu glaimo šim stulbenim. Lai arī augstmanis, tomēr viņš nekā nejēdz par dzenu.

Tā vietā, lai uzceltu templi Gudo, augstmanis uzcēla to Daigu un mācījās dzenu kopā ar viņu.

41. Patiesa labošanās

Rjokans veltīja visu savu dzīvi dzena apgūšanai. Kādu dienu viņš uzzināja, ka, par spīti radinieku aizrādījumiem, viņa māsasdēls izšķiež naudu kādas meičas dēļ. Tā kā māsasdēls bija ieņēmis Rjokana vietu ģimenes īpašuma pārzināšanā un mantai draudēja izputināšana, radinieki lūdza Rjokanu šajā lietā kaut ko darīt.

Rjokanam bija jāveic tāls ceļš, lai apciemotu savu māsasdēlu, kuru viņš nebija redzējis jau daudzus gadus. Māsasdēls likās iepriecināts, atkal satiekot savu tēvoci, un uzaicināja viņu palikt pa nakti.

Visu nakti Rjokans sēdēja nogrimis apcerē. Dodamies no rīta projām, viņš jauneklim sacīja:

— Es droši vien kļūstu vecs, man ļoti dreb rokas. Vai tu nepalīdzētu aizsiet manai sandalei saiti?

Māsasdēls viņam labprāt palīdzēja.

— Pateicos tev, — nobeidza Rjokans. — redzi, cilvēks kļūst jo dienas, jo vecāks un nespējīgāks. Rūpējies labi par sevi.

Tad Rjokans devās prom, ne ar vārdu nepieminēdams meiču vai radinieku sūdzības. Bet kopš tā rīta māsasdēls mantu vairs neizšķieda.

42. Akmens apziņa

Ķīniešu dzena meistars Hogens vientuļi dzīvoja kādā mazā templī uz laukiem. Kādu dienu pie viņa iegriezās četri ceļojoši mūki un lūdza, vai viņi drīkst sakurt ugunskuru pagalmā un apsildīties.

Kamēr viņi kārtoja ugunskuru, Hogens dzirdēja tos strīdamies par ārējo un iekšējo. Viņš tiem piebiedrojās un sacīja:

— Seit stāv liels akmens. Vai jūs uzskatāt, ka tas ir iekšpus vai ārpus jūsu apziņas?

Viens no mūkiem atbildēja:

— No budisma viedokļa viss ir apziņas ārējojums, tāpēc es teiktu, ka šis akmens ir manā apziņā.

— Tava galva droši vien jūtas ļoti smagi, — bilda Hogans, — ja tu savā apziņā nēsā līdzi tādu akmeni.

43. Patiesa labklājība

Kāds bagāts vīrs lūdza Sengai uzrakstīt kaut ko par savas dzimtas labklājības nepārtrauktību — tā, lai to varētu glabāt kā dārgumu no paaudzes uz paaudzi.

Sengai sadabūja lielu papīra lapu un uzrakstīja:

— Tēvs mirst, dēls mirst, mazdēls mirst.

Bagātnieks sadusmojās.

— Es lūdzu tevi uzrakstīt kaut ko manas ģimenes laimei. Kāpēc tu dzen ar mani jokus?

— Tas nav nekāds joks, — paskaidroja Sengai. — Ja tavam dēlam būtu jāmirst pirms tevis, tad tas tevi ļoti apbēdinātu. Ja tavam mazdēlam būtu jāmirst pirms tava dēla, jūs abi būtu satriekti. Ja tava dzimta no paaudzes uz paaudzi mirs tādā kārtībā, kā es to esmu norādījis, tad tā būs dabiska dzīves gaita. To es saucu par patiesu labklājību.

44. īsts brīnums

Kad Bankei sludināja Rjūmona templī, kādam sinsjū priesterim, kurš ticēja glābšanai, atkārtojot Mīlas budas vārdu, skauda Bankei klausītāju lielais skaits un tas gribēja ar viņu aprunāties.

Bankei vēl nebija beidzis sludināt, kad ieradās priesteris un sāka tik ļoti trokšņot, ka Bankei pārtrauca savu runu un pajautāja, kas tas par troksni.

— Mūsu virziena dibinātājam, — lielījās priesteris, — bija tādas brīnumainas spējas, ka viņš varēja, turot otu rokā vienā upes krastā, uzrakstīt pa gaisu budas Amidas vārdu uz papīra lapas, ko kalpotājs turēja paceltu otrā upes krastā. Vai tu vari izdarīt kaut ko tik brīnišķīgu?

Bankei bez vilcināšanās attrauca:

— Iespējams, ka tavs lapsa spēj veikt šo viltību, taču tas nav dzena garā. Mans brīnums ir tāds, ka tad, kad jūtos izsalcis, es ēdu un, kad jūtos izslāpis, es dzeru.

45. Nekā nav

Jamaoka Tesju, kad viņš bija vēl jauns dzena skolnieks, apmeklēja vienu meistaru pēc otra. Viņš apciemoja arī Dokuonu no Sjokoku.

Vēlēdamies izrādīt savus panākumus, viņš sacīja:

— Apziņas, Budas un dzīvo būtņu galu galā nemaz nav. Parādību patiesā būtība ir tukšums. Nav ne izprašanas, ne maldu, ne gudrības, ne viduvējības. Nav nekā, ko dot, un nekā, ko ņemt.

Dokuons, kas mierīgi kūpināja pīpi, nekā nesacīja. Pēkšņi viņš belza Jamaokam ar savu bambusa pīpi. Tas ļoti sadusmoja jaunekli.

—Ja jau nekā nav, — Dokuons jautāja, — no kuriemnes tad nāk šīs dusmas?

46. Nav darba — nav ēdiena

Ķīniešu dzena meistars Hjakudzjo pat astoņdesmit gadu vecumā mēdza strādāt ar saviem mācekļiem, kopdams dārzus, tīrīdams celiņus un apcirpdams kokus.

Mācekļiem bija žēl redzēt veco skolotāju tik smagi strādājam, bet viņi zināja, ka tas neklausīs viņu padomam pārtraukt darbu, un tāpēc noslēpa viņa darbarīkus.

Tajā dienā meistars neko neēda. Nākošajā dienā viņš atkal neēda un aiznākošajā — arī.

— Viņš droši vien ir dusmīgs, ka mēs esam noslēpuši viņa darbarīkus, — mācekļi minēja. — Labāk noliksim tos atpakaļ.

Tajā dienā, kad viņi to izdarīja, meistars strādāja un ēda tāpat kā agrāk. Vakarā viņš savus mācekļus pamācīja:

— Nav darba — nav ēdiena.

47. Patiesi draugi

Senos laikos Ķīnā dzīvoja divi draugi. Viens, kas prasmīgi spēlēja cinu, un otrs, kas prasmīgi klausījās.

Kad viens spēlēja vai dziedāja par kādu kalnu, otrs sacīja:

— Es redzu šo kalnu mūsu priekšā!

Kad muzikants spēlēja par ūdeni, klausītājs iesaucās:

— Seit ir tā plūstošā straume!

Bet klausītājs saslima un nomira. Viņa draugs pārgrieza savas cinas stīgas un nekad vairs nespēlēja. Kopš tā laika cinas stīgu pārgriešana vienmēr bijusi ciešas draudzības zīme.

48. Trīs mācekļu veidi

Kāds dzena meistars vārdā Getans dzīvoja Tokugavas ēras beigās. Viņš mēdza sacīt:

— Ir trīs mācekļu veidi: tādi, kas sniedz dzenu citiem; tādi, kas uztur tempļus un svētnīcas; un vēl ir rīsu maisi un drēbju uzkaramie.

Gasans izteica to pašu domu. Kad viņš mācījās pie Tekisui, skolotājs bija ļoti stingrs. Dažkārt viņš Gasanu sita. Citi mācekļi nespēja izturēt šādu apmācības veidu un aizgāja. Gasans palika, sacīdams:

— Slikts māceklis izmanto skolotāja ietekmi. Godīgs māceklis apbrīno skolotāja labsirdību. Labs māceklis izaug stipra skolotāja stingrās kārtības dēļ.

49. Saruna

Dzena skolotāji vingrina savus mazos audzēkņus izteikt sevi. Diviem dzena tempļiem katram bija pa bērnam — aizbilstamajam. Viens no bērniem katru rītu gāja pēc dārzeņiem un reiz ceļā satika otru.

— Kurp tu iedams? — jautāja pirmais.

— Es esju tur, kur iet manas kājas, — otrais atbildēja.

Sī atbilde puisēnu apmulsināja, un viņš aizgāja pie sava skolotāja pēc palīdzības.

— Rīt no rīta, — skolotājs sacīja, — kad tu satiec to puiku, uzdod viņam to pašu jautājumu. Viņš tev atbildēs tāpat, un tad tu viņam pajautā: “Pieņemsim, ka tev kāju nav; kurp tad tu iesi?” Tad viņš būs pie vietas.

Nākošajā rītā bērni atkal satikās.

— Kurp iedams? — jautāja pirmais bērns.

— Eju, kurp vējš pūš, — atbildēja otrais.

Tas atkal jaunāko satrieca, un viņš pastāstīja par sakāvi skolotājam.

— Pajautā, kurp viņš iet, kad nav nekāda vēja, — ieteica skolotājs.

Nākošajā rītā bērni satikās trešo reizi.

— Kurp iedams? — jautāja pirmais bērns.

— Es esju uz tirgu nopirkt dārzeņus, — atbildēja otrais.

50. Pēdējais sitiens

Tangens bija mācījies pie Sengai kopš bērnības. Kad viņam palika divdesmit gadu, viņš gribēja savu skolotāju atstāt un apmeklēt citus meistarus, lai varētu salīdzināt to mācības, taču Sengai to neļāva. Ik reizi, kad Tangens atgriezās pie sava lūguma, Sengai gāza viņam pa galvu.

Visubeidzot Tangens lūdza kādu no vecākajiem brāļiem izdabūt no Sengai atļauju. Brālis to izdarīja un pavēstīja Tangenam:

— Tas ir nokārtots. Tu vari doties ceļā tūlīt pat.

Tangens devās pie Sengai, lai pateiktos viņam par atļauju. Meistars viņam atbildēja ar belzienu pa galvu.

Kad Tangens atstāstīja to vecākajam brālim, tas sacīja:

— Kas par lietu. Sengai taču nedrīkst vispirms atļaut un tad atkal ne. Es viņam to pateikšu.

Un viņš atkal aizgāja pie skolotāja.

— Es savu atļauju neesmu atcēlis, — sacīja Sengai. — Es tikai gribēju iegāzt Tangenam pēdējoreiz, jo pēc atgriešanās viņš būs apskaidrots un es vairs nevarēšu viņam sadot.

51. Izjust Bandzo zobenu

Matadzjuro Jagju bija kāda slavena paukotāja dēls. Viņa tēvs, uzskatīdams, ka dēls ir galīgi bez dotībām un tam nav nekādu cerību sasniegt meistarību, atteicās viņu mācīt.

Tāpēc Matadzjuro aizgāja uz Futaras kalnu un tur atrada slaveno paukotāju Bandzo. Taču Bandzo apstiprināja Matadzjuro tēva viedokli.

— Tu vēlies iemācīties paukot manā vadībā? — Bandzo jautāja. — Tu nevarēsi izpildīt prasības.

— Bet, ja es cītīgi nodarbošos, cik gadu vajadzēs, lai kļūtu par meistaru? — jauneklis neatkāpās.

— Visu tavu atlikušo dzīvi, — Bandzo atbildēja.

— Es nevaru gaidīt tik ilgi, — Matadzjuro paskaidroja. — Es esmu gatavs uz jebkurām grūtībām, lai tikai jūs mani mācītu. Ja es kļūstu jūsu uzticams kalps, cik tad ilgi tas būtu?

— Nu, varbūt gadus desmit, — Bandzo kļuva pielaidīgāks.

— Mans tēvs ir jau vecs, un drīz man būs jāuzņemas rūpes par viņu, — turpināja Matadzjuro. — Ja es nodarbojos vēl cītīgāk, cik ilgi tad man vajadzētu mācīties?

— Varbūt gadus trīsdesmit, — Bandzo noteica.

— Kāpēc tā? — jautāja Matadzjuro. — Vispirms jūs sakāt desmit gadus un tagad jau trīsdesmit. Es izturēšu jebkādas grūtības, lai apgūtu šo mākslu visīsākajā laikā!

— Nu, — Bandzo sacīja, — tādā gadījumā tev vajadzēs palikt ar mani kopā septiņdesmit gadus. Cilvēks, kas tik ļoti steidzas kaut ko sasniegt kā tu, reti kad mācās ātri.

— Ļoti labi, — paziņoja māceklis, beidzot saprazdams, ka viņš tiek sodīts par nepacietību, — es

piekrītu.

Matadzjuro tika pieteikts nekad nerunāt par paukošanu un nekad neaiztikt nevienu zobenu. Viņš gatavoja meistaram ēst, mazgāja traukus, klāja viņam gultu, tīrīja pagalmu, rūpējās par dārzu

— un darīja to visu, ne ar vārdu nepieminot zobena cīņas prasmi.

Pagāja trīs gadi. Matadzjuro vēl aizvien turpināja strādāt. Ar skumjām viņš domāja par savu nākotni. Viņš nebija pat sācis apgūt to mākslu, kurai bija nolēmis ziedot savu dzīvi.

Bet kādu dienu Bandzo piezagās viņam no mugurpuses un šausmīgi iebelza ar koka zobenu.

Nākošajā dienā, kad Matadzjuro gatavoja rīsus, Bandzo atkal negaidīti metās viņam virsū.

Pēc tam gan dienu, gan nakti Matadzjuro nācās sevi aizstāvēt no negaidītiem zvēlieniem.

Ne brīdis nepagāja, kad viņš neizjuta Bandzo zobena smagumu.

Viņš mācījās tik ātri, ka izsauca smaidu meistara sejā. Matadzjuro kļuva par ievērojamāko paukotāju savā zemē.

52. Stāstnieka dzens

Enčjo bija ievērojams stāstnieks. Viņa stāsti par mīlestību aizskustināja klausītājus līdz sirds dziļumiem. Kad viņš klāstīja kādu nostāstu par karu, tad klausītājiem likās, it kā viņi paši atrastos kaujas laukā.

Kādu dienu Enčjo satika Jamaoku Tesju, laju, kurš bija jau gandrīz sasniedzis meistarību dzenā.

— Es zinu, — sacīja Jamaoka, — tu esi vislabākais teicējs mūsu zemē un liec ļaudīm raudāt vai smieties pēc savas gribas. Pastāsti man manu iemīļoto leģendu par Firziķa puisēnu! Kad es biju mazs, es mēdzu atgulties blakus mātei un viņa bieži stāstīja šo stāstu. Stāsta vidū es vienmēr aizmigu. Pastāsti to man tieši tāpat, kā to darīja mana māte.

Enčjo neuzdrošinājās to darīt. Viņš palūdza laiku, lai pārdomātu. Dažus mēnešus vēlāk viņš devās pie Jamaokas un sacīja:

— Lūdzu ļauj man pastāstīt tev šo stāstu!

— Kādu citu dienu, —Jamaoka atbildēja.

Enčjo jutās smagi pievilts. Viņš turpināja gatavoties un pamēģināja atkal. Jamaoka viņu vairākas reizes atraidīja. Tikko Enčjo sāka runāt, Jamaoka viņu pārtrauca, mācīdams:

— Tu vēl neesi tāds kā mana māte.

Tikai pēc pieciem gadiem Enčjo izdevās pastāstīt Jamaokam šo stāstu tāpat, kā to bija darījusi viņa māte.

Tādā veidā Jamaoka nodeva dzenu Enčjo.

53. Vēstule mirējam

Basui uzrakstīja vienam no saviem mācekļiem, kam drīz bija jāmirst, šādu vēstuli:

“Tava prāta būtība vēl nav dzimusi, tāpēc tā nekad nemirs. Tā nav esamība, kas ir iznīcīga. Tā nav tukšums, kas ir pilnīgi tukšs. Tai nav krāsas, tai nav formas. Tā nepriecājas, un tā necieš.

Es zinu, ka tu esi ļoti slims. Kā īsts dzena māceklis tu neizvairies no šīs slimības. Tu varbūt īsti nezini, kas cieš, bet jautā pats sev: kāda ir mana prāta būtība. Domā tikai par to. Neko vairāk tev nevajadzēs. Ne pēc kā nekāro. Tavs gals, kas ir bezgalīgs, ir kā sniegpārsliņa, kura izkūst skaidrā gaisā.”

54. Nakts pastaigas

Daudzi mācekļi vingrinājās apcerē pie dzena meistara Sengai. Viens no tiem naktī mēdza celties un, pārrāpies pāri tempļa sienai, doties uz pilsētu izpriecās.

Kādu nakti Sengai, pārbaudīdams guļamtelpas, uzgāja, ka māceklis nav savā vietā, kā arī ieraudzīja augsto ķebli, ko tas bija izmantojis, lai uzrāptos uz sienas. Sengai aizvāca ķebli un pats nostājās tā vietā.

Kad klejotājs atgriezās, viņš, nezinādams, ka ķeblis bija Sengai pats, uzlika kājas uz meistara galvas un nolēca zemē. Ieraudzījis Sengai, viņš pārbijās.

Sengai sacīja:

— No rītiem ir ļoti drēgns. Esi uzmanīgs, nesaaukstējies.

Māceklis nekad vairs negāja naktī laukā.

55. Pamācība par cēloni

Senos laikos Japānā tika lietoti bambusa un papīra lukturīši ar svecēm iekšpusē. Vienam aklam vīram, kurš kādu vakaru ciemojās pie sava drauga, piedāvāja tādu lukturīti atpakaļceļam.

— Man nav vajadzīgs lukturītis, — viņš sacīja. — Man vienalga, vai laukā ir tumšs vai gaišs.

— Es zinu, ka tev nevajag lukturīti, lai atrastu īsto ceļu uz mājām, — viņa draugs atbildēja, — bet, ja tev tāda nebūs, tad kāds cits var uzskriet tev virsū.

Aklais vīrs uzsāka ceļu ar lukturīti rokā, bet drīz vien kāds ieskrēja viņam tieši krūtīs.

— Skaties, kur ej! — aklais uzsauca svešiniekam. — Vai tad tu neredzi šo lukturīti?

— Tava svece, brāl, ir nodzisusi, — atbildēja svešinieks.

56. Nepieķeršanās

Eihei tempļa virspriesteris Kitano Gempo nomira 1933. gadā deviņdesmit divu gadu vecumā. Visu savu dzīvi viņš bija centies ne ar ko nesaistīties. Divdesmit gadu vecumā, kad viņš klejoja, lūgdams dāvanas, viņam gadījās satikt ceļinieku, kas pīpēja pīpi. Iedami lejup pa kalnu ceļu, viņi abi apstājās, lai atpūstos zem koka. Ceļinieks piedāvāja Kitano uzpīpēt, un viņš piekrita, jo tajā brīdī jutās ļoti izsalcis.

— Cik jauka ir tāda pīpēšana, — viņš izteicās.

Otrs iedeva viņam vienu no savām pīpēm un tabaku, un viņi šķīrās.

Kitano nodomāja: “Šādas patīkamas lietas var kaitēt apcerei. Lai tas neaizietu pārāk tālu, pārtraukšu jau tagad.” Un viņš aizmeta pīpēšanas rīkus projām.

Divdesmit trīs gadu vecumā viņš apguva Idzin — vispilnīgāko mācību par Visumu. Tobrīd bija ziema un viņam nebija biezu drēbju. Viņš uzrakstīja savam skolotājam, kas dzīvoja piecpadsmit ri attālu, pastāstīdams par savu vajadzību, un iedeva vēstuli kādam ceļiniekam. Ziema jau beidzās, taču nebija ne atbildes, ne arī apģērba. Tāpēc Kitano ķērās pie Idzin, kas māca arī pareģošanas mākslu, un atklāja, ka viņa vēstule nav nogādāta vietā. Drīz viņš saņēma vēstuli no skolotāja, kurā nekas netika minēts par apģērbu.

“Ja es tik labi zīlēju ar Idzin, es varu pamest novārtā apcerēšanu,” Kitano nodomāja. Tāpēc viņš atteicās no šīs apbrīnojamās mācības un nekad vairs neķērās pie tās.

Divdesmit astoņu gadu vecumā viņš apguva ķīniešu kaligrāfiju un dzeju, kļūdams tik prasmīgs šajās mākslās, ka skolotājs viņu paslavēja. Kitano padomāja: ‘Ja es tagad neapstāšos, es kļūšu par dzejnieku, nevis par dzena skolotāju.” Kopš tā brīža viņš nekad vairs neuzrakstīja nevienu dzejoli.

57. Tosui etiķis

Tosui bija dzena meistars, kas pameta tempļa ierobežotību un sāka dzīvot zem tilta kopā ar ubagiem. Kad viņš kļuva jau ļoti vecs, kāds draugs iemācīja viņam sagādāt iztiku bez ubagošanas. Tas parādīja Tosui, kā savākt rīsus un pagatavot no tiem etiķi, un Tosui nodarbojās ar to līdz pat dzīves beigām.

Reiz, kad Tosui gatavoja etiķi, viens no ubagiem iedāvāja viņam Budas attēlu. Tosui piekāra to savā būdā pie sienas un nolika tam blakus plāksnīti ar uzrakstu:

“Kungs buda Amida. Sī mazā istaba ir pavisam šaura. Es varu ļaut jums palikt šeit tikai uz īsu laiku. Tikai nedomājiet, ka es jūs lūdzu man palīdzēt atdzimt jūsu paradīzē.”

II. Dzjosju Suns

58. Dzjosju suns

Kāds mūks vaicāja ķīniešu dzena meistaram Dzjosju:

— Vai sunim piemīt Budas daba?

Dzjosju atbildēja:

— Mu.[2]

Mumona skaidrojums. Lai izprastu dzenu, ikvienam ir jātiek pāri patriarhu šķērslim. Apskaidrība vienmēr nāk pēc tam, kad domāšanas ceļš ir aizšķērsots. Ja tu netiec pāri šim patriarhu šķērslim vai arī ja tavs domāšanas ceļš nav aizšķērsots, tad, lai ko tu domātu, lai ko tu darītu, viss ir kā miglains rēgs. Tu vari pajautāt: “Kas ir šis patriarhu šķērslis?” — Sis viens vārds ‘mu’.

Tas ir dzena šķērslis. Ja tu tiec tam pāri, tad tu ieraudzīsi Dzjosju vaigu vaigā. Tad tu varēsi darboties roku rokā ar visiem patriarhiem. Vai tad tas nebūtu patīkami?

Ja tu gribi tikt pāri šim šķērslim, tad tev jādarbojas ar katru ķermeņa kaulu, ar katru savas ādas poru, piepildot ar jautājumu “Kas ir ‘mu’?” un nesot to līdzi dienu un nakti. Netici, ka tas ir parastais noliegums, kas nozīmē ‘nekas’. Ar to nav domāts nekas pretstatā esamībai. Ja tu patiešām vēlies tikt pāri šim šķērslim, tad sajūtai jābūt tādai, it kā tu būtu aizrijies ar sakaitētu dzelzs lodi, kuru nav iespējams izspļaut laukā.

Tad tavas iepriekšējās niecīgās zināšanas izzūd. Tāpat kā auglis, kas nogatavojas laikā, iekšējais un ārējais nepiespiesti kļūst par kaut ko vienu. Tas ir kā ar mēmu cilvēku, kurš redzējis sapni. Viņš to zina, bet nevar pastāstīt.

Kad kāds ieiet šajā stāvoklī, viņa ‘es’ čaula izšķīst un viņš spēj purināt debesis un kustināt zemi. Viņš ir līdzīgs dižam cīnītājam ar asu zobenu. Ja kāds buda stāsies viņam ceļā, viņš to nositīs; ja kāds patriarhs centīsies viņu aizkavēt, viņš to nositīs; savā ceļā viņš būs brīvs no dzimšanas un nāves. Viņš varēs ietikt jebkurā pasaulē kā savā spēļu laukumā. Es tev pastāstīšu, kā apieties ar šo koanu:

sakopo visu savu darbīgo garu uz šo ‘mu’ un nepieļauj nekādu pārtraukumu. Kad tu ietiksi šajā ‘mu’ un nepārtrauksi to, tavs veikums būs kā visu pasauli dedzinoša un apgaismojoša svece.

Vai sunim piemīt Budas daba? -Ir pats svarīgākais jautājums.

Kas saka ‘jā’ vai ‘nē’,

Tas savu Budas dabu pazaudē.

59. Mjakudzjo lapsa

Reiz uz Mjakudzjo dzena pamācībām — mūkiem neredzot — sāka nākt kāds vecs vīrs. Pēc katras pārrunas viņš reizē ar mūkiem devās prom. Bet kādu dienu viņš aizkavējās un Mjakudzjo pavaicāja:

— Kas tu esi?

Vecais vīrs atbildēja:

— Es neesmu dzīva būtne, bet es biju, kad šajā pasaulē sludināja buda Kašjapa. Es biju dzena meistars un dzīvoju pie šī kalna. Reiz viens no maniem mācekļiem man pajautāja, vai apskaidrots cilvēks ir pakļauts cēlonības likumam. Es atbildēju, ka apskaidrots cilvēks nav pakļauts cēlonības likumam. Sīs atbildes dēļ, kas liecināja par manu pieķeršanos neierobežotajam, es kļuvu par lapsu uz piecsimt dzimšanām, un es vēl joprojām esmu lapsa. Vai tu mani neatbrīvotu no šī stāvokļa ar saviem dzena vārdiem un nepalīdzētu izkļūt no lapsas ķermeņa? Atļauj tev pajautāt: “Vai apskaidrotais cilvēks ir pakļauts cēlonības likumam?”

Mjakudzjo sacīja:

— Apskaidrots cilvēks un cēlonības likums ir viens.

Pie šiem Mjakudzjo vārdiem vecais vīrs tika apskaidrots.

— Es esmu atbrīvots, — viņš sacīja, ar cieņu dziļi paklanīdamies. — Es vairs neesmu lapsa, bet man jāatstāj savs ķermenis savā dzīves vietā viņpus kalna. Lūdzu, apbedī mani kā mūku.

Un viņš nozuda.

Nākošajā dienā Mjakudzjo deva rīkojumu sagatavoties mūka bērēm.

— Bet no mums taču neviens nebija slims, — mūki brīnījās. — Ko skolotājs ar to grib teikt?

Pēc pusdienām Mjakudzjo aizveda mūkus viņpus kalna. No kādas alas viņš ar nūju izbikstīja laukā vecas lapsas līķi un pēc tam veica sadedzināšanas ritu.

Tajā vakarā Mjakudzjo runāja ar mūkiem un pastāstīja tiem šo gadījumu ar cēlonības likumu.

Noklausījies stāstījumu, Obaku jautāja:

— Es saprotu, ka senāk kāds cilvēks par nepareizu atbildi dzenā kļuva par lapsu uz piecsimt dzimšanām. Es gribētu pajautāt: “Ja nu kādam mūslaiku meistaram tiek uzdoti daudzi jautājumi un viņš vienmēr sniedz pareizo atbildi, kas notiks ar viņu?”

Mjakudzjo sacīja:

— Panāc tuvāk pie manis, un es tev pastāstīšu.

Obaku piegāja pie Mjakudzjo un iecirta meistaram pļauku, zinādams, ka tāda būs tā atbilde, ko skolotājs taisījās viņam dot. Mjakudzjo apmierināts sasita plaukstas un pasmējās par šādu uztvērīgumu.

— Es domāju, ka persietim ir ruda bārda, — viņš sacīja, — un tagad es zinu persieti, kam ir ruda bārda.

Mumona skaidrojums. “Apskaidrotais cilvēks nav pakļauts.” Kā šāda atbilde mūku var pataisīt par lapsu?

“Apskaidrots cilvēks un cēlonības likums ir viens.” Un kā šāda atbilde var lapsu atbrīvot?

Lai to izprastu, vajadzīga tikai viena acs.

Ietekmē vai neietekmē?

Vienam spēļu kauliņam - divas puses.

Neietekmē vai ietekmē,

Rūgti maldās abi.

60. Kjogens kokā

Kjogens sacīja:

— Dzens līdzinās cilvēkam, kas, iekodies ar zobiem kokā, karājas pāri kraujas malai. Viņa rokas neturas pie zariem, viņa kājas nebalstās uz stumbra, bet zem koka cits cilvēks viņam jautā: “Kāpēc Bodidharma no Indijas atnāca uz Ķīnu?”

Ja cilvēks kokā neatbildēs, viņš cietīs neveiksmi; ja viņš atbildēs — tad kritīs un zaudēs dzīvību. Kas viņam būtu jādara?

Mumona skaidrojums. Sādā nepatīkamā stāvoklī nelīdz pat visizcilākā daiļrunība. Pat tad, ja tu zinātu visas sūtras no galvas, tu nespēsi tās izmantot. Bet, ja tu spēsi dot pareizo atbildi, pat ja tavs līdšinējais ceļš bijis nāves ceļš, tu pavērsi sev jaunu dzīves ceļu. Bet, ja tu nespēsi atbildēt, tev kopš šī brīža nāksies nodzīvot vēl veselu mūžību un griezties pie nākotnes budas Maitrejas.

Kjogens patiesi ir muļķis,

Izplatīdams šo ‘es’ iznīcinošo indi,

Tā aizdara viņa audzēkņu mutes,

No nedzīvajām acīm liek asarām plūst.

61. Sjudzjana īsā nūja

Sjudzjans pastiepa savu īso nūju un sacīja:

—Ja tu nosauksi to par īsu nūju, tu nostāsies pretī tās īstenībai. Ja tu nenosauksi to par īsu nūju, tu neievērosi to, kas ir. Kā tu to tagad nosauksi?

Mumona skaidrojums. Ja tu nosauksi to par īsu nūju, tu nostāsies pretī tās īstenībai. Ja tu nenosauksi to par īsu nūju, tu neievērosi to, kas ir. To nevar izteikt ar vārdiem, un to nevar izteikt bez vārdiem. Tagad saki ātri — kas tas ir?

Izstiepdams īso nūju,

Viņš pavēl pār dzīvību un nāvi.

Apstiprinošais un noliedzošais .savijusies,

Pat budas un patriarhi nespēj glābties no šī uzbrukuma.

62. Bodidharma nomierina prātu

Bodidharma sēž, pagriezies pret alas sienu. Viņa nākamais pēctecis stāv ārā sniegā un rāda Bodidharmam savu nocirsto roku. Viņš sauc:

— Mans prāts nevar nomierināties. Meistar, nomierini manu prātu!

Bodidharma saka:

—Ja tu atnestu man to prātu, es to nomierinātu.

Pēctecis saka:

— Kad es meklēju savu prātu, es nespēju to noturēt.

Bodidharma saka:

— Tavs prāts jau ir nomierināts.

Mumona skaidrojums. Tas bezzobainais vecais hinduss Bodidharma ieradās tūkstošiem ri pāri jūrai no Indijas uz Ķīnu, it kā viņam būtu līdzi kaut kas brīnišķīgs. Viņš ir kā lieli viļņi bez vēja. Viņš gadiem ilgi bija nodzīvojis Ķīnā, taču viņam bija tikai viens māceklis un tas pats nocirta sev roku. Ak vai, nākošie mācekļi bija vispār bez galvām.

Kāpēc Bodidharma ieradās Ķīnā?

Gadiem ilgi mūki strīdas par to.

Visas nepatikšanas pēc tam Cēlušās no tā skolotāja un mācekļa.

63. Ūdens trauka apgāšana

Mjakudzjo vēlējās dibināt jaunu klosteri. Lai izvēlētos šā klostera virspriesteri, viņš saaicināja mācekļus un, nolikdams to priekšā ūdens trauku, jautāja:

— Kurš varētu pateikt, kas tas ir, nenosaucot tā vārdu?

Vecākais mūks sacīja:

— Par koka sandali to nenosauksi.

Isans, mūks ēdiena gatavotājs, apgāza trauku ar kāju un aizgāja.

Mjakudzjo pasmaidīja un sacīja:

— Vecākais mūks paspēlēja.

Un Isans kļuva par jaunā klostera virspriesteri.

Mumona skaidrojums. Isans bija pietiekami drošs, bet viņš nespēja izvairīties no Mjakudzjo viltības. Galu galā viņš pameta vieglu darbu un uzņēmās smagu darbu. Nu, vai tad nav saprotams

— viņš noņēma savu ērto galvassegu un iekļāva sevi dzelzs skavās.

Atstājis virtuvi ar traukiem,

Atteicies no pļāpāšanas,

Neņemot vērā skolotāja šķērsli,

Viņa kāja apgāzīs visu, pat Budu.

64. Ummona apkārtceļš

Dzena skolnieks teica Ummonam:

— Budas spožums apgaismo visu pasauli.

Pirms viņš pabeidza sakāmo, Ummons pajautāja:

— Tas ir kāda cita dzejolis, vai ne?

—Jā, — atbildēja skolnieks.

— Tu esi nomaldījies no ceļa, — teica Ummons.

Vēlāk cits skolotājs — Sinsins — jautāja saviem skolniekiem:

— Kurā brīdī tas skolnieks nomaldījās?

Mumona skaidrojums. Kurš aptvers Ummona meistarību, tas aptvers, kurā brīdī skolnieks nomaldījās no takas, un kļūs par cilvēku un dzena skolotāju. Ja ne — viņš nespēs aptvert pats sevi.

Ja zivs sastop āķi Un ir ļoti rijīga, viņa tiks noķerta.

Pietiek atvērt muti,

Un dzīvība ir jau pagalam.

65. Nopūstā svece

Tokusans apguva dzenu pie Rjutana. Kādu vakaru viņš atnāca pie Rjutana un uzdeva daudz jautājumu. Skolotājs teica:

— Ir jau nakts. Vai tev nav laiks doties?

Tokusans paklanījās un atbīdīja aizslietni, lai ietu, piezīmēdams:

— Ārā ir jau tumšs.

Rjutans aizdedzināja sveci un pasniedza to Tokusanam.

Tiklīdz Tokusans bija paņēmis sveci, Rjutans to nopūta. Tajā mirklī Tokusans saprata.

— Ko tu esi sapratis? — pajautāja Rjutans.

— Kopš šī brīža, — teica Tokusans, — es neapšaubīšu skolotāja vārdus.

Nākošajā dienā Rjutans runāja ar skolniekiem:

—Jūsu vidū es redzu kādu mūku. Viņa zobi atgādina zobenu, mute — kausu ar asinīm. Ja jūs stipri iesītīsit viņam ar nūju, viņš pat neatskatīsies. Kādu dienu viņš uzkāps visaugstākajā virsotnē un uznesīs tur manu mācību.

Tajā dienā mācību zāles priekšā Tokusans sadedzināja savus sūtru skaidrojumus. Viņš teica:

— Lai cik dziļa būtu mācība, salīdzinājumā ar šo apskaidrību tā ir kā pūciņa bezgalīgajās debesīs. Lai cik pamatīgas būtu visas pasaules zināšanas, salīdzinājumā ar šo apskaidrību tās ir kā ūdens piliens milzīgajā okeānā.

Tad viņš pameta klosteri.

Mumona skaidrojums. Jau dzīvodams savā dzimtenē, Tokusans bija dzirdējis par dzenu, taču nebija to pieņēmis. Viņš sev teica: “Tie Dienvidu mūki apgalvo, ka viņi spējot mācīt dharmu bez sūtrām. Viņi maldās, man viņi jāpamāca.” Tāpēc viņš aizceļoja uz Dienvidiem. Gadījās, ka viņš apstājās atpūsties netālu no Rjutana klostera. Kāda veca sieviete viņam pajautāja:

— Ko tu tur nes tik smagu?

Tokusans atbildēja:

— Tas ir skaidrojums par Dimanta sūtru. Esmu ar to strādājis daudzus gadus.

Vecā sieviņa teica:

— Es esmu lasījusi šo sūtru, tajā ir sacīts: “Pagātnes prātu nevar paturēt, tagadnes prātu nevar paturēt, nākotnes prātu nevar paturēt.” Tu vēlies tēju un gribi atpūsties. Kuru prātu tu izmantosi šim nolūkam?

Tokusans sastinga. Beidzot viņš sievai pajautāja:

— Vai tu zini šeit tuvumā kādu labu skolotāju?

Vecā sieva nosūtīja viņu pie Rjutana, kurš dzīvoja nepilnu ri tālāk. Pie Rjutana viņš nonāca pazemības pilns — pavisam citādāks, nekā bija uzsācis savu ceļojumu. Rjutans savukārt bija tik laipns, ka Tokusans aizmirsa par savu pašlepnumu. Tas bija kā piedzēruša cilvēka apliešana ar ūdeni, lai viņu atskurbinātu. Galu galā tā bija nevajadzīga komēdija.

Labāk vienu reizi redzēt nekā simts reizes dzirdēt,

Bet, kad esi ieraudzījis skolotāju, labāk simts reizes dzirdēt nekā vienu reizi redzēt.

Viņa deguns bija ļoti augstu,

Un tomēr viņš izrādījās akls.

66. Kas ir viņš

Hoens sacīja:

— Pagātnes buda un nākotnes buda — abi kalpos viņam. Kas ir viņš?

Mumona skaidrojums. Ja tu skaidri izproti, kas ir viņš, tad tas ir tāpat, it kā tu būtu saticis savu paša tēvu ļaužu pūlī. Nav nekādas vajadzības jautāt kādam, vai tas ir viņš vai nav viņš.

Necīnies ar cita loku un bultām.

Nejāj cita zirgā.

Neaprunā cita trūkumus.

Nejaucies cita darbā.

67. Ciprese dārzā

Kāds mūks jautāja Dzjosju, kāpēc Bodidharma atnāca uz Ķīnu. Dzjosju atbildēja:

— Ciprese dārzā.

Mumona skaidrojums. Ja kāds skaidri saprot Dzjosju atbildi, tad pirms viņa nav bijis budas Sakjamuni un pēc viņa nebūs budas Maitrejas.

Vārdi nespēj izteikt visu.

Ko vēsta sirds, nav vārdos pasakāms.

Kurš uztvers vārdus tieši, pazudīs.

Kurš skaidrosies ar vārdiem, apskaidrību nesasniegs.

68. Filozofs jautā Budam

Kāds filozofs palūdza Budu:

— Pastāsti man patiesību nerunādams un neklusēdams.

Buda klusēja.

Filozofs paklanījās un pateicās Budam, sacīdams:

— Tava laipnība un žēlastība ir izkliedējusi manus maldus, uzvedot mani uz pareizā ceļa.

Kad filozofs bija aizgājis, Ananda vaicāja Budam, ko filozofs ir sasniedzis.

Buda atbildēja:

— Labs zirgs skrien pat no pātagas ēnas.

Mumona skaidrojums. Ananda bija Budas skolnieks, un pat tad viņš nespēja līdzināties nepiederošā izpratnē. Es gribu jums, mūki, pajautāt: “Kādā mērā atšķiras skolnieki un nepiederošie?”

Lai spertu soli uz zobena asā asmens,

Lai skrietu pa gludu ledu,

Nav vajadzīgas iemītas pēdas.

Ej pa klintīm tukšām rokām.

69. Ne vējš, ne karogs

Divi mūki strīdējās par karogu. Viens teica:

— Karogs kustas.

Otrs teica:

— Vējš kustas.

Gadījās, ka viņiem garām gāja sestais patriarhs. Viņš tiem sacīja:

— Ne vējš, ne karogs; prāts kustas.

Mumona skaidrojums. Sestais patriarhs teica: “Vējš nekustas, karogs nekustas. Prāts kustas.” Kā viņš to domāja? Ja tu izpratīsi to iekšēji, tu redzēsi, ka, pērkot dzelzi, šie divi mūki iemantoja zeltu. Sestais patriarhs nespēja izturēt, redzot šīs divas trulās galvas, tāpēc viņš noslēdza tādu darījumu.

Vējš, karogs, prāts kustas -Vienajēga.

Tikko paveras mute,

Viss ir aplams.

70. Nerunājot, neklusējot

Kāds mūks jautāja Fukecu:

— Kā tu vari izteikt patiesību nerunājot, neklusējot?

Fukecu teica:

— Es vienmēr atceros ziedoni Dienvidķīnā. Smaržojošu puķu vidū dzied putni.

Mumona skaidrojums. Fukecu bija zibenīgā dzena meistars. Viņš to zibšņoja pie pirmās izdevības. Bet šajā reizē viņam neizdevās, viņš tikai patapināja sakāmo no sena ķīniešu dzejoļa. Neliecies ne zinis par Fukecu dzenu. Ja gribi izteikt patiesību, atmet savus vārdus, atmet klusēšanu un pastāsti man par savu paša dzenu.

Savu izpratni neatklājot,

Viņš izmantoja cita vārdus.

Un būtu pļāpājis viņš vēl un vēl,

Samulsinot savus klausītājus.

71. Nedomā labi, nedomā nelabi

Kad sestais patriarhs tapa atbrīvots, viņš saņēma no piektā patriarha Budas doto kausu un apmetni, kas tika nodoti viņa sekotājiem no paaudzes uz paaudzi.

Kāds mūks vārdā Emjo aiz skaudības vajāja patriarhu, lai atņemtu viņam šos lielos dārgumus. Sestais patriarhs nolika kausu un apmetni uz kāda akmens ceļmalā un sacīja Emjo:

— Sie priekšmeti ir tikai ticības simboli. Nav nozīmes plēsties to dēļ. Ja tu vēlies tos ņemt, tad ņem.

Kad Emjo piegāja, lai paņemtu kausu un apmetni, tie izrādījās tik smagi kā kalns. Viņš nespēja tos pakustināt. Trīcēdams no apkaunojuma, viņš sacīja:

— Es atnācu, gribēdams mācīties, nevis iegūt mantību. Lūdzu, māci mani!

Sestais patriarhs sacīja:

— Kad tu nedomā labi un kad tu nedomā nelabi, kāda ir tava īstā patība?

Ar šiem vārdiem Emjo tapa apskaidrots. Viņa augumu viscaur pārklāja sviedri. Viņš raudāja un klanījās, sacīdams:

— Tu esi sniedzis man apslēptos vārdus un jēgu. Vai pastāv vēl kāda dziļāka mācības daļa?

Sestais patriarhs atbildēja:

— Tas, ko es tev teicu, nebūt nav nekāds noslēpums. Kad tu aptver savu īsto patību, noslēpums pieder tev.

Emjo sacīja:

— Es biju piektā patriarha ietekmē daudzus gadus, bet līdz šim nespēju aptvert savu īsto patību. Tava mācība man atklāja avotu. Cilvēks dzer ūdeni un pats zina, vai tas ir auksts vai silts. Vai drīkstu tevi saukt par savu skolotāju?

Sestais patriarhs atbildēja:

— Mēs kopā mācījāmies pie piektā patriarha. Sauc viņu par savu skolotāju, tikai glabā kā dārgumu to, ko tu esi sasniedzis.

Mumona skaidrojums. Protams, sestais patriarhs bija labsirdīgs tādā izšķirošā brīdī. Tas izskatās tā, it kā viņš būtu attīrījis augli no mizas un sēklām un tad, atvēris skolnieka muti, ļautu tam augli apēst.

To nevar aprakstīt, to nevar attēlot.

To nevar apbrīnot, to nevar sajust.

Tā īstā patība, tai nav kur paslēpties.

Pasaule sabruks - tā nesabruks.

72. Ikdienas dzīve ir ceļš

Dzjosju jautāja Nansenam:

— Kas ir ceļš?

Nansens atbildēja:

— Ikdienas dzīve ir ceļš.

Dzjosju jautāja:

— Vai to var iemācīties?

Nansens atbildēja:

—Ja tu mēģināsi to mācīties, tu būsi ļoti tālu no tā.

Dzjosju jautāja:

—Ja es to neiemācīšos, kā es varu zināt, ka tas ir ceļš?

Nansens atbildēja:

— Ceļš nepieder uztveramai pasaulei, tas nepieder neuztveramai pasaulei. Izziņa ir maldīga, un neziņa ir bezjēdzīga. Ja tu gribi nešaubīgi atrast īsto ceļu, tad esi tikpat brīvs kā debesis. Nenosauc to par labu, nenosauc to par nelabu.

Pie šiem vārdiem Dzjosju tapa apskaidrots.

Mumona skaidrojums. Tikko Dzjosju bija uzdevis savus jautājumus, Nansens prata izkausēt viņa sastingušās šaubas. Tomēr es šaubos, vai Dzjosju sasniedza to galveno, ko sasniedza Nansens. Tam viņam bija nepieciešami vēl trīsdesmit gadi.

Pavasarī - ziedu simti, rudenī - pilns mēness,

Vējš atsvaidzinās vasarā, ziemā - sniegs pavadīs;

Ja prātā nebūs nederīgas lietas,

Tad labs būs gadalaiks ikviens.

73. Zvani un tērpi

Ummons vaicāja:

— Pasaule taču ir tik plaša, kāpēc tad jūs atsaucaties uz zvana skaņām un ģērbjaties rita tērpā?

Mumona skaidrojums. Kad cilvēks apgūst dzenu, viņam nav jāseko ne skaņai, ne krāsai, ne veidam. Pat ja arī daži ir sasnieguši izpratni, dzirdēdami balsi, redzēdami krāsu vai veidu, šis ir ļoti vienkāršots ceļš. Tas nav patiess dzens. īsts dzena apguvējs pārvalda skaņu, krāsu, veidu un īsteno patiesību savā ikdienas dzīvē.

Skaņa virzās uz ausi, auss — pie skaņas. Kad tu pagaisini skaņu un dzirdi, ko tu saproti? Klausoties ar ausīm, cilvēks nekad neko nevar izprast. Lai izprastu dziļi, viņam skaņu vajadzētu redzēt.

Tu izproti un esi tuvinieks;

Tu neizproti, tu esi svešinieks.

Tie, kas neizprot, ir tuvinieki,

Bet, kad tie izprot, tie ir svešinieki.

74. Buda virpina puķi

Kad Buda bija Grighrakūtas kalnā, viņš virpināja pirkstos puķi savu klausītāju priekšā. Visi klusēja. Tikai Maha Kašjapa pasmaidīja par šādu atklāsmi, lai gan centās smaidu apvaldīt.

Buda sacīja:

— Man pieder patiesas mācības acs, nirvānas sirds, bezformas patiesa izteiksme un dharmas neizsakāmā gaita. Tas nav izpaužams vārdiem, bet īpašā veidā nododams tālāk viņpus apmācības. So mācību es esmu sniedzis Maha Kašjapam.

Mumona skaidrojums. Gautama, zeltā mirdzošu seju, domāja, ka viņš spēj apmānīt ikvienu. Viņš padarīja labus klausītājus par sliktiem un pārdeva suņu gaļu par jēra gaļu, pats uzskatīdams, ka tas ir brīnišķīgi. Bet ja nu sāktu smieties visi klausītāji? Kā tad viņš nodotu mācību? Un atkal, ja Maha Kašjapa nebūtu pasmaidījis, kā tad viņš nodotu mācību? Ja Buda saka, ka izpratni var nodot tālāk, tad viņš kā pilsētas blēdis krāpj lauku stulbeņus, bet, ja viņš teiktu, ka to nav iespējams nodot tālāk, kāpēc viņš atzinīgi novērtē Maha Kašjapu?

Virpinot puķi,

Aizsedzas viņa vaigs.

Nedz debesīs, nedz uz zemes nav neviena,

Kas pārspēs Maha Kašjapas grumbaino seju.

75. Gutei paceļ pirkstu

Kad meistaram Gutei kaut ko jautāja, viņš par atbildi vienmēr pacēla pirkstu.

Reiz zēnam, viņa apkalpotājam, kāds apmeklētājs pajautāja, ko par dzenu māca viņa skolotājs. Arī zēns par atbildi pacēla pirkstu. To padzirdējis, Gutei ar nazi viņam pirkstu nocirta. Kad zēns, sāpēs kliegdams, skrēja prom, Gutei tam uzsauca. Zēns atskatījās, un Gutei pacēla pirkstu. Tai brīdī zēns tapa apskaidrots.

Kad Gutei gulēja uz miršanu, viņš sacīja sanākušajiem mūkiem: “Es sasniedzu Tenrjū viena pirksta dzenu. Visu dzīvi es to lietoju, bet nespēju izsmelt.” To pateicis, Gutei nomira.

Mumona skaidrojums. Ne jau pirkstā ir Gutei un mazā skolnieka apskaidrība. Ja tu patiešām to ieraudzīsi, tad viss: Tenrjū, Gutei, zēns un tu pats būs viena zobena caurdurts.

Gutei padara veco Tenrjū par muļķi.

Ar vienu cirtienu viņš soda zēnu.

Korei bez pūlēm pacēla roku,

Un raugi! - Ka kalns tika pāršķelts uz pusēm.

Teišopar koanu. “Kad meistaram Gutei kaut ko jautāja, viņš par atbildi vienmēr pacēla pirkstu.” Gutei neapšaubāmi bija neparasts dzena meistars. Lai ko un kad viņam jautātu, viņš par atbildi vienmēr pacēla savu pirkstu. Kāds, piemēram, jautāja: “Kas ir budisma būtība?” — un viņš pacēla pirkstu. Vai arī jautāja: “Kas ir Dzjosju ‘mu’?” — un viņš pacēla pirkstu. Atbildot uz jautājumu: “Kurp tu dosies, kad tava miesa būs satrūdējusi?” — viņš pacēla pirkstu. Dzīves laikā viņš neielaidās nekādās runās. Kāds varens meistars! Jāsaka, ka viņš to nekad nespētu ietvert vārdos, pat ja vēlētos. Es varētu arī sacīt, ka viņš pilnīgi to izpauda.

Viens ir viss. Te nav ko piebilst. Tā tas varētu būt, taču saki man: “Kas ir tas pirksts?” Vai ir tādi, kuriem vispār nav pirksta? Kuriem nav patiesības vai Budas dabas, vai kā arī tu to gribētu nosaukt? Patiesas līdzjūtības vērti ir tie, kuri neatzīst, cik muļķīgi ir meklēt ūdeni, ja tajā jau atrodies. Ja tu tomēr turies pie pirksta, tad tu atrodies tūkstošiem jūdžu attālumā no patiesības.

Arī Mumons pavisam vienkārši saka saviem mācekļiem: “Kad meistaram Gutei kaut ko jautāja, viņš par atbildi vienmēr pacēla pirkstu” — un neko vairāk nepiebilst. “Es paceļu pirkstu.” Un īstenais teišo ir pabeigts. Tiem, kuri zina, te vajadzētu saprast, bet tiem, kuri to nespēj saprast, ir jāpūlas tālāk, līdz viņi sapratīs. Nav citu līdzekļu vai ceļu, lai sasniegtu dzena patiesību.

Tomēr es laikam gan nedrīkstu pabeigt savu teišo ar pirksta pacelšanu. Tādēļ es nokāpšu kādu soli zemāk un piebildīšu dažu labu vārdu — tiesa, balstoties uz mazāk stingra pamata.

Gutei bija dzena meistars 9. gadsimta Ķīnā. Viņa dzīves apraksts vēsta, ka jaunībā viņš dzīvoja kalnā un piekopa dzadzenu. Reiz nejauši garām gāja kāda mūķene. Ja Ķīnā satiekas divi cilvēki, pastāv paradums, ka viņiem jānoņem cepures. Mūķene nerīkojās saskaņā ar ritu. Nepieklājīgi, galvassegu nenoņēmusi, viņa trīs reizes pagāja garām Gutei, tad nostājās tieši viņam pretī un sacīja: ‘Ja spēsi pateikt vārdu, kas mani pārliecinās, es noņemšu galvassegu.” Gutei, kura garīgā acs diemžēl vēl nebija atvērta, nespēja neko pasacīt. Mūķene tūlīt pagriezās, lai ietu prom. Gutei iesaucās: “Krēslo. Kāpēc tu nepaliec te pa nakti un neej tālāk rīt?” Mūķene atgriezās un atkal sacīja: “Es palikšu, ja tu pateiksi man vārdu.” Arī šoreiz Gutei neattapa, ko sacīt, un mūķene aizgāja.

Atļauj man pajautāt: ‘Ja Gutei vietā būtu tu, ko tu teiktu mūķenei?”

Gutei ļoti nokaunējās, ka nebija spējis mūķenei atbildēt. Viņš nolēma atstāt savu kalnu būdu, lai apmeklētu dažādus ievērojamus dzena meistarus un, turpinot nodarboties ar dzenu, atvērtu savu dzena aci. Leģenda vēsta, ka tajā naktī Gutei redzējis sapni, kurā kāds svešinieks pavēstījis, ka drīz viņa būdā iegriezīsies liels meistars un kļūs par viņa skolotāju. Pēc šī sapņa Gutei nolēma palikt uz vietas. Patiešām pēc desmit dienām garām gāja kāds vecs mūks. Tas bija meistars Tenrjū, meistara Tabai Hojo pēctecis. Gutei bija pārliecināts, ka tas ir sapnī pareģotais meistars, un to godbijīgi sveicināja. Gutei izstāstīja par satikšanos ar mūķeni un jautāja, kāds ir ‘dzena pamatvārds’. Neko nesakot, Tenrjū pacēla pirkstu. Ar to Gutei tapa apskaidrots. Tumsa viņa prātā izgaisa, un garīgā acs atvērās jaunam skatam.

Viņa dzīves aprakstā ir teikts: “Tenrjū pacēla pirkstu. Ar to Gutei ieguva apskaidrību.” Nekas netiek bilsts par iekšējo cīņu pirms apskaidrības sasniegšanas. Tomēr tie, kas neatslābstoši vingrinājušies un ilgstoši meklējuši, šajos īsajos teikumos saskatīs Gutei sāpīgos meklējumus un cīniņus pirms atsvabināšanas acumirkļa.

Ne jau paceltais pirksts te ir svarīgs, bet gan Gutei izciestās iekšējās cīņas saspringtība. Apgūstot dzenu jācīnās ar sirdi un dvēseli, lai nokļūtu viņpus savas sadalītās, atšķirošās apziņas. Jānokļūst līdz galējai robežai, kur visvieglākais pieskāriens var izraisīt mūsu personības lielo pārvērtību, kura ir tik milzīga, ka to var izteikt vienīgi vārdi: “Zeme atveras, un kalni grūst.” Kāds sens meistars to raksturoja kā iegrimšanu ‘galējās, tīrās tumsas’ bezdibenī.

Brīdī, kad meistars Tenrjū pacēla pirkstu, Gutei bija sasniedzis savu galējo robežu. Gadiem ilgi viņš bija pavadījis dzadzenā, tomēr stingrā disciplīna nelīdzēja pārvarēt sadalītības šķēršļus. Pēc satikšanās ar mūķeni viņš to atskārta, nokaunējās par savu iepriekšējo dzenu un padziļināja garīgos meklējumus, lai pārvarētu šķēršļus. Beidzot viņš atradās sava galējā posta bezdibenī. Tas bija garīgs stāvoklis, kas varēja uzsprāgt no visvieglākā pieskāriena. Tenrjū pirksts bija īstajā brīdī izšauta bulta. Tā panāca izlaušanos. Gutei piepūli un Tenrjū pacelto pirkstu var salīdzināt ar cāli, kas cenšas izlauzties no olas, un vistu, kas, saknābājot čaulu, palīdz cālim atbrīvoties. Ja kāds jautā, ko nozīmē pirksts, un, cenšoties atklāt paceltajā pirkstā nozīmi, pat nepamana Gutei izciesto iekšējo cīņu, tam dzens ir pavisam svešs. Ja garīgos meklējumus — jeb Lielās Šaubas — pastiprina līdz galējai pakāpei un cīņu turpina līdz pārspriedzei, tad putna dziesma, strauta čaloņa, meistara pļauka vai paceltais pirksts, vai kas cits spēj nest izlaušanos.

Tenrjū paceltais pirksts panāca izlaušanos caur šķērsli: viņš patiesi iekšēji bija pārkāpis jā-un-nē duālismu, pārvarējis sadalītību ārējībā un iekšējībā. Ja es uzdrošinātos to paskaidrot filozofiski, es sacītu: paceltais pirksts vairs nav pirksts; tas ir Gutei pats, es pats, Visums pats. Tiesa, tamlīdzīgi skaidrojumi vairs nav dzens.

“Reiz zēnam, viņa apkalpotājam, kāds apmeklētājs pajautāja, ko par dzenu māca viņa skolotājs. Arī zēns pacēla pirkstu. To padzirdējis, Gutei ar nazi viņam pirkstu nocirta. Kad zēns, sāpēs kliegdams, skrēja prom, Gutei tam uzsauca. Zēns atskatījās, un Gutei pacēla pirkstu. Tai brīdī zēns tapa apskaidrots.”

Seit Mumons ir tik laipns un izstāsta vēl kaut ko, kas attiecas uz viena pirksta dzenu. Klosterī uzturējās jauns māceklis — zēns, kas apkalpojis meistaru Gutei, kā arī studējis sūtras, izglītojies, bet vēl nav bijis iecelts par mūku. Māceklis pieradinājies atdarināt meistaru un, kad apmeklētāji tika viņu iztaujājuši par Gutei dzenu, mēdza, nesakot ne vārda, pacelt pirkstu. To padzirdējis, kādu dienu Gutei ķērās pie drastiska līdzekļa un nocirta zēnam pirkstu, tas ir, nocirta atdarinošo pirkstu, kas, tā lietots, bija jau atmiris.

Kad zēns, sāpēs kliegdams, skrēja prom, Gutei viņam uzsauca un zēns negribot atskatījās. Meistars bija pacēlis pirkstu. Tas laimīgā kārtā atmodināja mācekli. Pasauli piepildošās sāpēs viņš atskārta viena pirksta patiesību. Pazaudēdams pirkstu, zēns saglabāja patieso pirkstu un mūžīgo dzīvi. Viena pirksta dzens nav nekas cits kā patiesība, kas caurauž visu pasauli. Tā nav atrodama zēna atdarinošajā, atmirušajā pirkstā. Gutei neparastā gudrība, nocērtot pirkstu, ir patiesi apbrīnas vērta.

Līdzīgu atgadījumu es pieredzēju savas apmācības laikā. Biju klosterī pavadījis jau trīs gadus un atrados dziļā tumsībā. Es nezināju, kā dzīvot tālāk, kurp doties un ko vajadzētu iesākt. Saspringtas dzena lietošanas periodā, kas klosterī ilgst nedēļu un ko sauc par sešinu, ikvienam mūkam jādodas uz sandzenu pie meistara. Mūkam tā ir izdevība tieši parādīt meistaram sava dzena prasmi. (Tas pilnībā atšķiras no loģiskām vai filozofiskām sarunām.) Pašķindinājis sandzena zvaniņu pie meistara istabas durvīm, es iegāju iekšā. Jutos kā jērs pirms kaušanas, jo man nebija ko teikt. Tomēr pacēlu roku un izsaucos: “Patiesība caurauž visu pasauli!” Meistars caururbjoši paskatījās uz mani un izdzina no sandzena istabas ar vārdiem: “Tu, nekam nederīgais mūk! Labāk atgriezies koledžā!” Sāpes, ko izjutu, dzirdot meistara nopēlumu, es nekad neaizmirsīšu.

Mans izteikums “Patiesība caurauž visu pasauli!” no filozofiskā viedokļa neapšaubāmi ir pareizs, bet tā bija ideja, doma, kas tikai ārēji šķiet dzīvības pilna. Tas nebija fakts, kuru es būtu pieredzējis pats. Gutei un jaunā mācekļa pirksti ir vienādi. Tomēr pastāv milzīga atšķirība. Gutei pirksts bija pats dzens, pati pasaule, bet mācekļa pirksts — tikai atdarinājums bez paša pieredzes, nedzīva imitācija, kura bija nocērtama.

Viena pirksta dzens ir pirkstā un tomēr ārpus tā. Ja kāds šeit neuztver viena pirksta patiesību, tad tas no dzena nav neko sapratis.

«Kad Gutei gulēja uz miršanu, viņš sacīja sanākušajiem mūkiem: “Es sasniedzu Tenrjū viena pirksta dzenu. Visu dzīvi es to lietoju, bet nespēju izsmelt.” To pateicis, Gutei nomira.»

Mumons pievieno koanam beidzamo piezīmi. Vēsturiskā persona vārdā Gutei, viņa fiziskais ķermenis patiesi nomira, bet viņa dzens dzīvo te un tagad, manā un tavā pirkstā un sniedzas pāri telpai un laikam. Visa pasaule ir pirksts; pirksts ir visa pasaule. Tam jābūt aizvien jaunam un dzīvīgam, kura radošā darbība nekad nebeidzas. Tas turpina pastāvēt kopā ar pašu pasauli.

Teišo par Mumona skaidrojumu. “Ne jau pirkstā ir Gutei un mazā skolnieka apskaidrība. Ja tu patiešām to ieraudzīsi, tad viss: Tenrjū, Gutei, zēns un tu pats būs viena zobena caurdurts.”

Vispirms Mumons norāda, ka Gutei un viņa apkalpotāja apskaidrība neatrodas pirkstā. Kur tad atrodas apskaidrība? Nevajag sevi maldināt ar vārdu ‘pirksts’. Kas ir tavā priekšā? Kas atrodas aiz tevis? Aizmet sevi prom, mirsti sevī un esi ieraudzītais, kad tu skaties, un esi izdzirdētais, kad tu klausies. Ja tu patiešām mirsti sevī, tad tas nav nekas cits kā pirksts, vai tu stāvi vai sēdi, ej vai nāc. Tas nav nekas cits kā dzens. Debesis un zemi, Gutei un zēnu, mani un tevi — visu caurdur viens pirksts. Viss ir vienā pirkstā. Mumons, kā vien varēdams, balsta viena pirksta dzenu.

Stāsta, ka sen atpakaļ meistars Genša sacījis: “Ja es būtu bijis klāt, kad Gutei pacēla pirkstu, es noteikti būtu to nocirtis!” Vai meistars Genša slavē vai nopeļ viena pirksta dzenu?

Teišo par Mumona dzejoli.

Gutei padara veco Tenrjū par muļķi.

Ar vienu cirtienu viņš soda zēnu.

Korei bez pūlēm pacēla roku,

Un raugi! - Ka kalns tika pāršķelts uz pusēm.

Mumons sacerēja dzejoli, ne vien lai pabeigtu koanu, bet arī lai uzsvērtu būtisko un padarītu to uzskatāmu. Pati par sevi dzena patiesība ir skaidra un acīm saredzama. Tā visur atklājas spīdot. Nekur nekā netrūkst. Kāpēc ir nepieciešams pacelt pirkstu vai to nocirst? Skatoties no absolūtā viedokļa, Tenrjū un Gutei ikvienu padara par muļķi. Bez tam: cik tas ir absurdi — nocirst zēnam pirkstu, lai tādējādi viņu vestu pie apskaidrības! Ausis svilst klausoties. Tas ir varen sajūsmināts meistara Mumona komentārs par šo koanu.

Nobeigumā Mumons norāda uz senu ķīniešu mītu: “Korei bez pūlēm pacēla roku, un raugi! — Ka kalns tika pāršķelts uz pusēm.” Dievam Korei piemita noslēpumains, pārpasaulīgs spēks. Viņš sašķēla milzīgo Ka kalnu divās daļās un lika upei plūst caur to. Taču pat Korei pārdabiskais spēks nevar līdzināties viena pirksta dzenam. Ar vārdiem ‘bez pūlēm’ Mumons atzīmē viena pirksta dzena dinamisko un neparasto darbību.

Ja kāds vēlas iet, viņš iet. Ja kāds vēlas sēdēt, viņš sēž. Tā dzīvo dzena sekotāji. Kur viņš atrod dzena patiesību?

76. Nabadzīgais muks Seizei

Reiz kāds mūks sacīja meistaram Sodzanam: “Es esmu nabadzīgs un trūcīgs. Es lūdzu, meistar, palīdziet man un dariet mani bagātu!” Sodzans teica: “Cienījamais Seizei!” — ‘Jā, meistar,” Seizei atsaucās. Sodzans atzīmēja: “Vai tu, izdzēris trīs glāzes vislabākā vīna, joprojām apgalvo, ka neesi saslapinājis lūpas?”

Mumona skaidrojums. Seizei izturēšanās ir pazemīga. Ko viņš vēlas? Sodzana skatiens ir vērīgs, un viņš redz Seizei cauri. Lai kā tas arī būtu, pasaki man tikai — kā gan cienījamais Seizei būtu varējis dzert vīnu?

Nabadzīgs kā Hantans,

Savā garā līdzinās Kou,

Pats nespēdams nopelnīt sev iztiku,

Viņš uzdrošinās sacensties ar bagātāko no cilvēkiem.

Teišo par koanu. Sodzans bija Tozana pēctecis, abi meistari ir pazīstami kā soto dzena iedibinātāji Ķīnā. Sodzans dzīvoja Tanu dinastijas laikā starp abām lielajām budistu vajāšanām (845. un 955. g.), laikā, kad dzens Ķīnā sasniedza augstāko uzplaukumu. Viņš ir slavens ar sava dzena brīvo un smalko pasniegšanas veidu.

Acīmredzot mūks, kurš izteica lūgumu Seizei, bija labi pazīstams sava laika dzena sekotāju lokā, turpretī mēs par viņu vairāk neko nezinām. Droši vien viņš domāja, ka ir nonācis pie sapratnes, jo citādi nebūtu teicis, ka viņa garīgums ir ‘nabadzīgs’.

Kādu dienu mūks vārdā Seizei apmeklēja meistaru Sodzanu un lūdza: “Es esmu ļoti nabadzīgs un trūcīgs — lūdzu, palīdzi man izkļūt no šīs nabadzības un padari mani bagātu!”

Ja runājam par ‘nabadzību’, es atceros, kā reiz kāds anglis meistara Daigu vadībā apguva dzenu. Meistars kā koanu deva viņam pazīstamo kristiešu teicienu: “Svētīti garā nabagie.” Es nezinu, kā šis teiciens varētu būt tradicionāli, ortodoksāli skaidrots kristietībā. Būtu interesanti uzzināt, kā meistars Daigu to uztvēra no dzena viedokļa un kā to izmantoja par koanu.

Pats par sevi saprotams, ka ‘nabadzība’, par kuru runā Seizei, nav jāsaprot burtiski. “Man nav ne apskaidrības, ne nezināšanas, ne debesu, ne elles, ne iekšējā, ne ārējā. Es esmu tīrs un nevainojams, pat palīdzīga roka neko nevar darīt manā labā. Kā jūs glābtu tādu nabaga vīru kā mani?” Ar šo aso jautājumu mūks izaicina Sodzanu, lai izdibinātu viņa atbildi. Citiem vārdiem, mūks uztiepj Sodzanam savu nabadzības statisko izpratni un grib redzēt, kā viņš rīkosies.

Taču Sodzans bija īsts meistars un spēja brīvi pielietot savu dzenu. Viņš bija pārāk liels, lai ļautu sevi apmulsināt ar šādu jautājumu. Viņš nekavējoties izsaucās: “Cienījamais Seizei!” Kad Seizei atbildēja: ‘Jā, meistar,” — Sodzans iebilda: “Vai pēc trim izdzertām vislabākā vīna glāzēm tu vēl joprojām apgalvo, ka neesi to pat nogaršojis? Kā tev trūkst pasaulē? Kad tu skaties, tavas acis ir pilnas ar ‘to’, kad tu klausies, tavas ausis ir pilnas ar ‘to’. Ja tu vēlies iet, tu ej; ja tu vēlies sēdēt, tu sēdi. Nepavisam ne nabags, kāds bagāts vīrs tu esi!” Sodzana atbilde patiešām ir apbrīnojama; atbilde, kurā jautājums un atbilde pilnīgi saplūst. Tas ir viens, un vienlaicīgi tie ir divi. Tas ir raksturīgs soto dzenam.

Meistars Ingens sacerēja dzejoli par ‘svēto nabadzību’:

Neaizdedz lampu: mājā nav eļļas.

Cik bēdīgi, ka tu vēlies gaismu.

Bet es zinu, kā svētīt nabadzību.

Es ļaušu tev pašam sajust tavu ceļu gar sienu.

Sevišķi dziļa jēga ir abām beidzamajām rindiņām. Ja kāds ir nabags, viņš jūtas nelaimīgs savā nabadzībā; ja kāds ir bagāts, viņš ir nemierīgs par to — tāda ir cilvēka dzīve. Ja kāds ir viņpus bagātības un nabadzības, viņpus ‘jā’ un ‘nē’, tad tas pa īstam var būt brīvs un dzīvot patiesā mierā.

Reiz kāds cilvēks, kas apguva dzenu, apmeklēja slaveno meistaru Bankei un sacīja: “Mana gudrība ir ieslēgta dziļi manī, un es nespēju to pielietot. Kā es varētu to pielietot?” Bankei viņam teica: “Mans draugs, lūdzu, panāc man tuvāk!” Kad apmeklētājs paspēra dažus soļus uz priekšu, Bankei atzīmēja: “Cik brīnišķīgi tu to pielieto!”

Teišo par Mumona skaidrojumu. “Seizei izturēšanās ir pazemīga. Ko viņš vēlas? Sodzana skatiens ir vērīgs, un viņš redz Seizei cauri. Lai kā tas arī būtu, pasaki man tikai — kā gan cienījamais Seizei būtu varējis dzert vīnu?”

Vispirms Mumona raksturo Seizei izturēšanos: “Seizei pavirzījās nedaudz uz priekšu un tad pazemīgi apstājās.” Ko viņš īstenībā ar to gribēja panākt?

Pastāvošās vienotības jeb vienādības princips, protams, pelna apbrīnu. Tomēr, ja kāds pie tā vien turas un nav brīvs darības izšķiršanā, tad tas pārvēršas sastingumā un pārstāj būt par īsteno vienotību. Mumons brīdina savus mācekļus no šādas relatīvas, nedzīvas vienotības.

Mumons cildina Sodzanu: “Viņš ir īsts meistars, kas uzreiz novērtēja Seizei dzena spējas un pienācīgi atbildēja.”

Te Mumons maina toni un turpina: “Lai kā tas arī būtu, Sodzans sacīja Seizei, ka viņš ir baudījis krietnu malku vislabākā vīna. Kāpēc Sodzans varēja tā teikt?” Mumons iesaka mācekļiem neuzskatīt koanu vienkārši par senu stāstu, bet uztvert to kā pašu problēmu un atvērt savu reliģisko aci, lai saskatītu tā īsto jēgu. Arī šodien Mumona piezīme mums ir žēlsirdīgs norādījums.

Dzens noliedz visu un vienlaikus visu atzīst. Ja šī absolūtā atzīšana nav spēkā jebkurā situācijā, tad noliegšana ir tikai līķis, kas jāizmet. Kādā japāņu tautasdziesmā ir teikts:

Es esmu apreibis, patiešām apreibis no glāzes vīna,

Es esmu apreibis no glāzes vīna, ko neesmu dzēris.

Reibums no neizdzertās vīna glāzes attiecas uz runāšanu ar ne-prātu un rīkošanos ar ne-prātu. Pateicoties Mumona paskaidrojumam, mēs varam izprast šīs dziesmas būtību.

Teišo par Mumona dzejoli.

Nabadzīgs kā Hantans,

Savā garā līdzinās Kou,

Pats nespēdams nopelnīt sev iztiku,

Viņš uzdrošinās sacensties ar bagātāko no cilvēkiem.

Dzejolī Mumons apgalvo, ka Seizei bijis galīgs nabags, vēl nabagāks par ķīniešu augstmani Hantanu, kurš dzīvoja lielā trūkumā un nekad nebija apbēdināts vai norūpēts. Pārliecībā par savu nabadzību Seizei atnāca pie Sodzana, lai uzdotu viņam izaicinošu jautājumu. Seizei, bez šaubām, bija ļoti drosmīgs, un viņu var salīdzināt ar ārkārtīgi drosmīgo ķīniešu ģenerāli Kou, kurš dzīvoja 3. gs. p.m.ē. un par kuru ir vēstīts: “Viņam bija tik daudz spēka, ka viņš spēja kustināt kalnu, un viņa gars bija tik varens, ka tas aptvēra visu pasauli.”

Kad Sodzans pievērsās Seizei, tas atbildēja no nekā, pats dzīvodams lielā nabadzībā un galējā trūkumā: ‘Jā, meistar.” Viņš nevilcinājās ar atbildi un nekautrējās — viņš droši vien bija pietiekami bagāts, lai sacenstos ar Sodzanu, kurš bija bagāts kā Krēzs. Lai gan Seizei cieši turējās pie savas nabadzības, tomēr viņu pilnīgi uzveica Sodzana brīnumainās izšķiršanas spējas.

77. Nansens nonāvē kaķi

Reiz meistara Nansena klosterī austrumu un rietumu zāles mūki strīdējās par kādu kaķi. Nansens pacēla kaķi gaisā un sacīja: “Mūki, ja jūs varēsiet pateikt dzena vārdu, es saudzēšu kaķi. Ja jūs to nevarēsit, es kaķi nonāvēšu.” Neviens neattapa, ko teikt. Beidzot meistars kaķi nogalināja. Kad vakarā klosterī atgriezās Dzjosju, Nansens viņam pastāstīja par notikušo. Dzjosju novilka sandali, uzlika to sev uz galvas un devās prom. Nansens sacīja: “Ja tu būtu bijis šeit, kaķis paliktu dzīvs.”

Mumona skaidrojums. Saki man — kāpēc Dzjosju liek sandali sev uz galvas? Ja tu spēsi pasacīt īsto vārdu, tad redzēsi, ka Nansens nav rīkojies veltīgi. Ja tu to nevari, tad sargies!

Ja vien Dzjosju būtu bijis šeit,

Viņš ķertos pie lietas.

Ja viņš tvertu zobenu,

Nansens lūgtu par savu dzīvību.

Teišo par koanu. Sis ir ļoti slavens koans, kas savas neparastības dēļ, ko nav iespējams racionāli vai abstrakti izskaidrot, ir iekļauts daudzās dzena koanu grāmatās. Tiem, kas nav apguvuši dzenu, ir ļoti grūti pareizi izprast šo koanu. Parasti viņi koanu interpretē no ētikas viedokļa vai veselā saprāta pozīcijām, jo viņiem nav īstas dzena acs un pieredzes, lai uztvertu būtisko.

Es atgādinu, ka koani ir dzena meistaru izteikumi un stāsti par viņu darbību, kurā viņi brīvi un tieši pauž savu dzena pieredzi. Mums skaidri jāsaprot, ka tie principiāli atšķiras no ētikas un veselā saprāta norādījumiem. Ja mēs nesapratīsim, ka koani pieder pavisam citai dimensijai nekā cilvēka ētiskā, saprātīgā vai praktiskā darbība, tad mums nebūs ne jausmas par to īsto nozīmi. Iespējams, ka dažs labs kritizēs šo apgalvojumu, iedomājoties, ka dzens ignorē ētiku un veselo saprātu. Tas ir ļoti liels pārpratums. Tieši pretēji, dzens mūs atbrīvo no ciešanām un žņaugiem, ko mums uzliek ētika un cilvēka veselais saprāts. Tas nenozīmē, ka tos vajadzētu ignorēt vai noraidīt, bet gan to, ka pār tiem ir jāvalda un tie ir brīvi un nepiespiesti jālieto. Kas to skaidri nesaprot, tas nekad pareizi neuztvers dzena izteikumus un izturēšanos.

Koana galvenās personas ir Nansens Fugans un viņa māceklis Dzjosju Dzjunens — divi ievērojamākie dzena meistari Tanu dinastijas beigu periodā.

«Reiz meistara Nansena klosterī austrumu un rietumu zāles mūki strīdējās par kādu kaķi. Nansens pacēla kaķi gaisā un sacīja: “Mūki, ja jūs varēsiet pateikt dzena vārdu, es saudzēšu kaķi. Ja jūs to nevarēsit, es kaķi nonāvēšu.” Neviens neattapa, ko teikt. Beidzot meistars kaķi nogalināja.»

Koana pirmā puse vienkārši stāsta par notikumu. Tajā pavēstīts, ka klosterī, kura virspriesteris bija meistars Nansens, vienmēr uzturējās simtiem mūku, kuri apguva dzenu viņa vadībā. Kādu dienu mūki no austrumu un rietumu zāles sastrīdējās par kaķi. Koans nemin strīda iemeslu, un šodien mēs to vairs nevaram noskaidrot. No konteksta var secināt, ka mūki bija iesaistījušies kaut kādā spekulatīvā reliģiskā strīdā, kas attiecas uz kaķi.

Nejauši pie strīdniekiem pienāca meistars Nansens. Nansens izturējās pret viņiem ar nepārvaramu līdzjūtību, kas pēkšņi izlauzās uz āru un satrieca viņu tukšo teorētisko strīdu, atverot viņu garīgo aci dzena patiesībai. Ar vienu roku Nansens satvēra kaķi un ar otru paņēma lielu nazi, iesaukdamies: “Mūki, ja jūs varēsiet pateikt dzena vārdu, es saudzēšu kaķi. Ja jūs to nevarēsit, es kaķi nonāvēšu.” Viņš izaicināja mūkus uz izšķirošo cīņu.

Bet liksim mierā Nansena klostera mūkus. Saki man: “Kāds vārds var izglābt kaķi?” Koans gaida tavu atbildi, kas neļaus Nansenam nogalināt kaķi. Tas ir būtiskākais sapratnes punkts koana pirmajā daļā. Meistars mūkus spiež praktiski atbildēt uz jautājumu: “Kā tu tagad, tūlīt izglābsi kaķi?” Un, ja tu vilcinies kaut mirkli, meistars nekavējoties dara kaut ko izšķirīgu.

Kāds sens budists, izskaidrojot šo koanu, teica: “Pat Nansena nazis nespēj nonāvēt fundamentālo patiesību. Tā vienmēr, pat pašlaik, šai acumirklī, ir dzīva.” Neapstrīdami, ka tas tā ir, kau gan šis konstatējums atgādina reliģisko filozofiju, jo jēdziens ‘fundamentālā patiesība’ ir filozofisks izteikums un nozīmē: ‘fundamentālā patiesība, kas transcendē duālismu’. Patiesi — meistars Nansens stāv tavā priekšā un paceltā rokā tur kaķi. Viņš nevēlas tevi iesaistīt filozofiskā sarunā vai reliģiskā diskusijā. Ja tu runāsi par fundamentālo patiesību, viņš sacīs: “Rādi šurp šo fundamentālās gudrības kaķi!” Viņš grib redzēt, kā tu parādīsi savu dzenu.

Esi ne-pats; pilnīgi un galīgi ne-pats. Ja tu patiesi esi ne-pats, vai tad pastāv atšķirība starp tevi un pasauli? Tevi un kaķi? Tevi un Nansenu? Vai pastāv atšķirība starp nogalināto kaķi un Nansenu, kas viņu nogalina? Vispirms tev par katru cenu ir jābūt ne-pašam; tas dzenā ir pirmais un absolūtais nosacījums. Tad kaķi glābjošais vārds dabiski kā zibens izšausies no tevis. Absolūti nepieciešama dzenā ir praktiska rīcība un īsta pieredze.

Šodien, tāpat kā vienmēr, patiesi spējīgi cilvēki sastopami reti. Nansenam bija daudz mācekļu, taču neviens nespēja atsaukties uz meistara izaicinājumu. Koanā teikts: “Neviens neattapa, ko teikt.” Apvaldījis asaras, Nansens “beidzot kaķi nogalināja”. Vārds ‘beidzot’ ļauj noprast, ka viņš kaķi nogalināja ar asiņojošu sirdi.

Lai būtu kā būdams, koana teikums “Beidzot meistars kaķi nogalināja” ir stāvs šķērslis, kurš jāpārvar ar stingru disciplīnu un nepārtraukti praktizējot. Dzena meistars noteikti mocīs mācekli ar jautājumu: “Kāpēc īsti Nansens nonāvēja kaķi?” Ja tu nevari dot konkrētu un apmierinošu atbildi, tad tava dzena acs vēl nav atvērusies. Tikai tie, kuri ir aptvēruši kaķa nonāvēšanas īsto jēgu, spēj glābt kaķi.

Meistars Toins sacīja: “Meistars Nansens nogalināja ne tikai minēto kaķi vien, bet arī kaķus, ko sauc par budām, kaķus, ko sauc par patriarhiem, visus šos kaķus. Pat viņu uzturēšanās vieta, Arajašiki, tika pilnīgi izpostīta, un tagad tur pūš veldzinošs vējš.” Kaut arī secināts ir pareizi, tas pārlieku izklausās pēc argumentēta iegansta, kas nebalstās dzena praksē un īstenā pieredzē.

Meistars Sekčo kaķa nogalināšanu raksturoja ļoti stingri: “Laimīgā kārtā Nansena rīcība bija precīza. Zobens uzreiz sašķeļ to divās daļās. Kritizējiet, kā vēlaties!” Dogens savukārt par komentāru ‘Zobens uzreiz sašķeļ to divās daļās’ sacīja: “Zobens uzreiz pāršķeļ viņu — ne griežot!” Viņš uzaicina mūs Nansena dzena darbībā saskatīt ‘to’, kas nekad nav sadalāms ar zobenu.

Dzena sekotājiem jāspēj izpaust savu dzenu, to nogalinot, ja vien nogalinātais ir kaķis. Ja nonāvēts ir kaķis, tad nonāvēta ir visa pasaule un viņa dzens darbojas beigtajā kaķī. Citādi viņam nav ne mazākās jausmas par šī koana īsto jēgu. Atbilstoši tradīcijai, viņš nevar apgūt dzenu atsevišķi no savas īstenās patības — šeit un tagad. Veselā saprāta skaidrojumi un intelektuāli komentāri ir iespējami, taču tie ir nenozīmīgi.

Tālāk koana aina mainās. Vakarā klosterī atgriežas Dzjosju, izcils mūks. Nansens izstāsta, kas noticis viņa prombūtnes laikā, un Dzjosju novelk sandali, uzliek to sev uz galvas un, ne vārda neteicis, atstāj telpu. To redzot, Nansens slavē Dzjosju, sacīdams: “Ja tu tai laikā būtu bijis kopā ar mums šeit, kaķis būtu palicis dzīvs.” “Tēvs labi saprot savu bērnu, un bērns — savu tēvu.” Klusējot viņi pilnīgi saskan viens ar otru.

Kāpēc īsti Dzjosju uzliek sandali sev uz galvas? Bez tam: kā tas var izglābt kaķi? Tas ir koana otrās puses būtiskākais moments. Par nožēlošanu, arī šeit maz ir tādu, kas no patiesā dzena pozīcijām saprot Dzjosju rīcību, jo tik stāvs ir pārvaramais šķērslis: “Nansens nonāvē kaķi.”

Ļoti trāpīgi teicis meistars Dogens: “Nāve: nekas cits kā tikai nāve — galējā izpausme.” Ja tu mirtsti, tad mirsti patiešām. Ja tu patiešām mirsti, pilnīgi un galīgi, tad tu esi viņpus dzīvības un nāves. Tad pirmoreiz izvēršas brīva un radoša dzena dzīve un darbība. Kaķi un suņi, kalni un upes, sandales un cepures tur pārsniedz savus vecos nosaukumus un formas un jaunā pasaulē piedzīvo jaunu dzimšanu. Tas ir atdzimšanas brīnums. Sai jaunajā pasaulē vecie nosacītie nosaukumi zaudē savu jēgu. Ieklausies, ko sacījis sens meistars:

Kāds vīrs iet pār tiltu.

Skaties! Tilts plūst, bet ūdens nekustas.

Stāsta, ka Kristus pēc sišanas krustā esot augšāmcēlies. Neesmu kristietis un nezinu augšāmcelšanās ortodoksālo izskaidrojumu kristietībā. Taču es ticu, ka Jēzus augšāmcelšanās nozīmē: mirt cilvēka miesās un kā dieva dēlam atdzimt viņpus dzīvības un nāves. Viņa augšāmcelšanās nozīmē dieva valsts iestāšanos. Dieva noslēpumainais darbs ir jaunas un patiesas pasaules radīšana. Tur katrs un viss dzīvo dievā, un šīs zemes nosacītie nosaukumi un posts vairs nepastāv. Dzjosju izmanto Nansena nogalinātā kaķa nāvi (t.i., Lielo Nāvi) kā izdevību, lai augšāmceltos. Lai tevi nemaldina tādi seni, stingri noteikti vārdi kā sandale vai cepure, kalns vai upe. Vārds ir pārejoša etiķete, kuru noteiktā laikā un vietā piešķir realitātei. Tikai tad, kad jūs atbrīvosities no sasaistes ar nosacītiem nosaukumiem, atmirdzēs realitāte un patiesība. Dzjosju nepastarpināti parāda realitāti, kura nekad nevar tikt aizvietota ne ar ko citu. Sai jaunajā pasaulē viss atdzīvojas ar jaunu jēgu. Kāpēc tu turies pie pasaules nosacītajiem nosaukumiem? Dzjosju rīcība ir tiešs viņa dzena izstādījums, kuru augstu vērtēja meistars Nansens, teikdams: ‘Ja tu būtu bijis šeit, kaķis paliktu dzīvs.”

Meistars Sido Bunans dzejolī dzena darbības noslēpumu ilustrējis šādi:

Mirsti vēl dzīvs un esi pilnīgi miris,

Tad dari, ko gribi, viss ir labs.

Dzejoļa pirmā rinda labi apraksta, kā darbojas Nansena dzens, bet otrā rinda attiecināma uz Dzjosju dzenu. Nansena dzens un Dzjosju dzens ir divi, bet tomēr viens — un tomēr divi. Meistars Mumons lietoja šo koanu, lai mācekļi aptvertu šo dzena noslēpumu. Meistars Daito par koanu uzrakstīja vairākus dzejoļus. Vispirms par to, kā Nansens nogalina kaķi:

Nansens satver kaķi: skat! Viens, divi, trīs! Viņš nonāvē to: skaties! Vien cieta dzelzs

Šeit viss tiek pilnīgi atmests. Visa pasaule ir tikai viens pirksts. Viss ir atgriezies pie viena. Par to, ka Dzjosju uzliek sev sandali uz galvas, Daito sacerēja dzejoli:

Dzjosju staigā ar sandali uz galvas: skat! Viens, divi, trīs!

Debess ir zeme; zeme ir debess!

Kur darbojas absolūtā subjektivitāte, tur vecajām, stingri noteiktajām idejām nav nekādas vērtības. Tā ir realitāte jeb patiesības pasaule — viņpus nosacītiem nosaukumiem un etiķetēm —, kurā viss atdzimst radošā brīvībā.

Teišopar Mumona skaidrojumu. “Saki man — kāpēc Dzjosju liek sandali sev uz galvas? Ja tu spēsi pasacīt īsto vārdu, tad redzēsi, ka Nansens nav rīkojies veltīgi. Ja tu to nevari, tad sargies!”

Meistars Mumons jautā mācekļiem: “Ko īsti tas nozīmē, ka Dzjosju uzliek sandali uz galvas?” Meistars Daito apbrīnoja Dzjosju brīvo rīcību, teikdams: “Debess ir zeme; zeme ir debess!” Kur pasaulē ir šīs radošās brīvības avots? Cērt, cērt, cērt! Cērt nost! Ja tiek sacirsts ne tikai kaķis, bet arī budisma priekšstati un dharmas jēdziens un no tiem nav palikušas ne pēdas, tad šī radošā brīvība ir tavējā. Taču bez neatlaidības un stingras disciplīnas tu nevari to sasniegt. Meistars Mumons pievēršas mācekļiem no pastāvīgas vingrināšanās viedokļa. Viņš vēlas, lai tieši no šī viedokļa tu saprastu Nansena darbības patieso jēgu Dzjosju dzena brīvajā izstrādājumā. Citiem vārdiem, viņš mums liek saskatīt augšāmcelšanās brīnumu Lielās Nāves faktā. Nonāvētais kaķis uzplaukst sārts kā puķe, izplūst zils kā upe. Tas vienmēr ir dzīvs, ne tikai ar meistaru Dzjosju, bet arī ar tevi šodien, tavās rokās un tavās kājās.

Ir sena japāņu haiku:

Varde ielec ūdenī.

Ar šo spēku tā aizpeld prom.

Interesanti šo dzejoli izlasīt saistībā ar koanu.

Beigās Mumons brīdina mūkus: ‘Ja tu to nevari, tad sargies!” Tev draud briesmas, ja tu dzīvīgi neizproti Nansena un Dzjosju dzenu un turpini balstīties uz loģiku. Tad jau labāk, ja tevi reizi par visām reizēm nonāvētu Nansena zobens.

Teišo par Mumona dzejoli.

Ja vien Dzjosju būtu bijis šeit,

Viņš ķertos pie lietas.

Ja viņš tvertu zobenu,

Nansens lūgtu par savu dzīvību.

Mumons apgalvo: ja Dzjosju būtu bijis klāt, kad meistars Nansens pacēla kaķi gaisā, prasīdams: ‘Ja jūs varēsit pateikt dzena vārdu, es saudzēšu kaķi,” — tad Dzjosju būtu veicis patiesības darbu: “Viens cirtiens, un viss ir pārcirsts!” Vai viņi ir viena koka augļi? Tikai tas, kas spēj dot dzīvību, var to arī atņemt. Dzjosju bija pilnīgi brīvs: atdzīvināt vai nonāvēt, dot vai ņemt. Tik izcila bija Dzjosju dzena varēšana.

Mumons, kurš pilnīgi paļaujas uz Dzjosju dzena prasmi, apgalvo, ka, gadījumā ja viņš Nansenam atņemtu zobenu, tad pat lielais meistars Nansens nestāvētu Dzjosju priekšā augsti paceltu galvu. Nevajadzētu gan pārsteidzīgi secināt, ka Dzjosju veiktais ir labs un Nansena veiktais

— ne. Ja uzvar dzena piekritējs, tad uzvar vienīgi viņš; tas ir viss. Aiz viņa nepaliek nekādu pēdu.

Meistars Mumons saka: ‘Ja viņš tvertu zobenu.” Es tev jautāju: “Kas ir šis zobens?” Ja tas ir fundamentālās gudrības zobens, tad ne tikai Nansenam, bet arī kaķiem, mūkiem, kalniem un upēm ir jābīstas par savu dzīvību. Varbūt es esmu pateicis par daudz.

78. Sastapšanās uz ceļa ar dao cilvēku

Goso sacīja: ‘Ja tu uz ceļa satiec dao cilvēku, tad sveicini viņu ne ar vārdiem, ne ar klusēšanu.

Tagad pasaki man — kā tu viņu sveicināsi?”

Mumona skaidrojums. Ja tu spēj pareizi atbildēt uz šo jautājumu, tevi noteikti var apsveikt. Ja tu to nevari, tad esi modrs visās dzīves situācijās.

Ja tu uz ceļa satiec dao cilvēku,

Sveicini viņu ne ar vārdiem, ne ar klusēšanu.

Es, cik vien spētu, triektu viņam ar dūri.

Tūlīt to aptver, tūlīt pat!

Teišopar koanu. Meistars Hoens, kas pazīstams kā meistars Goso, bija jau iemantojis atzinību kā labs un izglītots mūks. Kādu dienu viņš izlasīja: «Budismā tiek teikts: ja bodisatva skatās ar savu apskaidrības aci — darbīgums un princips saplūst, apstākļi un būtība top par vienu, iekšējība un ārējība nav šķiramas. Kāds domātājs to apstrīdēja, sacīdams: “Kā var pierādīt pašu šo faktu, ja iekšējība un ārējība nav šķiramas?” Neviens nespēja atbildēt, tikai godājamais meistars Genjo teica: “Tas ir tāpat, kā dzerot ūdeni, kad katrs pats mana, cik tas ir auksts vai silts.”» Hoens sevī nodomāja: “Es zinu, kas ir ‘auksts’ un ‘silts’, bet ko nozīmē ‘pašam manīt’?” So jautājumu Hoens uzdeva savam skolotājam. Tas nespēja atbildēt un ieteica griezties pie kāda dzena meistara. Pilns apņēmības Hoens apmeklēja dažādus dzena meistarus. Reiz, kad Hoens uzturējās pie meistara Hakuina Sutana, viņš bija liecinieks, kā kāds mūks uzdeva meistaram jautājumu un kā par to tika bargi nopelts. Atgadījums dziļi iespaidoja Hoenu. Citkārt meistars Sutans sacīja: “Vairākiem Ro kalna dzena mūkiem ir bijusi apskaidrība. Ja vien tu vēlēsies, viņi teiks apbrīnojamas runas. Ja tu viņiem pavaicāsi par dažādu koanu skaidrojumiem, viņi sniegs skaidras atbildes. Ja tu lūgsi uzrakstīt izsmeļošus skaidrojumus, viņi lieliski tiks ar to galā. Tomēr ‘to’ viņi nav sasnieguši.” Sis meistara paskaidrojums atmodināja Hoenā Lielās Šaubas. Dienām ilgi viņš centīgi studēja koanu, līdz beidzot tapa pilnīgi apskaidrots. Pamazām Hoens kļuva par sava laika atzītāko dzena meistaru.

Kādu dienu Hoens uzrunāja savus mācekļus: ‘Ja tu satiec cilvēku, kas ir sasniedzis dao, tad neklājas viņu sveicināt ar vārdiem un pilnīgi neiespējami ir viņu sveicināt ar klusēšanu. Kā tu viņu sveicināsi?” Pirmais šo jautājumu uzdeva meistars Kiogens Gikans dzejolī Sarunas par dao:

Skaidri un gaiši, un vispār bez šķēršļiem;

Balsties tikai uz sevi, ne uz ko nepaļaujies.

Ja tu uz ceļa satiecies ar dao cilvēku,

Tad sveicini viņu ne ar vārdiem, ne ar klusēšanu.

Meistaru Hoenu acīmredzot ieinteresēja izteikuma dzena jēga, un viņš to izmantoja kā koanu.

‘Dao cilvēks’ ir tas, kas sasniedzis dzena garu jeb patiesību. Viņš, protams, ir pārvarējis vārdu un klusēšanas pretstatu. ‘Ja tu satiec cilvēku, kas nedzīvo divējādajā vārdu un klusēšanas sfērā, kā tu viņu sveicināsi?” Ar šo jautājumu meistars Hoens spiež mācekļus virzīties uz absolūtās pretrunas galējo robežu. Viņš cer, ka no tās mācekļi iznāks kā patiesas brīvības cilvēki.

Pasaules patiesība jeb dzena būtība ir patiesi šķirta no visiem vārdiem, formām un šķietamām atšķirībām. Ar klusēšanu jeb ne-vārdību var izpaust tikai vienādību, kas ir realitātes viena puse, bet ar runām jeb vārdiem — tikai izšķirību, kas ir realitātes otra puse. Dzena sekotājs stingri balstās absolūtajā realitātē, kas ir viņpus vienādības un izšķirības. Ja viņš nespēj brīvi lietot runāšanu vai klusēšanu, nesasaistoties ar vienādību vai izšķirību, viņš nav dzena sekotāja vārda cienīgs. To visu meistars Hoens ņēma vērā, kad izaicināja mācekļus: “Tagad pasaki man — kā tu viņu sveicināsi?” Atrodas kāds, kas pārsteidzīgi paziņo: “Tas ir vienkārši. Es viņu vienkārši sveicināšu, bez jebkādām grūtībām.” Taču jūsu sveicienā ir jābūt skaidrībai un caurredzamībai, kas izgaismo jūsu personības pamatus un izkļūst ārpus duālistiskās telpas un laika izšķirības. Sī prasība nav viegli izpildāma.

Tā kā vārdiem nepiemīt stingra forma un saistoša nozīme, tad dzena sekotājs runā bez mēles. Tā kā klusēšanai nav stingras formas vai nozīmes, tad dzena sekotāja klusēšanā attīstās dzīvība. Šādi rīkojas patiess dao cilvēks.

Vimalakīrti sūtrā ‘runāšanas un klusēšanas’ problēma tiek iztirzāta Vimalakīrti sarunā ar pradžņas gudrības bodisatvu Maņdžušrī. Tas ir ļoti slavens budisma stāsts: Maņdžušrī kopā ar citiem bodisatvām apmeklēja Vimalakīrti, lai apvaicātos par viņa veselību. Vimalakīrti jautāja Maņdžušrī: “Kā bodisatva sasniedz nedivības dharmu?” Maņdžušrī atbildēja: “Manuprāt, ne-divības dharma sastāv no ne-vārda, ne-runāšanas, ne-parādīšanās, ne-izpaušanas un ir šķirta no visu veidu mondo. Bodisatva sasniedz šo ne-divības dharmu.” Tā atbildējis Maņdžušrī uzdeva tādu pašu jautājumu Vimalakīrti: “Mēs esam izteikuši savas domas. Kāda ir jūsu atbilde?” Vimalakīrti klusēja — viņš neteica ne vārda. To ieraudzījis, Maņdžušrī sajūsmināts slavēja Vimalakīrti: “Brīnišķīgi! Cik brīnišķīgi! Kā vispār var būt vārdi un raksti? Viņš patiesi ir sasniedzis ne-divības dharmu.”

Ja ne-divības dharma tiek izskaidrota ar vārdiem ‘ne-vārds, ne-runāšana, ne-parādīšana, neizpaušana’, tad tā jau ir saistība ar vārdiem un runāšanu. Ja saka, ka ne-divības dharma ir ‘šķirta no visu veidu mondo’, tad to jau nosaka vārdi un runāšana. Un, ja kāds teiks, ka Vimalakīrti ‘klusēšana’ ir lielā atbilde, tad viņš šo klusēšanu jau ir iznīcinājis.

Dzena meistars pūlas izskaust cilvēciskās nezināšanas cēloni ar pārsteidzošu prasību: “Sveicini viņu ne ar vārdiem un ne ar klusēšanu!”

Meistars Soens, D.T. Sudzuki dzena skolotājs, par Vimalakīrti ‘klusēšanu’ sacerēja dzejoli:

Ilgi senā melodija nedzirdēti skanēja Vijai cauri,

Pēc trīstūkstoš gadiem parādīsies kāds, kas to saklausīs,

Plūst valoda - gan ar spalvu, gan mēli,

Tā ir Vimalakīrti klusēšanas patiesība.

Senā melodija attiecas uz ne-divības dharmu jeb uz patiesību viņpus runāšanas un klusēšanas. Vijas pilsētā Vimalakīrti spēlē ne-divības dharmas melodiju, bet tur nav neviena, kas spēj to patiesi uzklausīt. Trīstūkstoš gadu vēlāk parādās kāds, kas uztver senās melodijas stīgu. Sis cilvēks ir veikls runāšanā un klusēšanā. Viņš viegli rīkojas gan ar spalvu, gan ar mēli. Sādā veidā viņš dzīvo Vimalakīrti klusēšanas patiesību.

Meistars Soens brīvi raksta un izteiksmīgi runā; viņam šī tīrā darība pati par sevi nav nekas cits kā Vimalakīrti klusēšanas patiesība. Tikai cilvēks, kas ir pārvarējis runāšanas un klusēšanas atšķirību, spēj sasniegt patiesu brīvību un patiesi radoši darboties.

Līdzīgi mondo ir arī par citiem meistariem, piemēram, par meistaru Suzanu Sonenu. Reiz kāds mūks viņam pajautāja: “Apgalvo, ka, uz ceļa satiekot dao cilvēku, viņš jāsveicina ne ar vārdiem, ne ar klusēšanu. Es vēlos zināt, kā viņš jāsveicina.” Meistars sacīja: “Esmu caurskatījis trīstūkstoš pasauļu!”

Meistaram Sepo Gisonam kāds mūks jautāja: “Sens dzena meistars teicis, ka ceļā sastaptu dao cilvēku nedrīkst sveicināt ne ar vārdiem, ne ar klusēšanu. Kā viņš būtu jāsveicina?” Meistars atbildēja: “Lūdzu, ņem tējas tasi!”

Meistars Suzans Sonens sacīja: “Esmu caurskatījis trīstūkstoš pasauļu!” — un meistars Sepo sacīja: “Lūdzu, ņem tējas tasi!” Kā un kāpēc abu meistaru atbildes nav saistītas ar runāšanu un klusēšanu? Ja tu nespēj skaidri un konkrēti atbildēt, tad tu piederi pie tiem, kuri atrodas runāšanas un klusēšanas varā.

Teišo par skaidrojumu. “Ja tu spēj pareizi atbildēt uz šo jautājumu, tevi noteikti var apsveikt. Ja tu to nevari, tad esi modrs visās dzīves situācijās.”

Meistars Mumons savā skaidrojumā saka, ka, gadījumā ja tu spēj atbildēt, tad tevi var apsveikt. Mumons apbrīno tik spējīga dzena sekotāja prasmi, piebilstot, ka tādu nav daudz, un mudina savus mācekļus pilnveidoties tālāk. Mumons turpina: ‘Ja tu nespēj viņu pienācīgi sveikt un pareizi atbildēt meistaram Hoenam, tad tavas pūles ir nepietiekamas. Tev stingri jāsaņem sevi rokās un jābūt modram jebkurā dzīves situācijā.” ‘Katra dzīves situācija’ nozīmē ‘viss, ko tu dari ikvienā dzīves acumirklī’. Cik laipns un rūpīgs norādījums! Meistars Mumons steidzina mūs tiekties pēc dzīvinošās patiesības aiz vārdiem un klusēšanas ikvienā mūsu dzīves mirklī.

Kas ir tas, kas redz? Kas ir tas, kas dzird? Kas ir tas, kas domā? Izdibini to caur un cauri, līdz te nebūs neviena, kas redz, dzird un domā. Kad tu patiešām pārsniegsi redzēšanas un dzirdēšanas galējo robežu, tev atvērsies jauns skats.

Meistars Hakuins uzrakstīja šo skaidrojošo dzejoli uz bodisatvas Kannonas attēla:

Ar acīm viņa dzird pavasara dziesmu,

Ar ausīm viņa redz kalnu krasas.

Vai viņš apgalvo, ka īstam dzena sekotājam redzēšanā un dzirdēšanā jāpārsniedz redzēšana un dzirdēšana? Mums jābūt modriem ikvienā dzīves situācijā. Ja tu turpināsi uzcītīgi, godīgi un atdevīgi strādāt, tad noteikti atnāks diena, kurā tava acs atvērsies dzena patiesībā viņpus vārdiem un klusēšanas.

Teišo par Mumona dzejoli.

Ja tu uz ceļa satiec dao cilvēku,

Sveicini viņu ne ar vārdiem, ne ar klusēšanu.

Es, cik vien spētu, triektu viņam ar dūri.

Tūlīt to aptver, tūlīt pat!

Savā skaidrojošajā dzejolī meistars Mumons atkārto koanu: ‘Ja tu uz ceļa satiec dao cilvēku, tad sveicini viņu ne ar vārdiem, ne ar klusēšanu.” Ir sens sakāmvārds: “Katru reizi, kad to piemin, tas atkal ir jauns.” Tas, kurš šajās divās rindiņās nenovērtē Hoena brīvi lietotā dzena darbību, kas pārsniedz vārdus un klusēšanu, nav cienīgs saukties par dzena sekotāju.

Abas beidzamās rindiņas ir nevajadzīgs pielikums. Meistars Mumons ir augstākajā mērā laipns un pievieno ārkārtīgi savādu piezīmi: “Es, cik vien spētu, triektu viņam ar dūri.” Kāds rupjš sveiciens, vai ne? Liekas — viņš, ieņēmis stingru, atklātu stāju, saka: “Kādas blēņas tu vēl runā!” Un turpina: “Tūlīt to aptver, tūlīt pat!”

Pēc būtības dzenā nav nekā tāda, ko vajadzētu ‘aptvert’ vai ‘neaptvert’. Ar savu dūri izej taipus dūres; savās sāpēs izej taipus sāpēm. Atver acis un skaties — patiesība ir tepat.

Meistars Hakuins, kritizēdams Mumonu, saka: “Man nepatīk abas pēdējās rindiņas. Meistars Mumons pieļauj kļūdu.” Bet es drīzāk sacītu, ka meistars Mumons te ir nevajadzīgi rupjš, plātīdamies ar savu mūka dzenu. Dzena sekotājam, attīstot dzena prasmi, jābūt mierīgam un atturīgam.

Ja tagad tu sastapsi uz ceļa dao cilvēku, tad sveicini viņu ne ar vārdiem, ne ar klusēšanu. Kā tu viņu sveicināsi? Es vēlos no tevis tiešu atbildi.

79. Bifelis iet cauri žogam

Goso sacīja: “Piemēram, tas ir kā bifelis, kas iet cauri žogam. Viņa galva, ragi, četras kājas ir izgājušas. Bet kāpēc aste netiek cauri?”

Mumona skaidrojums. Ja tu spēj vērst dzena aci uz šī koana būtību un pasacīt to atverošo vārdu, tad tu izpildīsi četrus pienākumus augšā un izglābsi trīs esības apakšā. Ja tu to vēl nespēj, tad strādā tālāk no visas sirds pie šīs astes, līdz uztversi to kā pats savējo.

Kas iziet cauri, iekrīt grāvī.

Kas griežas atpakaļ, ir pagalam.

Sī mazā aste Ir tik brīnumaina!

Teišo par koanu. Dzena zinātājiem šis koans ir pazīstams kā tipisks nanto koans. Kāds dzena meistars par to ir teicis: «Koana atslēga meklējama, sevi pilnīgi iznīcinot un katrā izšķirībā ceļoties absolūtas brīvības garīgumam. Koans par bifeli, kas iet cauri žogam, ir viens no astoņiem meistara Hakuina nanto koaniem. Vai tas ir ‘mu’ vai ‘skaņa no vienas plaukstas plaukšķa’ — ja kāds patiešām ir izlauzies cauri viena koana šķērslim, tad viņam jāspēj izlauzties cauri arī jebkuram citam koanam. Dharmā nav citas starpības starp vieglo un smago. Mēdz sacīt: “Cirtiens — un viss ir pārcirsts.” Es saku: “Cirtiens — un necirtiens.” Dharma ir tas, kas nav pārcērtams, lai kā arī tu censtos. Ja tava pirmā izlaušanās nav caurejoša, tad tavas mācības paliek pusceļā un top remdenas.» Sī trāpīgā piezīme mācekļiem jāņem pie sirds.

Koanam ir līdzības forma, kas sākumā arī tiek uzsvērts: ‘Piemēram...’ Jau izsenis literatūras pētnieki meklē šī ētiski un filozofiski dažādi skaidrotā stāsta iespējamo izcelsmi. So jautājumu es atstāju zinātnieku ziņā, jo, uztverot stāstu kā koanu, tam nav lielas nozīmes. Tajā svarīgs ir tas, cik tieši tiek parādīta dzena būtība un cik lielā mērā māceklis tiek ierosināts izkopt dzenu.

Meistars Hoens saka: “Piemēram, tas ir kā bifelis, kas iet cauri žogam. Viņa galva, ragi, četras kājas ir izgājušas cauri.” ‘Tam’ būtībā nav vārda, nav formas. Kas ir tas, ko simbolizē bifelis? Kas ir tas, kam tiek dots vārds ‘bifelis’? Koana pirmais šķērslis nosaka, vai tava dzena acs ir vai nav atvērusies, lai to saskatītu.

Sens dzena meistars par ‘viņa galva, ragi, četras kājas ir izgājušas’ sacerējis pacilātu un skaistu dzejoli:

Vispirms es ārā gāju pēc svaigas, zaļas zāles.

Tad atgriezos un sekoju krītošajiem ziediem.

Dzejolī skaisti izpaužas dzena augstākā virsotne, bet nenobriedušam māceklim par to nav ne jausmas.

“Lielais, rāmais bifelis paklausīgi izgāja cauri žogam, bet kā tas nākas, ka viņa mazā aste netika cauri?” Ar šo apbrīnojamo jautājumu meistars Hoens sagrauj visus iespējamos dzena mācekļa prātojumus. Jau kopš seniem laikiem jautājumu ‘kā tas nākas?’ augstu godāja kā Hoena dzena pēdējo noslēpumu. Citiem vārdiem, tas ir no sirds nākošs līdzjūtības kliedziens, kurš alkst uzreiz pavisam izskaust cilvēka nezināšanas cēloni. Tagad saki man — kā tas nākas, ka aste netiek cauri žogam?

Sī aste nav nekas cits kā īstenības bezveidīgais veids.

Tu vari to aprakstīt, taču veltīgi.

Vari uzgleznot, tam nav nozīmes.

Kad pasaule sagrūst,

‘Tas’paliek nesagraujams.

Tā simbolizē mūžam nenosaucamo ‘to’. Par velti! Mans iepriekšējais izskaidrojums ir nekas cits kā mēģinājums stādīties priekšā nepriekšstatāmo.

Meistars Dogens koanu skaidroja ar dzejoli:

Sī pasaule ir tikai bifeļa aste, kas iet cauri žogam.

Aste ir prāts,

Un nezina ne iešanu, ne neiešanu.

Vai viņš domā, ka ‘astei’ jeb prātam nav nākšanas un iešanas un ka tās iešana-un-nākšana notiek tikai tur, kur esi pats?

Ieklausies, ko saka meistars Eisai, kurš pirmais no Ķīnas uz Japānu atveda dzenu, kad viņš runāja par to, ka ‘patiesam prātam nav formas’: “Nav iespējams izmērīt, cik augsta ir debess; nu prāts paceļas pāri tai. Nav iespējams izdibināt, cik dziļa ir zeme; nu prāts iegremdējas vēl dziļāk. Nav iespējams pārspēt saules vai mēness gaismu; nu prāts ir pārāks par to. Cik bezgalīgs ir šis prāts!”

Vai Eisai arī runā par asti, kura netiek cauri? Meistara Daito skaidrojums ir ļoti kodolīgs: “Vai sabiedrisks iestādījums var būt bez noslēpuma? Vai ūdens var būt bez zivīm?” Nav vietas, kurā nebūtu šīs astes. Kāds neprāts prātot, vai tā iet cauri vai ne!

Meistaram Hakuinam par šo asti ir slavens dzejolis:

Loga priekšā mēness aizvien ir tāds pats.

Taču, ja vien plūmes zariņš ir tur,

Tas vairs nav tāds pats.

Pievieno šai astei kaut ko — lai tas būtu kaut vai bezgalīgi mazs —, un tās patiesā bezformas forma uz laiku lakiem būs zudusi.

Meistars Hakuins sniedz arī skaidrojumu: “Goso tīk aste, kas netiek cauri! Man tīk aste, kas tiek cauri.” Vai Hakuina un Goso viedoklis ir vienāds vai atšķirīgs? Senie dzena meistari nelaida garām izdevību ar jebkura koana palīdzību tālāk veidot un padziļināt savu garīgumu. Es tev atgādinu:

Kurš uztvers vārdus tieši, pazudīs.

Kurš skaidrosies ar vārdiem, apskaidrību nesasniegs.

Atsakies reiz no filozofiskiem skaidrojumiem un saki man: “Kas ir aste, kura netiek cauri žogam?” Atbildi man ar sirdi un dvēseli.

Meistars var tev pēkšņi jautāt: “Kāda dzimuma ir bifelis? Vai viņš ir balts vai sarkans? Ko viņš ēd? Kur viņš ir patlaban?” — un tā tālāk. Lai gan šādi jautājumi šķiet absurdi un jocīgi, tev ir jāparāda, ka tavs dzens brīvi darbojas ikvienā jautājumā, jo pretējā gadījumā tava mācīšanās ir veltīga un bezjēdzīga nodarbošanās. Dzens nedrīkst kļūt par tukšu strīdu, kas ir šķirts no paša Es, te un tagad.

Teišo par skaidrojumu. ‘Ja tu spēj vērst dzena aci uz šī koana būtību un pasacīt to atverošo vārdu, tad tu izpildīsi četrus pienākumus augšā un izglābsi trīs esības apakšā. Ja tu to vēl nespēj, tad strādā tālāk no visas sirds pie šīs astes, līdz uztversi to kā pats savējo.”

Meistars Mumons apgalvo, ka tavai garīgajai acij jābūt vēl plašāk atvērtai kā skolotāja acij, lai saskatītu koana būtību un varētu pasacīt atverošo vārdu, kas izraisītu jūsu personības izšķirošo pārvērtību. Ja šī prasība ir apmierināta, māceklis pirmoreiz ir spējīgs izpildīt četrus pienākumus augšā un izglābt trīs esības apakšā. Tas nozīmē, ka viņš ir gatavs īsti reliģiskam solim.

‘Getru pienākumu izpildīšana augšā un trīs esību izglābšana apakšā’ attiecas uz pateicību un līdzjūtību dzena dzīvē. Getri pienākumi ir:

1. pret vecākiem,

2. pret valdnieku,

3. pret tautu un

4. pret trim budisma dārgumiem (Budu, dharmu un sanghu).

Trīs esības attiecas uz seno indiešu tradicionālās ticības trim sfērām —

1. vēlēšanos,

2. formu un

3. neformu —,

caur kurām iziet būtnes atbilstoši viņu karmai. Tie ir trīs tāda cilvēka dzīves aspekti, kurš vēl nav atbrīvojies no nezināšanas.

Dzena vingrinājumos aizvien tiek akcentēts mūsu pašreizējās dzīves noliegums, jo dzens cenšas atbrīvot mūs no relatīvās dzīves pretrunām un ierobežojumiem, lai atbrīvoti mēs varētu izvērst pilnskanīgu pateicības un līdzjūtības reliģisko darbību.

Komentāra beigās Mumons uzsver: ‘Ja tu to vēl nespēj, tad strādā tālāk no visas sirds pie šīs astes, līdz uztversi to kā pats savējo.” ‘Aste’ ir nevis vienkāršs sens stāsts, kuru pieminējis meistars Hoens, bet tava paša problēma, kurai tev jāatrod izšķirošs atrisinājums.

Teišo par dzejoli.

Kas iziet cauri, iekrīt grāvī.

Kas griežas atpakaļ, ir pagalam.

Sī mazā aste Ir tik brīnumaina!

Aprakstot asti, meistars Mumons saka: “Kas iziet cauri, iekrīt grāvī; kas griežas atpakaļ, ir pagalam.” Ikvienam ir šī mazā aste. Tā sniedzas debesīs un iespiežas zemē. Tā nevar ne iziet cauri, ne griezties atpakaļ.

Mumons nobeidz dzejoli ar vārdiem: “Sī mazā aste / Ir tik brīnumaina!” Sī aste nav ne liela, ne maza, nav ne tīra, ne aptraipīta. Tā neaug lielāka un netop mazāka. Tai nav ne vārda, ne veida. Cik brīnumaini! Tiešām neparasti! Tā viņš noliek to tavā priekšā.

Turpretī meistars Hakuins noraida Mumona dzejolī izteiktos iejūtīgos norādījums: “Sādā veidā jūs nekad pa īstam nesapratīsit koana būtību. Ak, mani mācekļi, tā jums ar lielu prieku ir jāsasniedz jau ar pirmo soli. Citādi jūsu dzens mūžam paliks pusceļā.”

Kāds sens dzena meistars par koanu uzrakstīja dzejoli:

Tozana virsotne ir grüti sasniedzama.

Caur mākoņiem taustoties, miglā ir rodams ceļš.

Iestājas nakts, un caur priedēm spīd pusmēness.

Ciems dienvidpusē ir tumsā, ciems dienvidpusē tīts dūmakā.

Dzejoli minētais Tozans ir cits Goso kalna nosaukums un attiecas uz meistaru Hoenu. Ja vēlamies sasniegt Tozana virsotni, t.i., koana bütibu, ir jāpārvar grūtības, taustoties jāatrod savs ceļš mākoņos, pašam pazūdot miglā. Sāds garīgums ir grūti sasniedzams.

“Iestājas nakts, un caur priedēm spīd pusmēness. Ciems dienvidpusē ir tumsā, ciems ziemeļpusē tīts dūmakā.” Gaismu un tumsu, ciemu dienvidpusē un ciemu ziemeļpusē pilnībā iekļauj astes mēnesgaisma. Vai ne?

80. Sestā patriarha augstākajā sēdeklī runātā sütra par Likuma izpausmes

līdzekli

I daļa Dzīvesstāsts

Reiz, kad patriarhs bija ieradies Dafansi klosterī, vietvaldis Veidzjui un Saodžou un citas amatpersonas devās turp, lai lūgtu viņu sniegt pamācības budismā.

Noteiktā laikā tur sapulcējās vietvaldis Veidzjui, valdības amatpersonas un konfūcisma sekotāji, apmēram trīsdesmit viens un trīsdesmit divi, un bhikhu, daoisti un laji, kopskaitā ap tūkstoš cilvēku. Kad patriarhs bija ieņēmis savu vietu, visi sapulcējušies atdeva viņam godu un lūdza viņu vēstīt par budisma pamatlikumiem. Pēc tam Viņa Svētība teica sekojošu uzrunu:

«Augsti mācītie klausītāji, mūsu prāta būtība, kas ir apskaidrības kodols, no dabas ir tīra, un, izmantojot vienīgi šo prātu, mēs varam nepastarpināti sasniegt budismu. Tagad atļaujiet man pastāstīt jums mazliet par manis paša dzīvi un par to, kā es apguvu dhjānas skolas slēgto mācību.

Mans tēvs, ierēdnis Fanjanā, tika atlaists no dienesta un izsūtīts kā vienkāršs cilvēks uz Siņdžou. Mans tēvs nomira, kad es vēl biju pavisam jauns, atstādams manu māti nabadzībā un postā. Mēs pārcēlāmies uz Guandžou, kur dzīvojām lielā trūkumā.

Kādu dienu es tirgū pārdevu malku, kad viens no pircējiem paprasīja aiznest nedaudz malkas uz viņa tirgotavu. Malku aiznesis un saņēmis naudu, es devos prom un pie tirgotavas uzdūros kādam vīram, kas skaitīja sūtru. Tiklīdz es izdzirdu šīs sūtras vārdus, mans prāts tapa apskaidrots. Tad es pavaicāju šim vīram tās sūtras nosaukumu, kuru viņš skaitīja, un viņš atbildēja, ka tā ir Dimanta sūtra. Es apjautājos, no kurienes viņš nākdams un kāpēc skaita tieši šo sūtru. Viņš atbildēja, ka nākot no Dunšaņas klostera Huanmeisjaņas apriņķī Cidžou apgabalā; ka šis templis esot virspriestera Piektā patriarha Hunžeņa pārziņā; ka viņam padoti apmēram tūkstoš mūku; ka viņš apmeklējis turieni, lai parādītu godu patriarham, un dzirdējis lasījumu par šo sūtru. Vēl viņš man pastāstīja, ka Viņa Svētība mēdzot iedrošināt lajus, kā arī mūkus atkārtot šos svētos rakstus, lai, tā darot, viņi spētu izprast viņu pašu prāta būtību un tādējādi sasniegt budismu.

Droši vien jāpateicas manai labajai karmai pagājušajās dzīvēs, ka es par to dabūju zināt un ka šis vīrs iedeva man naudu mātes uzturēšanai, ieteikdams doties uz Cidžou, lai tiktos ar Piekto patriarhu. Kad viss nepieciešamais mātei bija sagādāts, es devos uz Fenmušaņas kalnu un pēc apmēram trīsdesmit dienām biju tur.

Tad es devos atdot godu patriarham, un viņš man jautāja, no kurienes es nākot un ko es cerot no viņa. Es atbildēju: “Esmu vienkāršs cilvēks no Siņdžou pilsētas Guandunā. Esmu mērojis tālu ceļu, lai izrādītu jums cieņu, un es nelūdzu neko, kā vienīgi — kļūt par budu.” — “Tu esi no Guandunas, tātad barbars? Kā gan tu vari kļūt par budu?” vaicāja patriarhs. Es atbildēju: “Kaut gan pastāv Ziemeļu ļaudis un Dienvidu ļaudis, Ziemeļi un Dienvidi nav svarīgi viņu budas dabai. Barbars ir atšķirīgs no Jūsu Svētības ķermeniski, bet nav nekādas atšķirības mūsu budas dabā.” Viņš būtu ar mani runājis vēl, taču, tā kā tur bija citi mācekļi, viņš sarunu pārtrauca. Pēc tam viņš lika man pievienoties pārējiem, lai strādātu.

“Vai drīkstu pastāstīt Jūsu Svētībai,” es sacīju, “ka man prātā bieži ataust pradžņa? Ja kāds nenomaldās no sava paša prāta būtības, viņu var saukt par ‘nopelnu lauku’. Kādu darbu Jūsu Svētība liks man darīt?”

“Sis barbars ir pārāk prātīgs,” viņš bilda. “Ej strādāt un vairs nerunā.” Tad kāds laicīgais

brālis man lika skaldīt malku un sagrūst rīsus.

Kādu dienu, vairāk nekā pēc astoņiem mēnešiem, mani ieraudzījis, patriarha sacīja: “Es zinu, ka tavas zināšanas par budismu ir ļoti dziļas; bet man jāatturas no runāšanas ar tevi, lai ļaundari tev nekaitētu. Vai tu saproti?” — ‘Jā, kungs, es saprotu,” es atbildēju. “Es netuvošos jūsu zālei.”

Kādu dienu patriarhs sapulcināja visus savus mācekļus un sacīja viņiem: ‘Jautājums par nepārtrauktu atdzimšanu ir ļoti svarīgs. Dienu no dienas tā vietā, lai censtos atbrīvot sevi no šīs rūgtās dzīves un nāves jūras, jūs, šķiet, tiecaties vienīgi pēc tādiem nopelniem, kas izraisīs vienīgi atdzimšanu. Taču nopelni nepalīdzēs, ja jūsu prāta būtība ir aptumšota. Ejiet un meklējiet gudrību paši savā prātā un tad uzrakstiet man par to gāthu. Tam, kurš saprot, kas ir prāta būtība, tiks pasniegts apmetnis un dharma, un es iecelšu viņu par Sesto patriarhu. Ejiet ātri projām. Nevilcinieties ar gāthas rakstīšanu, jo apsvēršana ir pilnīgi nevietā. Cilvēks, kas ir izpratis prāta būtību, spēj izteikties par to uzreiz, tiklīdz kāds ar viņu par to runā; un viņš to nepazaudē, pat atrazdamies kaujas laukā.”

Saņēmuši šos norādījumus, mācekļi devās projām, cits citam teikdami: “Mums nav nekādas vajadzības sakopot mūsu prātu, lai rakstītu gāthu un iesniegtu to Viņa Svētībai, tā kā patriarhātu noteikti iemantos Seņsju, mūsu skolotājs. Un, ja mēs uzrakstīsim pavirši, tā būs tikai spēku izšķiešana.” Tā runādami, viņi visi nolēma nerakstīt: “Kādēļ mums pūlēties? Turpmāk mēs vienkārši sekosim savam skolotājam Seņsju, lai kur viņš ietu, un paļausimies viņa vadībai.”

Pa to laiku Seņsju pie sevis sprieda tā: “Ņemot vērā, ka es esmu viņu skolotājs, neviens no viņiem gāthu neiesniegs. Kas zina, varbūt man vajadzētu gāthu uzrakstīt un iesniegt Viņa Svētībai. Ja es to nedaru, kā gan patriarhs lai zinātu, cik dziļas vai paviršas ir manas zināšanas? Ja es gribu iegūt dharmu, mans mērķis ir tīrs. Ja es dzītos pēc patriarhāta, tad tas būtu slikts. Tādā gadījumā mans prāts līdzinātos pasaulīga cilvēka prātam un mana rīcība nozīmētu patriarha svētās vietas izkrāpšanu. Bet, ja es šo gāthu neiesniegšu, man nekad nebūs iespējas iegūt dharmu. Patiešām, cik grūti izšķirties!”

Pirms patriarha zāles atradās paviljons ar trīs nodalījumiem. Paviljona sienas bija jāapglezno kādam valdnieka nama māksliniekam vārdā Lu Džeņam ar ainām no Lankavataras sūtras, nākošajām paaudzēm par piemiņu attēlojot piecu patriarhu izcelšanos un patriarhāta nodošanu.

Sacerējis savu gāthu, Seņsju vairākkārt mēģināja iesniegt to patriarham; taču, tiklīdz viņš tuvojās zālei, viņa prāts kļuva tik satraukts, ka Seņsju viscaur pārklāja sviedri. Viņš tā arī nespēja saņemties to iesniegt, lai gan četru dienu laikā mēģināja to izdarīt pavisam trīspadsmit reizes.

Tad Seņsju izlēma: “Labāk es to uzrakstīšu uz paviljona sienas, un lai patriarhs pats to ierauga. Ja viņš to novērtēs atzinīgi, tad es iznākšu atdot viņam godu un pateikšu, ka to esmu uzrakstījis es; bet, ja viņš to par labu neatzīs, tad es esmu izšķiedis šajā kalnā vairākus gadus, saņemdams no citiem cieņu, kādu es nekādā ziņā nepelnu! Tad kādus gan panākumus es esmu guvis, mācoties budismu?”

Tonakt, pulksten divpadsmitos, ar lampu rokā viņš slepus devās uz dienvidu nodalījumu, lai uzrakstītu gāthu un lai patriarhs uzzinātu, kādu garīgu ieskatu viņš bija sasniedzis. Gātha skanēja šādi:

Mūsu ķermenis ir bodhi koks,

Un mūsu prāts - dzidrs spogulis uz paliktņa.

Ik brīdi mēs rūpīgi slaukām tos Un neļaujam putekļiem nosēsties.

Uzrakstījis šīs rindiņas, viņš uzreiz devās uz savu istabu; tā ka neviens nevarēja zināt, ka viņš te bijis. Savā istabā viņš vēlreiz apsvēra: “Ja patriarhs rīt ieraudzīs manu gāthu un būs ar to apmierināts, es būšu gatavs dharmai; bet, ja viņš sacīs, ka tā ir slikti uzrakstīta, tas nozīmēs, ka es neesmu derīgs dharmai, jo iepriekšējo dzīvju ļaundarības pilnīgi aptumšojušas manu prātu. Grūti zināt, ko patriarhs par to sacīs!” Šādās pārdomās viņš pavadīja visu nakti, nespēdams nedz gulēt, nedz mierīgi nosēdēt.

Bet patriarhs jau zināja, ka Seņsju nebija ienācis pa apskaidrības durvīm un ka viņam nav zināma prāta būtība.

No rīta viņš aizsūtīja pēc Lu Džeņa, valdnieka nama mākslinieka, un devās ar viņu uz dienvidu nodalījumu, lai apgleznotu sienas. Nejauši viņš ieraudzīja Seņsju gāthu. “Es atvainojos, ka apgrūtināju tevi, likdams nākt tik tālu,” viņš sacīja māksliniekam. “Nu vairs sienas apgleznot nevajag, jo, kā sacīts sūtrā: ‘Visas formas vai parādības ir pārejošas un mānīgas’. Būs labāk, ja gātha būs šeit, lai cilvēki var to iemācīties un atkārtot. Ja viņi tās mācību īstenos patiesos darbos, viņi būs paglābti no bēdām par to, ka piedzimuši šajā pastāvēšanas ļaunajā valstībā. Cilvēks, kas to īstenos, patiešām daudz iemantos!”

Tad viņš pavēlēja kūpināt vīraku tās priekšā un visiem mācekļiem atdot tai godu un atkārtot to, lai viņi spētu izprast prāta būtību. Kad viņi bija to izdarījuši, visi izsaucās: “Labi veikts!”

Pusnaktī patriarha aizsūtīja pēc Seņsju, lai viņš atnāk uz zāli, un jautāja viņam, vai gāthu esot rakstījis viņš. “Tā bija, kungs,” atbildēja Seņsju. “Es neuzdrīkstos būt tik iedomīgs, lai cerētu iegūt patriarhātu, bet es vēlos, lai Jūsu Svētība būtu tik laipns un pateiktu man, vai manā gāthā manāma kaut vismazākā gudrības kripata.”

“Tava gātha,” atbildēja patriarhs, “rāda, ka tu vēl neesi izpratis prāta būtību. Līdz šim laikam tu esi sasniedzis vienīgi ‘apskaidrības durvis’, bet neesi vēl pa tām iegājis. Atrast augstāko apskaidrību ar tādu saprašanu, kāda ir tev, diezin vai izdosies.

Lai sasniegtu augstāko apskaidrību, cilvēkam jābūt spējīgam nepiespiesti pazīt sevis paša iedabu vai prāta būtību, kas nav nedz radīta, nedz var tikt iznīcināta. Cilvēkam ik brīdi jāspēj īstenot prāta būtību. Visas lietas tad būs brīvas no ierobežojuma. Iepazinis Tādību, cilvēks uz visiem laikiem būs brīvs no maldīgiem priekšstatiem; un visos apstākļos cilvēka prāts būs tādiskuma stāvoklī. Tāds prāta stāvoklis ir pilnīgs patiesīgums. Ja tu vari skatīt lietas tādā prāta sakārtā, tu būsi iepazinis prāta būtību, kas ir augstākā apskaidrība.

Tev vajadzētu iet vēl kādas pāris dienas par to padomāt un tad iesniegt man citu gāthu. Ja tā parādīs, ka tu esi ienācis pa apskaidrības durvīm, es tev nodošu apmetni un dharmu.”

Seņsju zemu palocījās patriarha priekšā un aizgāja. Vairākas dienas viņš veltīgi izmēģinājās uzrakstīt citu gāthu. Tas satrauca viņa prātu kā lietuvēns, viņš jutās pavisam slims un nespēja rast mieru nedz sēžot, nedz staigājot.

Divas dienas vēlāk gadījās, ka kāds jauns zēns, kas gāja garām istabai, kur es grūdu rīsus, skaļi skaitīja Seņsju uzrakstīto gāthu. To izdzirdējis, es uzreiz aptvēru, ka tās sacerētājs vēl nav izpratis prāta būtību. Jo, lai gan tolaik man par to nebija nekas mācīts, vispārējs priekšstats par to man jau bija.

“Kas tā par gāthu?” es jautāju zēnam. — “Tu, neaptēstais,” viņš atbildēja, “vai tad tu par to neko nezini? Patriarhs stāstīja saviem mācekļiem, ka jautājums par nepārtrauktu atdzimšanu ir ļoti svarīgs; ka tam, kas vēlas pārmantot apmetni un dharmu, vajag uzrakstīt viņam gāthu un ka tas, kam piemīt prāta būtības izpratne, tos iegūs un tiks iecelts par Sesto patriarhu. Vecākais Seņsju uzrakstīja šo ‘bezformas’ gāthu uz paviljona dienvidu nodalījuma sienas, un patriarhs lika mums to skaitīt. Bez tam viņš sacīja, ka tie, kas īstenos šo mācību patiesos darbos, daudz iemantos un būs paglābti no bēdām par to, ka piedzimuši pastāvēšanas ļaunajā valstībā.”

Es sacīju zēnam, ka arī es vēlos noskaitīt gāthu tā, lai man būtu ciešas saiknes ar tās mācību nākamajā dzīvē. Es pastāstīju viņam arī, ka, lai gan es šeit biju jau astoņus mēnešus grūdis rīsus, es vēl nebiju aizgājis līdz zālei un ka viņam būs man jāparāda, kur gātha atrodas, lai es varētu izrādīt tai cieņu.

Zēns mani aizveda turp, un es lūdzu man to nolasīt, jo es pats esmu neizglītots. Tur gadījās kāds sīks ierēdnis, kurš man gāthu nolasīja. Kad viņš bija beidzis lasīt, es sacīju viņam, ka es arī esmu sacerējis kādu gāthu, un lūdzu to uzrakstīt manā vietā. “Patiešām neparasti,” viņš iesaucās, “ka arī tu spēj sacerēt gāthu!”

“Nenonieciniet iesācēju,” es sacīju, “ja arī jūs esat augstākās apskaidrības meklētājs. Jums jāzina, ka viszemākajam ļaužu slānim var būt visasākais prāts, kamēr augstākajam var trūkt saprāta. Ja jūs nevērīgi izturaties pret citiem, jūs uzņematies ļoti lielu grēku.”

“Nodiktē savu gāthu,” viņš teica. “Es tev to uzrakstīšu. Bet neaizmirsti atbrīvot mani, ja tev izdodas saņemt dharmu!”

Mana gātha skanēja šādi:

Nav bodhi koka,

Dzidram spogulim nav paliktņa.

Kad viss ir tukšums,

Kur gan nosēsties putekļiem?

Kad viņš bija to uzrakstījis, visi mācekļi un citi, kas bija klāt, bija ļoti izbrīnījušies. Apbrīnas pilni, viņi cits citam sacīja: “Cik brīnišķīgi! Tiešām nevar spriest par cilvēku pēc izskata. Kā tas nākas, ka tik ilgu laiku bodisatvas iemiesojumam esam likuši strādāt mūsu labā?”

Redzēdams pūli izbrīnas pārņemtu, patriarhs gāthu noberza, lai skauģi nenodarītu man pārestību. Viņš izteica domu, ko pārējie pieņēma kā pašu par sevi saprotamu, ka arī šīs gāthas radītājs vēl neesot izpratis prāta būtību.

Nākošajā dienā patriarhs slepus atnāca uz telpu, kur tika grūsti rīsi. Redzēdams, ka es strādāju tur ar akmens piestu, viņš man sacīja: “Ceļa meklētājs dharmas dēļ riskē ar savu dzīvību. Vai viņam nevajadzētu tā darīt?” Tad viņš vaicāja: “Vai rīsi gatavi?” — “Jau sen gatavi,” es atbildēju, “tikai gaida sietu.” Viņš trīs reizes piesita ar nūju pa miezeri un aizgāja.

Zinādams, ko nozīmē viņa vēstījums, trešās nakts sardzes laikā es devos uz viņa istabu. Izmantodams apmetni kā aizslietni, lai neviens mūs nevarētu redzēt, viņš vēstīja man Dimanta sūtru. Kad viņš nonāca līdz teikumam: “Prāts jāizmanto tādā veidā, lai tas būtu brīvs no jebkādas pieķeršanās,” — es tapu pilnīgi apskaidrots un izpratu, ka visas lietas pasaulē ir prāta būtība pati.

“Kas to būtu domājis,” es sacīju patriarham, “ka prāta būtība ir tik patiesi tīra! Kas to būtu domājis, ka prāta būtība ir tik patiesi brīva no tapšanas vai iznīcināšanas! Kas to būtu domājis, ka prāta būtība ir tik patiesi pastāvīga! Kas to būtu domājis, ka prāta būtība ir tik patiesi brīva no pārmaiņas! Kas to būtu domājis, ka visas lietas ir prāta būtības izpausme!”

Zinot, ka es esmu izpratis prāta būtību, patriarhs sacīja: “Tam, kas nepazīst pats savu prātu, nav nekādas jēgas apgūt budismu. No otras puses, ja viņš pazīst pats savu prātu un spēj saskatīt pats savu iedabu, tad viņš ir varonis, ‘dievu un cilvēku skolotājs’, buda.”

Tā, nevienam nezinot, pusnaktī dharma tika nodota man, un atbilstoši tam es kļuvu par ‘pēkšņuma skolas’ mācības, kā arī apmetņa un kausa mantinieku.

“Tagad tu esi Sestais patriarhs,” viņš sacīja. “Parūpējies labi par sevi pašu un atbrīvo tik daudz sajūtošo būtņu, cik iespējams. Izplati un saglabā mācību un neļauj tai izbeigties. Ievēro manu gāthu:

Sajūtošās būtnes, kas sēj apskaidrības sēklu Cēloņu un seku laukā, ievāks budas augļus.

Nedzīvie priekšmeti bez budas dabas Nedz sēj, nedz ievāc augļus.”

Tad viņš sacīja: “Kad patriarhs Bodidharma atnāca uz Ķīnu, vairums ķīniešu viņam neuzticējās, un tā šis apmetnis tika nodots kā liecība no viena patriarha otram. Bet dharma tiek nodota no sirds uz sirdi, un saņēmējam tā ir jāizprot ar saviem paša spēkiem. No neatminamiem laikiem tā notiek, ka viens buda nodod savam pēctecim dharmas kodolu un ka viens patriarhs nodod otram apslēpto mācību no sirds uz sirdi. Tā kā apmetnis var būt par iemeslu strīdam, tad tu esi pēdējais, kas to mantos. Ja tu to nodotu savam pēctecim, tava dzīvība nenovēršami būtu briesmās. Tagad atstāj šo vietu, cik ātri vien vari, lai kāds nenodara tev ko ļaunu.”

Nakts vidū saņēmis apmetni un kausu, es sacīju patriarham, ka, būdams dienvidnieks, es nepazīstu kalnu takas un nespēšu nokļūt līdz upes grīvai, lai sadabūtu kādu laivu. “Tev nav jāraizējas,” viņš atteica. “Es iešu kopā ar tevi.”

Tad viņš pavadīja mani līdz Dzjudzjanai un tur iesēdināja mani laivā. Tā kā viņš pats airēja, es lūdzu viņu apsēsties un ļaut man rīkoties ar airi. “Tas tieši ir pareizi, ka man jāpārceļ tevi pāri,” viņš sacīja. Es atbildēju: “Kamēr es esmu ilūzijas varā, jums mani jāpārceļ pāri; bet pēc apskaidrības man vajadzētu to šķērsot pašam. Tā kā gadījās, ka es esmu dzimis pierobežā, pat mana izruna ir nepareiza, tomēr man ir ticis gods pārmantot no jums dharmu. Tā kā tagad esmu apskaidrots, tas tieši ir pareizi, ka es pats šķērsoju dzimšanas un nāves jūru, īstenojot sevis paša prāta būtību.”

“Tieši tā, tieši tā,” viņš piekrita. “Sākot ar tevi, budisms (dhjānas skola) kļūs plaši pazīstams. Pēc trim gadiem es šo pasauli atstāšu. Tu vari uzsākt savu ceļojumu jau šobrīd. Ej, cik ātri vien vari, uz Dienvidiem. Nesāc pārāk ātri sludināt, jo dhjānas budisms nav tik viegli izplatāms.”

Pēc atvadīšanās es viņu atstāju un devos uz Dienvidiem. Apmēram pēc diviem mēnešiem es sasniedzu Daijui kalnu. Tur es pievērsu uzmanību, ka vairāki simti vīru dzinās man pakaļ, lai nolaupītu man apmetni un kausu.

Starp viņiem bija kāds mūks Huimins, kura laicīgais vārds bija Džeņs. Laicīgajā dzīvē viņš bija bijis ceturtās pakāpes augstmanis. Viņa izturēšanās bija rupja, un viņa raksturs — dedzīgs. No visiem vajātājiem viņš bija visneatlaidīgākais. Kad viņš bija mani gandrīz panācis, es nometu apmetni un kausu uz akmens, sacīdams: “Sis apmetnis nav nekas cits kā tikai apzīmējums. Kāda jēga ir atņemt to ar varu?” Tad es paslēpos. Kad viņš nonāca līdz akmenim, viņš mēģināja apmetni un kausu pacelt, bet atklāja, ka nespēj. Tad viņš sauca: “Laicīgo brāli, laicīgo brāli (jo patriarhs vēl nebija ārēji pieslējies kopienai), es nācu pēc dharmas, nevis pēc mantijas!”

Es iznācu laukā no savas paslēptuves un notupos uz akmens. Viņš zemu palocījās un sacīja: “Laicīgo brāli, lūdzu sludini man!”

“Tā kā tavas nākšanas mērķis ir dharma,” es sacīju, “atturies no domāšanas par kaut ko un uzturi savu prātu tukšu. Tad es tevi mācīšu.” Kad viņš to bija darījis jau diezgan ilgi, es sacīju: “Kad tu nedomā ne par labo, ne par ļauno, kāda tieši šajā brīdī, godāts kungs, ir tava īstā daba?”

Tiklīdz viņš to izdzirdēja, viņš uzreiz tapa apskaidrots. Bet tālāk viņš vaicāja: “Nemaz jau nerunājot par šiem apslēptajiem izteicieniem un apslēptajām domām, ko patriarhs nodod no paaudzes uz paaudzi, vai pastāv vēl kādas citas apslēptas mācības?” — “Tas, ko es varu tev pastāstīt, nav nekas apslēpts,” es atbildēju. ‘Ja tu pavērsīsi savu gaismu uz iekšieni, tu atklāsi, kas ir apslēpts tavā iekšienē.”

“Kaut arī es uzturējos Fenmušaņas kalnā,” viņš sacīja, “es neizpratu sevis paša dabu. Tagad, pateicoties tavai vadībai, es zinu to tāpat, kā ūdens dzērājs zina, cik karsts vai auksts ir ūdens. Laicīgo brāli, tagad tu esi mans skolotājs.”

Es atbildēju: ‘Ja tas ir tā, tad tu un es esam Piektā patriarha sekotāji. Parūpējies labi pats par sevi.”

Pēc kāda laika es sasniedzu Caoci. Tur ļaundari atkal bija man uz pēdām, un man nācās patverties citā vietā, kur es kopā ar mednieku pulku uzturējos piecpadsmit gadus.

Palaikam es viņiem sludināju atbilstoši viņu saprašanai. Viņi mēdza pielikt mani pie savu tīklu aplūkošanas, taču vienmēr, kad es uzgāju tajos kādas dzīvībiņas, es tās atbrīvoju. Ēdienreizēs es tajā pannā, kurā viņi gatavoja sev gaļu, liku dārzeņus. Daži no viņiem izjautāja mani, un es paskaidroju, ka ēdīšu tikai dārzeņus pēc tam, kad viņi būs pagatavojuši ēdienu ar gaļu.

Kādu dienu es sapratu, ka man nevajadzētu pavadīt visu dzīvi savrupībā un ka nu būtu pēdējais laiks, lai izplatītu likumu. Tādēļ es pametu turieni un gāju uz kādu templi Guandunā.

Tolaik bhikhu Jaņdžuns, dharmas meistars, tajā templī sludināja par Maha Parinirvana sūtru. Sagadījās, ka vienu dienu, kad karogs plandījās vējā, divi bhikhu bija uzsākuši strīdu par to, kas ir tas, kas kustas, — vējš vai karogs. Tā kā viņi nespēja izšķirt savu strīdu, es viņiem paskaidroju, ka nekustas ne viens, ne otrs, bet ka tas, kas īstenībā kustas, ir viņu pašu prāts. Visi sapulcējušies bija pārsteigti par maniem vārdiem, un bhikhu Jaņdžuns uzaicināja mani ieņemt goda vietu un izjautāja mani par dažādām sarežģītām vietām sūtrās.

Redzēdams, ka manas atbildes bija precīzas un rūpīgas un ka tās uzrādīja kaut ko vairāk nekā grāmatu zināšanas, viņš man sacīja: “Laicīgo brāli, tu noteikti esi neparasts cilvēks. Sen atpakaļ man stāstīja, ka Piektā patriarha apmetņa un dharmas mantinieks esot nācis no Dienvidiem. Droši vien tu esi tas vīrs.”

Tam es pieklājīgi piekritu. Viņš nekavējoties zemu palocījās un lūdza mani parādīt klātesošajiem apmetni un kausu, kurus es biju iemantojis.

Pēc tam viņš man jautāja, kādi norādījumi man esot doti, kad Piektais patriarhs nodeva man dharmu. “Bez pārrunām par prāta būtības īstenošanu,” es atbildēju, “viņš nedeva man nekādus norādījumus, nedz arī atsaucās uz dhjānu un atbrīvošanu.” — “Kāpēc tad ne?” viņš jautāja. — “Tāpēc, ka tas nozīmētu divus ceļus,” es atbildēju. “Un budismā nav iespējami divi ceļi. Ir tikai viens ceļš.”

Viņš jautāja, kas esot šis vienīgais ceļš. Es atbildēju: “Maha Parinirvana sūtra, kuru jūs klāstāt, skaidro, ka budas daba ir vienīgais ceļš. Piemēram, šajā sūtrā kāds valdnieks Bodisatva jautāja Budam, vai tie, kas izdara piecus nāves grēkus, un tie, kas ir ķeceri, u.c. izskaudīs savu ‘labestības iezīmi’ un savu budas dabu vai ne. Buda atbildēja: “ ‘Labestības iezīmei’ ir divi veidi — mūžīgais un nemūžīgais. Tā kā budas daba nav nedz mūžīga, nedz arī nemūžīga, tādēļ viņu ‘labestības iezīme’ netiek izskausta. Tā budismā ir zināms, ka nav divu ceļu. Ir labs ceļš un ļauns ceļš, taču, tā kā budas daba nav ne viens, ne otrs, tad budisms ir tāds, kam nav divu ceļu. No ikdienišķu ļaužu viedokļa skandhas un dhātu ir divas atšķirīgas lietas; bet apskaidroti cilvēki saprot, ka viņu iedaba nav divējāda. Budas iedaba ir nedivējāda.”

Bhikhu Jaņdžuns bija ļoti apmierināts ar manu atbildi. Salikdams abas plaukstas kopā kā cieņas zīmi, viņš sacīja: “Mans sūtras skaidrojums ir nevērtīgs kā gruvešu kaudze, turpretim tavējais ir vērtīgs kā īsts zelts.” Pēc tam viņš vadīja manu matu nogriešanas ritu (t.i., ievadīšanas rituālu kopienā) un lūdza mani pieņemt viņu par manu skolnieku.

Kopš tā brīža zem bodhi koka es sludināju Dunšaņas skolas (Ceturtais un Piektais patriarhs dzīvoja Duņšaņā) mācību.

Kopš tā laika, kad Duņšaņā man tika nodota dharma, es esmu pārdzīvojis daudzas grūtības, un mana dzīvība bieži šķita karājamies mata galā. Šodien man ir bijis tas gods satikt jūs visus šeit, un man tas jāpiedēvē mūsu labajai saistībai iepriekšējās kalpās, kā arī mūsu kopējiem uzkrātajiem nopelniem, nesot ziedojumus dažādiem budām mūsu pagājušajos iemiesojumos; citādi mums nebūtu bijusi izdevība izdzirdēt iepriekšminēto ‘pēkšņuma skolas’ mācību un tādējādi likt pamatus mūsu sekmēm nākotnē dharmas izprašanā.

Sī mācība tika nodota no pagātnes patriarhiem, un tā nav manis paša izdomāts uzskatu kopums. Tiem, kuri vēlas dzirdēt mācību, visupirms jāattīra viņu pašu prāts un pēc mācības uzklausīšanas jātiek skaidrībā par savām pašu šaubām tāpat, kā to darījuši gudrie pagātnē.»

Mācības beigās sapulcējušies jutās iepriecināti, zemu palocījās un devās prom.

1

Teksts no gramatas:Ne vējš, ne karogs, no angļu un vācu valodas tulkojusi M. Vecvagars, R. Kalniņš. - R.: Avots, 1991. Datorsalikums: K. Vecvagars.

2

‘Mu’ ķīniešu valodā ir nolieguma apzīmējums, kas nozīmē ‘neviena lieta’ vai ‘nē’.

Content

G. Pomercans Dzenbudisma kanonu izlase “Ne vējš ne karogs”

Saturs

I. Kasana Sviedri

1. Tase tējas

2. Ja mīli — mīli atklāti

3. Bez līdzjūtības

4. Lielie Viļņi

5. Mēnesi nevar nozagt

6. Stāsts par Sjunkai

7. Dubļainais ceļš

8. Sjouns un viņa māte

9. Nav tālu no budisma

10. Līdzība

11. Pirmais Princips

12. Mātes padoms

13. Vienas plaukstas plaukšķis

14. Mana sirds deg kā uguns

15. Sūtru skaitīšana

16. Vel trīs dienas

17. Lietpratīga saruna sakarā ar mājokli

18. Laimes balss

19. Atrodi pats savu apslēpto mantu

20. Vizītkarte

21. Katra lieta ir vislabākā

22. Nepārtrauktais dzens

23. Ziedu lietus

24. Sūtru izdošana

25. Dzjosju dzens

26. Dzens ubaga dzīvē

27. Zaglis, kas kļuva par mācekli

28. Pareizi un nepareizi

29. Kā zāle un koki kļūst apskaidroti

30. Precīzs mērs

31. Rjonenas skaidrā izpratne

32. Skābais miso

33. Tējas ceremonijas meistars un slepkava

34. Paradīzes vārti

35. Akmens Budas apcietināšana

36. Tunelis

37. Nogalināšana

38. Kasana sviedri

39. Visvērtīgākā lieta pasaulē

40. Stulbais augstmanis

41. Patiesa labošanās

42. Akmens apziņa

43. Patiesa labklājība

44. īsts brīnums

45. Nekā nav

46. Nav darba — nav ēdiena

47. Patiesi draugi

48. Trīs mācekļu veidi

49. Saruna

50. Pēdējais sitiens

51. Izjust Bandzo zobenu

52. Stāstnieka dzens

53. Vēstule mirējam

54. Nakts pastaigas

55. Pamācība par cēloni

56. Nepieķeršanās

57. Tosui etiķis

II. Dzjosju Suns

58. Dzjosju suns

59. Mjakudzjo lapsa

60. Kjogens kokā

61. Sjudzjana īsā nūja

62. Bodidharma nomierina prātu

63. Ūdens trauka apgāšana

64. Ummona apkārtceļš

65. Nopūstā svece

66. Kas ir viņš

67. Ciprese dārzā

68. Filozofs jautā Budam

69. Ne vējš, ne karogs

70. Nerunājot, neklusējot

71. Nedomā labi, nedomā nelabi

72. Ikdienas dzīve ir ceļš

73. Zvani un tērpi

74. Buda virpina puķi

75. Gutei paceļ pirkstu

76. Nabadzīgais muks Seizei

77. Nansens nonāvē kaķi

78. Sastapšanās uz ceļa ar dao cilvēku

79. Bifelis iet cauri žogam

1