Apīnis Ēvalds

Dzert vai nedzert?

Ēvalds Apīnis

Dzert vai nedzert?

Ievads

Turpmākajās lappusēs nebūs pārmetumu un pazemojumu alkohola lietotājiem, bet gan patiesa, pamatota dzeršanas kritika.

Pēcatmodas gados latviešu valodā nav iznākusi neviena grāmata, kas vispusīgi iepazīstinātu ar alkohola radīto patieso postu un kurā varētu gūt ierosmi atteikties no dzeršanas tradīcijām, rast spēku, sapratni un prasmi cīnīties un audzināt pret dzeršanu. Laikrakstu slejās parādās raksti, kas vērsti tikai pret žūpību un veltīti vienīgi alkoholisma kritikai, bet tā ir tikai novēlota, maza dzeršanas seku apcerēšana. Šāda nerezultatīva un bezcerīga attieksme un rīcība rodas tādēļ, ka

1)   nevēlamies alkoholu atzīt par vienu no plašāk lietotām narkotiskām vielām,

2)   dzeršanu sabiedrībā visur pieņem, rāda un arī bērniem audzina kā dabīgu, nevis nedabīgu, patoloģisku cilvēka stāvokli,

3)   liela kļūda ir uzskatīt, ka vienīgais ļaunais stāvoklis kā alkoholisms ir kāda cilvēka personīgie sarežģījumi,

4)   lielākā kļūda ir neatzīt, ka no jebkura sabiedrības locekļa dzeršanas cieš visi.

Mērenas dzeršanas nav. Tā nav iespējama sadzīvē tāpat kā bez ļaunām sekām nevar mēreni lietot citas narkotikas. Tanī pašā laikā alkohola reibumā izdarīto pārkāpumu skaits neiedomājami strauji palielinās. Vairojas noziegumi, pieaug nelaimes gadījumu skaits, irst ģimenes, dzimst slimi bērni un tiek uzirdināta amoralitātes augsne citu narkotisko vielu izplatīšanai un bērnu ciešanām. Alkohola lietotājiem ir nepatīkami un negribas būt šī posta vaininiekiem, tāpēc radīto nelaimju segšanai tiek meklēti un norādīti citi cēloņi, kas vienā vai otrā veidā ir paša vai citu dzeršanas radītās sekas, bet īstenība tiek slēpta vai sagrozīta.

Alkohola radītais posts un audzināšana

Alkohola un citu narkotiku kaitīgums organismam izpaužas divējādi:

1)   kā narkotika;

2)   kā toksīns, kas kaitē orgāniem, šūnām, it sevišķi dzimuma un nervu šūnām.

Bet tieši dzērums, patoloģisks fiziskais un garīgais stāvoklis, veicina pastiprinātu dzimuma tieksmi gan vīrietim, gan sievietei. Šajā apskatā tiks īpaši akcentētas tās nelaimes, kas skar bērnus. Ģenētikā pat ieviests īpašs jēdziens "svētdienas bērni", ar ko domāti alkohola reibumā radītie, patoloģiju skartie bērni.

Ja mēs par kādu ļaunu parādību neko nezinām vai zinām nepilnīgi, tad no tās nespēsim izvairīties. Tā tas ir arī ar visām narkotiskām vielām un galvenokārt alkoholu.

Daudz ir cilvēku, kuri no sirds grib, lai šī alkohola radītā daudzveidīgā posta dzīvē nebūtu. Tādi sastopami arī starp alkoholiķiem un žūpām. Ar šo brošūru vēlos, pirmkārt, rosināt lasītāju saskatīt alkohola radīto patieso postu, kā arī palīdzēt reāli un rezultatīvi izvairīties no dzeršanas un to atmest, tādējādi atveseļojot savu ģimeni un visu tautu. Otrkārt, šis darbs iepazīstina ar pretalkohola audzināšanu, un tas ir galvenais. Audzināšanā savukārt galvenais ir priekšzīme. Tā vajadzīga, lai izaudzinātu atturībnieku. Bez tam vēlos atraisīt gribu cīnīties pret alkohola lietošanu, nevis gļēvi un muļķīgi noraudzīties savā un citu nelaimē. Jaunajiem ir jāpārņem jau gatavi vecākās paaudzes izveidotie pretalkohola cīņas principi un pieredze, jācenšas to saglabāt. Pretalkohola cīnītāju ir daudz, bet nelaime ir tā, ka valdības patiesā rīcība pret alkohola postu līdz šim ir pilnīgi bezrezultatīva. No valdības puses netiek darīts pat viegli izdarāmais, kas neprasa nekādus līdzekļus. Skolās netiek prasīta patiesa pretalkohola audzināšana. 1997.gadā izdotā Ilonas Adamaites un Egila Šņores grāmatā "5-9.kl. skolēniem par narkotiskajām vielām" 40. lpp. sacīts: "Katram cilvēkam ir jāzina sava dzeršanas norma".

Grāmatā 10.-12.klasei "Skolēniem par atkarības vielām" 64. lpp. autori alkoholu vērtē kā pārtikas līdzekli un stāsta par tā pārmērīgu lietošanu - it kā sadzīvē varētu pastāvēt arī nepārmērīga narkotiku lietošana. Oficiālie mācību līdzekļi nav sastādīti pieredzējuša audzinātāja - nedzērāja - vadībā. Pēc būtības līdzšinējā pretalkohola, pretnarkotiku literatūra ir tikai informācija par narkotiku iedalījumu un iedarbības izpausmēm. Pēc augstāk minētā aplamā un kaitīgā vērtējuma par alkohola vietu dzīvē, ko ierādījuši paši dzērāji un alkohola industrija, šīs un līdzīgās mācību grāmatas ir izdevīga reklāma un rokasgrāmata dzeršanas uzsākšanai. Tā tas līdz šim arī dzīvē realizējies. Skolās jaunatne nodarbojas ar nepieredzētu, vaļīgu, neapkarotu dzeršanu. Ieaudzinot viņiem, ka var nedzert, un pieaugušiem rādot priekšzīmi, tauta īsā laikā iegūtu visu, par ko tagad sūdzas. Nav dota iespēja cilvēkiem darīt zināmu pieredzi cīņā pret alkoholu . Jaunatnei šķiet, ka tādas nemaz pasaulē nav. Pēc profesora Jāņa Āboliņa, kurš visu mūžu bijis nedzērājs, sacītā, Latvijā pirmās neatkarības laikā lielākā daļa augstskolu mācību spēki nedzēra. Tanī laikā Latvijā tika veikts intensīvs, patiess audzināšanas darbs ne tikai vēršoties pret dzeršanu, bet arī pret citu narkotisko vielu lietošanu.

Alkohola būtība un dzeršanas kulta izplatīšanās

Lai turpmākā saruna būtu auglīga un neizvērstos tikai par bezrezultatīvu strīdu, jau sākumā, lasītāj, vienosimies par dažām neapstrīdamām patiesībām. Bez tām neko nevar pierādīt. Pārliecināt citādi domājošo ir liela veiksme, kas ne katrreiz izdodas, īstenību atklāt vienmēr ir iespējams, ja vien pretinieks ir godīgs. Minēšu dažas patiesības, no kurām tālākajā izklāstā neatkāpšos:

1.              Alkohols ir viena no narkotikām, atkarību radošām vielām, kā, piemēram, opijs, heroīns, amfetamīns un citi. Alkohola lietošana nav jānošķir, bet jāaplūko kopā ar citām narkotiskām vielām.

2.              No dzeršanas cieš mazāk alkohola lietotāji, bet visvairāk bērni, arī tie pieaugušie cilvēki, kuri nedzer nemaz un nevar aizstāvēties.

3.              Alkohols, lietots arī mazās devās, vienmēr rada ļaunumu un ir sākums visai dzeršanas posta daudzveidībai. Praktiski nav kulturālas un mērenas dzeršanas.

4.              Alkohols cilvēkiem un valstij rada neaptveramu ģenētisku, morālu un fizisku postu.

5.              Aplami ir uzskati, ka cilvēki dzer tāpēc, lai izdarītu noziegumus vai kā citādi kaitētu sabiedrībai. Dzer tāpēc, ka alkohols ir narkotika. Pārējie apstākļi ir tikai dzeršanas sekmētāji.

6.              Cilvēktiesības jāattiecina uz visiem cilvēkiem vienādi, arī uz nedzērāju.

7.              Cilvēkam jābūt brīvam, bet tas nenozīmē, ka var nerespektēt apkārtējos; kāda iegribas nedrīkst kaitēt pārējai sabiedrībai.

8.              Alkohols pie mums ir galvenā narkotiskā viela, kas izposta latviešu tautu, tās darba rezultātus. Tas rada parazītiskas problēmas, atņem spēju ar tām cīnīties un piespiež tās risināt.

Šeit nerunāsim par vīnu, arī alkoholisko dzērienu, ko lieto kristīgās reliģijas ceremonijās, un to, ko norāda godīgs ārsts konkrēta slima cilvēka ārstēšanas procedūrās. Visā tālākajā tekstā vārdu "lietot alkoholiskus dzērienus" vietā minēšu - "dzert" un '"dzeršana". Tāpat bieži lietotais vārds "alkohols" attiecināms uz etilalkoholu, ko mēs ikdienā saucam par spirtu. Pēdējos gados, pieminot dzeršanas postu, lai novērstu uzmanību, melīgi tiek runāts tikai par dzērāja personību un viņa traģēdiju.

Akcentētas tiek vienīgi dzeršanas sekas - žūpība, alkoholisms, bet cēloni - alkoholu - noklusē. Tāda nostāja dzeršanas nelaimes palielina, un galu galā varbūt labi domāta cīņa panākumus nedod, nav devusi un arī nespēs dot. Godīgi darbojoties, var gūt lokālus, īslaicīgus panākumus, kuri tomēr izzudīs, ja nemainīsies apstākļi kopumā. "Vāks katlam var pacelties tikai kā viens vesels." Vēsturiski katra iepriekšējā paaudze, rādot dzeršanā priekšzīmi, iemāca dzert nākošo, tas ir, savus bērnus. Bieži vien dzerts tiek tikai pieraduma, paraduma, savas patikas, nekritiskuma un muļķības dēļ. Galvenā vērtība mūsu dzīvē taču ir bērni; ja bērnu nav, zūd dzīves jēga gan atsevišķam cilvēkam, gan visai tautai. Vai bērnu un savas tautas izmiršanas un degradācijas novēršanas dēļ mūsu paaudzei nav pienākums tūdaļ izbeigt jaunās paaudzes ievadīšanu alkohola dzeršanas rituālos? Brošūras nodaļās tiks minēti ikdienā bieži sastopamie izteicieni, ko alkohola lietotāji atzīst kā neapgāžamu patiesību par labu dzeršanai. īstenībā šie izteicieni tiek lietoti bez apdomās un balstās tikai uz dzērāja vēlmēm, kas ir izdevīgas vienīgi viņam. To visu autors atspēko. Alkohola un citu narkotiku vareno neatvairāmību patiesi izprast palīdz iedziļināšanās fizioloģiskā "baudu - patikas" mehānisma izpratnē.

Smadzeņu dabīgais "baudu-patikas" centrs un mehānisms

Dievs (tāds cilvēks, kurš nav reliģiozs, var sacīt - daba) ar tiem apveltījis katru dzīvu būtni. Šie centri, kas atrodas galvas smadzeņu apakšējā daļā, ir nepieciešami dzīvošanai - dzīvības saglabāšanai. Bez šī centra fizioloģiskām izpausmēm nav iespējama organisma saglabāšanās. Tātad "baudu-patikas" centrs nav gardēža vai cita baudītāja izveidots. Tas ir dots jau piedzimstot.

Līdz ar dzimšanu Dievs katrai dzīvai būtnei devis pavēli: "Tev jādzīvo!" To var apzīmēt par dzīvības likumu. Tev jāgādā par savu dzīvību, tās turpināšanu un tā jāaizstāv. Taču dzīvās radības nav vienskaitlīgas. Cilvēkiem blakus ir tuvinieki un citi, UZ kuriem attiecas tie paši dzīvības likumi. Savstarpējās cilvēku attiecības kārto morāles likumi. Ticīgajiem tie ir baušļi. Viens no tiem nosaka: "Mīli (tātad gādā par viņu) savu tuvinieku kā sevi pašu!" Latviešu tautas gudrība saka: "Nedari otram to, ko tu negribi, lai tev dara." Atšķirīgā izteiksme nerunā pretī viena otrai. Dziļākā jēga sacītam ir tā, ka cilvēks kaut kas ir, un dzīvei ir nozīme tikai kopā ar citiem cilvēkiem - ar savu tautu.

Dzīvot nozīmē arī pienākumu radīt bērnus. Bērnos mēs esam sava dzīvā Es turpinājums. Mans dēls un mana meita, mazbērni un tālāk - esmu es pats nākotnē. Kurš negādā par savu veselību un neaizsargā savus bērnus un tuviniekus, ir noziedznieks pret dzīvības likumu. Veseliem cilvēkiem rūpes par bērniem izpaužas bez piedomāšanas. Tās ir iedzimtas. Lai mums neaizmirstas gādāt par šī likuma izpildi, Dievs mums devis palīgu - patiku mehānismu. Tas piespiež organismam labvēlīgi šo likumu pildīt, kamēr neesam kļuvuši brīvprātīgi psihiski slimie - brīvprātīgi vājprāši - un patiesās organisma vajadzības neaizvietojam ar parazītiskām tieksmēm. Par tādiem cilvēks kļūst, ja ir kaut kādā veidā atkarīgs no azartspēlēm, alkohola un citām narkotiskām vielām. Vesels cilvēks gādās pārtiku un dzērienu, ar ko slāpes dzēst. Gādās par bērniem, mitekli un apģērbu, jo bez tiem dzīvība nevar pastāvēt. Savus ikdienas pienākumus pildot, strādājot, mācoties, aizraujamies un par šīm lietām aizmirstam. Tomēr tas ne uz ilgu laiku. Sāk mocīt izsalkums, slāpes un aukstums vai traucē kas cits. Lūk, mūsu dzīvības norišu sargs - "baudu - patiku" mehānisms-nāk palīgā, neļauj aizmirst un piespiež paēst, veldzēt slāpes un saģērbties, liek strādāt, darboties, lai to panāktu. Cik patīkami labpatikā pasēdēt ģimenes vai tuvinieku pulciņā pie raida, paēst, padzerties, atrasties siltumā. Baudu centrs neļauj mums mirt no bada, slāpēm un cita dzīvībai nepieciešamā. Mēs esam apmierinājuši baudu centra prasību. Lielu "baudu - patiku" var radīt arī kāda laba ziņa, dāvana vai kas cits. Ar neatvairāmu "baudu - patiku" ir saistīta dzimuma seksuālā dzīve. Seksuālā patika ir dota vienam vienīgam mērķim - lai rastos bērni. Lai pēc 70 vai 90 gadiem aiz mums paliktu dzīvības turpinājums - bērni, mazbērni - un plašā nozīmē - mūsu latviešu tauta. Mēs esam cilvēki. Mums seksuālā dzīve jāveido jūtu, prāta un pienākuma īstenībā. Nedrīkst noziedzniekiem radīt iespēju to pārvērst "morālā gangrēnā", lai sekmētu iznīcību. Bez seksuālās patikas mēs aizmirstu sekot saviem gadiem, kalendāra datumiem un bērnu dzimšanu kārtot tikai ar prātu. Mēs negribētu zaudēt daudzas ērtības un audzināt mīļos, jaunos cilvēciņus. Cilvēki nezinātu, ka pēc bērna dzimšanas šie tukšie prātojumi par ērtībām zūd. Nezinātu, ka tad klāt nāk citas dabīgas un gribētas likumības, kas liek uzupurēties, un materiālie labumi, lai cik nozīmīgi šķiet, paliek otrā plānā. Saudzīgā attieksme dabā pret nevarīgo, jauno ir universāla . Tā izpaužas arī pret citas sugas mazuli. Ik brīdi esam atkarīgi no dabīgā, nepārveidotā baudu centra, taču to var sabojāt un iznīcināt.

1. zīmējumā a)shematiski baudu centrs smadzeņu pamatnē parādīts kā noformēts ķermenis, bet dabā tā ir funkcionējoša zona smadzenēs. 1. zīmējumā b) parādīts, kā cilvēki paši sev šo zonu nomāc, pārveido, izspiež un iznīcina. Šie ir cilvēki, kuri nemanot kļuvuši par sulaiņiem un vergiem citu cilvēku gribai un ļauniem mērķiem. Par atkarīgiem tie kļuvuši, nekritiski sekojot meliem, aplami rādītam mūsdienīgumam, tīkamam izklaides kultam, modei, reklāmai un pierastām, kritizēšanai nepakļautām, kaitīgām tradīcijām, pilnīgi atsakoties no savas gribas. Cilvēkus taču izmanto un piespiež kalpot, balstoties uz viņu vājībām. Tas ir tad, ja viņš atsakās vai to atrauj no domāšanas un savas gribas izpildes. Par vājību var būt naudaskāre, egoisms, akls naids, muļķība, slinkums, narkotikas, bailes utt. Tā vietā, lai cīnītos un darbotos, muļķības, nezināšanas vai slinkuma dēļ dzīves jēgu un darbu apmaina pret vienkāršotu, kailu, iznīcinošu "baudu - patiku". Lai apmierinātu baudas sajūtu, nav jāpūlas. To viegli panāk ar narkotikām. Taču sods seko ātri. Medusmēnesis ātri beidzas. Viss dzīvē atkarīgs no cilvēka! Labs cilvēks nekad apzināti nedarīs sliktu. Ļauns pat ar nevainīgo zīmuli izdurs otram aci. Svarīgi, kurš un kādam nolūkam priekšmetu vai norisi lieto. Līdz ar padošanos izpriecām, narkotikām, kļūstot atkarīgam, dabīga un normāli domājoša cilvēku dzīve vairs nav iespējama. Cilvēks kļuvis atkarīgs. Par vājību veicinātāju, ja nonākam izmantotāja -ļauna cilvēka - gribas ietekmē, var kalpot arī katram piemītošais svētais "baudu - patikas" mehānisms. Ļaunumu vienmēr ietērpj skaistās norisēs.

Cilvēki iemācījušies dabīgā "baudu - patiku" centra prasības bez pūlēšanās aizstāt ar ķīmiskām vielām, ko saucam par narkotikām. Tās nav identiskas, un lietojot sajūtas ir atšķirīgas. Postu, iznīcību, patikas sajūtu dod visas, līdz beidzot tās ir neatvairāmas. Ja arī tūdaļ neiestājas pilnīga atkarība no narkotikām, tad šādu stāvokli panāk ar atkārtošanu, ko prasa morālā atkarība - alkoholam tās ir alkohola tradīcijas. Šajā gadījumā atkārtošana notiek piespiedu veidā ar dzeršanas kultu ikdienas norisēs. Dzeršanas kults ar nerakstītu, bet stingru, nežēlīgu likumu ieviests un padarīts sadzīvē it kā neatmetams. Daudz vai maz, bet tas noteikti spiež dzert. Kas notiek vēlāk? Paraugies, kā visa veida narkomāni trako, kamēr tie beidzot savu vielu dabū. Rezultāts - pieprasījums pēc nelaimīgo bērnu iestādēm, cietumiem, skolu slēgšana, noziegumi un citas sekas. Narkotikas ir pāri visam, kaut pats un citi iet bojā un zaudē visu! Visu, visu…!

Tā dzīvībai svarīgo "baudu - patikas" centru latviešu tautas ienaidnieki izmanto cilvēku iznīcināšanai maz pamazām, arvien vairāk. Nepietika latviešu tautai ar 1905.gadu, ar tūkstošiem mūsu latviešu tautas jaunekļu un vīru iznīcināšanu Pirmā un tad Otrā pasaules karā. Vēl deportācijas un tagad pakļaušana alkoholam, azartspēlēm un datorspēlēm, un mankurtu kultūrai, ko reklāma spiež saukt par mūsdienīgu, nostādot kā vajadzīgu un neaizskaramu, kaut tā sastāv no svešām, kaitīgām drazām. Klāt nākušas citas narkotikas. Aug no jaunatnes latviešu tautai svešie 20% vai pat 80% "maugļi". Ja necīnīsimies pret alkoholu un citām narkotikām, kas iznīcina dabīgās baudas, tad mēs, latviešu tauta, turpinām aust savas tautas līķautu. Tas noausts jau pāri pusei. Sevi iznīcinām bez izvešanas, nošaušanas un kariem, izpildot svešu gribu - apdzirdot -, tas katram liedz redzēt, dzirdēt un apjaust īstenību.

Dzeršana rada divus atkarības veidus

Lai jums pietiek drosmes domāt

(I.Kants)

1. Morālā atkarība

Pirmais atkarības veids ir sadzīviski morālais un tikai tad, iespējams, seko otrais - fiziskā atkarība.

Alkohols, kā visas narkotiskās vielas, "ir sevišķa sula", un pēc tā lietošanas obligāti seko tikai ar narkotikām saistītās likumības un nelaimes. Šie likumi gadu tūkstošu dzeršanā iedibināja un noslīpēja pamatus visiem rituāliem un ceremonijām, tostiem, kas ir sadzīviski morālās atkarības mugurkauls. Tos gandrīz neviens sabiedrības loceklis vairs negrib atmest un nepieļauj kritizēt. Sacelties pret tiem ir ļoti riskanti. Rituāli tāpēc tiek paslēpti nekaitīguma plīvurā. Šādā situācijā dzeršanas, narkomānijas pilnīgs noliedzējs sabiedrībā neskaitās vairs "savējais". Tas ikdienas dzīvē un apspriedēs par alkohola postu, zināms, tiek atstumts. Tāpēc līdzšinējā cīņa pret dzeršanu līdzinās "mēslu ārdīšanai ar zobenu" (Sigrija Unsete). Izvairīties no dzeršanas nav viegli, jo jādzer bērnam piedzimstot, kristībās, dzimšanas dienās. Kāzās un bērēs jādzer. Jādzer diplomātiskajos pasākumos, valsts svētkos, ceremonijās. Dzeršanu saista ar vīrišķību, ar seksualitāti, patriotismu, ar cieņas un goda izrādīšanu, pat laimi. Spriežot par dzeršanu un ar to saistītām nelaimēm, mēs aizmirstam, ka varam kā cilvēki dzīvot tikai tad, ja blakus mums ir citi - mūsu latviešu tauta… Cilvēks dzīvē viens pats nav nekas. Alkohols un pārējās narkotikas atņem tuviniekus, draugus, darba biedrus un visu sabiedrību. Visu, visu…!

Sena indiešu atziņa: "Cilvēkam vislielāko svētību nes atteikšanās no dzeršanas grēka".

2. Fiziskā atkarība

Fizisko atkarību izceļ, apraksta un šķietami apkaro kā vienīgo. Tas tādēļ, ka visi sabiedrības locekļi, arī tie, kam jācīnās pret dzeršanu, ir no alkohola morāli atkarīgi. Bez tam fiziskās atkarības apkarošana dzeršanu nemaz netraucē. Tā pieļauj tukšu salmu kulšanu, kam paši pļāpātāji tic, jo tā netraucē alkohola reklāmu un pārdošanu. Situāciju izmanto tie, kam izdevīgi noziegumi, bērnu ciešanas, ģimeņu izjukšana, pedofilija, neaudzinātība, ekonomiskais sabrukums, garīgā un fiziskā tautas deģenerācija. Tas izdevīgi tiem, kuri ar savu darbību kalpo alkohola tirgotājiem un ražotājiem, palīdzot visiem gūt pasakainu peļņu. Tāda pakalpošana līdz šim notiek arī Saeimā un valdībā. Par to liecina pilnīgs likumdošanas trūkums. Netiek ar pareizu likumu prasīta bērnu un j aunatnes pretalkohola, tas ir, pretnarkotiku audzināšana. Šī iemesla dēļ nav patiesas, valstiski atzītas, atbalstītas cīņas pret alkoholu, citām narkotikām un atkarības veidiem. To var raksturot ar piemēru no ārstu prakses. Tā vietā, lai droši izsargātu no ērču encefalīta vai nāvīgiem stinguma krampjiem un cilvēkus vakcinētu pret tiem, ārstiem visžēlīgi atļauj tikai - "ārstēt" jau bezcerīgi slimu sabiedrību. Alkohola, citu narkotiku un atkarību gadījumā jābūt valsts obligātai prasībai audzināt ģimenē, skolā, sabiedrībā pret šīm vielām riebumu, noliegumu un nosodījumu. Tas jākārto valsts likumdošanas un Izglītības ministrijas līmenī.

Pie mums tas atstāts atsevišķu, izmisušu cilvēku, entuziastu, iniciatīvai, kas izplēn legālo narkomānu rēcienos. Likuma nav. Atcerēsimies: zivs pūst no galvas.

Norvēģijas Stortings paklausīja UNESCO aicinājumam un diplomātijā, lai rādītu tautai priekšzīmi, atsacījās no tosta kā rituāla. Kad agrāk grupa Latvijas skolotāju nosūtīja Gorbačovam aicinājumu atsacīties no tosta rituāla, pienāca atbilde: "Ievērosim!" Pēc tam Gorbačovs Jauno gadu novēlēja bez tosta. Kāda mūsu žurnāliste konferencē, kura apsprieda alkohola problēmas, naivi jautāja: "Bet ko tad tādās reizēs un diplomātijā lai rāda?" Lūk! Vairāk skaidru, godīgu domu un drosmes, nevis nekritiskas rīcības.

1.  Saeima + likums pret visām narkotiskām vielām un azartspēlēm.

2.  Alkoholu un citas narkotikas lieto vienīgi savas patikas dēļ. Nedzērājs nedzer, domājot par citiem - par nelaimīgiem bērniem, ģimenēm un par dzeršanas postu.

3.  Cilvēka vājības ir slinkums, bailes, nedomāšana un daudz kas cits. To izmanto dzeršanas uztiepēji.

4.  Atcerēsimies! I saeima jau līdz 1926.gadam aizliedza un likvidēja visas azartspēļu vietas.

Kāpēc cilvēki sāk dzert?

Dzērieni, kuri satur alkoholu un ar kuriem cilvēki apreibinās, bija pazīstami jau pirms gadu tūkstošiem Divupes kultūras laikā. Pirmās ziņas par vīnu un miežu alu atrodam seno šumeru varoņeposā par Gilgamešu. Šos dzērienus zināja arī senie ēģiptieši. Droši vien vīna rašanās izskaidrojama ar to, ka, uzglabājot ogu un augļu sulu, tā sarūga. Tādu zināšanu par alkohola īpašībām, kādas ir šodien, tad vēl nebija. Taču reibinošais dzēriens arī tā laika cilvēkiem bija neatvairāmi patīkams un nesa tādu pašu postu kā tagad (1 .zīm.). Alkohols iedarbojas uz svarīgu un tāpēc ļoti bīstamu zonu smadzenēs - uz "baudu - patiku" Centru. Reibinošo dzērienu lietodams, cilvēks kļūst no tā vairāk vai mazāk atkarīgs. Fiziskā atkarība! Tas arī ir alkohola radītais posts, bet tikai tā mazākā daļa. Kāpēc mazākā daļa? To atklāšu turpmākajās nodaļās. Dzeršana antīkajā pasaulē izplatījās ļoti ātri. To iepazina arī senie grieķi un romieši un tāpat kā mūsdienās mēģināja ierobežot, bet oficiāla aizlieguma nebija. Neatkarīgākie un gudrākie prāti no alkohola tomēr vairījās. Jūlija Cēzara laikos bija dažas pāralpu tautas, kuras no vīna sargājās un nedzēra. Par vienu no šīm tautām Jūlijs Cēzars raksta: "Svēbi vīnu neieved, jo uzskata, ka tas cilvēku padara gļēvu un

izlutušu". Svēbi bija viena no sīkstākajām un kareivīgākajām ģermāņu ciltīm.

To, ka dzeršanai līdzi nāca kauns un posts, var izlasīt arī Bībelē. Mākslā tas atspoguļots Mikelandželo darbā "Piedzērušais Noass", kam pamatā pazīstams Bībeles sižets. Otrs darbs ir Volfganga Krodela vecākā glezna "Lats ar savām meitām". Mūsdienās līkai dažas kristīgās konfesijas, kā, piemēram, baptisti, adventisti, ir pilnīgi atturībnieki. Dzeršana aizliegta musulmaņu reliģijā. Ir ari atsevišķas tautas, kuras nedzer. Cik ilgi cilvēki dzer, tik ilgi tos neizbēgami pavada visdažādākā veida alkohola nelaimes, pie kurām tautas gadu simtos pieradinātas un pašas to vairs nemana. Visa dzeršanas vēsture ir kā nepārtraukts, gadu simtiem un tūkstošiem garš un uzskatāms praktisks eksperiments, kas atklāj, ka mēreni un kulturāli dzert, kā cilvēki iedomājas, nav iespējams. Ja tāda būtu iespējama, tad jāpieņem par pareizu un patiesību tas, ka daļa cilvēku, kaut arī tie ir mūsu tuvinieki, ir piedzimuši par postu citiem un ļauna darītājiem. Jājautā, kāpēc viņi ļauni nebija, pirms sāka dzert? Nē! Šie cilvēki tādi kļuva tāpēc, ka aka dzert.

Alkohola dzeršanas sākuma un progresa spirāle redzama 2. zīmējumā.

Likumi un morāle

Lai dzeršanas sekas neņemtu vērā un varētu turpināt dzert, ir izstrādāti vismelīgākie alkohola aizstāvības paņēmieni, pat likumi. Tie viegli pielīp, jo visiem alkohola lietotājiem šķiet vēlami, ticami, bet izdevīgi tikai alkohola ražotājiem un tirgotājiem peļņas iegūšanai, - tiem, kuru mērķis - iznīcināt un postīt mūsu tautu, kā arī radīt haosu sabiedrībā. Viens no šiem paņēmieniem ir alkohola radītās nelaimes uzvelt sekundāriem dzeršanas izsauktiem un dzeršanu veicinošiem cēloņiem. Vēsturē īsts alkohola uzvaras gājiens sākās 6., 7.gs., kad arābi iemanījās iegūt spirtu. To dzerot arī mazā daudzumā, radās stiprs narkotisks efekts.

Bērns piedzimst nedzērājs. Jau dzimšanas brīdī un vēl agrāk bērns ir pilntiesīgs cilvēks. Tomēr vēl nav izveidojies ar labām un sliktām cilvēka īpašībām. Izveidot labu, sabiedrībai un tautai derīgu cilvēku ir vecāku, skolas un visas sabiedrības pienākums. Audzināšanai jābūt mērķtiecīgai, un sevišķi tā svarīga bērna pirmajos dzīves gados, t.i., līdz piecu gadu vecumam. Ja vecāki un vēlāk skola neaudzina, tad bērnu audzina gadījuma apstākļi, un tie var veidot noziedznieku. Tad izaug cilvēks, kurš ir kaitīgs ģimenei, sabiedrībai, visai tautai un arī sev. Pavisam aplams un nelietīgs ir teiciens: "Viss ir atļauts, kas nav aizliegts." Nekad visam sliktajam tieša aizlieguma nebūs. Pa dzīves līkločiem mūs izvada morāle, gudrība, disciplīna, godīgums un citu cilvēku palīdzība, kā arī paša prāts.

Izprast likumu nozīmes ierobežotību atvieglos 3. zīm.: a), b) un c) daļas. Daļā a) parādīti sētas stabi. Tie varētu būt kā simboli likumiem. Vieni paši tie sētu neveido un neko neatrisina. Tālāk redzam sagāzušos sētas pinumu( 3. zīm. b daļa). Arī tas bez balstiem sētu neveido, jo nav uz kā balstīties. Ja šo pinumu piestiprina pie balstiem veidojas patiesi droša sēta (3. zīm. c daļa).

Arī praktiskā dzīvē vai nu rakstītie, vai nerakstītie likumi ir tikai kā sētas stabi. īstā sēta ir speciālām vajadzībām veidots pinu i n s, ko piestiprina balstiem. Šis pinums ir morāle, audzināšana, cilvēka prāts un citu palīdzība. Likumiem morāle jābalsta. Bez morāles likumi kļūst nenozīmīgi. Dažās nozarēs likumi ir labi, bet nav piemērotu cilvēku, kuri tos pilda. Šādi cilvēki jāsagatavo -jāizaudzina, lai likumus spēj un grib pildīt.

Ja netiek ieaudzināta morāle un dzīvē netiek likts lietā prāts, ko Dievs mums ir devis, tad smagi noziegumi un maldi ir neizbēgami. Lūk, tā arī ir pretalkohola patiesas audzināšanas nozīme, bet tagad ģimenēs un skolās tā pietrūkst visvairāk. Izglītības procesā līdz šim iekļauta tikai praktiskā mācību vielas apguve. Mērķtiecīga audzināšana tiek atdalīta no izglītības procesa. To neveic. Atcerēsimies, ka par labu cilvēku nepiedzimst, tas ir jāizaudzina. Izglītībā vissvarīgākais ir tieši audzināšana. Zināšanas, kaut ar nokavēšanos, bērns apgūs, bet neieaudzinātais ir zudis. Praktiskā situācija pie mums ir tāda, ka bērnu un jaunatnes audzināšanā nenorāda, ka alkohols un citas narkotiskās vielas graujoši ietekmē cilvēku. Viss ir pašplūsmā, bet kādēļ tad mēs esam? Vai jāsamierinās ar to, kā ir, vai jau tagad jāmeklē neparasti ceļi, kas dotu rezultātu? No sabiedrības un valsts puses ikdienā praktiski valda pilnīga vienaldzība pret alkohola posta patieso profilaksi. Kristības, kāzas, bēres visbiežāk nodzer, nevis nosvin! Dzer mājās, krogos un "alkohola baznīcās" - restorānos -, un to sauc par atpūtu! To visu atdarina jaunatne, neiedomādamās, ka var svinēt citādi, un nejautājot, kādēļ gan visa šī dzeršana. Protams, jauniešus turpmākajā dzīvē vajās tās pašas alkohola radītās nelaimes, kas iepriekšējo paaudzi, tikai viņiem šīs nelaimes jau būs dubultīgi. Tagad draudīgi klāt nākuši citi narkomānijas veidi un to sekas. Tātad bērnu dzeršanas iemesls ir viņu nezināšana un vecās paaudzes bezatbildīgais piemērs, kā arī noklusēšana, nepareiza nostādne vai pat meli par alkohola patieso postu avīzēs, TV un radiopārraidēs. Pavedinātā)i un pirmās glāzes piesolītāji ļoti bieži ir bērna vistuvākie cilvēki - vecāki. Dzert vedina arī mode - "modernais" dzīvesveids -, kas jaunietim ir sava veida elks. To ērti izmanto noziedznieki, lai pavairotu cilvēku ļaunās tieksmes. Ne mazāka nozīme ir dzeršanas agresīvajām, uzmācīgajām tradīcijām un rituāliem. Bērnam vai jaunietim arī tādā sabiedrībā, kuru uzskata par normālu, nav iespēju izvairīties no dzeršanas sākuma - tosta. Tosts dzirdams visparastākās iedzeršanās krogos, restorānos, gan mājas svinībās, valsts svētkos un diplomātijā. Tosts parasti tiek uzsaukts, paceļot šampanieša glāzi, ko alkohola dzērāji vai nu apzināti, vai muļķības dēļ noklusē un nepieskaita alkoholiskiem dzērieniem. Šis nepamatotais vērtējums ir melīgs un ērts pamudinājums dzeršanas sākšanai. Dzert mudina arī uzbāzīgā, psiholoģiski izsmalcinātā, viltīgā alkohola reklāma, kas dzeršanu rāda kā neizbēgamu un skaistu dzīves sastāvdaļu, bet pilnīgi noklusē tās "garīgo un fizisko asiņu straumes un vaidus", kas seko dzeršanai. Dzeršanas sākšanu netieši veicina varas iestāžu pasivitāte, jo nedomā to apkarot un novērst postu. Tiek vērā ņemtas vienīgi "dzeršanas lietu speciālistu", t.i. cilvēku, kuri dzer, domas, nevis atturībnieku viedokļi. Atturībnieki nav nekādā veidā atkarīgi no alkohola, tāpēc tie vienīgie spēj līdz galam objektīvi spriest par pretdarbības veidiem, taču netiek uzklausīti. Kāpēc? Tāpēc, ka pēc rīcības un attieksmes redzams, ka valsts un sabiedrība atbalsta dzeršanu, neraugoties ne uz ko.

Alkohola reliģija

Par vainīgo tiek vienmēr padarīts dzērājs, jo viņš, lūk, neprotot dzert, lietot narkotisko vielu - alkoholu -, neprot kalpot šim dieveklim. Tāds uzskats ir nekaunība. Dzeršanu pieprasa arī jau pieradinātie dzērāji. Varas iestādes tieši šajā jautājumā (citā gan ne) atbalsta teicienu: "Tautas balss - Dieva balss." Tātad atbalsta atkarīgās, degradētās, alkohola narkotizētās tautas daļas vēlēšanos. Vai patiešām dzērājs pats ir vainīgs? Palūkosimies tālāk: uzskats par viņa vainu pie dzeršanas sekām un nelaimēm ticis un tiek nostiprināts visā garajā dzeršanas vēstures laikā. Dzeršana turklāt ir slavenu dzejnieku apdziedāta. Vislabāk tas, šķiet, izdevies Omāram Haijamam. Jā! Kurš dzērājs, vienalga, slavens vai arī apdāvināts (es nesaku - gudrs) cilvēks būdams, neslavēs narkotiku, kuru lieto? Gadu tūkstošos slīpēta, dzeršana ir kļuvusi par kaut ko īpašu, ko var nosaukt par alkohola reliģiju. Cilvēki to pielūdz līdzīgi zelta teļam - elkam - un tam kalpo. Alkohola ticīgie, protams, ir tā lietotāji, dzērāji, kuri piedalās alkohola reliģijas rituālos un ceremonijās, tas ir, visa veida dzeršanās. Tā kā šo alkohola piekritēju ir tik daudz, tad nav iedomājams alkoholu aizliegt tikai ar ērtiem, bet vienpusīgi lietotiem, neefektīviem administratīviem līdzekļiem, ar likumiem. Tie gan ir obligāta sastāvdaļa šajā cīņā. Gluži tāpat kā citur, likumam - oficiālam, pamatotam -, uz ko balstīties audzinātājiem - pretalkohola cīnītājiem - ir jābūt. Šīs gadu tūkstošos slīpētās alkohola ceremonijas un rituāli ārēji ir ļoti skaisti, jubileju kristāliem, puķēm un laimīgu cilvēku smaidiem rotāti. Tas viss ceremoniju sajūsminātam, nenobriedušam cilvēkam ir kā neatvairāmi, skaisti vārti uz iznīcību, uz briesmām, ko ar pilnām tiesībām var saukt par "alkohola kautuves" vārtiem. Kas pa šiem vārtiem ieiet, tas rauj līdzi citus, arī bērnus. Tie atpakaļ nespēj izkļūt tāpat kā no Dantes elles apļiem. Taču šīs vietas asiņu šļakatas iet pāri sētai un skar visus, galvenokārt nedzērājus, arī bērnus. Vai prātīgāk būtu nedzert? Vai labāk nav cīnīties par to, lai arī citi nedzertu? Vienmēr taču ir iespējams tā rīkoties.

Iesācēju dzert mudina arī masu informācijas līdzekļu līdz šim sludinātie meli, ka alus neesot alkoholisks dzēriens, kaut arī no tā apdzeras tāpat kā no visiem citiem alkoholiskajiem dzērieniem. Lai šie meli būtu mīlīgāki un dzērājam Latvijā alu padarītu obligātu, tiek runāts par "latviešu nacionālo alu". Tā nelietošanu jau uzskata kā latviskā svētuma zaimošanu.

Ikdienā redzams, ka dzeršanai nepretojas pat domātspējīgi, ar dziļām zināšanām bagāti cilvēki. Kāpēc? To sapratīsim, ja zināsim kaut ko par baudu mehānismu, par patīkamām izjūtām, kas nav tikai cilvēkiem vien, bet ir visas dzīvās dabas īpašība un saistīta ar izdzīvošanu, t.i., pastāvēšanu, tātad vairošanos.

Tās piepildījums izsauc derīgās, iedzimtās baudas sajūtas, bet tām nedrīkst dot vaļu. Vienas no pazīstamākajām baudām ir izsalkuma un slāpju apmierināšana un arī spēcīgā seksuālā, dzimumakta patika. Cilvēki bieži vien alkoholu mākslīgi saista ar seksuālo baudu, lai tā būtu pieejamāka. Jaunietim alkohols palīdz pārvarēt kautrību. To zinot, seksuālie noziedznieki tīšām apdzirda nepieredzējušu partneri. Tas jau ir seksuālo noviržu un noziegumu ceļš, kā inficēties ar HIV un saslimt ar AIDS, kā rasties pamestiem bērniem un skolu vietā patversmēm, cietumiem. Vairākkārt tādā veidā pielietots, alkohols iegūst dubultvaru - tas kļūst arī par šo cilvēku dzimumdzīves sastāvdaļu kā obligāts nosacījums. Pēc tam no dzimumdzīves tas cilvēkiem vairs nav šķirams. Vēlāk parādās šīs kombinācijas negatīvākā daļa - dzimst alkohola ietekmē patoloģiski bērni. Ērti rādīt joda trūkuma sekas un ar to piesegt vispusīgo, alkohola dēļ plaši izplatīto bērnu postu ģenētikā. Par to klusē. Kas aizliedzis runāt?

Vai alkoholisms iedzimst?

Tā jautājumu izvirza rakstos par dzeršanu. Alkoholisms ir dzeršanas sekas, un šo diagnozi var noteikt tikai ārsts. Tātad alkoholiķis ir slimnieks, alkohola dzērājs. Pareizi būtu jautāt nevis par alkoholismu, bet par pašu dzeršanu - par alkohola lietošanu. Ir skaidrs, ka jebkurš alkohola lietotājs var kļūt par alkoholiķi, žūpu vai citas kategorijas izmaiņu piemeklēto, kas saistās ar dzeršanu.

Pareizi jautāt ir šādi, vai daudz vai maz alkohola lietotāju bērniem ir vai nav ģenētiski pārmantota tieksme lietot alkoholu? Pilnīgi noteikti - nē! Nav arī pētījumos tā pierādīta un zinātniski pamatota. Ja arī dzērāju sabiedrības bērni biežāk pakļauti dzeršanas paradumam, tad tas ir citu iemeslu dēļ. Šie iemesli ir sliktais piemērs, ko saņem no vecākiem, mīļiem un vienīgiem. Cēlonis var būt bezatbildīga piespiešana dzert, izolētība no laba piemēra bērnībā un arī nezināšana. Dzert uzsākšanas cēlonis sabiedrībā ir visur pieņemtie alkohola rituāli un tradīcijas, ko neviens nekritizē. Par dzērāju izaudzina, ja neizaudzina par nedzērāju.

Kaut kas saistībā ar dzeršanu bērniem tomēr tiek. Spriežot no tā, ko liecina seni, seni novērojumi Francijā, tad no šīs tautas,kurai ir vīna dzeršanas tradīcijas, nāk izteiciens: "Svētdienas bērni." Arī Bībelē sacīts: "Tēvu grēki piemeklē bērnus, bērnu bērnus un pat tālākās paaudzes." Svētdienās un svētku dienās pastiprināti notiek dzeršanas. It kā nevainīgais reibums cilvēkus padara vaļīgus. Tātad alkoholā, kas organismam ir atkritums, inde, tiek mērcētas visas šūnas, smadzenes un arī īpaši vārīgās dzimuma šūnas. Šādi radītiem bērniem kaut kādas sekas tomēr ir. Tās var būt viegli pamanāmas, bet citiem reizēm nemanāmas. Ja sekas ir smagas, sabiedrība meklē cēloņus visur citur, bet ne dzeršanā. Izmaiņas ir daudzveidīgas, bet ar tām apveltītais cilvēks nekad nav laimīgs. Viņš atšķiras no veselā. Izmaiņas var būt fiziskas, fizioloģiskas vai psihiskas. Varbūt te sākums daudzām perversijām. Piemēram, hermafrodītismam, homoseksualitātei, lezbismam. Dažos gadījumos šīs izmaiņas var pāriet no paaudzes uz paaudzi. īpaša tieksme pēc alkohola, kā tas jautāts virsrakstā, neiedzimst, toties alkohols var radīt iedzimtas patoloģijas. Tās bērnam it nemaz nav vajadzīgas. Dzerošiem cilvēkiem negribas savu vainu atzīt. Ai, kā negribas būt vainīgiem savu bērnu nelaimē! Mēs labāk tad izšķiramies par meliem, prāta un sirdsapziņas apklusināšanu. Tad cēloni un izeju meklējam tur, kur tas nav iespējams. Runā tikai par alkoholismu, tas ir, vienīgi par sekām, nevis par cēloni, dzeršanu. Novirzām sarunu uz "labu" un "sliktu" alkoholu vai citādi. Masu saziņā atļauts runāt tikai par dzeršanas seku apkarošanu, nevis cēloni - dzeršanu. Cilvēki arī tic, ka viss tiek darīts pareizi. Varbūt tas saistīts ar kādu slepenu norunu vai aizliegumu, bet pašam alkohola lietotājam un ražotājam tas ir izdevīgi - tikai viņiem. Ir tautas, kuras nedzer, un tās visi atzīst bez piebildēm par gudrām.

2005 .g. 6.februārī "Radio-1" izskanēja atziņa, ka nelabvēlīgās ģimenēs rodas bērni ar garīgām novirzēm. Runāja par šādu vecāku sterilizāciju. Pareizi un gudri būtu valstij un sabiedrībai tiešām darīt visu, lai nelabvēlīgu, nealkoholizētu cilvēku un ģimeņu nebūtu, nevis iecerēt sterilizāciju. Nē! Neviens, kurš dzer, labprātīgi no narkotiskās vielas - alkohola - neatsacīsies, vienalga, kas notiek apkārt.

Dzeršana un narkotiku lietošana ir brīvprātīgs vājprāts

Cilvēki, kuri dzer, parasti iebilst, ka alkohols nav tāda narkotika kā citas, piemēram, heroīns, morfijs, opijs vai amfetamīns u.c. Protams, neviena narkotika nav identiska citai, bet visām ir kopējs, ka tās rada patīkamu sajūtu, atkarību un iedarbojas uz tiem pašiem smadzeņu centriem, bet katra citādā veidā un pakāpē. Narkotiskas vielas galvenās pazīmes:

1)  narkotiska viela iedarbojas uz zonu, kas var kavēt kairinājuma tālāku nokļūšanu smadzenēs - uz retikulāro formāciju. Patiešām! Vai piedzēries vīrs vai sieva normāli reaģē uz briesmām un sāpēm, uz tuvinieku aicinājumu vai protestu?

2)  narkotiska viela iedarbojas uz sāpju centru, to nomācot. Palūkojieties, kā sieva vai dēls mēģina dabūt pie kārtības un uz mājām piedzērušu vīru - pliķē vaigu, berzē ausis, bet nekādas reakcijas;

3)  narkotiska viela iedarbojas uz lielo smadzeņu pusložu garozas daļu. Palūkojieties, kāds izskatās un kā uzvedas piedzērušais! Vienīgais, ar ko piedzērušo var salīdzināt, ir vieglākā vai smagākā pakāpē psihiski slimais - brīvprātīgi vājprātīgais.

Starp dzēruma pakāpēm asas robežas nav. Citas narkotiskās vielas vairāk iedarbojas uz kādu no minētajām zonām, bet alkohols iedarbojas uz visām. Tāpēc arī alkohols jāvērtē kā klasiskākā narkotika. Vēl nesenā pagātnē alkoholam kā narkotiskam līdzeklim bija vieta arī praktiskajā dzīvē. To izmantoja veterinārmedicīnā narkozē aitām, auniem, buļļiem un citiem atgremotajiem.

Jāpiemin vēl kāds izteiciens, ar kuru pamudina jaunieti sākt dzert: "Dzīvē viss ir jāizmēģina." Šāds dzērāju bara vai autoritatīva cilvēka izteiciens var apmulsināt nepieredzējušu, bezrakstura cilvēku, un viņa pretošanās tiek salauzta. Neviens nepadomā, ka visu dzīvē izmēģināt nav iespējams, jo to nemaz necenšas darīt arī pats "gudrās" domas sacītājs. Lielākā daļa cilvēku vienmēr ikdienā izvēlas sev derīgo, kas dod dzīvē lielāku drošību un stabilitāti. Dzeršanas vilinājuma cēlonis var būt sabiedrības paradums dzert, bet tikpat labi arī cenšanās papildināt dzērāju brālību. Tad vieglāk daudzo dzērāju "brāļu" vidū apklusināt sava prāta un godīguma balsi, kā arī drošāk turpināt dzeršanu. Lai kādā narkotikas atkarībā cilvēks nonāktu, palikt vienam ar savu nelaimi - dzeršanu - viņam ir daudz grūtāk nekā blakus līdzīgiem. Ir situācijas, kad vienam dzert vispār nav iespējams. Sākumā arī alkohola atzinējs visos veidos pretojas dzeršanai vienatnē, tāpēc meklē sev līdzīgos un vēlas, lai to, kas dzer, būtu vairāk - vislabāk, lai visi dzer.

Kāpēc cilvēki turpina dzert?

Svarīgākais dzeršanas pamatā ir tas, ka alkohols ir narkotika. Neviens nevar noliegt, ka vismaz piecu faktoru dēļ tas tā ir. No

1)  medicīniski farmakoloģiskā,

2)  morālā,

3)  kriminālā,

4)  juridiskā,

5)  sociālā viedokļa

alkohols pieskaitāms narkotisko vielu grupai. Minētajās jomās alkohols sevi ir parādījis kā ļoti daudzveidīgs sabiedrības posts. Oficiāli no šī atzinuma visas iestādes, izņemot narkoloģiskās, izvairās.

Valsts palīdz uzturēt narkoloģisko dienestu, kas nodarbojas ar alkoholiķu ārstēšanu, bet alkoholu par narkotiku tomēr apzīmēt izvairās, kaut gan tieši narkologi, ne terapeiti palīdz alkohola upuriem. Vai tā tikai ačgārnība vai apzināta rīcība? Galu galā tomēr izvairīšanās no šāda atzinuma ir vēl viens "kārtīm nožogots ganu ceļš", pa kuru cilvēkus viegli dzīt alkohola nelaimēs. Dzer taču likuma devēji, likuma izpildītāji un likuma sargi līdz ar pašu sodītiem likuma pārkāpējiem alkohola dēļ. Dzer gandrīz visi. Ne visi kļūst alkoholiķi, taču arī vismazākās alkohola radītās nelaimes rodas no visiem, kuri dzer. Nedzer bērni un atturībnieki, bet ne vienus, ne otrus neuzaicina pretalkohola likumu veidošanā. Toties 1 .jūniju liekulīgi apzīmē par Starptautisko bērnu aizsardzības dienu. Vispasaules Veselības aizsardzības organizācija un zinātne ir pateikusi savu: alkohols ir narkotika. Saprotams, kāpēc atzinums tiek slēpts no dzērāja, no sabiedrības. To atklājot, alkohols būs jāapkaro līdzīgi citām narkotikām, jāslēdz krogi un no dzeršanas jākaunas. Bērni vecākiem, skolotājiem un valstsvīriem varēs pārmest dzeršanu un rādīt ar pirkstu. Izrādās, ka Itālijā, Holandē un dažās Latīņamerikas valstīs, kā var spriest pēc laikrakstu ziņām, narkotiku problēmu jau mēģina risināt. Lai oficiāli būtu mazāk noziegumu, apspriež un pieņem likumu par dažu narkotisko vielu atbrīvošanu no šī nosaukuma. Jābaidās no tā, lai dzerošie likumdevēji nesāk legalizēt vēl citas narkotikas. Lūk, līdzīgi kā ar zagli vai slepkavu. Apzīmēsim mašīnas zagli par mašīnas aizdzinēju un slepkavu tikai par dzīvības pārtraucēju, un nav vairs ne zagļa, ne slepkavas, bet noziegums taču paliek! Vai dzērāju un narkomānu vērtējums par dzeršanu var būt pareizāks par zinātnes, ārstu, tautai vēlamo vērtējumu? Acīmredzot likuma izdevējiem vai nu pašiem patīk dzert, vai arī ir izdevīgi, ka citi dzer, un ir vienaldzīgas tautai radītās dzeršanas nelaimes. Nekādi ekonomiskie ieguvumi nevar atsvērt latviešu tautas nelaimi un bojāeju. Par spīti acīmredzamajam postam pie neatbilstošas likumdošanas vainīgie var viegli izvairīties no atbildības un neatzīt nepatīkamo īstenību, jo likumiem ir daudz spraugu. Līdz ar to kļūst neiespējama konfrontācija, tas ir, veselīga, skaidrojoša cietušo saskare ar dzeršanas noliedzējiem, nedzērājiem, un tāpat arī jautājuma pareiza sakārtošana. Neiespējama arī pareiza dzeršanas jautājuma (ne alkoholisma, kas ir tikai sekas) aktualizēšana laikrakstos, televīzijā un radio. Dzeršanas radītais posts cilvēkiem patiesībā tiek slēpts, un, ja tas nav zināms, tad ir tāpat kā ar cilvēku Staļina laikos: "Nav cilvēka, nav problēmu." Materiāli, kas satur alkohola noliegumu, parasto redakciju "kāstuvēm" cauri neiet. Paliek pierastais, gadu simtos veidotais alkohola atzinējiem patīkamais viedoklis, kas visu akceptē. Mēs esam pieradināti pie alkohola posta. Gļēvums un negodīgums liedz sacelties pret to, un mēs melīgi nosakām: "Tādi laiki." Ja nebūsim tauta ar skaidru prātu un nealkoholizēta, mūs vienmēr sveša, nevēlama vara ievedīs tiem izdevīgos posta ceļos. Atcerēsimies, ka ir tautas, kuras nedzer!

Dzeršanas propagandā nozīme ir arī alkohola reklāmai. Nesašaurināsim šo jēdzienu un neattiecināsim to tikai uz tiešo reklāmu, ko rāda televīzijā un sludina laikrakstos. Ir arī netiešā reklāma, ko paveic ar skaistu alkohola iesaiņojumu, greznām piedevām, īpaši ritualizētu alkohola pasniegšanu kristāla glāzēs. To visu vēl pastiprina dzidrā skaņa, traukus saskandinot. Suģestējoša nozīme ir arī visdažādāko krāsu gaismas rotaļām uz gaumīgi klāta svinību galda un mājīgām telpām. Tas viss dzīvē ir tā nostiprinājies, ka gandrīz neiespējami ir iedomāties viesības bez vīna un tostiem - bez dzeršanas. Varbūt tāpēc pat sievietes, kuras cieš no dzērāja vīra, tā aizstāv alkohola lietošanu viesībās? Bērni, jau no mazām dienām pieradināti, uz skaistajām pudelēm raugās kā uz nākotnē atļautu, vajadzīgu un tikai pagaidām aizliegtu augli. Tie ar lielu nepacietību gaida brīdi, kad varēs dzert gluži tāpat kā pieaugušie. Lai cik skaistas ir pudeles un gaumīgi klāts galds, svinīgums ir tikai sākumā. Jubilārs, līgava un līgavainis it bieži paliek otrajā plānā, aizmirsti, un kopīgās svinības kalpo tikai un vienīgi kā iemesls dzeršanai. Nākošais solis ir, ka alkohola lietošanai svinīgums vairs nav vajadzīgs. Pietiek ar aizvēju Vārtu telpā, skaistās pudeles un uzlīmes vietā var būt jebkurš (rauks un cementa maisa krāsas papīrs etiķetei. Šajā pakāpē cilvēkus, kurus medicīnas valodā apzīmē par alkoholiķiem, citi dzērāji atgrūž kā dzert nepratējus. Tie saņem pat nicinājumu un nosodījumu no "kulturālajiem" dzērājiem. Nekad netiek jautāts, vai alkoholiķis par tādu gribējis būt. Dzeršanas attaisnošanai min bēdas, neveiksmes, nelaimes, naudas trūkumu. Tas viss ir izdomājums. Cēlonis ir viens - narkotiskā viela, tik ļoti ērtais alkohols vai cita narkotika. Viss pārējais ir sekmējoši faktori.

Tosts

Dzeršana un viesības parasti sākas ar šampanieša glāzi un tostu. Pamazām arī kautrīgs iesācēj s atļaujas pa malkam šampanieša, tad saldo liķieri un degvīnu, un beidzot lielai daļai cilvēku labs jebkurš labi reklamēts "fuzelis". Ja no dzīves nenodalīsim tostu rituālu, no dzeršanas posta vaļā nekad netiksim. Tas ir tāpat kā ar parazītu - posmaino lenteni (4.zīm.). Ja atrauj visus posmus, bet atstāj galviņu, dažās nedēļās tas atjaunojas visā garumā.

Nevienā dzeršanas reizē nevar zināt, ar ko tā beigsies. Dzerot aizmirstas viss. Dzīvē paredzēts, ka visas lietas jārisina skaidrā prātā. Jau vairāk nekā pirms divtūkstoš gadiem Aristotelis sacīja, ka dzēris cilvēks ir brīvprātīgs vājprātīgais. Domājošam, inteliģentam un zinošam cilvēkam gan vajadzētu to saprast, redzēt un rīkoties pretēji - necensties pēc vājprāta. Sabiedrībai, izglītības iestādēm tūdaļ būtu jādara pirmais, ko iespējams izdarīt, proti, audzināt jaunatni nelietot alkoholu un citas narkotiskās vielas.

Tosts ar šampanieti līdzīgs lenteņa galvai, no kuras attīstās dzeršanas posts - veselīgās, dabīgās dzīves sociālais parazīts un ceļa sagatavotājs citām narkotikām.

Kā varam vai drīkstam nosodīt dzērāju, ja nemācījām viņu nedzert jau no bērnības? Kāpēc mēs bērnam slēpjam, ka alkohols dzīvē ir ļaunums, narkotika, un turpinām saglabāt melus par mērenas vai kulturālas dzeršanas iespēju? Dzeršana un tās radītās nelaimes pašreiz ne tikai turpinās, bet pieaug katastrofāli. Par mēreno dzeršanu profesors Bunge rakstījis: "Pavedinātāji uz dzeršanu ir mērenie dzērāji." Dzeršana iepriekšējām paaudzēm bija it kā vīriešu privilēģija. Žūpošanu, protams, nosodīja, bet dzert vispār skaitījās vīru lieta, vīrišķības sastāvdaļa. Atceros, manā jaunībā kāda māte otrai palielījās: "Manējais jau iedzer arī…", turpretī, ja kāzās vai citās svinībās sievietei kāds piedāvāja degvīnu, to viņa ar enerģisku žestu un balsi noraidīja. Tagad, protams, sen vairs tā nav. Tautai zudusi nedzērāja sieviete, audzinātāja, māte. Pirms kara sabiedrībā sievietei dzert bija kauna lieta, un viņa vienas glāzes dēļ baidījās nokļūt valodās; sievietei iedzert bija bīstami, kaut aizliedzis to neviens nebija.

Ir vēl daudzi citi dzeršanu veicinoši apstākļi. Biežāk tos min kā dzeršanas cēloni, bet patiesībā ir tikai veicinātāji. Kā dzeršanu veicinoši faktori jāmin alkohola pieejamība, arī lētās cenas. Dzeršanu var veicināt nedisciplinētība, mazprasīgums darbā, armijā, bezdarbība, šaurs garīgais redzesloks un audzināšanas trūkums. Dzērājiem gribētos, lai minētie būtu cēloņi, bet dzeršanas cēlonis ir viens - tā ir narkotiskā viela, alkohols. Ja mēs savu attieksmi pret dzeršanu nemainīsim, tad tā turpinās izplatīties, un dzīvē katastrofāli pieaugs nejēdzības - izlaidība, noziegumi, azartspēles un bērnu ģenētiskās izmaiņas. Pieaugs dzeršana un citu narkotiku lietošana bērnu vidū. Mēs arvien vairāk pie tām pieradīsim, un beigu beigās atpakaļceļa nebūs. Cīņa beigsies - tuvu tam jau esam. Ar dzeršanu būtu viegli cīnīties, ja bez iebildēm to pieņemtu kā nelaimi, bet dzīvē ir daudz paņēmienu, kā priekšstatu par slikto mīkstināt. Dzeršanas apkarošana, lūk, esot cilvēka tiesību pārkāpums! Bet kā jau sākumā tika skaidrots, nedrīkstam atļauties to, kas ir par sliktu citiem. Tiek apgalvots, ka alus arī neesot alkoholisks dzēriens. Tad jau cilvēks, kurš apreibis, dzerot alu, laikam nav alkohola ietekmēts? Bērni un skolēni tādā gadījumā laikam arī drīkst dzert alu? Šādi "loģikas " brīnumi pat spiež pamēģināt dzert arī bērnus. Vai likumdevēju rīcība neliecina par īpašām, zemiskām saitēm ar alkohola ražošanu, tirdzniecību un vieglas peļņas iegūšanu? Patiesības neizpratne neliecina par gudrību, un muļķība nav īpašība, ar ko kādam vajadzētu dižoties.

Alkohola radītais patiesais posts

Godīgi cilvēki nevēlas citu nelaimes un postu. To nevēlas sagādāt arī alkoholiķi. Kurš gan negribētu cīnīties pret šīm nelaimēm! Tomēr viena iemesla dēļ cīņa mūžīgi ir bijusi nesekmīga. Cilvēki, lūk, cīnījušies pret sekām, ko rada alkohols, nevis pret posta cēloni - alkoholu. Cilvēks, kurš dzer, kaut arī nedaudz, alkohola posta saknes redz pavisam citādi, ne tā, kā ir patiesībā. Noteicējs spriedumos par to un likumu ierosinātājs ir pats alkohola lietotājs. Veikls strīdnieks, runājot par alkohola radīto postu, viegli var iepotēt nepareizu izpratni, kam ar dzeršanu it kā neesot nekāda sakara. Tomēr zaglis ir zaglis un alkohols paliek alkohols, lai kādā vārdā to nosauc un kādu izpratni par tā postu māca. Atcerēsimies, ko Hitlers novēlēja ienaidnieku tautām kā ļaunāko un kaitīgāko: "Iekarotajām tautām nekādu higiēnu, tikai šņabi un tabaku." Varbūt arī mēs kādam esam nevēlama tauta?

Alkohols ir kaitīgs vispirms kā narkotiska viela un, otrkārt, kā ķīmiska viela - toksīns, kas izmaina orgānus, audus un dzīvības norises organismā. Tas rada gan tiešas, gan netiešas sekas. Tātad alkohols darbojas vēl arī kā vienmēr esošs nelaimju katalizators, sekmētājs. To nedrīkst aizmirst, kuriem izdevīgi rādīt, ka tikai žūpība un alkoholisms ir vienīgais dzeršanas posts.

Ja narkotiskai, atkarību izraisošai vielai - alkoholam - neliek patiesus šķēršļus, tad izdzertā alkohola daudzums nemanot tautai kļūst katastrofāls, kā tas redzams 5.zīmējumā. Ja kādā valstī uz vienu iedzīvotāju gadā izdzer 22 litrus absolūtā spirtā pārrēķinātu alkoholisku dzērienu, tad, pēc pasaulē un zinātnē pieņemtā atzinuma un praksē novērotā, tautas degradācija - kolapss - kļūst nenovēršama un neatgriezeniska (5 .zīm.). Dzeršanas intensitātei palielinoties, palielinās arī ar to saistītais patoloģiju skaits.

Līdz 1990.gadam Padomju Savienību un Latviju zīmējumā raksturo kopīgi skaitļi. No 1990.gada skaitļi norāda tikai uz Latviju.

Narkoloģiskais dienests (pat bez oficiālas statistikas datiem) var spriest par uzrādīto datu pareizību un izdzertā alkohola patieso daudzumu. 1980.gadā uz vienu iedzīvotāju izdzerti apmēram 11,3 litri absolūtā alkohola, bet, oficiālajiem datiem nesaskanot ar patiesajiem, 1994.gadā uzrādīti tikai 7,7 litri . Šis skaitlis varbūt ir pareizs tikai attiecībā uz to spirta daļu, kas ir valsts kontrolē. Mēs vismaz nojaušam kontrabandas apmērus. Par šo darbības veidu ziņu nav. Pēc toreizējās padomju valdības 1985.gada akcijām, lai arī cik maz sagatavota bija tauta, strauji samazinājās visa veida alkoholisko dzērienu patēriņš.

Nevienam pieaugušajam nav šaubu, ka šodien dzer daudz vairāk. Izmantojot iepriekš minēto izdzertā alkohola aprēķinu, pēc narkologu datiem, izdzertā alkohola daudzums uz vienu cilvēku gadā patiesībā ir 16- 20 litru . Kad tu, lasītāj, iepazīsies ar šo brošūru, tad jau droši vien būs vairāk. Vai mums vēl jābrīnās, ka saimnieciskajā dzīvē neveicas un ka cilvēki nepieredzēti strauji degradējas? Pieaug patoloģisko bērnu skaits. 2004.g. vairāk kā 10 tūkstoši autovadītāju braukuši dzērumā. Šinī gadā vairāk kā 500 cilvēku miruši ceļu negadījumos. Vai sakropļoto nav trīs reizes vairāk? Alkohola reibuma izraisīto psihožu dēļ notikušas pāri par tūkstoti pašnāvību gadā.

Oficiāli izdzertā alkohola ziņā esam vienā no pirmajām vietām. Ceļi nav jākritizē. Lietuvā ceļi labāki, bet bojā gājušo uz ceļiem vairāk.

Par noziegumiem statistikas nav. Ja būtu, vai tai varētu ticēt? Pie izdzertā alkohola "plūdiem" un noziegumiem esam pamazām pieradināti. Tas arī ir daļa no dzeršanas sekām. Pieradums pie ļaunā arī ir netikums.

Viens no visredzamākajiem alkohola posta veidiem ir tas, ka ar dzeršanu izmainās un rodas dzērājam, tuviniekiem un sabiedrībai kaitīgas, cilvēka cieņai un veselībai neatbilstošas attiecības un stāvoklis. Kā jau minēju, Aristotelis to nosaucis par brīvprātīgu vājprātu. Pakāpeniski alkohola lietotājam arī pēc reibuma izzušanas saglabājas izmainīta attieksme pret īstenību. Raksturīgi, ka gan daudzdzērājs, gan mazdzērājs, pašam neapjaušot, zaudē spēju novērtēt sevi, citus, alkohola postu un tā apmērus. Kas nedzērājam redzams kā traģēdija, dzērājam šķiet nekas īpašs. Neseko pēc tam arī atbilstoša, pareiza rīcība. Dzērāj s dzīvo pēc devīzes: "Jūra līdz ceļiem." Uz alkoholu lietotājs raugās it kā caur prizmu, kas izslēdz īstenības apjēgu, nobloķē spēju un vajadzību pārdomāt, redzēt citus cilvēkus, kā arī - un tas ir ļoti svarīgi - nobloķē sev spēju cīnīties pret alkoholu. Visi alkoholiķi domā, ka vēl ir noteicēji par paša - "dzert vai nedzert". Uz tuvinieku pārmetumiem atbild: "Ja gribēšu nedzert, tad nedzeršu." Taču šāda rīcība nenāk nekad, jo nav vairs iespējama un no viņa atkarīga.

Stāvoklis, ko nosoda gandrīz visi, kuri dzer, ir alkoholizācijas slimnieks jeb alkoholiķis medicīniskā izpratnē. Tas ir visredzamākais un alkohola lietotājam, sevišķi tā saucamajam mērenajam (Izērājam, visnepatīkamākais stāvoklis, kurā nokļuvušos viņš nekautrējas nopelt. Nosoda tādēļ, ka alkoholiķis savu darbību diskreditē, padara nepatīkamu, redzamu un kritizējamu citu acīs. Nokrīt dzeršanas glītais aizsegs, ar ko maskējas un aizstāvas. Alkoholiķis sabiedrībai ir liela nelaime, tāpēc dzeršanas aizstāvji var viegli paslēpt citas, pašu radītās alkohola nelaimes, kas kopā ir daudzkārt lielākas, un tādējādi tās kļūst neredzamas. Alkoholiķis ir slimnieks, un viņa slimības cēlonis ir viens vienīgs - narkotiskā viela, alkohols. Narkotika nav parasta viela, ko kurš katrs pats var dozēt kā pavārs ēdiena porciju. Praksē savas "mērenās" dzeršanas normas noteicējs ir tikai pats cilvēks. Dzērājam blakus nestāv neviens brīdinātājs. Tādas pieļaujamās izdzertā alkohola normas vispār nav. Cik miljonu dzērāju pasaulē, tik "normu" un "mērenu" dzeršanu. Tā saucamo mēreno dzeršanu var salīdzināt ar gumiju, ko pastiepj tik, cik katram gribas. Tā vairs nav mēraukla. Nelaimē iekļuvušu dzērāju nosoda gandrīz visi, it kā viņš viens pats būtu vainīgs. Bet vai tad viņš izgudroja un ieviesa dzīvē alkoholu!? Šo tūkstošgadīgo postu aprakstīt nav iespējams. Lūk, tikai daži alkohola radītā ļaunuma skatījumi: žūpošana, alkoholisms, alkohola murgi, dažādi redzes māņi, noziegumi, personības degradācija, ģenētiskās, fiziskās un garīgās patoloģijas, citas slimības, morāls pagrimums, disciplīnas zudums un neizmērojams skaits ģimenes nelaimju, bērnu un sieviešu ciešanu. Rezultāts ir visas tautas degradācija. Tieši beidzamie ir galvenie šajā uzskaitījumu virknē. Daudziem dzērāju ģimeņu bērniem ir garīgas un fiziskas novirzes.

Taču tie ir tikai virsraksti. Ja palasām rakstus par cilvēku savstarpējām attiecībām, par nelaimīgiem bērniem, konstatējam, ka cēlonis visam kaut kādā veidā bijis alkohols. Varētu veidot alkohola lietošanas bilanci, kas izskatītos šādi.

Dzeršanas bilance

1.  Vecāki + alkohols = bērnu ciešanas, pamesti bērni.

2.  Ģimene + alkohols = šķiršanās

3.  Laba uzvedība + alkohols = huligānisms.

4.  Godīgums + alkohols = nelietība.

5.  Veselība + alkohols = slimības.

6.  Morāle + alkohols = noziegumi.

7.  Disciplīna + alkohols = nedisciplinētība.

8.  Mīlestība + alkohols = naids, pazemojumi.

9.  Audzināšana + alkohols = neaudzinātība.

10.Atbildība + alkohols ^bezatbildība.

11.Sekmes + alkohols = neizdošanās.

12.Nodomi + alkohols = nepiepildītas vēlēšanās.

13.Ieceres + alkohols = šauri mērķi.

14.Turība + alkohols = nabadzība.

15.Saprāts + alkohols = neprāts.

16.Prieks + alkohols = bēdas.

17.Laime + alkohols = nelaime

Tādu pašu bilanci var turpināt un uzrakstīt arī par citām narkotiskām vielām. Ja kāds cilvēks dzeršanas dēļ kļuvis par nastu sabiedrībai - alkoholiķi vai pat noziedznieku -, tad loģiski būtu par dzeršanu ikvienu nosodīt jau tad, kad vēl nav seku.

Negodīgums dzeršanas seku vērtēšanā

Egoisms, alkohola izveidotā dzērāja paštaisnība, dzeršanas tradīciju aizsegs, gļēvums, neaudzinātība un likumdošanas trūkums liedz atmest alkohola lietošanu. Šie iemesli liek būt negodīgiem un vainu meklēt citur - sekās. Ja neatzīstam, ka tieši alkohols noved cilvēku pie tā radītiem noziegumiem un degradē personību, tad jāpieņem, ka jau piedzimstot cilvēki tiek iedalīti divās liktenīgās grupās. Vieni ir tie, kuri dzer, bet nelamājas, nav rupji, neslepkavo, neposta ģimeni, nedara pāri bērniem un vispār nav vēl kļuvuši redzami kā negatīvi. Šie varētu būt tā saucamie "labie" dzērāji. Otri - , kuri dzer un kuri ir izdarījuši kādus visiem saprotamus pārkāpumus, tātad "sliktie" dzērāji , sliktie cilvēki. Ja pretēji īstenībai pieņem, ka tiešām var būt dzeršana, kura nerada ļaunumu, kura dzērušam neizmaina rīcību, tad arī jāatzīst, ka liela daļa cilvēku ar nemaināmu, dzelžainu, mērķtiecīgu apņēmību dzer tāpēc, lai mocītu ģimeni, bērnus, kļūtu pretīgi un saslimtu, darītu ļaunu. Absurds! Ir dzirdēts, ka tā saucamie "mērenie" dzērāji saka: "Lai dzer! Dzīvi paliks un izvirzīsies "labie", tie, kuri dzer un nenodzeras." Bet kādas tiesības mums iedalīt tādā veidā cilvēkus labajos un sliktajos, vai vispār cilvēku vērtēt pēc tā, kā viņš uzvedas dzērumā un cik daudz spēj "turēt"? Tātad iedalīt cilvēkus ne pēc cilvēciski vērtīgajām, bet pēc alkohola dzērājam izdevīgajām īpašībām? Vai tad ar alkohola dzeršanu jāsaista mūsu draugu, tuvinieku un bērnu īstā un galvenā vērtība? Tie, kuri dzer un nenonāk līdz alkoholismam, grib, lai arī alkoholiķis pēc īpašībām spētu būt tāds kā viņi un turētos paša iedomāti mērenā dzeršanā. Tā ir ērti uz alkoholiķi novelt viņa nelaimi, kaut priekšstats par "dzert prašanu" ir citu izgudrots. Tad nu šāds cilvēks paša dzeršanai vārtus ir atvēris un dzert tagad šķiet likumīgi un pareizi līdz reizei, kad beidzot atgadīsies kaut kas, ko arī citi nosoda. Vai mēs pēc apdāvinātības, nervu sistēmas, fiziskajām un bioķīmiskajām īpašībām esam vienādi? Protams, atšķirības ir milzīgas. Ne katrs mūziķis vai literāts var būt matemātiķis, un ne katrs matemātiķis - vieglatlēts. Ir cilvēki, kuri norijuši holēras dīgļus, tūdaļ saslimst, bet citi, to pašu izdarījuši, nesaslimst nekad. Vai veselais drīkst pārmest saslimušajam? Nedrīkst. Kurš prātīgs, domājošs cilvēks riskēs un meklēs saslimšanu, ja skaidri zinās, kur ir cēlonis? Taču ar alkoholu ir tieši tā. Cilvēki paši meklē nelaimi, jo tā ir patīkama, pierasta, reklāmu, tirgoņu un ražotāju, kā arī valsts atļauta un sekmēta narkotiskā viela, riesi šis faktors neļauj runāt par kultūras līmeni vai ko citu, kas kā vakcīna pasargātu no alkohola posta. Protams, liela nozīme ir zināšanām, bet cik ir cilvēku, kuri par alkoholu zina pietiekami daudz? Vēl mazāk to, kuri zina, grib zināt un izglītot citus. Cilvēki, kas nodzeras, pirms tam ir bijuši jauki darbabiedri, apdāvināti, sabiedrībai un tuviniekiem patīkami cilvēki. Ko darīsim? Vai šķirosim cilvēkus, kā runājām iepriekš? "Derīgajos", kuri dzer un nekļūst alkoholiķi, un "nederīgajos", kuri pret savu gribu kļūst alkoholiķi. Varbūt savu bērnu, tuvinieku un cilvēciskā godīguma un pienākuma dēļ mainīsim savu aprobežotību spriedumos par daudzu nelaimju cēloņiem un atsacīsimies no ļaunuma - alkohola?

Alkohola rituālus atmetīsim un aizvietosim sadzīvē ar citiem derīgiem paradumiem? Ar kādiem? Latviešu tautai ir daudz paražu, kurām nav nepieciešams alkohols. Izdomāsim jaunas! Vai tad mēs jau esam tik garīgi nabadzīgi un tā nodzērušies, ka vairs neko nespējam? Tuviniekiem un darba biedriem patīkamu mirkli taču katrs pratīs radīt. Nekas, ja sākumā tas varbūt izrādīsies neveikls. Atcerēsimies, ka alkohola rituāli gadu simtus slīpēti un esam pie tiem pieradināti. Bez mūsu līdzdalības nekas nemainīsies!

Alkoholiķis un žūpība, kā jau minēju, ir mazākā daļa no alkohola patiesā posta un nelaimēm. Alkohols, redzēsim, ir obligāts veicinātājs - katalizators - citām nelaimēm. Kā nav vīna no ogu sulas vai alus no miežu misas bez rauga, tā mūsu dzīves situācijā nav lielāko daļu nelaimju un posta bez alkohola. īpaši gribu uzsvērt, ko alkohols rada vēl nedzimušajam, kā arī dzimušajam bērnam un jaunatnei.

No dzeršanas cieš visneaizsargātākie - bērni

Veselā kopā, sabiedrībā, dabiski pastāv harmoniskas attiecības starp paaudzēm pēc viena negrozāma likuma: vecā paaudze dzīvo jaunākajām paaudzēm, saviem bērniem un bērnu bērniem (6.zīm.).

Padomāsim, vai dzīvē bez iebildēm ir piemērojams teiciens: "Cilvēks dzīvo tikai vienu dzīvi, un katrs dzīvo, kā grib, ar citiem nerēķinoties." Kā tad to var realizēt, ja visiem bērni arī dzīvo tikai vienu dzīvi? Mēs jau iepriekš runājām par to, ka uz citu rēķina mēs visu atļauties nedrīkstam un vēl mazāk uz savu bērnu. Mans dēls un mana meita patiesībā esmu es nākotnē. Ja daru pāri viņiem vai ļauju to darīt citiem, tad īstenībā daru pāri sev. Tas ir tāds pats grēks kā nolemt sevi nāvei vai kropļot un ievainot savu ķermeni. Gudrs un vesels cilvēks to nekad nedarīs. Veselā sabiedrībā vecāki, ja vajag, atsakās no ērtībām bērnu dēļ, audzina un vienmēr saudzē viņus. Arī dabā tā notiek. Šo patiesību cilvēku attiecībās labi parādījis R. Blaumanis novelē "Nāves ēnā". Iespēja glābties tiek vecajam Daldam, bet galā uzvar dabas nosacītais, nerakstītais likums. Uz ledus paliek tēvs, un dēls izglābjas. Lai cik žēl jaunajam Daldam atstāt tēvu, tomēr dzīves alkas uzvar. Citādi tas ir alkohola pārveidotā, deģenerētā sabiedrībā. Dzērāju vidē un cilvēcību zaudējušā sabiedrībā valda vienaldzība, mežonība un noziegumi pret bērniem. Kā ļauna dēmona ņirgāšanās ir atzīme kalendārā jūnija pirmajā dienā - "Bērnu aizsardzības diena." Tik tālu vienaldzības dēļ esam nonākuši. Vārgi prasām valdībai savus bērnus aizsargāt, nevis rūpēties par to, lai nebūtu jāaizsargā. 6. zīmējumā redzam, kāda ir paaudžu starpība veselā un deģenerētā sabiedrībā, jo veselā sabiedrībā lielākā un galvenā daļa ir bērni, bet slimā pretēji - vecie cilvēki. Mūsu apstākļos narkotiskā viela -alkohols - cilvēkos izdeldējis rūpes par visdārgāko un dabīgāko, par savu nākotni, par bērniem. Bērni gan dzimst arī nodzertā sabiedrībā, jo par to gādā alkohola ietekmē bez kontroles vaļā palaistā pat katrai amēbai un utij piemītošā seksuālā dziņa. Taču šie bērni dzimst negribēti un ir traucēklis. Bērnus pamet, nedod ēst, moka un slepkavo. Dzert šādiem sociāli slimiem vecākiem ir neatvairāmāk un svarīgāk nekā rūpēties par bērniem. Vecāku jūtas tiek iznīcinātas, cieš neaizsargātais bērns, kurš pirms dzimšanas vēl bija tikai šūna, bet jau peldināta alkoholā. No alkohola vesels organisms ar steigu atbrīvojas, bet dīglis to nespēj. Dzimuma šūnas ir visjūtīgākās un cieš jau no tā alkohola daudzuma, ko gadījuma dzērājs izdzer svinību laikā. Pēc Vispasaules veselības aizsardzības organizācijas ziņām 80% no debilajiem bērniem ar fiziskām un garīgām novirzēm piedzimuši vecāku dzeršanas dēļ (V. Birkavs, "Skola un Ģimene",1986.g.,maijs). Arī vēl nedzimušam bērnam ir savas cilvēktiesības. Kur viņam tās ir dzērāja ģimenē? Sabiedrība sastāv no ģimenēm. Vai veselam prātam nav tiesību iejaukties šajā patoloģiskajā stāvoklī? Tev, nezināmais tēv un māte, rakstu tāpēc, lai zinātu patiesību par alkoholu un sargātu savus bērnus no tā, sargātu vēl nedzimušos un pēc tam pieaugušos. Arī vectēvs savus mazbērnus un mazmazbērnus var nodzert. Pieaugušie dzērāja muļķībām un noziegumiem var pretoties, bet bērni pret to visu ir bezspēcīgi un neaizsargāti. Kā var vispār runāt par bērnu tiesībām? Iedzimto slimību ir simtiem - Kleinfeltera, Ternera sindromi, hermafrodītisms, infantīlisms, Dauna sindroms, šķielēšana, iedzimtās sirdskaites, pikniskie augumi, urīna nesaturēšana miegā, palēnināta reakcija, tā ir tikai daļa un bieži vien apkārtējiem apslēptā, tādēļ cilvēkiem šķiet, ka šīs izmaiņas nav no alkohola. Vairāk kā puse no šīm patoloģijām nebūtu, ja vecāki vispār nelietotu alkoholu. Pietiek ar vīna glāzi pusdienās, lai parādītos izmaiņas un novirzes pēcnācējiem.

Kā rodas "mauglis" un sadists

Sabiedrībai slimo, nelaimīgo bērnu dēļ ir jāatsakās no dzeršanas narkomānijas, jo to drīz būs vairāk nekā veselo. Ne jau tikai žūpām alkohola dēļ var piedzimt slimi bērni. Tauta pamazām deģenerējas, bet mēs īstenībā nedarām neko, lai tas nenotiktu. Valdība pat alkohola reklāmu neaizliedz. Mūsdienu TV kanāli, laikraksti un žurnāli ir pakalpīgi alkohola reklamēšanā. Preses izdevumos pudeles ar paskaidrojumiem un skaistie, krāsainie iesaiņojumi mudina tās nopirkt. Tā, lūk, neesot reklāma, tāpēc nevarot aizliegt šādus materiālus ievietot. Bet kas tad ir šāds attēls? Katrā ziņā ļoti sekmīgs dzeršanas veicinātājs. Reklāma, kas cinismā līdzīga noziegumam, ir a/s "Latvijas Balzāms" 1999. gadam izdotais kalendārs, kurā aicina pirkt brendiju "Merkurijs", lai piedalītos konkursā ar iespēju iegūt automašīnu "Mercedes-Benz". Tikpat uzbāzīga cilvēku muļķotāja ir reklāma laikrakstā "Diena" 1999. gada 12. janvārī 12. lpp.: "Nobaudiet jauno, izmeklēto un dižciltīgo franču brendiju "Bonaparte", kas ir maģiski pievilcīgs!" Tālāk piezīme, ka alkoholisko dzērienu pārmērīga lietošana kaitīga veselībai. Iegaumējiet, ka brīdina tikai par dzērāja veselību! Kāpēc nebrīdina par izputināto ģimeni, par materiāliem zaudējumiem un dzeršanas dēļ nelaimīgiem bērniem? Valdība, kas patiesi necīnās un ļauj tautai nodzerties, ir noziedzīga. Zivs pūst no galvas.

Daļa vecāku no pašu radītā deģenerāta - kroplīša bērna - atsakās. Tā sabiedrība vesela bērna vietā nākotnē saņem vēl vienu būtni, kurš visiem ir slogs, pirms sācis dzīvot. Šādu bērnu un pieaugušu cilvēku Latvijā ir tik daudz, ka mūsu izpostītajai tautai tas ir kā fizisks un morāls kupris. Nav citu iespēju no tāda stāvokļa atbrīvoties, kā pārtraucot iespēju tādiem bērniem rasties. Tātad - nedzert. Tas nozīmē dzeršanas un ar to saistīto tradīciju pilnīgu pārtraukšanu. Tas ir vienīgais ceļš un glābiņš. Veidosim jauna veida svinības un ikdienu! Bērni, kas klaiņo, ubago, kļūst mazgadīgi noziedznieki, gandrīz visi ir vecāku - dzērāju, bērnu izmantotāju upuri, kā arī vieglprātīgi šķirto un alkohola dēļ izjukušo ģimeņu rezultāts. Noziegumi pret bērniem ir dzeršanas rēga izdarītā vissmagākā posta daļa. Kā bērnu iedzimto slimību cēloņi parasti izceļam visu citu, tikai ne alkoholu. Meklējam vainu pesticīdos, fungicīdos, radioaktīvajā piesārņojumā un citur. Arī minētajiem faktoriem neatkarīgi no mums ir kāda nozīme, bet alkohola nelaimes taču sameklējam paši.

Citēšu Baldones bērnunama "Kaķīši" ārstes Rūtiņas kundzes sacīto: "Pie mums tad pārsvarā vajadzētu būt bērniem no Latvijas karstākajiem punktiem - Olaines, Ventspils, Skrundas un citām vietām, bet tā nav". Tātad vaina tomēr meklējam visai Latvijai kopīgajā karstākajā punktā - dzeršanā. Šis alkohola uzspiestais smagums ir visaptverošs, tas skar it visus - kā dzērājus, tā nedzērājus. Ar dzeršanas nejēdzībām esam radināti un pieraduši, ka sen jau neesam spējīgi redzēt "mīlīgā kaķa" (pēc dr. Brokāna) - alkohola - briesmīgo viepli. Kāda audzinātāja stāsta: "Tā bija algas diena. Zināju savas audzēknes ģimenes apstākļus. Sliktu paredzēdama, vēlā vakarā aizbraucu uz meitenes lauku mājām. Tumsā, sniegā, putenī šis bērns vienā krekliņā izmisis skrēja ap māju. Saucu, bet viņa mani nepazina. Mājā notika vecāku - dzērāju -orģijas. Klauvēju un lūdzu, lai meitenītei vismaz iedod apģērbu, bet durvis neviens neatvēra. Aizvedu meiteni pie sevis."

Cerēsim, ka šis bērns ir piedzimis ģenētiski vesels, bet šādi notikumi bērnībā salauž un ievaino dvēseli uz mūžu. Tā vairs nesadzīst. Tā rodas sadisti. Skolā rodas vajadzība pēc psihologa. Alkohols sabojā cilvēkus ne vien fiziski, bet arī garīgi, un tas nav mazāk svarīgi. To rāda mazgadīgo noziedznieku skaita palielināšanās. Kas gan bērnus vairs var pareizi audzināt, ja no 100 reģistrētajām laulībām 75 tiek šķirtas. 90% gadījumu pamatā ir dzeršana. Tā ir paradoksāla situācija, ka bērni, kuriem vecāki ir dzīvi un nav šķīrušies, patiesībā ir bāreņi. Viņu vecāki ir garīgi slimi - nodzērušies.

Ja pieredzējis skolotājs pavēro vēl neiepazītu klasi, tad pēc bērnu izturēšanās daudz var spriest par viņu ģimenēm. Dažam seja kā piekusušam sirmgalvim, nekad neredz smaidu. Cits stundā raugās ārā pa logu - ne dzird, ne redz, ko dara un saka skolotājs. Viņa domas, rūpju pilnas, ir tālu mājās, vai mazie brālīši un māsiņa paēduši un vai mājās ir silti, vai tētis nav mammu piekāvis, kā solīja darīt? Dažs bērns ir kā uzvilkta stīga un tūdaļ raud, ja tam pasaka kādu skarbāku vārdu. Citiem bērniem ir izteikta mīlestība pret dzīvo dabu, dzīvniekiem, bet tai pašā laikā sadistisks naids pret cilvēkiem: "Ja man ir bezgala grūti, gribas, lai visiem ir tā." Ja bērns savā dzīvē pieredz tik daudz ļaunuma no saviem tuvākajiem cilvēkiem, nebrīnīsimies un nevaicāsim, kur rodas sadists.

Varam arī runāt par "maugļa" sindromu (pazīmi). "Mauglis" var būt ģenētiski vesels bērns, kurš audzis atšķirti no cilvēku sabiedrības. Tikpat labi varam teikt, ka arī tie bērni vairāk vai mazāk ir "maugļi", kuri šķirti no labas, cilvēciskas audzināšanas un informācijas. Pilnīgi ticami, kā atzīst zinātne, ka zināma vecuma "maugli" vairs nav iespējams pāraudzināt par pilnvērtīgu cilvēku. Bērna garīgo mugurkaulu taču veido līdz 5 gadu vecumam. Šai laikā audzināšanā pieļautās kļūdas vēlāk vairs nav iespējams labot - vai arī to var izdarīt ar lielām pūlēm ilgā laikā un nepilnīgi. Galējā pakāpē "mauglis" ir sadists, noziedznieks. Par audzināšanas katastrofālo stāvokli liecina neveiksmes noziegumu apkarošanā un to skaita pieaugums. Ja vien tas mūs pašus neskar, ziņas par to, ka vecāki moka vai pat nogalina savus bērnus, maz satrauc. Esam jau pieradināti pie daudz kā un kļuvuši truli. Alkohols un citas narkotikas, domātspēju iznīcinošā, narkotizējošā "pop" trokšņu masveidība, kā arī orientācija uz ērtībām un izpriecām panākusi, ka mēs neesam vairs spējīgi ieraudzīt un cīnīties ar nelaimju patieso cēloni. To veicina arī tukšie TV raidījumi, kurus sauc par kultūru, un mēs kā muļķi pieņemam un nekarojam pret to.

Populāru cilvēku ļauna priekšzīme

Tev, lasītāj, droši vien ir zināms kāds labs, varbūt tuvs, cienījams un populārs cilvēks, kurš iedzēris nav neko sliktu izdarījis. Kaut gan sliktais nav jāsaprot tikai kā kaušanās vai kādas citas netīkamas, dzērumā veiktas izdarības. Kāpēc tad šāda cilvēka it kā nevainīga dzeršana ir nepieņemama? Varbūt kāds tieši šādu dzeršanas veidu atbalsta un grib tādam cilvēkam līdzināties? Tā tas parasti arī notiek dzeršanas sākumā. Ja vecāki un audzinātāji tevi mācījuši nedzert, bet populārais cilvēks, kurš nekad nav redzēts piedzēries, tomēr piedāvās iedzert, kurš tādā gadījumā būs, kam klausīsi un kuram sekosi? Vispārējā dzeršanas atmosfērā laikam gan pēdējam, jo alkohola tradīciju ir daudz, kārdinājums un apkārtējo spiediens ir liels. Viegli tam sekot, jo piemērs, kuru izvēlējāmies, ir šķietami nekaitīgs. Šajā brīdī neredzi žūpu un alkoholiķi, un citas nelaimes, kas noteikti nesekotu. Lūk, kur šī populārā cilvēka šķietami nevainīgā dzeršana un tās piemērs noved - tā pamudina sākt un turpināt bezgalīgu dzeršanas ķēdi. Vai tu, lasītāj, zini, kā lopus ievilina kautuvē? Pāris dzīvnieku baro tieši kautuvē un nekauj. Jaunatvestie, asiņu smakas satraukti, pretojas. Tie, kuri tur pastāvīgi ēd, droši un brīvi ieiet briesmu vietā, citi tiem pakaļ… Kā redzat, šis populārais cilvēks nodarījis vairāk ļauna nekā žūpa, jaunus dzērāju pulkus radīdams. Vēl līdz šai dienai nevaru saprast, kā komponists Raimonds Pauls, izsprucis no alkohola briesmām, kādā intervijā pirms vairākiem gadiem sacīja: "Lai cilvēki dzer un priecājas! Es arī dzertu, ja varētu …". Tātad viņam svarīgs ir vienīgi viņš pats.

Alkohola postošo klātbūtni redz katrā dzīves jomā. Tā iznīcina morāli, vecāku jūtas, ģimeni, padara neiespējamu sekmīgu audzināšanu, rada visdažādākās slimības, kā arī vajadzību pēc cietumiem un bērnunamiem, izsauc priekšlaicīgu nāvi, iznīcina disciplīnu civilajā dzīvē, policijā, muitas darbā un armijā (atcerēsimies notikumus Alūksnē). Arī dzeršanas dēļ 2005. gadā nācās vienu karavīru, kas izpildīja misijas uzdevumu Irākā, vest mājās. Kādus gan skolniekus, jauniešus, studentus un karavīrus varam gaidīt no ģimenēm, kur valda zemiskums, sadisms, lamāšanās, kaušanās, trūkums, smirdoņa, seksuālais dzīvnieciskums un perversijas? Dzirdēju armijas ārsta atzinumu par ārpusreglamenta attiecībām armijā: "Visus jau neaiztiek, cietušie ir pārjūtīgie, ar novājinātu nervu sistēmu." Vai šie pārjūtīgie nav vecāku dzeršanas upuri? Tas ir apstiprinājums tam, par ko rakstīju iepriekš. Alkohols kā zaglis atņem mums laiku un spēku cīnīties arī ar vispārēju ļaunumu un muļķību, kuras dzīvē tāpat netrūkst.

Kā jau iepriekš minēju, alkohola atzinēji it kā negribot cilvēkus iedala divās sev izdevīgās grupās: pirmā - tie, kuri mazliet dzer, otrā - alkohola noliedzēji. Klusībā daži cilvēki jūt nepatiku pret nedzērāju, jo viņš ir kā spogulis - atgādinājums -, kas liek atcerēties un sajust neērtību par paša dzeršanu, sekām un līdz galam nepārdomāto dzīvesveidu. Alkohola atzinējs nedzeršanu uzskata par spītību, jo visi taču dzer. Manam draugam bija kaimiņš, cilvēks labs, tomēr citiem par manu draugu viņš izteicies: "Ļoti labs zēns, bet nav mūsējais, nedzer šņabi." Cilvēks ir tikai cilvēks, pēc savas būtības vājš, tāpēc var pat kļūt negodīgs pret paša gribu. Šis cilvēciskais vājums kaut netieši, tomēr var traucēt būt vienotiem jautājumos par dzeršanas kaitīgumu. Alkohola jautājums nedrīkst būt tas, kura dēļ tiek sašķelts tautas prāts, jo mēs kā tauta garīgā ziņā jau tā esam dalīti. Tas mūsu sabiedrībai traucē veikt uzdevumus, kas ir neatliekami, tiem tagad pietrūkst spēka. Vispirms būtu jātiek galā ar noziegumiem, neaudzinātību, gara tumsību, ko ierosinājis alkohols, un tas turpina radīt arvien sarežģītāku un nekad nepadarāma darba lauku ar nelaimēm, kas nebūtu. Ir nepieciešami to saprast un domāt par jaunatni.

Muša stikla pudelē

Vispirms vecajai paaudzei ir jāaudzina un jāpārveido sevi spriedumos par alkoholu. Jāveido griba un jāatmet egoisms. Kad ar to tiksim galā, liekas un nevajadzīgas kļūs problēmas un cīņa arī ar citām narkotiskām vielām. Alkohols uzirdina sociālo augsni pārējo narkotiku ienākšanai sabiedrībā un rada cilvēkus, kam iznīcinātas garīgās vērtības un vajadzība pēc tām. Dzērājs uz dzīvi raugās caur alkohola radīto prizmu. Viņš nav brīvs, jo neiespējami saprast un apvainojoši dzirdēt patiesību! Viņa pozīcijas ir muļķīgas, bet neiedomājami stipras, jo viņa pusē ir visi alkohola lietotāji, tātad gandrīz visi cilvēki. Kaut kādu cīņu pret alkoholu viņš pieļauj, taču tā līdzinās mušas uzvedībai aizkorķētā stikla pudelē. Tā rāpo, brīvi lidinās no sienas uz sienu, vēro tālus apvāršņus, bet nemaz neapjauš, cik šaura atvēlētā telpa un bezjēdzīga rīcība . Alkoholiķis patiesībā neredz un pieļauj tikai tādu cīņu pret dzeršanu, kas to neaizliedz. Tāda cīņa gadu tūkstošus ir bijusi nesekmīga, veltīga.

Tagadējo pretalkohola cīņas metožu nepilnība

Cilvēks, kurš turpina dzert, vienalga, vai viņš ir tā saucamais mērenais vai lieldzērājs, vienmēr vairāk vai mazāk ir alkohola varā. Tas ir pie jebkuras slimības un netikuma. Kaut arī šāds cilvēks varbūt nav nekāds lielais dzērājs, sagaidot ciemiņu, viņš tomēr sacīs: "Nu, vai viens šņabītis nederēs?" Kā slimnieks nav spējīgs veikt vesela cilvēka darbu un dzīvot veselā dzīvi, tā alkohola lietotājs nekad nespēs domāt un rīkoties tik brīvi un neatkarīgi kā nedzērājs. Dabīgi - cilvēkam taču jādzīvo kā nedzērājam.

Liela alkohola lietotāja kļūda ir, ka viņš neuzskata to par narkotisku vielu. Visādos veidos veicinātāji ir, kam izdevīgs tautā radītais alkohola posts, līdz ar to zūd iespēja patiesi novērtēt un cīnīties. Šī iemesla dēļ dzērāji neuzskata alkoholiķi par slimnieku, par alkohola, tas ir, narkotiskas vielas, upuri, kā tas ir ar opija, morfija un citu narkotiku lietotājiem. Alkoholiķi vērtē kā nelietīga cilvēka apzinātu izlaidības stāvokli, kādā pats ir tiecies nokļūt. Tā vērtējot, alkoholiķa atkarība paštaisni tiek ignorēta. Šāda attieksme tiek sekmēta, tā ir vajadzīga alkohola ražotājiem un pārdevējiem, jo tiem tirdzniecība ar alkoholu ienes pasakainu peļņu un, galvenais, pamazām iznīcina latviešu ģimenes un tautu. Par dzeršanas sekām un valsts postu tiem nav nekādas intereses. Galvenais, ka tiem "tūkst" kabatas. Cīnīšanos tikai pret dzeršanas sekām, nevis cēloņiem var pielīdzināt izdalījumu novākšanai no gāzu gangrēnas slimnieka audiem, lai gan būtu jāvēršas pret pašu cēloni - hlostrīdijām.

Galējības ir netikums?

Alkohola lietotājs nevēlas iedziļināties alkohola posta būtībā. Patiesībā viņš to nemaz nespēj. Dzejnieks un domātājs J.V.Gēte sacījis: "Cilvēks savā darbībā var drīzi gurt…". īpaši to var attiecināt uz novājinātas gribas dzērāju, bet griba ir īpašība, ko ieaudzina! Nejauksim to ar vēlēšanos! Dzērājiem pret alkoholu ir tāda pati attieksme, kāda grupveida narkotiku lietotājiem pret opiju, heroīnu vai citām narkotikām. Tāda cilvēka klātbūtni, kurš šajā barā sāktu runāt par narkotisko vielu lietošanas bezjēdzību, viņi labākajā gadījumā pieciestu, taču uzskatītu to par nekauņu vai muļķi. Šķiet, ka alkohola lietotāji vadās pēc tālāk minētās divdomīgās gudrības: "Galējības ir netikums." Tātad pilnīga nedzeršana, alkohola pilnīga nelietošana arī esot netikums. Cilvēki parasti to pieņem kā absolūtu patiesību, jo tā šoreiz ir izdevīga pašam, bet tomēr uz visu to neattiecina. Vai tad kāds gribēs būt daļēji muļķis vai daļēji slims, vai vēlēsies daļēju nelaimi? Nākamais absurds ir alkohola dzērienu iedalīšana labajos un sliktajos. Cilvēki alkoholiskos dzērienus taču dzer vienīgi tāpēc, ka tie satur alkoholu. Nav tāda alkoholiska dzēriena, kas būtu nekaitīgs un neradītu visas iepriekšminētās šausmas, lai arī cik maz alkohola tas saturētu. Tomēr kāda oficiāla koncentrācijas robeža pagaidām jānosaka. Kādēļ, to redzēsim tālāk. Kāda jēga tad šos dzērienus iedalīt labajos un sliktajos? Bet ja tā sauktajam labajam alkoholiskajam dzērienam tiks atņemts alkohols, šo palieku pat neviens žūpa vairs nedzers tāpat kā slikto alkoholisko dzērienu, jātur nebūs alkohola. Kam īsti izdevīgs šāds iedalījums? Tas izdevīgs vienīgi šī šķidruma, kas tiek nosaukts par alkoholisku dzērienu, gatavotājiem, kā arī tiem, kam vienaldzīgs mūsu tautas un bērnu liktenis. Arī dzērājiem pašiem tas nav izdevīgi. Kā no iedomāti labā, tā no sliktā alkoholiskā dzēriena tiek tikai bēdas, slimības, noziegumi, cietums, pat nāve un izstumšana no sabiedrības. Vēl uzbāzīgāks un nekaunīgāks ir mēģinājums alu reklamēt kā latviešu nacionālo dzērienu, lai padarītu to tautai tuvāku, nekritizējamu, neatmetamu. Nav zināms, kurš bijis tas, kas pirmais pamanījās iegalvot, ka alus nav alkoholisks dzēriens. Tas liecina par alkohola izplatītāju neierobežoto bezkaunību un ļaunumu. Ja kādam nav skaidrs, vai alus ir vai nav alkoholisks dzēriens, tam vajadzētu atcerēties, kas notika Rīgā 1995.gada vasarā Daugavmalā "Aldara" jubilejas svētkos, kuros, pēc preses ziņām, piedalījās ap simtiem tūkstošu alus dzērāju. Tādu pazemojumu un pašu sagādātu kaunu muļķības dēļ latviešu tauta vēl nebija pieredzējusi. Tas bija līdzīgi kā romiešu patricieši apdzirdīja vergus, lai par tiem ņirgātos. Izvairīšanās dzērienus, alu un vājos vīnus, nesaukt par alkoholiskiem ir tas pats, kas slepkavu nesaukt par slepkavu, jo likumā tā, lūk, neesot paredzēts; starp galvu griezēju un šāvēju esot starpība, tikai pēdējais saucams par slepkavu. Līdzīgi arī ar narkotiskajām vielām. Kāds var iedomāties, piemēram, ka morfijs, hašišs, marihuāna nav narkotikas, valdība to pieņems, apstiprinās un, lūk: "Nav vairs nozieguma, nav narkomānijas - bez kādām apkarošanas pūlēm…"

Apzināts farss

Oficiāla cīņa pret alkoholu pašreiz tiek vērsta tikai pret tā radītām sekām, bet patiesībā tāda rīcība ir tikai uzmanības, spēka un laika izniekošana, kas līdzinās vezuma kraušanai vienā ratu malā. Tāds vezums noteikti izjuks vai apgāzīsies. Pilnībā nav izdibināms, kāds cilvēku un valdības vērtējumā ir gūtais labums no vispārējā alkoholisma. Vai tas atsver nelaimju elles kokteili, ko cieš tauta? Ienākumi no alkohola tirdzniecības godīgai valdībai nevar būt tik svarīgi, lai par šo nožēlojamo maksu pārdotu savas tautas veselību, iznīcinātu morāli un daļu nolemtu fiziskai nāvei, ieskaitot neaizsargātus bērnus. Vai tādā situācijā arī privātajam alkohola tirgotājam drīkst dot vaļu? Vai valstij nebūtu jāiejaucas, izdodot likumus, kas patiesi ierobežotu un vēlāk aizliegtu tirdzniecību ar alkoholu? Ja uz vienu iedzīvotāju jau gadā tiek izdzerts vairāk nekā 18 litru absolūtā spirta, tad pasivitāte šinī jomā jau sen ir genocīds pret tautu. Par vēlu ir sacīt: "Pašiem jāzina, ko darīt tādā situācijā, kad bērnu, jaunatnes un tautas audzināšanā netiek skarts jautājums par dzeršanas patieso kaitīgumu un izvairīšanos no tās." To redzēt un novērst ir valdības uzdevums. Toties alkohola reklāmai tiešā un netiešā veidā ir iedegta mūžīgi nemainīga zaļā gaisma. Ja ar iepriekšējās valdības "alkoholisma politiku" pieļauts šāds stāvoklis, kas patiesībā ir neredzams klupeklis, tad sacīt "Pašiem jāzina, ko dara" dzeršanā nozīmē to pašu, ja kādam sadragā celi un pēc tam saka: "Dari, kā gribi! Ja vēlies, staigā ar kruķiem vai arī ej stalti parādes solī." Vēlreiz jāatgādina, ka alkohols nav savienojams ar kulturālu dzīvesveidu. Kulturālas dzeršanas nav. Toties daudzas kultūras dzeršana ir izpostījusi. Tā izpostīja vareno Romas impēriju, un līdzi jāmin Grieķija. "Alkohols un kultūra tikpat nesaderīgi kā gaisma un tumsa, kā ledus un uguns". (Ārsts N.Semaško)

Mēs taču nebūvēsim mājai otro stāvu, neliekoties ne zinis par to, ka deg pirmais stāvs. Centāmies kļūt par Eiropas valsti, bet kas notiek ar latviešu tautu, ar tās nākotni…? Ja kādu lietu valsts nopietni vēlas risināt, tad aicina attiecīgās nozares godīgus padomdevējus - ekonomistus, inženierus u.c. Bet tā tas nav, apspriežot jautājumu par alkoholu. Leģendārajā Ziemeļblāzmā Dombrovska tēva organizētie nedzērāji kā padomdevēji netiek pieaicināti. Tātad viss, ko pretalkohola vārdā dara, ir apzināts farss vai arī ar šo jautājumu nodarbojas muļķi. Muļķīgums un ļaunums ir viens un tas pats. Tas norāda, ka valstī nopietna cīņa nav iecerēta. Alkohola rituāli un tā radītais posts latviešu tautai un valstij ir kā iepriekš minētais milzu parazīts - lentenis ar daudziem posmiem. Ja paliek legālas alkohola lietošanas tradīcijas sadzīvē, pēc īsa laika sprīža tas atkal pārņem visas dzīves nozares, lai kādi panākumi būtu bijuši tā apkarošanā, jo alkohols ir narkotiska viela.

Klusa, neredzama ciņa pret atturību

Pret atturību tiek veikta nepārtraukta, neredzama un nepamanāma, un nežēlīga cīņa. Viens no šiem cīņas veidiem ir par atturību nemaz nerunāt. Sabiedrībai tā tiek uzliktas rozā brilles. Cilvēki pat nepieļauj domu, ka iespējama dzīve bez alkohola. Zūd pat nojausma, ka iespējama normāla dzīve bez dzeršanas. Aizvien tālāka un nemaināmāka dzīve šķiet tiem, kuri no dzeršanas paši ļoti cieš un gribētu pat no tās atbrīvoties. Arvien vairāk cilvēku tiek ieaijāti pārliecībā, ka galvenais ar šo postu ir cīņa pret alkohola kontrabandu un žūpību, tātad pret sekām. Cilvēkiem gribas ticēt un kā apmāti tic, ka īstā cīņa ar huligāna kaušanos un cilvēku sabraukšanu, ir nežēlīgi sodi, un dzeršana līdz 1,5 promilēm neesot kaitīga. Atturības ideja pati par sevi tiek vērtēta kā muļķība, nekaunība, kaprīze un nejēdzība, nevis nepieciešamība, ja gribam dzīvot kā veselu cilvēku sabiedrība. Tradīcijā un patīkamos alkohola rituālos ieaugušo alkohola lietotāju pārliecība, ticība un atbalsts dzeršanai ir vienādi liels kā no dzērāja, tā no tirgotāja puses. Tikpat vienota un liela ir abu pušu rīcība pret atturību. Atturība ir nāvīgas briesmas visu veidu finanšu lielmahinatoriem un lielzagļiem. Tāpēc tiek iznīcināts katrs atturības iedīglis. Tas, protams, bremzē līdz galam realizēt ikvienu labi iesāktu un sākumā sekmīgu uzbrukumu dzeršanai. Izveidojas situācija, ka pats cietējs aizstāv savu mocītāju un slepkavu - alkoholu. Tuvinieki to pat uzaicina uz bērēm cilvēkam, kas miris alkohola dēļ. Bēres kārtējo reizi tiek nodzertas. Aizpagājušā un pagājušā gadsimtā izvērstās sekmīgās cīņas metodes pret dzeršanu nevis izgāzās, bet tika izgāztas, jo tās skāra to cilvēku intereses, kuriem nepieciešams, lai būtu tikai latviešu tautas paliekas bez pašcieņas. Pagājušā gadsimtā mācītājiem, kuri ļoti rezultatīvi sāka ieviest atturību latviešu zemnieku vidū, muižnieki aizliedza "maisīties" laicīgās lietās.

Alkohola lietotāju iebildumi pret nedzeršanu

Nedzert, nelietot narkotiskās vielas, atteikties no tām - uz to var raudzīties dažādi. To sekmīgi izmanto narkotiku lietotāji un to atbalstītāji - ražotāji:

1.   Alkoholu rāda kā labu līdzekli pret saaukstēšanos, pret sāpēm.

2.   To rāda kā zāļu līdzekļu sastāvdaļu.

3.   To saista un vērtē no alkohola aizstāvim vienam zināmiem ilga mūža piemēriem, it kā tas būtu vienīgais, pēc kā jāvērtē dzeršana.

4.   Nemin nevienu no daudzām citām nelaimēm:

-  nepiemērota uzvedība, kas jānožēlo,

-  nepadarīti darbi,

-  postošas vienošanās,

-  materiālie zaudējumi,

-  slimības,

-  bērni ar iedzimtām kaitēm,

-  šķirtas ģimenes,

-  noziegumi,

-  dzeršanas rituāli - jaunatnes pavedinātāji dzeršanā.

Latviešu nacionālais alus

Transporta vai citu avāriju gadījumā tiek noteikta un konstatēta alkohola piesātinājuma pakāpe asinīs, un tad netiek jautāts, vai šis alkohols ir no izdzertā nacionālā alus, kuru cenšas neiekļaut alkoholisko dzērienu sarakstā, vai vīna, vai degvīna, vai kandžas. Transporta vadītājs parasti šādā reizē visā nopietnībā pretojas un paskaidro, ka promiles un dzērums ir tikai no alus, taču tas netiek ņemts vērā un nacionālais alus izrādās tikpat vainīgs kā šeftmaņu konjaks un "krutka". Esam pat atmetuši daudzus latviešu tautai vajadzīgus tikumus, tāpēc jau sen vajadzēja atmest arī netikumu dzert alu. Tāpat netiek jautāts, vai kāds dzēris labu vai sliktu alkoholisko dzērienu. Tagadējā situācijā nepieciešams runāt tikai par dzeršanas pārtraukšanu.

Par atturības jautājuma ietveršanu audzināšanā dažkārt ir tik aplams priekšstats, ka skolu vadītāji, kuri rosināti veidot cerības vai atturības pulciņus, atbild: "Kam mums tādi? Mūsu skolā alkoholiķu nav. Ja dibināsim tādus pulciņus, tas apkaunos mūsu skolu." Bet īstenība ir savādāka. Ja mēs, pieaugušie, arī skolotāji, mācām bērniem, ka dzert ir kaitīgi, tūdaļ jāpalūkojas arī uz sevi un jājautā: "Es citus mācu gan, bet ko daru pats?" To pašu jautās audzēkņi. Lai nerastos nekādi sirdsapziņas pārmetumi un nebūtu nepatīkamā vainas apziņa, labāk par dzeršanu tad nerunāt nemaz, kaut vai viss izput! Tā mēs no paaudzes uz paaudzi esam egoistiski, nodevīgi, negodīgi un gļēvi pret bērniem un jaunatni. Mēs nododam visdārgāko - savu bērnu likteņus - iznīcībai, izpriecu industrijai. Reizi pa reizei jau runājam par veselīgu dzīvesveidu, bet alkohola lietošanas cēloni nepieminam, tikai tā sekas. Ja alkohols ir labs un vajadzīgs sadzīvē, tad tas jāpierāda, un, ja kāds var godīgi pierādīt, ka dzeršana un tās sekas ir labas un vajadzīgas mūsu latviešu tautai, tad lieki arī cīnīties pret to. Ja alkohols ir daudzu ļaunumu sakne un posta veicinātājs, tad pret to ir jācīnās bez žēlastības. Tomēr te jāatduras pret aizslēgtām durvīm. Redakcijas šādus, kaut pamatotus, interesantus rakstus pretī neņem. Kādēļ tad mēs audzinām bērnus nemelot, nezagt, būt godīgiem, līdzjūtīgiem un kārtīgiem? Tādēļ, ka par cilvēku izaudzina! Arī par nelieti var izaudzināt un arī izaudzina. Vai mēs rīkotos tik bezatbildīgi arī tad, ja mūsu bērnus apdraudētu kāds cits ļaunums, piemēram, atrašanās uz plāna ledus vai bērnu trieka, vai difterija? Nē, tad gan mēs tūlīt steigtos glābt vai meklētu ārsta palīdzību. Mēs atrastu cēloni zaudētai veselībai, un neviens nekavētu arī iepriekš no nelaimēm izsargāties.

Ko likt alkohola vietā?

Cilvēki, kuri dzeršanas tradīcijas saņēmuši mantojumā un nespēj pat iedomāties, ka varētu tās atmest, godīgi un naivi jautā: "Ko likt šo tradīciju vietā?" Jābrīnās, kā tādu jautājumu var uzdot domājošs cilvēks, zinot, ko rada alkohols. Gadu tūkstošiem tā lietošana cilvēkiem nesusi tikai nelaimes, un atsevišķie patikas brīži tās neatsver. Dzeršana, alkohola lietotāju saaustais skaistais kombināciju raksts ar dzīvi, ir tik pierasta, ka šķiet neizbēgama, un mēs pat neredzam vajadzību no tās atbrīvoties. Tā alkohola radītās nelaimes aizklājas kā neesošas un pret tām beidzam cīnīties. Savādāk mēs raugāmies uz citām nelaimēm, piemēram, kroplumu, lipīgām slimībām u.c. Patiesībā dzeršana ir ļaunāka, jo tieši sekmē šīs nelaimes un kavē tās novērst. Bet ar ko aizstāt dzeršanu? Pieņemsim, ka kādam jūsu paziņam ir ļaundabīgs audzējs. Ārsts to likvidē, un cilvēks kļūst vesels. Ko slimnieks iegūs atbrīvojoties no tā? Veselību! Veselību un spēju dzīvot skaistu un normālu dzīvi, kļūst brīvs. Cilvēki cenšas izārstēties no katras slimības, nejautājot, kam jānāk vietā. Ar dzeršanas, smēķēšanas un citu narkotisko vielu nelietošanu ir gluži tāpat. Cik muļķīgi būtu, ja neredzīgais, kurš izārstēts, ārstam jautātu, ko likt akluma vietā? Taču, lai tiktu vaļā no paša radītām dzeršanas nelaimēm, ne vienmēr ir vajadzīgs ārsts. No dzeršanas izārstēt nevar. Viss atkarīgs galvenokārt no tevis. Tev ir jābūt godīgam pret sirdsapziņu, jāpārvar egoisms un jākoncentrē griba, lai beidzot, paliekot nesaprastam, citiem varbūt par brīnumu atsacītos no visiem alkohola rituāliem. Pēc tam iestāsies brīnišķīga neatkarības sajūta, un tad arī jūs pārstāsiet vainot citus alkoholiķus dzeršanā, jo zināsiet, kāpēc viņi ir tādi. Tad arī sapratīsiet, cik maldīgs bijis dzīves ceļš, kalpojot alkohola dieveklim. Cik reižu nav nācies dzirdēt no cilvēka, kas atmetis dzeršanu: "Skolotāj! Kas ar mani notiek! Man šķiet, ka esmu kļuvis pavisam cits cilvēks!" Ieguvēji ir visi, pirmkārt, bērni, sieva, visa ģimene. Ir arī tādas sievas, kas pasaka: "Man nav vajadzīgs tāds vīrs, kas nedzer." Gandrīz vai par einuhu un izdzimteni daža sieviete uzskata nedzērāju.

Atturībnieks

Kas īsti ir atturībnieks? Atturībnieks ir tas, kas audzināšanas, zināšanu vai pārdomu un secinājumu ceļā, ari" citu ierosināts, pilnīgi atteicies no alkoholisko dzērienu lietošanas un nedzer nemaz, nekad un nekur. Tādēļ pretinieki cenšas viņu padarīt par askētu, par atkritēju no vēlamā, neaizskaramā dzīves veida - dzeršanas. Tā tas nav, jo viņš piedalās visās dzīves norisēs kopā ar tuviniekiem un darba biedriem, bet nedzer. Ir spēcīgāks, varošāks. Ir zināms, ka šis klusais protests daudziem nav pa prātam. Šī stāja vien satur klusu, spēcīgu, iedarbīgu uzbrukuma lādiņu dzeršanai, kuru nav iespējams atvairīt. Bieži, vainas apziņas mudināts, kāds no viesību dalībniekiem sāk neaicināts taisnoties, ka viņš jau arī patiesībā nedzerot.

Tāpat kā visi cilvēki nav vienādi, tādi nav arī atturībnieki. Liela nozīme ir audzināšanai. Daļa par tādiem kļuvuši tikai aiz bailēm no saslimšanas vai miršanas. Šos cilvēkus dzeršanas dominante, kas jau agrāk ieperinājusies smadzenēs, pieveic - dažu ātrāk, dažu vēlāk. Tie atsāk dzert. Pēc principa - dzīvoju taču vienreiz. Beigās izrādās, ka atturības iemesls bijis vairāk vai mazāk slēpts egoisms.

Pie otrās grupas pieder tie atturībnieki, kuri tādi kļuvuši tautas, savu bērnu, tuvinieku, ģimenes, jaunatnes vai augstu morālu, nevis egoistisku mērķu dēļ. Šie atturībnieki nekrīt atpakaļ. Kā redzat, ļoti svarīgs ir nolūks, motīvs, kāpēc cilvēks pārtrauc dzert un neuzsāk atkal.

Vēl trešā grupa atturībnieku - tie, kuri jau no bērnības nedzer, jo tā audzināti ģimenē. Šāds princips būtu jāpanāk visur.

Dažkārt cilvēkam, kurš bijis alkoholiķis, ir jādzird pārmetumi: "Tu savu normu esi izdzēris un, ja esi to izdarījis, nemāci nu citus." Iznāk, ka pārtraucot dzeršanu, viņš,būdams nedzērājs, tagad ir otrās šķiras cilvēks, kas sācis darīt kaut ko sliktu, un tam tagad jādzīvo ar zaudētām tiesībām. Tad jājautā, kuram cilvēkam nav pienākums un tiesības jebkurā brīdī atmest ļaunu, kaitīgu rīcību vai izveseļoties no slimības? Arī noziedzniekam, kas notiesāts, ir pienākums un tiesības atgriezties godīgā dzīvē. Jebkuram cilvēkam jāvēlas izveseļoties. To pieprasa arī sabiedrība, kurā šāds cilvēks dzīvo. Cilvēks bez līdzcilvēkiem nav spējīgs būt cilvēks. Tie, kuri dzer, nedzērāju tomēr it kā izolē, bet tā nerīkojas ar dzērāju tie, kuri nedzer. Tie dzērājam nepārmet dzeršanu, bet gan kritizē, tomēr ne visur un vienmēr. Atturībnieks neuzlūko alkohola lietotāju ar pārākuma apziņu, to pazemojot, bet gan raugās kā uz cilvēku, kas rīkojas nepareizi, kaitīgi un ir neapzinātā nelaimē, un kuram vajadzīga palīdzība. Vai, pārtraucot dzeršanu, izzūd viss alkoholisma posts? Protams, kāda daļa izzūd pilnīgi. Izzūd tā, kas rodas no kāda konkrēta cilvēka dzeršanas, bet no citu dzeršanas viņš dabū ciest tāpat kā visi. Tātad pilnīgi no dzeršanas posta izbēgt ar savu atturību vien nav iespējams, bet tas ir pirmais, ar ko ik brīdi varam sākt un jāsāk. Tādēļ neatliekami jācīnās par to, lai arī citi nedzertu. Kad cilvēki nedzers un sabiedrībā valdīs pilnīga atturība, tad arī viss nepārmainīsies kā uz burvju nūjiņas mājienu, jo alkohola lietošana sagādājusi postu simt veidos vēl gadu desmitus uz priekšu. Tomēr beigās tas pazudīs. Pirmais un galvenais pasākums, ko katrs cilvēks var veikt savā dzīvē jebkurā brīdī, ir pašam pārtraukt dzert un kļūt par atturībnieku. Vai tas ir tik grūti? Nē! Pat viegli, ļoti interesanti un aizraujoši. Jo cilvēks piedzimst it kā no jauna. Viņš kļūst par paraugu, iedrošinātāju citiem. Tas ir visrezultatīvākais, visdrosmīgākais uzbrukums alkoholam, tā tradīcijām un vislielākais izaicinājums latviešu tautas nīdējiem.

Kā izbēgt no alkohola radītā posta?

Piemērs. Prezidents K. Ulmanis - atturībnieks.

Mēs esam aplūkojuši arī sabiedrības un varas iestāžu pieprasītās un piedāvātās metodes alkohola posta likvidēšanā. Pie tām esam pieradināti kā pareizām un vienīgām. Daudzi tic šo metožu efektivitātei. Tās ir gadu tūkstošiem vecas, tomēr izrādījušās bezrezultatīvas. Līdz ar to cīņa ir kā nepārtraukts, gadu tūkstošiem ilgs, nesekmīgs mēģinājums izvairīties no dzeršanas sekām, nepārtraucot pašu dzeršanu. Jācīnās būtu citādi. Atsaucoties uz iepriekš minēto, droši var sacīt: "Vienīgi alkohols ir ar dzeršanu saistīto nelaimju un noziegumu cēlonis. Citi apstākļi var būt tikai veicinātāji." Tādēļ ir tikai viena iespēja - alkoholu nedzert nemaz, nekur un nekad. Kam būtu jārāda priekšzīme? Tam, kas vairāk zina, saprot un kam ir pienākums to darīt, tie ir valstsvīri, inteliģence, skolotāji, mācītāji. Mūsu bijušais valsts prezidents Kārlis Ulmanis bija atturībnieks. Viņš darīja visu, lai latvieši būtu nedzērāju tauta. K. Ulmanis jau tālajā 1914. gadā ir teicis: "Dzeršana ir kauns un negods. Nevajag domāt tā, kā mēs to tagad darām - tam jauneklim, kurš nedzer, trūkst vīrišķības, un tas ir gļēvulis, kas negrib citiem līdzi dzert. Tā mēs nedrīkstam domāt un rīkoties. Karosim pret dzeršanu mazāk ar vārdiem, bet vairāk ar labu priekšzīmi. Es gribētu ierosināt tādu lietu: no dzeršanas lai atsakās visi skolotie un tie, kuri dzīvē ieņem tādu stāvokli, ka uz viņiem raugās un viņu priekšzīmei seko daudzi citi. Lai no dzeršanas atsakās tie, kuriem ir uzticēts kāds amats draudzē, skolā, biedrībā, pagastā vai pilsētā. Lai tēvi un mātes teic un māca saviem bērniem, ka dzeršana ir cilvēces posts".

Šie latviešu tautas prezidenta K. Ulmaņa teiktie vārdi netīras sirdsapziņas un melnu darbu cilvēkiem ir tik bīstami, ka viņi baidās prezidenta vārdu minēt. K. Ulmaņa, valstsvīra, rīcība un vēlāk sacītais latviešu tautas ienaidniekiem rada šausmas.

Vai mūsu cienītā prezidenta ieteikumu šodien iespējams piepildīt? Ir iespējams! To pierāda tie, kuri darbojas šķietami bezcerīgā situācijā un nedzer. Manis sacīto apstiprina 17. gs. domātājs, franču rakstnieks F. Larošfuko: "Nav tik bezcerīgas situācijas, kurā gudrais nevar gūt labumu, un nav tik labvēlīgas situācijas, kurā muļķis visu nevarētu vērst sev par sliktu". Nopietnas pārdomas, redzīgums un notikumu analīze katram godīgam cilvēkam liks secināt, ka dzeršana un tās ieaudzinātie rituāli jāpārtrauc. Narkotisko vielu un alkohola spēcīgo aicinājumu nespēs aizvietot niecīgi mērķi. Savādāk ir ar tiem cilvēkiem, kuri dzeršanas sekās ierauga citiem izraisītās ciešanas. Tuvinieku bēdas un atbildības sajūta pret tiem un sabiedrību viņiem ir svarīgāka par egoistisku iekāru apmierinājumu. Kāda mana audzēkņa atbilde uz jautājumu "Kāpēc tu gribi kļūt atturībnieks?" ir klasiska: "Skolotāj, es domāju par saviem dēliem!" Tā bija taisnība. Šajā godīgajā, darbīgajā un kuplajā ģimenē pat atmiņu par alkoholu vairs nav. Šī ģimene ierosinājusi kļūt par atturībniekiem daudzus.

Vispirms jāsāk ar galveno, ar dzeršanas sākumu - tosta atmešanu. Laba vēlējums jāizsaka bez glāzes. Kompromiss šinī gadījumā nav iespējams. Šaubu brīžos der atcerēties, ka tu neesi vienīgais nedzērājs. īsu brīdi varbūt tevi mēģinās pierunāt atkal dzert, pabrīnīsies un tad vairs neapgrūtinās. Svešā sabiedrībā gudrie tevi sapratīs, bet kāds var mēģināt arī iedzelt. Tad jāprot atbildēt. Var atbildēt nopietni, rotaļīgi vai ar humoru. Piemēram, tēvs neļauj dzert, esmu savu normu izdzēris, esmu pārāk vecs vai pārāk jauns, tā nav mana marka, tagad modē nedzert, daudz tostu ir pacelts uz veselību un laimi - nelīdz, mēģināsim bez tosta un citi. Šī svarīgā soļa speršana pati par sevi ir ļoti iedarbīgs cīņas un uzbrukuma veids alkohola rituāliem.

Nepārmetīsim tiem, kuri lieto alkoholu. Nav viņu vaina, ka tie ievadīti dzeršanas dzīvē, mēģināsim prasmīgi un nesaudzīgi kritizēt. Arī bērns nevar izvēlēties apstākļus, kuros viņš atrodas un aug. Dzērājs alkohola lietošanu neizgudroja. Viņam bērnībā pietrūcis to cilvēku, kas varēja mācīt nedzert un viņu atbalstīt. Ja kādam tēvam nav bijis citas vietas, kur celt māju kā dūksnāja malā, un viņa bērns, rāpodams pa grīdu, nosmērējas ar ienestiem dubļiem, tā nav bērna vaina. Dubļus istabā ienes pieaugušie. Kad bērns paaugas, nobriest prāts, un viņš sāk domāt, kļūst skaidrs, ka dūksnājs ir jānosusina. Viņa pienākums tad ir rīkoties - ņemt lāpstu un rakt grāvi. Viņa bērniem dubļu vairs nebūs un varēs sākt īstu mājas uzpošanu. Tā arī ir ar dzeršanu un tās tradīcijām. Lai spētu cīnīties ar citu sagādātajām nelaimēm, vispirms jāpārtrauc tās sagādāt pašam sev. Kavēties atmest dzeršanu, tās pavadoni smēķēšanu, kā arī citas narkotiskās vielas ir nevēlēšanās domāt, egoisms, gļēvums un visparastākā muļķība. Vispirms jāsāk darīt pašam, tad arī citi palīdzēs. Mēs taču mazam bērnam nepārmetām, ka tas slapina biksītēs, bet pienāk reize, kad tas ir jābeidz. Lielākam, jau domātspējīgam bērnam tas vairs nav piedodams. Vēl mazāk pieaugušam. Ir jāizvēlas neatkarīgas domāšanas un rīcības spēja, kāda ir nedzērājam.

Lai cilvēks nekļūtu par dzērāju, tas jāaudzina no mazotnes. Kas to darīs šķirtajās un nelabvēlīgajās ģimenēs, kuras tādas ir alkohola dēļ? Audzināt nozīmē rādīt priekšzīmi, jo vārdi ir tikai darbu skaidrojums, pārliecina darbi. Tas jādara gan vecākiem, gan skolotājiem un visai sabiedrībai. Armijā tas jādara komandieriem, policijā, robežsardzē un muitā priekšzīme jārāda priekšniekam. Kā mainīt savu nostāju pret dzeršanu, ja no bērnības mācīts un visur rādīts, ka jādzer? Ja vien tu paraudzīsies uz dzīvē notiekošo, būsi godīgs un rēķināsies ar citiem, atziņa par dzeršanas bezjēdzību neizpaliks. Neviens cilvēks nav tik nemainīgs kā granīta piemineklis. Viņš var mainīties gan uz labo, gan arī uz slikto pusi.

Pavērosim, kā notiek svinības! Kāzās jaunais pāris drīz vien tiek aizmirsts, it kā tā nemaz nebūtu. Sanākušajiem kāzu viesiem svarīgāka ir dzeršana un ēšana, nevis svinības par godu jaunlaulātajiem. Viss sākas ar glāžu saskandināšanu, bet beidzas pavisam citādi … Dzīves alku pilnajam jaunajam pārim šī dzeršana bieži vien ir pretīga, nepieņemama. Kāds jaunais vīrs atzinās, ka dzeršana kāzās viņam šķiet kā kanalizācijas satura maisīšana ar skaistu sudraba karotīti. Ja nav spēka sacelties pret alkohola tradīcijām, tad nākas ciest vai arī, pareizāk, jāmeklē atbalsts pie stiprākā. Tiek svinētas arī kāzas bez alkohola. Vai nav garlaicīgi? Nav, ja ciemiņi sanākuši jaunā pāra dēļ un tie patiešām viņiem ir tuvi. Ir gadījumi, kad jaunais pāris vēlas kāzas bez alkohola, bet vecāki ir pretējās domās.

Neziņa pretalkohola audzināšanā

Daži vecāki un audzinātāji aizbildinās, ka nezina, kā audzināt bērnos nepatiku pret alkoholu. Tas ir pavisam vienkārši: ko mēs nezinām, to uzzināsim, ja cīnīsimies un patiesi to gribēsim, un negaidīsim, lai citi izdara to, kas jādara mums pašiem. Rīkosimies un mācīsimies no savām un citu kļūdām! Skolotājs, tēvs vai māte, kas gribēs audzināt bērnus, kuri nelietos alkoholu, vispirms paši izbeigs dzeršanu. Atklāti sakot, mūsu tautai nav citas izvēles. Ar finanšu un kriminālnoziegumiem prokuratūra, tiesa un policija sen netiek galā. Dzeršana ir jāatmet. Ir jāmācās parādīt dzeršanas pretīgumu, tā jāatklāj arī kā noziegums, kā cilvēka prāta un cieņas pazemojums. To atklājot, arī pats izaugsi prasmē un atziņā. Izdabājot alkohola ceremonijām, cilvēks ātri vien var kļūt arī smieklīgs. Kādā pagastā ļoti cienījams cilvēks, tā saucamais "kulturālais" dzērājs, zināja "mēru" un tomēr iekrita. To vienreiz piedzirdīja tā, ka viņš sāka rāpties gumijkokā. Kad otrā rītā atžilba, viņam citi, par to smiedamies, stāstīja, izdarīto viņš pārdzīvoja kā lielu pazemojumu un kaunu. Šim cilvēkam bija tik daudz cieņas pret sevi un apņēmības, lai vairs nekad nedzertu.

Nedzert pašam un mācīt citus ir ļoti svētīgs darbs un pienākums. Tad daudzās ģimenēs kā nedzērājs atgriežas zudušais tēvs, izzūd nabadzība, atkal rodas prieks un miers. Bērniem ir abi vecāki, mīlestība, un pareiza audzināšana. Arī man ir nācies dzirdēt atzīšanos: "Skolotāj, cik mums tagad klājas labi!" Kaut gan visi mūsu audzēkņi mācīti labajam, nevar zināt, kā ievirzīsies katra dzīve. Reiz, kāpjot autobusā, sastapu savu bijušo audzēkni - jaunu, man vairs nepazīstamu sievieti, kurai pie rokas mazs bērns. Viņa mani uzrunāja nevis teikdama labdien, bet iepriecinot ar vēsti: "Skolotāj, es nedzeru, un mans vīrs arī nedzer!" Šajā ģimenē dzeršanas posts ir svešs. Jaunatne labajam atsaucas ātri. Taisnība dzejniekam Kārlim Skalbēm, kurš sacījis: "Jaunatne ir kā māla pods, ja piesit, tas skan."

Kādā skolā tika izdarīta aptauja par dzeršanu. No aptaujātajiem audzēkņiem 51% piekrita atteikties no alkohola lietošanas, 66% atbildēja, ka alkohols ir narkotiska viela. Jāņem vērā, ka šajā skolā audzēkņi epizodisku informāciju par alkohola kaitīgumu saņem, bet citā skolā atbildes var būt savādākas.

Ko nozīme skolēnam audzinātājs?

Par skolotāju kā paraugu var uzzināt no diviem stāstiem. Viens ir par kādas skolas sarīkojumu, kurā bija paredzēts bankets ar alkoholu un bez alkohola. Padomājiet, cik daudz spēka vajadzēja, lai šo protestu noorganizētu, jo tā taču bija sacelšanās bez brīdinājuma. Par alkoholu bija jāmaksā atsevišķi. No 170 dalībniekiem - 29 par alkoholu nemaksāja. Nedzērājus galdu kārtotāji nenosēdināja kursa biedru vidū ar klusu "īlena" nolūku, bet izveidoja tiem atsevišķu galdu. Omulības un prieka tomēr te netrūka, bet pārējiem tas bija šokam līdzīgs pārsteigums, ka tik daudz dzeršanas noliedzēju. Sprēgāja asprātības no abām pusēm, un daži dzērāji nedzērājiem neviltoti uzsauca visatzinīgākos vēlējumus. Galu galā, iepriekš to neparedzot, nedzeršana tika necerēti popularizēta. Atturībniekam jāprot sevi un savu nostāju aizstāvēt. Standartu nav, tomēr, lasītāj, labi iegaumē visu šajā grāmatā rakstīto!

Otrais gadījums no skolu sarīkojumiem ir šāds. Apaļā skolas jubilejā ieradušies daudz bijušo audzēkņu un lūgto viesu. Svinības, protams, ar galdiem un lielu klāstu alkohola pudeļu. Kāds no audzinātājiem, nedzērājs, saviem bijušajiem audzēkņiem palūdza: "Jūs esat pieauguši un izvēlējušies dzīves ceļu, bet šodien salieciet plecus kopā ar mani un nedzeriet!" Šajā sektorā pudeles palika neatkorķētas. Skolotājs neticēja tādam iznākumam un izsacīja izbrīnu par klātesošo vienprātību. Viena no audzēknēm atbildēja: "Skolotāj! Bet ja jūs lūdzat!" Lūk, ko jauniešiem nozīmējusi audzinātāja priekšzīme. Arī pēc tam, būdami jau pieauguši, viņi to ievēro.

Sekas, ja pārtrauc cīņu pret alkohola lietošanu

Ģimene, skola, audzinātājs var darīt daudz, lai veicinātu pretalkohola audzināšanu. Tas ir pamats. Bet nejau no viņiem vien viss atkarīgs. Apkārtējās sabiedrības spiediens var visu sagraut. Ja nav oficiāla likuma, uz ko šo cilvēku darbībai balstīties un pastāvēt, viņu pūles īsā laikā var iznīcināt. Tas redzams, kas notiek, sākot no atmodas laika līdz šodienai, ja ļauj vaļu alkohola reklāmai un tirgotājiem. Alkohola apmātie dzērāji tā iestiguši, ka tuvojas katastrofa - tautas dzeršanas kolapss, kad no dzeršanas posta atpakaļceļš nav vairs iespējams. To panāca un sekmēja tas, ka patiesa pretalkohola cīņa tika apklusināta. Vai lai nonākam līdz tādam pašam stāvoklim kā Holandē, kur jau ir atļauts smēķēt marihuānu un hašišu? Tā holandieši "samazinās" likuma pārkāpēju skaitu, bet narkomānija vairosies. Latvijā alkohola ietekmē mirušo vienā gadā ir tik daudz, ka to skaits tuvinās Otrā pasaules kara frontē kritušo latviešu skaitam. To apgalvoju, izdarot aprēķinus sev labi zināmā apkārtnē. Ir nepieciešams likums, kas liek veikt pretalkohola audzināšanu un cīņu. Pret dzeršanu vērsti likumi jāizdod Saeimai - valdībai. Zivs pūst no galvas. Negodīgi ir aizbildināties, ka likumus tāpat nepilda. Kāpēc tad citās nozarēs ir likumi? Ir jābūt juridiskam pamatam - likumam, lai cīnītos, ir jābūt tiesībām nedzert. Ja pilsoņi nepilda likumu, tā ir valdības vaina, audzināšanas trūkums.

Bērnu un jauniešu audzināšana un iesaistīšana cīņā pret alkoholu ir kā sēta, kā aizsargs pret alkohola postu, tomēr nepilnīgs aizsargs. Šai sētai nav balstu, kas to notur. Balsti šinī gadījumā būtu valdības izdotie rezultatīvie likumi, kuru nav. Valdības un Saeimas rīcība šai ziņā ir nodevīga kavēšanās, kas parādās kā nevēlēšanās akceptēt zināmas tradicionālās, viegli izpildāmās pretalkohola cīņas metodes.

Ja tu vari saskatīt dzeršanas, smēķēšanas un citu narkotiku radīto postu, ķeries pie līdzekļiem, kas vienmēr ir tavā rīcībā: neiesāc lietot alkoholu un citas narkotikas, nepacel pirmo glāzi, ja esi jau pamēģinājis dzert, tūdaļ to pārtrauc. Neviens nevar piespiest kādu dzert, smēķēt vai lietot citas narkotikas. Bet tagad to jau sāk darīt. Varbūt, ka vēl kāds tavā darba grupā nedzer. Nejau tu viens pats esi tāds, kas domā un rīkojas. Iepazīstieties, meklējiet citus, organizējiet klubus un pulciņus! Zinu deputātu Saeimā, kurš iepazīstoties sacīja: "Es būtu laimīgākais cilvēks pasaulē, ja mums izdotos tautu pasargāt no alkohola." Šis cilvēks līdz šim brīdim ir atturībnieks. Palīdzēsim tādiem, bet Saeimai un valdībai prasīsim:

-  alkohola lietošana sadzīvē jānostāda kā cilvēka prātam un cieņai neatbilstoša rīcība,

-  pilnīgi aizliegt visa veida alkohola reklāmu,

-  kā atzinusi ANO Vispasaules veselības aizsardzības organizācija, arī Latvijā atzīt alkoholu par narkotisku, atkarību izraisošu vielu un to atkārtoti darīt zināmu,

-  ģimenē, skolā, armijā audzināt bērnus un jauniešus pret alkohola lietošanu un tā noteiktajām tradīcijām. To mācīt kā atsevišķu mācību priekšmetu un integrēt citos, lai nevarētu izvairīties no tēmas, mīkstinot nostādni vai apejot to, un nodrošinātu nepārtrauktību;

-  valdībai ar likumu noteikt, kas ir alkoholisks dzēriens, lai tirgotājiem nebūtu iespēju aizbildināties un tiktu atņemta patvarība vērtēšanā. Pasaules zinātnē atzīts, ka alkoholisks dzēriens ir šķidrums, kas gatavots un domāts dzeršanai un satur 1,0° vai vairāk alkohola,

-  noteikt Latvijas TV, radio un presei kā pienākumu piedalīties pretalkohola audzināšanā,

-  popularizēt atturībniekus, viņu dzīvesveidu un dibināt pretalkohola pulciņus,

-  popularizēt lielo domātāju secinājumus par alkohola postu,

-  sadzīvē nelietot izteiksmi "pret alkoholismu". Tā vietā jāsaka - "pret alkoholu".

Atturības iespējai piekrist, saprast tās būtību tev, cienījamais lasītāj, palīdzēs gudru un pazīstamu cilvēku piemērs un izteicieni.

Konsekventi atturībnieki bija A. Brigadere, K. Barons, A. Kalniņš, Dr. K. Ulmanis, prof. P. Galenieks, prof. P. Rizga, prof. J. Āboliņš, doc. J. Zemzaris un citi Latvijā ievērojami cilvēki. Minēšu arī dažus visā pasaulē zināmus rakstniekus un zinātniekus, kas bijuši atturībnieki. Tie bija T. Manns, A. Forels, Ļ. Tolstojs, D. Livingstons, F. Nansens un H. L. Helmholcs.

Par citām narkotiskām vielām un atkarībām

Latvijā narkotiskās vielas iedala:

a)   legālās,

b)  nelegālās.

Legālās ir alkohols, nikotīns un dažas, kas ir ārstu ziņā. Nelegālās ir marihuāna, hašišs, amfetamīns, opiāti, heroīns, ekstazis un citi. Pasaules narkobiznesam nav robežu, tāpēc arī Latvijā tie visi ir pieejami. Narkobiznesmeņiem nerūp cilvēka, ģimenes, tautas un valsts bojāeja. Tiem nepastāv jēdziens - noziegums. Visur un visi narkomāni pasaulē ir līdzīgi. Nebrīnīsimies par noziegumu un slepkavību pārsviešanos uz gados jaunāko cilvēku daļu - jaunatni un bērniem. Heroīna lietotājam mēnesī nepieciešami 360 lati … Kur tos ņemt?

Cilvēkam, kurš lieto, vienalga, legālo alkoholu vai nelegālās narkotikas, vairs neeksistē zināšanas, ieaudzinātā kultūra, ticība, sirdsapziņa, godīgums un gribasspēks. Visi tie tiek nomākti un iznīcināti. Veselam saprātam nav pieņemama Sorosa fonda atbalstītā doma parastās narkotikas aizstāt ar metadonu. Tas ir tikpat bīstami kā ieteikums degvīna lietošanu aizstāt ar viskiju, kā malāriju aizstāt ar Sibīrijas mēri. Patiesībā šis ieteikums prasmīgi slēpj narkomānijas legālu veicināšanu. Šāda rīcība rada ilūziju, ka narkotiku lietošana nav bīstama un pierastās narkotikas vietā varēs par velti dabūt metadonu, kas arī ir narkotika. Tie ir bīstami un nodevīgi sagādāti maldi. Starp narkotikām stingras robežas nav. Tā tas ir arī ar antidepresantiem, halucinogēniem un arī ar alkoholu. Latvija ir tipiska alkoholizācijas valsts. Varam droši sacīt, ka nelegālām narkotikām sabiedriskās domas antimorālo augsni uzirdināja un uzirdina legālais alkohols. Katram ārstam un saprātīgam cilvēkam jābūt skaidram, ka galvenais nav ārstēt slimnieku vai glābt nelaimīgo, bet iepriekš darīt visu, lai no tā izsargātu. Lai nelietotu narkotikas un alkoholu, galvenais ir audzināšana. Tagad bīstams ir psiholoģijā ieviestais virziens, ka katrs cilvēks ir personība, neuzsverot to, ka arī citi cilvēki ir personības un neviens nedrīkst atļauties to, kas kaitē sabiedrībai, tautai. Alkoholu un citu narkotiku lietotājiem šī attieksme ir nomākta vai pat zudusi. Šādi cilvēki šauri, paštaisni aizstāvas ar standartizētiem, vienveidīgiem, sev vēlamiem narkotiku aizstāvošiem izteicieniem. Tie viegli atspēkojami, tāpēc alkohola un citu narkotiku lietotājs no nopietnas diskusijas bēg.

Padošanos alkohola lietošanas tradīcijām bez visa iepriekš minētā veicina egoisms, paštaisnība un gribasspēka trūkums. Egoismu ieaudzina. Tāpat arī gribasspēku. Kā vienu, tā otru var attīstīt arī katrs pats. Egoismu ar stipru gribu var nomākt. Tāpat var iznīcināt un salauzt stipru gribu. Paraugieties, kas dzīvē notiek ar alkohola lietotāju! Ja neaudzinām cilvēkā vērtīgo, vajadzīgo, tad neaudzināšanas vai kaitīgas ietekmes dēļ izaug sabiedrībai nederīgs, garīgs ķēms. Līdzīgi narkomānijai jāvērtē dalība azartspēlēs un tagad tik viegli pieejamās datorspēles. Tikpat kaitīga ir tāda mūzika, kur galvenais ir tikai ritms, atkārtošanās un troksnis. Tā ir sava veida hipnotizēšana, apstulbināšana, sedzoties ar aprobežota cilvēka saprasto demokrātiju, cilvēktiesībām, mūsdienīgumu un modi. Izglītību sapratīsim nevis šauri, kā tas ir izdevīgi dzīvo robotu ražošanai, kā tikai zināšanu došanu, bet vēl vairāk - kā augsti morālu un patriotisku audzināšanu. Par dzērāju un narkomānu izaudzina. Arī neaudzināšana ir audzināšana. Audzina arī sabiedrība. Vienaldzība un neiejaukšanās sabiedriskos notikumos ir līdzdalība, lai rastos ļaunums.

Ievērojamu cilvēku domas par dzeršanu

"Ļaudis baidās no holeras, taču vīns ir daudzkārt briesmīgāks."

O. Balzaks

"Piedzēris cilvēks līdzīgs dzīvniekam, kuram atdalīta galvas smadzeņu pusložu garozas daļa."

Akadēmiķis /. Pavlovs

"Vairums ļaunu darbu tiek veikts dzērumā."

Ļ. Tolstojs

"Cilvēce gūtu neticamus panākumus, ja tā tik daudz nedzertu."

J. V. Gēte

"Viņš drusku labāk būtu dzīvojis, Ja tu tam debess gaismu būtu atrāvis. Viņš to par prātu sauc, par garu brīvo, Un tomēr lopiskāk par lopiem dzīvo."

Mefistofeļa teiciens no J. V. Gētes "Fausta".

"Dzēris cilvēks nav cilvēks, jo viņš zaudējis to, kas to šķir no dzīvnieka - prātu."

L. T. Pens

"Dzeršana - cēlonis bērnu slimīgumam un vājumam."

Hipokrāts

"Dzērājs tīrāk par slotu māju izslauka."

Krievu sakāmvārds "Jo vairāk kāda bauda iepriecē, jo vairāk tā traucē!"

Aristotelis

Sargi, Dievs, mani jaunu No trejām nelaimēm, No vilcīša, no lācīša, No dzērāja tēva dēla.

Tautas dziesma

Pēcvārds

Draudošos apmēros, alkohola veicināta, Latvijā jau ievazāta arī pārējo narkotiku lietošana. Tā pagaidām nelegāla, bet it kā ar neredzamu atbalstu klusi un nekaunīgi laužas uz legalizāciju. Avīzēs parādās narkomānijas piekritēju un narkomānu raksti ar skaidri izteiktu prasību tās legalizēt tāpat kā alkoholu. Daži šo narkotiku aizliegumu vērtē kā diskrimināciju, jo citas narkotikas esot mazāk kaitīgas kā alkohols. Vai tad mazkaitīgs vai kaitīgs ļaunums mums vispār vajadzīgs? Vārds "mazkaitīgs" ir narkomānu pašu lietots. Ar šo atzinumu visu veidu narkomāni (alkohola lietotājiem par nepatiku) tomēr jau alkoholu ierindo kopējā narkotiku sarakstā. Tā tas patiesībā arī ir un pienākas. Narkomānu prasību legalizēt narkotikas veselais, godīgais saprāts nevar pieņemt. Viņu argumentus prasmīgi atspēko narkologs Jānis Strazdiņš 1997.gada 8.oktobra laikrakstā "Diena" rakstā "Narkotiku legalizācija izraisīs katastrofālas sekas". Narkomāni un daži rakstu autori, kuri aizstāv citu narkotiku legalizāciju, spekulē ar to, it kā esot narkotiskās vielas, kas neradot pieradumu - atkarību. Samazināšoties dzērāju skaits. Medicīnas jomā narkotiku aizstāvju iedomas var salīdzināt ar patiesību, ka holera nav labāka par vēdera tīfu. Dr. Strazdiņš kā ilggadējs ārsts narkologs, kas pārzina situāciju, mūs brīdina: "Dzērāju skaits nesamazināsies! Mūs pārplūdinās narkotiku tūrisms. Pieaugs saslimstība ar AIDS un venēriskām slimībām, jo citas narkotikas tāpat kā alkohols iedarbojas uz zemgarozu un atbrīvo dziņas. Ja kādā valstī atcels narkotiku aizliegumu, tad tāpat pastāvēs nelegālā tirdzniecība, līdzīgi kā tagad ar alkoholu. Nelegālās narkotikas būs lētākas. Ja narkotika nogalinātu uzreiz, tad neviens tās nelietotu. Diemžēl sākumā ir "medus mēnesis", kas pāriet psihiskā un morālā defektā un materiālā izputēšanā". Bet cilvēkiem ļoti gribas ticēt, bet dažiem ir izdevīgi viņiem iestāstīt, ka narkotiku ietekmi var kontrolēt. Šādas atziņas pret narkotiku legalizāciju izsaka ārsts narkologs. Par ticību kaut kam kārotam, ko sekmīgi izmanto narkotiku lietotāji, savas domas pirms diviem tūkstošiem gadu darbā "Par Gallijas karu" izsacījis Gajs Jūlijs Cēzars: "Ja cilvēks ko ļoti vēlas, viņš tam tic un beigās to pieņem par patiesību". Par alkohola un citu narkotiku radīto postu pašreiz ir tikai tik daudz informācijas, lai kāds varētu sacīt, ka kaut kas jau ir. Visbiežāk tās ir alkohola un citu narkotisko vielu atzinēju sniegta sev izdevīga, vienpusīga informācija. Audzināšanas, kura ir galvenā, nav. Kā medicīnā vienīgi vakcīna var droši pasargāt no difterijas, tetanusa un tīfa, tā izsargāties no narkotiku lietošanas vienīgi drošais līdzeklis ir audzināšana. Tas jādara valstsvīriem, sagatavojot piemērotu likumdošanu un nedzerot personīgā un valsts dzīvē. Tā jāaudzina bērni ģimenē, skolā un sabiedrībā. Neviens nedrīkst stāvēt malā! Pagaidām dzeršanas lietas kārto un vada dzērāji. Nedzērājs apspriedēs netiek pielaists! Mūsu pienākums ir audzināt pret narkotisko vielu lietošanu, citādi zaudēsim katram visdārgāko, tas ir, mūsu bērnus, jaunatni, mūsu latviešu tautas nākotni. "Vissliktākie darbinieki ir tie, kuri dzer. Bet kas ir viņu mācītāji un ceļa rādītāji šajā lietā?" - to saka un jautā mūsu bijušais prezidents Kārlis Ulmanis. Vai tas arī neattiecas uz katru latvieti, kurš dzer alkoholu vai lieto narkotikas? Tādam ir jākaunas par savu rīcību un no sabiedrības jāsaņem nosodījums. Vienīgā izeja no lēnas iznīcības ir atsacīties. Tā jāaudzina jaunatne. Cita ceļa nav, lai izglābtos. Tas jādara pašiem. Tas jādara ikkatram, kurš spēj redzēt un saprast, kas notiek. Valsts, ja tā būtu persona, varētu liekulīgi sacīt: "Es viņiem neliku kļūt par narkomāniem un lietot alkoholu". Ja valsts neveido īstu pretnarkomānijas (te pieskaitāma arī dzeršana) profilaksi, kas pasargā no tām, tad patiesībā tā ir veicināšana. Triks - jēdzienu "dzeršana" (cēloni) aizvietojot ar alkoholismu (sekām) - ir pierādījums zemai izpratnei vai vispār nesapratnei, un var būt, ka .tāda attieksme ir sulaiņa kalpošana naudai un latviešu tautas iznīcināšanai.

Izmantotā literatura

1.  Āboliņš J., Zemzaris J., 'Tetera Rizgas mūža gājums". - Rīga: 1985.

2.  Adamaite I., Šņore E.? "Kur slēpjas atkarība", 5.-9.klases skolēniem par atkarības vielām. - Rīga: "Zvaigzne ABC". 1997.

3.  prof. dr.Bayrhuber H., dr. Klinger H. "Skolēniem par atkarības vielām". - Rīga: "Jumava". 2001. gada mācību materiāli 10.-12. klasei.

4.  Bērziņš I., "Augusts Dombrovskis un Ziemeļblāzma".- Rīga: 2001.

5. Birkavs V., "Skola un Ģimene", 1986. Nr. 5.

6.  dr. Brokāns E., "Mans bērns arī?". - Rīga: Narkoloģijas centrs 1999.

7.  dr.Brokāns E., Strazdiņš J., "Pusaudži un alkohols". Rīga: "Zvaigzne". 1986.

8.  Eglītis J., Strazdiņš J., "Kā atbrīvoties no alkoholisma". -Rīga: "Zvaigzne". 1981.

9.  Grīnvalds P, "Kāpēc irst laulības?"// žurnāls "Horizonts". -1986. gada augusts, 21.1pp.

10. Heidemanis I., "Dzidravotu meklējot". - Rīga: Rīgas narkomānijas profilakses centrs, 2003.

11. Kreicbergs H., "Portrets melni baltā"// žurnāls "Zvaigzne". - 1988. gada Nr. 5.14. lpp.

12. Latvijas Republikas Labklājības ministrija, Veselības departaments, Valsts narkoloģijas aprūpes un veselības centrs, "Alkohola patēriņa, alkoholisma, alkohola psihožu, narkomānijas, toksikomānijas un smēķēšanas izplatība Latvijā 1994.gadā". - Rīga: 1995.

13. Prof. Lazovskis I., "Veselība un slimības". - Rīga: "Zinātne". 1983.

14. Dr.Liepiņš J., "Naida pīpe". - Rīga: "Zvaigzne". 1983. Rīgas narkomānijas profilakse centrs., "Līdzatkarība". - Rīga: 2004.

15. Narkoloģijas centrs., ANO. "Narkotiku kontroles programma".-Rīga: 1999.

16. Vaidilo E., Osjatinskis V., "Es izvēlos brīvību". -

Zemzaris J. T., "Tautas skaidrībai". - Rīga: Latvijas Universitāte. 2002.

Content

Apīnis Ēvalds Dzert vai nedzert?

Ievads

Smadzeņu dabīgais "baudu-patikas" centrs un mehānisms

Dzeršana rada divus atkarības veidus Lai jums pietiek drosmes domāt (I.Kants)

Likumi un morāle

Alkohola reliģija

Vai alkoholisms iedzimst?

Dzeršana un narkotiku lietošana ir brīvprātīgs vājprāts

Kāpēc cilvēki turpina dzert?

Tosts

Dzeršanas bilance

No dzeršanas cieš visneaizsargātākie - bērni

Kā rodas "mauglis" un sadists

Muša stikla pudelē

Galējības ir netikums?

Apzināts farss

Klusa, neredzama ciņa pret atturību

Alkohola lietotāju iebildumi pret nedzeršanu

Latviešu nacionālais alus

Ko likt alkohola vietā?

Atturībnieks

Kā izbēgt no alkohola radītā posta?

Neziņa pretalkohola audzināšanā

Ko nozīme skolēnam audzinātājs?

Sekas, ja pārtrauc cīņu pret alkohola lietošanu

Par citām narkotiskām vielām un atkarībām

Ievērojamu cilvēku domas par dzeršanu

Izmantotā literatura