Siņeļņikovs Valerijs

Dzīves Formula Kā iegūt dzīvības spēku

Valerijs Siņeļņikovs

Dzīves Formula

Kā iegūt dzīvības spēku

Veltījums dievietei Živai

PRIEKŠVĀRDS

Apkārtējā pasaule rūpējas par mums vienmēr un par visu, turklāt visos aspektos. Mēs šo palīdzību saņemam dažādā veidā un katru reizi atbilstoši mūsu raksturam. Visums mums dod visu mūsu attīstībai nepieciešamo.

Skolā un medicīnas universitātē es biju teicamnieks. Man patika mācīties. Nevienam nevajadzēja mani mudināt, lai atveru mācību grāmatas. Man bija interesanti iepazīt zinātnes un apkārtējo pasauli. Es saņēmu atzinības rakstus, diplomus, ceļazīmes un paaugstinātu stipendiju, arī pasniedzēji labvēlīgi izturējās pret mani. "Pasaule mani mīl!" tāda attieksme pret apkārtējo pasauli man izveidojās laikposmā, kad es mācījos. Mēdz uzskatīt, ka "divnieku karaļi" dzīvē gūst lielākus panākumus nekā teicamnieki viņi ir zubrītāji, un tāpēc viņiem neveicas. Es tam neticu. Es nemācījos tāpēc, lai iegūtu privilēģijas un prestižāku diplomu. Es gluži vienkārši gribēju izzināt pasauli.

Kopš senseniem laikiem slinkos skolniekus pēra ar žagariem, bet čaklos (proti, tos, kuri tiecās pēc zināšanu gaismas) uzteica. 1a notiek ari dzīvē. Ja cilvēks ir tāds kā slinks skolnieks un negrib apgūt dzīves sniegto mācību, tad dzīve pie viņa mīkstās vietas pieliek cietu plaukstu un tādējādi palielina viņa kundalīni, lai galva labāk uztvertu. Ir tāds teiciens: "Cepts gailis ieknāba…" Bet, ja cilvēks ir gatavs mācīties, gatavs uztvert zināšanas un mainīties, tad dzīve ar to pašu plaukstu maigi virza uz priekšu, ved aiz rokas vai pat apbalvo.

Ir divi pilnveidošanās veidi: ciešanas un izziņa. Viens ir saistīts ar vardarbību, otrs ar labklājību.

Ir divi ceļi: izvairīšanās ceļš un zināšanu, jaunrades ceļš. Man labāk patīk otrs ceļš.

Ciešanas neiemācīs neko jaunu, neiemācīs, kā pareizi rīkoties. Tas tikai pavērs iespēju izvairīties no vecā. Zināšanu ceļš paver iespēju mainīt savu dzīvi.

Turpināsim mūsu apmācību procesu, kas uzsākts manā pirmajā grāmatā (bet dažiem aizsācies jau daudz agrāk). Dzīve taču turpina pasniegt savas mācībstundas.

SAVA PAŠA SPĒKA IEGŪŠANA

Kāpēc daži cilvēki, sasirguši ar kādu ne visai nopietnu slimību, nevar izārstēties un nomirst? Bet daži ar tā dēvētām nedziedināmām slimībām sirgstošie atrod sevī spēku un izārstējas? Kāpēc daži cilvēki ātri un viegli dzīvē īsteno savus nodomus, bet citiem savu vēlmju iemiesošanai aizrit daudzi gadi? Šos un līdzīgus jautājumus esmu sev uzdevis nevienu reizi vien.

No manām iepriekšējām grāmatām lasītāji ir uzzinājuši, ka cilvēks pats rada sev slimības un problēmas. Mēs pat zinām, kur meklējami slimību cēloņi un kā jāstrādā pašam ar sevi. Bet jebkura darba veikšanai (arī sava rakstura mainīšanai) ir nepieciešams Spēks. Ar vēlmi vien ir par maz. Turklāt runa ir nevis par fizisko spēku, ar kuru mēs esam pieraduši saskarties, bet gan par cilvēka paša Spēku, viņa dzīvības enerģiju. Mūsu senči to dēvēja par Māmuļu Živu, dievieti Živu vai gluži vienkārši par Živu. Živa tā ir Dzīvības enerģija, cilvēka spēja dzīvot šajā pasaulē. Dažādās tradīcijās tai ir arī citi nosaukumi: ži, prāna, ci, ki, či. Šo enerģiju mūsu ķermenis saņem elpošanas procesā, bet ne tikai, tā modina mūsu ķermeni dzīvei. Ta ir ikvienas dzīvas būtnes ķermenī, pateicoties šai enerģijai, mēs dzīvojam, un tā pēc mūsu nāves pamet ķermeni. Ja cilvēkā ir daudz živas, viņš ļoti labi izskatās. Viņam ir tīra un elastīga āda. Viņš ir enerģisks un var daudz ko paveikt.

Kādu ābolu jūs izvēlaties? To, kas tikko kā noplūkts no koka, vai to, kas visu ziemu atradies pagrabā? Atbilde ir skaidra. Bet kāpēc jūs izdarījāt tieši tādu izvēli? Tāpēc, ka pirmajā ābolā ir vairāk dzīvības enerģijas.

Katrs produkts satur vairāk vai mazāk dzīvības enerģijas. Ja produktā tās ir daudz, mēs gribam šo produktu apēst. Ja produkta garša vai smarža mums tīk, tas nozīmē, ka tā raksturs mums ir piemērots.

Kāpēc ābols ar laiku zaudē savu dzīvības enerģiju?

Ikviens produkts pēc noteikta laika sprīža sadalās. Ziva to pamet un pāriet citās dzīvības formās (piemēram, sēnītes, baktērijas). Protams, izkaltējot, sasaldējot vai konservējot šo procesu var palēnināt. Bet galu galā tas ir neizbēgams, tāpēc ka it visam ir sava vieta un savs laiks.

Vakar es savā zemes gabalā stādīju kokus un krūmus. Iestādījām ābeles un bumbieres, plūmes un mandeļkoku, cidonijas un daudz ko citu. Pēc kāda laika tie dāvās man un visai manai ģimenei garšīgus un sulīgus augļus. Šie augļi dos man savu živu. Turklāt katram augam ir savs raksturs, un tas nosaka to dažādo garšu.

Ja augli norauj no koka, šis auglis pamazām zaudē savu dzīvības živu, jo tiek sarauta saikne ar augu, kas deva tam šo enerģiju. Tapat arī cilvēks, kas atrauts no savas Dzimtas, senčiem, valodas un tradīcijām, pakāpeniski zaudē spēju dzīvot. Tieši Dzimtas Koks dod cilvēkam viņa augšanai un attīstībai nepieciešamo enerģiju-

Dzimta dod cilvēkam tik daudz enerģijas, cik vajadzīgs, lai īstenotu savu sūtību, savu misiju dzīvē. 1a ir

Dievišķās Mīlestības enerģija, kas koncentrēta cilvēka sirdī un tiek izlietota dzīvības procesā. Ta ir cilvēka neaizskaramā rezerve. Neaizskaramā Mīlestības rezerve, lādējādi kļūst skaidrs, kāpēc dažu cilvēku mūžs ir tik īss. No vienas puses, tas nozīmē to, ka viņu dzīvības enerģijas krājums ir neliels, un tas savukārt ir saistīts ar Dzimtas uzkrāto dievticību un cilvēku iepriekšējo iemiesošanos, bet, no otras puses, ar to, ka viņi veic dzīvei neatbilstošas darbības. Viņu sirds un dvēsele ir piesātināta ar agresiju, kas vērsta pret sevi, pret cilvēkiem un apkārtējo pasauli. Un gluži otrādi, cilvēks, kas savā sirdī neielaiž postošas jūtas un emocijas, bet saglabā Mīlestību pret Dievu, pret cilvēkiem, pret it visu šajā pasaulē, vienmēr būs vesels un spēkpilns.

Šajā sakarībā jāatceras slāvu-āriešu vēdās minētie volhva Velimudras lieliskie vārdi: "Neielaidiet grēcīgu naidu savā svētajā sirdī, jo naids uzveiks labsirdību un samaitās jūsu skaidro sirdi."

Ir vēl viens dzīvības enerģijas paveids. Šī enerģija ir koncentrēta auga, dzīvnieka un cilvēka sēklā. Tas ir jaunas dzīvības pirmsākums. Šo enerģijas krājumu var papildināt. Jo saudzīgāk mēs attiecamies pret šo enerģiju un jo lēnāk tiek izmantota neaizskaramā rezerve, jo mums ir vairāk dzīvības spēka.

Kāpēc es tik sīki par visu to runāju?

Lieta tā, ka mūsu dzīvē ir tādi faktori, kuri paātrina dzīvības enerģijas izlietošanu, un tādi, kuri saglabā to, papildina vai pat palielina. 'lapēc loti nopietni jāizturas pret sava dzīvības spēka izlietošanu.

Es jau esmu teicis, lūk, ko: lai no vecā apziņas modeļa pārietu uz jauno modeli, nepieciešama enerģija. Bet, strādājot ar cilvēkiem, esmu atklājis, ka dažiem trūkst dzīvības spēka, lai mainītu savu raksturu un savas domas. Bet dažiem pat nav spēka, lai klausītos un dzirdētu, nemaz nerunājot par nopietnām pārmaiņām savā dzīvē. Skepsi, neticību un pat galēju nepatiku būtībā izraisa živas deficīts.

Bet kur lai smeļas spēku un kā to pareizi izmantot?

Ir svarīgi tas, kā mēs dzīvojam un kādā nolūkā dzīvojam. Kādas ir mūsu attiecības ar cilvēkiem, Dabu un Kosmosu. Apkārtējā vide ietekmē mūs, un savukārt mēs ietekmējam apkārtējo vidi. Visumā ir milzum daudz dažādu enerģiju, un ir ļoti svarīgi, kā mēs ar tām mijiedarbojamies. Esmu jau rakstījis par to, ka nav labu vai sliktu enerģiju. Gluži vienkārši ir dažādas enerģijas, un katrai no tām piemīt savs raksturlielums. Nav arī labu vai sliktu cilvēku. Ir dažādi cilvēki. Un katram no viņiem ir savs raksturs. Ir jāiemācās pareizi mijiedarboties gan ar cilvēkiem, gan arī ar Dabas spēkiem. Kā teikuši mūsu senči, dzīvot saskaņā ar Patiesību, proti. Taisnīgumu. Tad mēs vairs veltīgi nezaudēsim enerģiju. Mūsu dzīve nokārtosies, un mēs kļūsim veseli un spēkpilni.

Spēks ir atkarīgs no zināšanām, ko esam apguvuši. Apgūt nozīmē izmantot tās savā dzīvē. Protams, šīm zināšanām ir jābūt ar praktisku raksturu.

Savs paša spēks cilvēkam nerodas ne no šā, ne no tā. To iegūst, mērķtiecīgi strādājot ar sevi, tad, kad cilvēks dzīvo disciplinēti, kad viņš neuzsver savu nozīmīgumu un nav augstprātīgs. Tikai tad viņš pilnībā varēs iegūt Dzīvības spēku. Dzīvības spēks vada mūs, bet arī mēs ar savām domām un nodomiem varam šo spēku ietekmēt. Un, ja cilvēkam nav skaidras viņa vēlmes, ja viņa dzīvē nav mērķu, ja viņš jūtas kā nelaimīgs apstākļu upuris, viņš pamazām kļūst par balastu šai pasaulē. Ar dzīvības enerģiju jāapietas ļoti uzmanīgi, saudzīgi un akurāti, jo tā var gan nodarīt ļaunumu, gan pasniegt lielisku dāvanu.

Živa nevar būt bezpersoniska. Kad runājam par savu paša spēku, mēs runājam par cilvēka spēju saglabāt un uzkrāt to, pārdalīt un vērst uz tiem vai citiem darbiem.

Savs paša spēks uzkrājams pakāpeniski, soli pa solim. To palīdz izdarīt atbildība, ko esam uzņēmušies par savu pasauli un savu dzīvi. Vienīgi atbildības jūtas var cilvēku padarīt stipru. Kādā brīdī cilvēks sajutīs, ka ir jau ieguvis pietiekami daudz živas, un tad var to vērst vajadzīgajā virzienā, savu mērķu sasniegšanai. Bet, ja esi rīkojies atbildīgi, mērķtiecīgi un apzināti, tad arī spēku dod savu mērķu sasniegšana.

Kad gribam būt veseli vai dzīvē sasniegt kādus mērķus, mums nepieciešams attiecīgs sava paša spēka daudzums. Būtībā šis spēks arī palīdz mums sasniegt to, ko vēlamies, proti, izpilda mūsu vēlmi. Ja mums ir daudz dzīvības spēka, tad mūsu vēlmes īstenojas bez problēmām, viegli un nekavējoties. Bet, ja esam bijuši nolaidīgi un izšķērdējuši savu enerģiju pa labi un pa kreisi, tad vajadzīgajā brīdī mēs kļūstam bezspēcīgi.

Es savā ārsta praksē bieži esmu ar to saskāries. Cilvēks uz pieņemšanu ierodas ar nenozīmīgu problēmu, bet nākas ļoti nopūlēties, lai viņam palīdzētu.

Parasti tāds cilvēks jautā: "Vai man var palīdzēt? Kādas garantijas jūs dodat? Vai jūsu praksē ir bijuši gadījumi, kad tamlīdzīgas slimības ir izārstētas?"

Kāpēc viņš uzdod tādus jautājumus? Tāpēc, ka viņam pietrūkst sava paša spēka, lai izdziedinātos, viņš grib to no kāda aizgūt. Viņš gaida, ka viņam dos garantijas, proti, uzņemsies atbildību par viņa izdziedināšanu.

Lūk, cita situācija. Uz pieņemšanu ierodas cilvēks, kas sirgst ar onkoloģisku slimību smagā pakāpē. Āda vaska dzeltenumā, ķermenis izdilis. Bet viņš ir gatavs iet līdz galam. Viņa skatiens pauž apņēmību, viņš ir gatavs darboties. Viņš ir gatavs darīt visu, ko viņam liks. Ja liks dzert urīnu, viņš dzers, ja teiks, ka vajag ieziesties ar mēsliem, viņš darīs arī to. Ja teiks, ka vajag strādāt ar sevi un mainīt raksturu, viņš to pašaizliedzīgi darīs. Un, lūk, pēc kādām nedēļām, mēnešiem viņš jau ir gluži cits cilvēks. Ne tikai ārēji, bet arī iekšēji. Līdz ar aizvainojumu un žēlumu izzūd dzeltenums, palielinās svars. Strādājot ar sevi, cilvēks krāj savu paša spēku, un šis spēks viņam paver iespēju dzīvot. Viņš sāk dzīvot apzināti un atbildīgi. Un živa atgriežas pie cilvēka, tiklīdz viņš ir paziņojis, ka viņa nodoms ir dzīvot šajā pasaulē.

Ja esam uzkrājuši savu paša spēku, mūsu ķermenis spēj veikt neiedomājamas darbības. Bet, ja to palaižam pa vējam, tad visai drīz kļūstam līdzīgi sačākstējušam večukam. Ne vienu reizi vien esmu pieredzējis, ka cilvēki atjauno ekstrahētus orgānus, nogrieztus pirkstus un trešo reizi audzē zobus. Tas viss kļūst iespējams tad, kad cilvēkam ir savs paša spēks.

Kāda no semināra dalībniecēm pastāstīja, ko viņai nācās piedzīvot, kad viņa bija nolēmusi izārstēties no glomerulonefrīta (tā ir nieru slimība). Viņa lieliski zināja, ka šīs slimības gadījumā medicīna ir bezspēcīga, tāpēc izraudzījās netradicionālu ceļu. Tiklīdz viņa bija to stingri izlēmusi, viņas rokās nonāca informācija par kādu dziednieku.

Viņa aizgāja uz pieņemšanu, un sieviete no viņa saņēma ne tikai tējas, bet arī neparastus uzdevumus. Viņš noteica, ka pusgada laikā sieviete nedrīkst ne ar vienu sarunāties (ar tuviniekiem varēja sazināties, izmantojot tikai divus trīs vārdus), skatīties televizoru, lasīt avīzes, bija jāatsakās arī no seksa ar vīru.

-     Es toreiz nesapratu, kāpēc tas vajadzīgs, bet es visu izdarīju tā, kā šis cilvēks bija licis. Un izārstējos. Tagad es varu veikt tādas darbības, kādas nevarēju pirms slimības. Es kļuvu veselāka, stiprāka un izturīgāka.

Lai iegūtu dzīvības spēkus, jāpiekopj nevainojama, spēkpilna dzīve. Mūsu darbībām ir jābūt apzinātām un vienlaikus atsvešinātām un ticības pilnām. Nevis atsvešinātām no dzīves, bet no tā dzīvesveida, kuru mēs piekopām līdz šim un kurš noveda mūs pie ciešanām.

Pie manis uz pieņemšanu bija ieradusies jauna sieviete, kuras diagnoze bija akūta leikoze. Viņa slimnīcā bija atteikusies no ārstēšanās un slimnīcu pametusi. Pēc pusgada viņa atkal ieradās slimnīcā, viņai iztaisīja analīzes un atsauca diagnozi.

-     Vispirms mani pārņēma samierināšanās, uzticēšanās un atsvešinātības jūtas, viņa stāstīja. Es pilnībā uzticējos pasaulei. Es teicu: "Dievs, Visums, vadiet mani. Ja man lemts mirt, es nomiršu, bet darīšu to bez zālēm. Jo dzīvot un būt atkarīgai no tabletēm tā nav dzīve. Ja man lemts dzīvot, tad es darīšu visu iespējamo, lai dzīvotu."

Pēc tam mani pārņēma nepārvarama vēlme palūgt visiem piedošanu un pateikties par dzīves sniegtajām mācībstundām. Un es sāku to darīt. Es darīju to no visas sirds un pašaizliedzīgi. Zvanīju, rakstīju vēstules, tikos ar cilvēkiem.

Šodien es atnācu pie jums, lai jūs man palīdzētu izvirzīt nodomu, kas vērsts uz otras pusītes piesaistīšanu manā dzīvē un laimīgu ģimenes dzīvi.

Savā dzīvē jāuzvedas nevainojami un jāizslēdz no tās viss nevajadzīgais, ari tās emocijas, kuras vārda tiešā nozīmē izsūc no mums visus spēkus. Piemēram, mēs gadiem ilgi varam glabāt sevī aizvainojumu uz kādu, ļaujamies sapīkumam, dusmām un greizsirdībai. Ja gribat sakrāt sev nepieciešamo dzīvības enerģiju, tad ir nepieciešams pievērst uzmanību savām jūtām. To darīt palīdz dzīves situācijas un saskarsme ar cilvēkiem. Viņi kā tāds lakmusa papīrs parāda mūsu agresiju un mūsu pašu uzskatus par savu nozīmīgumu. Visas negatīvās emocijas, par kurām es rakstīju savā pirmajā grāmatā, rada mūsu augstprātība. Tas izraisa fakts, ka nezinām savu vietu šajā pasaulē un neizprotam likumus, saskaņā ar kuriem dzīvo šī pasaule. Tāpēc arī šīs emocijas ir postošas, jo tās pirmām kārtām grauj mūs pašus. Lai savā dzīvē piesaistītu Spēku, jāaizdrīvē visi enerģētiskie caurumi un jāpievelk visas "astes". Tad Spēks pats atradīs jūs.

Nu ko, laiks no vārdiem pāriet pie darbiem. Un sāksim ar pašu svarīgāko.

dzīvot vai nedzīvot

Vēlmi dzīvot nosaka vēlme darboties. Ja cilvēks negrib darboties, tātad viņš negrib dzīvot. Bet vēlme darboties nevar rasties, ja nav mērķa. Kad ir mērķis rodas vēlme darboties un tātad arī dzīvot. Nav mērķa nav vēlmes dzīvot, un tad organisma vitāli svarīgās programmas pārtrauc darboties. Cilvēks pats ar savu noskaņošanos un saviem mērķiem veido mijiedarbību ar Dzīvības Enerģiju vai, kā teica mūsu senči, ar dievieti Živu.

Lai mūsu organismu piepildītu Živa, nepieciešama ideja, kuras dēļ dzīvot šajā pasaulē. Proti, katram cilvēkam ir jāapzinās savs mērķis un savas eksistēšanas nozīme. Tas sagādās viņam prieku un laimes sajūtu. Faktiski prieka izjušana tā ir dzīvības enerģijas kustība organismā. Mēs, būdami savas dzīves noteicēji, radīšanai ieaicinām Živu savā organismā. Ja mēs nevēlamies dzīvot šajā pasaulē, Živa aiziet.

Cienītais lasītāj! Ir laiks izvēlēties: dzīvot vai nedzīvot. Citādi nav jēgas vispār kaut ko mācīties. Bet, ja esat izvēlējies dzīvot, tad seko nākamais jautājums, kas jums jāuzdod pašam sev, un tas skan šādi: "Kā, kur, ar ko? Un kālab?

Cilvēka rīcību vada viņa vēlme, nodoms. Tie ir mērķi, kurus viņš sev izvirza. Bez mērķa cilvēks vispār nevarētu eksistēt. Nav mērķa nav Dzīvības enerģijas. Bet ne jau katrs mērķis aizved pie laimes. Kāpēc tā notiek?

Mēs jau zinām, ka viens no slimību galvenajiem cēloņiem ir mērķa trūkums vai mērķa un dzīves jēgas neizpratne. Ļoti svarīgi ir to saprast, jo daudziem cilvēkiem ir maldīgs priekšstats par mērķiem.

Kaut kādi mērķi un vēlmes ir katram no mums. Mēs noskaņojamies uz to, kas, kā mums šķiet, dāvās laimi. Šie mērķi var būt saistīti ar kādas lietas iegādi, amata iegūšanu, satikšanos ar vajadzīgo cilvēku. Mums šķiet, ka šo mērķu sasniegšana padarīs mūs laimīgus. Bet šādi mērķi nevis padarīs mūs laimīgus, bet gan sagādās vienīgi ciešanas, jo tie paņem mūsu Dzīvības enerģiju un attiecas vienīgi uz fizisko ķermeni, proti, apmierina mūsu miesiskās vēlmes. Bet dzīvē taču ir daudz augstāki mērķi.

Ir divi galvenie vēlmju tipi.

Pirmais variants dzīve sevis labā un tiekšanās pēc materiālajiem labumiem. Galu galā tas noved pie neapturamas dzīšanās pēc patēriņa. Tā ir dzīve baudas gūšanai.

Otrais variants savas dzīves veltīšana sevis paša pilnveidošanai un attīstīšanai apkārtējās pasaules labā. Tā ir dzīve, kas sagādā prieku citiem.

Šī hierarhija balstās uz dažādu laimes izpratni. Vienam cilvēkam laime ir seksuālo vajadzību apmierināšana, komforts un materiālā pārticība. Citam tā ir vara, slava un prestižs sabiedrībā. Viņam ir svarīgi pašapliecināties un būt pārākam par citiem cilvēkiem.

Daži cilvēki veido savu raksturu, attīsta sevi, cenšas palīdzēt citiem risināt viņu problēmas. Viņi cieņā tur tādus tikumības principus, kuri dāvā mieru un uzplaukumu.

Daži uzskata, ka laime ir Dzīves un Patiesības jēgas apgūšana un šo zināšanu dāvāšana cilvēkiem viņu vispārējam labumam.

Un visiem šiem mērķiem tiek dots noteikts enerģijas daudzums.

Ja cilvēks tiecas tikai uzkrāt materiālos labumus, viņš atgādina dzīvnieku. Ēst, gulēt, nodarboties ar seksu, uzkrāt bagātības, veidot krājumus tās visas ir dzīvnieku pasaules prerogatīvas. Bet, kā zināms, miesas vajadzības ar laiku pakāpeniski sarūk. Pamazinās vajadzība pēc ēdiena, miega, seksa. Tas notiek dabiski līdz ar vecumu. Tatad proporcionāli vecumam tādam cilvēkam pazeminās arī laimes līmenis. Līdz ar gadiem prieka kļūst aizvien mazāk un mazāk. Un vai tas nav aterosklerozes cēlonis?

Ir viens noslēpums, kuru daudzi nezina. Precīzāk sakot, to visi zina, jo mums pastāvīgi par to atgādina mūsu Sirdsapziņa, tikai daudzi par to ir aizmirsuši vai nevēlas ieklausīties Sirdsapziņas balsī.

Katrs šajā d/īvē saņem tieši tik daudz labumu, cik viņš ir cienīgs saņemt atbilstoši savas dievticības spēkam. Proti, cik laba un nesavtīga esi paveicis tik daudz labumu arī saņemsi. Ja cilvēks grib gūt sev vairāk labumu, vispirms viņš sāk noslogot sevi un vairāk strādāt, aizmirstot par atpūtu un tuviniekiem. Pēc tam viņš sāk noslogot apkārtējo pasauli. Ja cilvēka apziņa ir degradējusies, viņš zog vai piekopj vardarbību, atņemot labumu citiem. Tāds cilvēks nesaprot, ka mēs visi esam vienots veselums. Atņemot kaut ko citam, patiesībā tu atņem sev laimi. Kāpēc tā notiek? Visu to var ļoti vienkārši izskaidrot. Šajā pasaulē ir spēkā gribas brīvības likums.

Es par to jau esmu rakstījis iepriekšējās grāmatās. Pamatojoties uz šo likumu, jebkurai mūsu vēlmei ir jāīstenojas vajadzīgajā laikā un vajadzīgajā vietā. Ja mēs

neesam paspējuši šo vēlmi īstenot, to īstenos mūsu bērni. Vai saskaņā ar dievietes Karnas likumu (karmas likumu) mēs savas vēlmes tajās vai citās dzīvības formās realizēsim nākamajos iemiesojumos. Un, lūk, svarīgi ir saprast to, ka ne tikai mūsu vēlmes ir likums Visumam, bet arī katra cilvēka vēlmes ir likums. Un, ja mēs neglīti rīkojamies attiecībā uz apkārtējiem, tad arī apkārtējiem var rasties ne visai labas domas attiecībā uz mums. Un tad mūsu alkas pēc laimes uzsāk cīniņu ar to cilvēku negatīvajām domām, kuriem mēs esam nodarījuši ļaunumu. Mēs šajā cīņā zaudējam milzīgu daudzumu savas dzīvības enerģijas.

Savulaik, kad man bija privātprakse, pie manis pēc palīdzības vērsās cilvēki, kuriem bija saskarsme ar kriminālo pasauli. Tas bija pārbūves laiks. Cilvēkos pamodās kaisle pēc naudas, tieksme iedzīvoties. Valstī izplatījās ēnu bizness, parādījās rekets. Precīzāk sakot, cilvēki paši to radīja, pakļaujoties naudas kārei un tieksmei pēc materiālajām vērtībām. Padomju varas gados šīs jūtas tika nomāktas, bet, iestājoties tā dēvētajai brīvībai un atklātībai, tas viss parādījās uz āru.

Tolaik es nonācu pie viena svarīga atklājuma.

Kriminālajās struktūrās nebija vāju cilvēku. Tādi tur ilgi neuzturējās. Tie bija stipri, ar gribasspēku apveltīti cilvēki, kas raduši sasniegt savus mērķus. Bet tajā vidē valdīja ļoti stipra spriedze. Ja tu neizrausi treknāku kumosu, to izraus cits. Ja tu nenogalināsi, nogalinās tevi. Uzvar stiprākais. Bara likums.

Tieši šī spriedze un ar to saistītās negatīvās emocijas bija cēlonis šo cilvēku slimībām. Bet, strādājot ar viņu zemapziņu, es izdarīju vēl vienu interesantu atklājumu. Izrādījās, ka to cilvēku jūtas, kuru bija cietuši no bandītu un zagļu darbībām, graujoši ietekmēja pašus pāridarītājus. Kā tas notiek? Lieta tā, ka mūsu zemapziņai jeb smalkajam ķermenim nav robežu ne laika, ne attāluma ziņā. Upuris izjūt ciešanas, bēdas. Šīs ciešanas ar atņemtās mantas vai naudas starpniecību nonāk noziedznieka sirdī un sagrauj viņu pašu. Pakāpeniski šīs ciešanas uzkrājas dvēselē un paņem visus dzīvības spēkus. Tāpēc noziedznieki visai bieži uzdzīvo restorānos un piekopj izlaidīgu dzīvesveidu. Nevis tāpēc, ka viņiem ir daudz naudas. Bet tāpēc, ka ir grūti savā sirdī nest citu cilvēku bēdas. Tieši tāpēc šie cilvēki agri aiziet no dzīves. Vardarbīga nāve, narkotikas, cietums lūk, viņu liktenis.

Tāds cilvēks var pat būt fiziski vesels, jo viņam sākotnēji ir daudz dzīvības enerģija, bet viņš to nepareizi izmanto, tāpēc arī agri, tā sakot, spēku plaukumā, aiziet no dzīves.

Reizumis mēs uzdodam šādu jautājumu: "Kāpēc tad viņiem tiek dota iespēja iegūt tik daudz naudas, ja viņi rīkojas nepareizi?" Patiesībā tas ir ļoti vienkārši izskaidrojams. Šiem cilvēkiem patiešām ir daudz spēka. Un tas nāk no iepriekšējās dzīves, no dzimtas. Proti, viņiem, tā sakot, Daba ir daudz devusi, bet viņi ar to nepareizi izrīkojas. Baudot bagātīgas iespējas, viņi šai pasaulei varētu dot daudz laba, bet, alkatības pārņemti un nesaprotot savu iedabu un sūtību, viņi agri aiziet no dzīves. Viņus vārda tiešā nozīmē no ceļa aizmēž viņu upuru raidītā lāsta spēks. Reizumis šis spēks aizsniedz arī tādu cilvēku bērnus. Viņi sirgst ar narkomāniju un alkoholismu, izirst viņu ģimenes.

Atņemot citiem kaut ko, tu pats zaudē daudz vairāk. Tik un tā nāksies "atstrādāt", turklāt ņemot vērā inflāciju. Mūsu senči zināja Visuma likumus un ievēroja tos. Viņiem nebija vajadzīgs bauslis "Nezodz". Viņi gluži vienkārši zināja, kādas sekas izraisa nepareiza rīcība. Aktuālas bija tādas īpašības kā Gods un Sirdsapziņa.

"Sirdsapziņa tā ir augstākā Dieva dāvana. No tās neizvairīsies un nenoslēpsies, to nepiemānīsi un neapvārdosi. Par labiem darbiem tā dāvā Prieku, par nelāgiem sagādā ciešanas"tā ir teikts slāvu-āriešu vēdās.

Nesen es iepazinos ar bīskapa Bamberas Otona dzīves aprakstiem, kurš mūsu "mežonīgos" senčus pomoriešus pievērsa kristīgajai ticībai. Lūk, fragments no viņa sacerējuma.

"Godīgums un biedriskums valda viņu vidū… viņi ir tādi, kas nepazīst ne zagšanu, ne krāpšanu, viņi neaizslēdz savas lādes un kastes. Mēs tur neredzējām ne piekaramās slēdzenes, ne atslēgas, bet paši iedzīvotāji bija visai izbrīnījušies, pamanot, ka bīskapa kastes un lādes tiek aizslēgtas. Savu apģērbu, naudu un dažādas dārglietas viņi glabā pārklātos kublos un mucās, nebaidoties ne no kādas krāpšanas, tāpēc ka nav ar to saskārušies. Un apbrīnojami ir tas, ka viņu galds nekad nav tukšs, uz tā vienmēr ir ēdiens. Katram ģimenes tēvam ir sava atsevišķa tīra un uzposta istaba, kas paredzēta tikai maltītēm. Te vienmēr galds ir klāts ar dažādiem dzērieniem un ēdieniem, tas nekad nav tukšs: ja beidzas viens ēdiens vai dzēriens, tūdaļ atnes citu. Pefu tur nav. Ēdiens, kas gaida maltītes dalībniekus, ir pārklāts ar ļoti tīru galdautu…" «

Kā liecina vēstures avoti, bīskapam mūsu labsirdīgie un atklātie senči, kas dzīvoja harmonijā ar Dabu un zināja pasaulsēkas likumus, šķita mežonīgi. Tāpēc ka viņiem nebija atslēgu un viņi nepazina nodevību un krāpšanu.

Es trīspadsmit gadus pavadīju kosmosa kara pilsētiņā. Var sacīt, ka es dzīvoju paradīzē. Tā bija kara pilsētiņa ar īpašu statusu. Tajā noritēja pirmā "Lunohod" izmēģinājumi. Periodiski pie mums ieradās kosmonauti un uzstājās mūsu skolā. Reiz pilsētiņu apmeklēja ģenerālsekretārs Hruščovs. Kā jūs jau noprotat, uz šo pilsētiņu dienēt brauca virsnieku elite ar savām ģimenēm. Tas viss radīja īpašu cieņas, uzticības un dievināšanas atmosfēru. Protams, dzīvokļu durvis tika aizslēgtas, jo tolaik gan atslēgas, gan slēdzenes jau bija radītas. Bet atslēgas nolika zem kājslauķa (ja bērni bija mazi) vai augšā uz durvju aplodas. Un visi to zināja. Bet trīspadsmit gadu laikā nebija neviena zagšanas gadījuma.

Ja jūs nesavtīgi darāt ko labu citam cilvēkam, viņam mostas pateicības jūtas, kas paliek arī jūsu sirdī. Viņa pozitīvās domas kļūst par jūsu sargeņģeli. Pakāpeniski palielinās jūsu dievticības spēks un prieks. Un tad jūsu dzīvē ienāk vairāk materiālo labumu. Un te nu ir svarīgi neiekrist lamatās. Jo vairāk materiālo labumu ienāk mūsu dzīvē, jo vairāk iespēju gūt baudu un jo vairāk kārdinājumu. Bet paveras arī lielākas iespējas darīt labu cilvēkiem un pasaulei.

Taču problēma ir tā, ka vairākums cilvēku sevi uztver tikai kā fizisko ķermeni. Protams, par ķermeni ir jārūpējas un jāuztur tā veselība. Ķermenis taču ir dvēseles templis un instruments, ar ko rīkoties materiālajā pasaulē. Bet, ja runa ir tikai par ķermeni un materiālajiem labumiem, lūk, tad rodas problēmas. Kāpēc?

Tāpēc ka ķermenis nenovēršami noveco, materiālie labumi sabrūk, bet jūtu spēks vairs nav agrākais, taču mēs rūpējamies tikai par tiem.

Ko lai dara?

Jāpārlūko savas vēlmes un nodomi. Jāapzinās, ka daudzas mūsu vēlmes mums absolūti nav vajadzīgas un ir pat kaitīgas.

Mēs cenšamies dzīvē gūt baudu, aizmirstot, ka mēs esam ne tikai fiziskais ķermenis. Mums ir arī dvēsele un dievišķais gars. Bet ko mēs esam darījuši to labā? Ko esam darījuši, lai izveidotu savu raksturu? Ko esam darījuši šīs pasaules labā?

Dzīves mērķis un satvars ir tas, kālab es vispār dzīvoju šajā pasaulē, kālab esmu ieradies šajā pasaulē. Kas es esmu? Kāda ir mana attieksme pret savi pašu un apkārtējo pasauli?

Daudzi cilvēki var pateikt, ka viņiem dzīvē ir mērķis, un viņiem būs taisnība. Bet jautājums attiecas nevis uz mērķi dzīvē, bet gan uz visas manas dzīves mērķi. Un ne tikai uz manas dzīves mērķi, bet vispār Dzīves mērķi. Citiem vārdiem sakot, ko es varu dot šai pasaulei? Kam es veltu savu dzīvi? Ko svarīgu es varu izdarīt savas dzimtas, savas tautas, savas Dzimtenes, Mātes Zemes, Dabas, Dieva un Visuma labā? Kā līdz ar viņiem es pats varu attīstīties?

Kā es jau sacīju, cilvēkam ir dažādi mērķi. Mērķa īstenošana vieniem sagādās vairāk prieka un laimes, bet mērķa īstenošana citiem ciešanas. Vieni mērķi dod spēku, citi to atņem. Ir mērķi, kuru sasniegšana grauj pašu un apkārtējo pasauli, bet ir mērķi, kuru sasniegšana nāks par labu visiem.

Pats vienkāršākais un uzskatāmākais piemērs tas ir piemērs par ēdienu, bet precīzāk sakot, par negausību.

Liela daļa tā dēvēto attīstīto valstu iedzīvotāji sirgst ar negausīgumu. Vai viņiem trūkst barojošo vielu, kaloriju? Īstenībā viņiem dzīvē trūkst galvenā prieka. Ir nauda un materiālie labumi, bet maz prieka, tāpēc viņi šo prieka trūkumu cenšas kompensēt ar ēdienu. Un tā attiecībā uz itin visu.

Patiesībā cilvēkam fiziskā ķermeņa uzturēšanai nevajag daudz barības. Zemes virsū ir vairāki tūkstoši cilvēku, kuri daudzu gadu garumā vispār neko neēd un nedzer. Viņi nebadojas, gluži vienkārši viņu uztura veids ir pilnīgi citāds. Mēdz uzskatīt, ka viņi pārtiek no prānas jeb Saules enerģijas. Es pats pazīstu tādu sievieti. Viņa jau apmēram desmit gadus piekopj tādu dzīvesveidu. Interesanti ir tas, ka daži cilvēki atsakās tam ticēt. Un es saprotu kādēļ. Ja viņi pieņems šo faktu, tad nāksies ne tikai atteikties no saviem priekšstatiem par uzturu, bet arī par cilvēka iespējām vispār. Un tad savā dzīvē būs jāveic nopietnas pārmaiņas.

Cits piemērs. Cilvēks grib iegādāties mašīnu. Šajā nolūkā ir vajadzīga nauda. Viņš sāk daudz un intensīvi strādāt, lai to nopelnītu. Un velta savu dzīvi tam, kas ar laiku sabrūk. Tāpēc, saņemot kāroto lietu, viņa prieks ir īslaicīgs. Tas ātri beidzas. Šis stāvoklis ir zināms visiem. Nopirki ko jaunu trīs dienas biji laimīgs, bet pēc tam esi pieradis pie jaunās lietas, un tā vairs neiepriecē. Bet, lai to iegādātos, nācās ārkārtīgi sasprindzināties, tērēt savu dzīvības spēku, dienām un naktīm domāt par to. Tātad esi savu dzīvi veltījis tam, kas ar laiku sagrūst un noveco.

Trūkstot priekam un neprotot priecāties, ļaujoties alkatībai, mēs savācam milzum daudz lietu, kas mums vispār nav vajadzīgas. Un tērējam ļoti daudz enerģijas ne tikai to iegādei, bet arī apkalpošanai.

"Vai tad vispār jāatsakās no materiālajiem labumiem?" daži vaicās.

Nekādā gadījumā! Fanātisms nav vajadzīgs. Mēs esam ienākuši materiālajā pasaulē un nevaram no tās atteikties. Citādi mēs noliegsim to dzīves formu, kurā patlaban atrodamies. Lietas mums ir vajadzīgas, bet lietām ir jākalpo mums, nevis mums tām.

Es jau rakstīju, ka jāpārlūko savas vēlmes un nodomi. Mums jāsaglabā tikai tie nodomi, kuri veicina dzīves uzplaukumu.

Attiecībā uz it visu jāievēro mēra sajūta. Bet kas ir mērs?

Mērs ir ne tikai mēra vienība, bet tie ir arī ietvari, kuros īstenojas, izpaužas un turpinās dzīve. Aiz šiem ietvariem ir dievietes Moras, proti, nāves valstība. Nāve atnāk, kad tiek pārsniegts mērs.

Runājot par ēšanu, jāievēro mērs un laiks. Esi apēdis vairāk nekā vajag, turklāt nevis to, kas tiešām vajadzīgs, rodas problēmas ar veselību.

Runājot par gulēšanu, jāteic, ka arī šajā ziņā jāievēro mērs. Gulēt jāiet laikus un laikus jāceļas. Pārlieku daudz guli un rodas citas problēmas.

Darbam un jebkurai darbībai arī ir sava robeža. Aiz šīs robežas sākas organisma graušana.

Pret saskarsmi arī jāizturas ļoti nopietni. Ir jāzina, cik daudz komunicēties, ar ko un kad. Un par kādiem tematiem runāt. Būtībā daudzi cilvēki nezina pat to un tādējādi sagādā sev lielas problēmas.

Ievērojamais persiešu dzejnieks Omārs Haijams ir teicis: ,

Lai gudri dzīvotu, ir daudz kas jāzina.

Un visupirms ir divi noteikumi šādi:

Tu labak badojies, nevis līdz kaklam pieedies Un labāk esi viens, ne kopā ar ko pagadās.

Arī mūsu domas var būt gan radošas, gan postošas. Par to jau esmu rakstījis savās iepriekšējās grāmatās. Ar domu palīdzību mēs radām savu realitāti. No mums pašiem ir atkarīgs tas, kāda šī realitāte būs.

Lai zinātu mēru vai attīstītu sevī mēra sajūtu, pastāvīgi jāuzdod sev maģiskais jautājums: "Vai tas, ko es daru, labvēlīgi ietekmē dzīvi?"

Cilvēkam jāmācās atturēties no kārdinājumiem. Ievērot askēzi jeb atturēšanos, kā teica mūsu senči.

Kas ir askētisms? Tas ir strikts dzīvesveids, kuru raksturo atteikšanās no vairuma vispārpieņemtu baudu. Kāpēc tas ir svarīgi? Tāpēc ka neierobežota tieksme pēc baudas atņem ļoti daudz spēka un gala rezultātā tiek grauts ne tika savs, bet arī apkārtējās pasaules organisms. Atgādināšu jums bēdīgo eksperimentu ar pērtiķi, kuram baudas centrā ievietoja elektrodus un ar vadu palīdzību savienoja tos ar pedāli. Un kas notika? Mūsu senči pret ķermeni izturējās ļoti strikti. Turēja to tīru un tajā pašā laikā nesagādāja tam komfortu un lieglaimi, nepieblīvēja vēderu. Kāpēc? Tāpēc ka tas norūdīja un stiprināja garu. Viņi saprata, ka ķermenis ir tikai līdzeklis garīgu mērķu sasniegšanai šajā pasaulē un sevis attīstīšanai. Mūsu ķermenis alkst pēc miera, tiecas pretī zemei. Tas grib atslābināties, pagulēt. Mūsu dvēsele tiecas pretī dzīvei, kustībai. Kad mēs apmierinām ķermeņa iegribas un dzenamies pēc baudas, tad sākam degradēties kā cilvēki.

Vienā no Maskavas psiholoģijas skolām tiku veikts pētījums. Vecāko klašu skolēniem piedāvāja uzrakstīt nelielu sacerējumu par tematu "Bauda manā dzīvē". Izrādījās, ka 90 procentu pusaudžu par baudu uzskatīja tādas darbības, kas nenovēršami sagrauj veselību un noved nāvē.

Cilvēkam jātiecas pēc labā un savā dzīvē jāvairās no tā, kas var kaitēt viņam pašam un apkārtējiem cilvēkiem. Jāpiekopj nevainojams dzīvesveids, proti, pareizi jāpārdala sava enerģija. Bet to var izdarīt, vienīgi pievēršot savu uzmanību radošai darbībai un palīdzot apkārtējai pasaulei, cilvēkiem.

Atturēšanās no kārdinājumiem palīdz cilvēkam piekopt nevis izlaidīgu dzīvi, bet gan dzīvi saskaņā ar Taisnīgumu. Bet dzīve saskaņā ar Taisnīgumu ir noteiktu likumu, proti, Pasaulsēkas likumu ievērošana. Un viens no pašiem svarīgākajiem likumiem ir Laika likums.

LAIKA LIKUMS

Dzīve un Laiks. Šie divi jēdzieni ir nesaraujami saistīti viens ar otru. Dzīves upe ir bezgalīga, bet Laiks nepielūdzami plūst, un tas ir jāņem vērā, jo Laiks mūs ļoti ietekmē. Laiks tā ir viena no Dieva, Visuma enerģijām. Tas ir milzīgs spēks. Un pret to jāizturas ar cieņu.

Viss šajā pasaulē notiek vajadzīgajā laikā un vajadzīgajā vietā. Un jāiet soli solī ar Laiku, samērojot savas vēlmes un iespējas, taču lielākais vairums cilvēku cīnās ar Laiku.

Reiz vienam ļoti vecam zintniekam jautāja:

-     Vai jūs joprojām attīstāt sevi garīgi?

-    Jā, atbildēja zintnieks.

-    Un ko jūs šajā nolūkā darāt?

-    Es ēdu tad, kad gribu ēst, es guļu tad, kad gribu gulēt, sirmgalvis atbildēja.

-     Vai jūs gribat teikt, ka visi cilvēki attīsta sevi garīgi?

-    Nē, mierigi atbildēja zintnieks. Kad viņi grib ēst, ēšanas laikā viņi pārdzīvo milzum daudz problēmu, novēršot uzmanību no paša barības uzņemšanas procesa, bet, kad grib gidēt, risina pasaules uzdevumus…

Mēs zinām, ka šajā pasaulē nav labu vai sliktu enerģiju. Gluži vienkārši ir dažādi spēki, un no mums pašiem ir atkarīgs, kā šie spēki iedarbosies uz mums.

Cilvēki dažādi veido savstarpējās attiecības ar laiku. Vairumam cilvēku laiks tā ir tikai pulksteņa rādītāju kustība. Daudzi cilvēki absolūti neizjūt laika plūdumu. Viņi pamostas nevis tāpēc, ka patiešām ir laiks celties, bet tāpēc ka atskan modinātāja signāls. Tieši tāpat, vadoties pēc pulksteņa, viņi ēd un strādā, nesamērojot savu iedabu ar laika iedabu. Es pat nerunāju par daudz globālākiem procesiem. Tāda laika uztvere dzīvē rada daudzas problēmas.

Ja mēs uzņemamies atbildību par savu dzīvi, tad mums jāuzņemas arī atbildība par savām attiecībām ar Laiku, bet šīs attiecības ir atkarīgas no mūsu pasaules uzskata un pasaules izpratnes.

Mēs esam iepazinušies ar diviem galvenajiem cilvēku rīcības modeļiem "Upuris Tirāns" un "Dzīves noteicējs". Pirmais modelis ir tāda cilvēka modelis, kurš bezatbildīgi un patērnieciski izturas pret savu dzīvi un Dzīvi vispār. Tāds cilvēks ir noskaņojies uz baudas gūšanu dzīvē, turklāt par jebkuru cenu. Un, ja viņu piemeklē ciešanas, viņš parasti vaino citus radiniekus, kaimiņus, valdību un citas tautības pārstāvjus, mikrobus un dabas parādības -, nevis pats sevi. Tāpat viņš attiecas pret laiku. Tādi cilvēki parasti saka: "Cik ātri skrien laiks", "Man nav laika". Parasti tādu cilvēku dzīve ir pārmērīgi rosīga, viss laiks viņiem ir iedalīts pa minūtei. Katru dienu viņi izdara ierakstus savos plānotājos, ir paredzēts vārda tiešā nozīmē viss. Kāda ir viņu galvenā problēma? Tāda, ka viņi pirmām kārtām ir noskaņoti dzīvē gūt baudu. Tālab viņi daudz strādā, jo uzskata, ka visas baudas tā vai citādi ir saistītas ar naudu.

Saskaņā ar vēdām šajā pasaulē ir trīs galvenie spēki (gunas): tikumības guna, kaislību guna un gara tumsības guna. Šīs gunas iedarbojas uz mums, palīdz mums dzīvot un īstenot mūsu vēlmes. Tāpēc no mūsu vēlmēm ir atkarīgs tas, ar kādu spēku mēs biedrosimies. Bet savukārt mūsu vēlmes ir atkarīgas no mērķa un dzīves jēgas izpratnes. Proti, no pasaules uzskata.

Ja mēs dzīvojam, lai apkārtējai pasaulei dotu labumu, tad Tikumības Spēks sāk ietekmēt mūsu dzīvi un pieaug mūsu Dievticības Spēks. Tādā gadījumā mēs jūtamies laimīgi, ja kādam esam izdarījuši ko labu. Jau pats dzīvesdarbības process dāvā dziļa apmierinājuma jūtas un prieku. Tā ir dzīve šeit un tagad. Attiecībā uz laimi un prieku laiks neeksistē. Pilnīgi pamatoti mēdz sacīt: "Laimīgie stundas neskaita!" Prieks mājo tagadnē. Laimīga cilvēka apziņā zūd ideja par laiku. Padarīt citus cilvēkus laimīgus tas ir process. Ja cilvēks atrodas tādā stāvoklī, viņš izjūt mūžību. Mūžība tā ir nepārtraukta, laimīga tagadne. Mūžībai nav sākuma un tāpēc nav arī beigu, tai nav ne pagātnes, ne nākotnes.

Laika izjūta rodas tad, kad cilvēkam zūd laime. Bet laime zūd tad, kad viņš sāk dzīvot savā labā un aizmirst, ka viņš un apkārtējā pasaule ir vienots veselums. Tad viņš nonāk Kaislību Spēka un Gara Tumsības Spēka ietekmē. Tāds cilvēks gaida, lai citi rīkotos pareizi. "Kad VIŅI padarīs mani laimīgu?" viņš domā. Bet, ja citi cilvēki nesteidzas to darīt (bet nesteidzas tāpēc, ka to pašu gaida no viņa), viņš sāk šos ļaudis vainot un dusmoties. Gaidot labumu no citiem, veidojas noskaņošanās uz rītdienu. Tā ir dzīve nākotnē. Pat ja tāds cilvēks ko dara citu labā, viņam ir tikai viens vienīgs mērķis dabūt kaut ko sev. Un atkal nākotnē. Tāda attieksme pret dzīvi un laiku slēpj sevī vēl citas briesmas. Ta kā citi cilvēki nesteidzas mūs aplaimot, bet dvēsele vēlas izjust prieku, mūsu uzmanība no laimes un prieka sfēras pārvietojas uz baudas gūšanas sfēru. Notiek aizstāšana (starp citu, tas izraisa atkarību no alkohola un narkotikām). Un rodas patērnieciska attieksme pret Dzīvi. Bet, lai varētu patērēt un apmierināt savas jūtas, ir vajadzīga nauda. Tātad jāstrādā. Turklāt daudz. Bet naudas visiem nepietiek. Tā veidojas vēl viena narkotiska atkarība atkarība no naudas. Jo nauda taču dod laimi. Pieturoties pie tādas koncepcijas, cilvēks pastāvīgi dzīvo ar domu par rītdienu. Kad pabeigšu augstskolu, būšu laimīgs. Kad nopelnīšu naudu dzīvokļa iegādei, dzīvošu cilvēka cienīgu dzīvi. Kad apprecēšos, tad… Un tā visu mūžu. Ja arī nav izdevies kaut ko sasniegt, tad lai vismaz bērni labi padzīvo.

Tāds cilvēks pastāvīgi izjūt sasprindzinājumu, kaisli un bailes. Tāpēc viņam nepietiek laika. Un ne tikai laika, bet arī naudas, jo viņarn laiks ir nauda. Bet tās ir maldīgas izjūtas. Laiks taču uz visiem iedarbojas vienādi. Kā jau agrāk esmu rakstījis, galvenais noslēpums ir tas, ka laime pamet cilvēku. Bet laime zūd gluži vienkārša iemesla dēļ: pašam sev jādāvā laime un prieks. Tad tā vienmēr būs mūsu dzīvē.

Ir vēl viena nopietna problēma. Caur cilvēku, kuram ir patērētāja pasaules uzskats, laika vienībā aizplūst daudz intensīvāka enerģijas plūsmu. "Un kas par to?" jūs jautāsit. Kā liecina biofiziku pētījumi, patoloģiskajām pārmaiņām, kuras cilvēka organismā izraisa jonizējošā radiācija, ir tāda pati ietekme kā organisma novecošanas procesam. Izrādās, lūk, kas: ja «ļoti īsā laika sprīdī caur organisma audiem izplūst ārkārtīgi spēcīga enerģija, tie priekšlaicīgi noveco un atmirst. Tieši to mēs novērojam mūsu "civilizētajā" patērētāju sabiedrībā, kuras galvenais lozungs ir: "Ņem visu, ko dzīve dod!"

Tāda pasaules uztvere ir izraisījusi vēl vienu nopietnu problēmu bērnu pāragru attīstību. Akcelerācija ir ieguvusi epidēmijas raksturu, epidēmijas, kas pārņēmusi visu cilvēci. Daudzi zinātnieki uzskata, ka šāda pāragra attīstība negatīvi ietekmē cilvēka dzīves nākamos periodus, viņa garīgo un fizisko veselību un mūža ilgumu. Turklāt akcelerācija izraisa priekšlaicīgu dzimuma nobriešanu un pēcnācēju radīšanu, nespējot uzņemties atbildību par viņiem. Tā rezultātā cilvēka dzīvei piešķirtais enerģijas un laika limits pāragri tiek izšķiests juteklisku baudu gūšanai.

Onorē de Balzakam ir brīnišķīgs romāns "Šagrēnāda". Savulaik tas mani ārkārtīgi saviļņoja. Tā galvenais varonis kāds jauns cilvēks vārdā Rafaels, vīlies un sarūgtināts, nolēmis beigt dzīvi pašnāvībā. Pirms mesties Sēnā, viņš nejauši iegriežas senu lietu bodītē un no tās saimnieka saņem dāvanu šagrēnādu. Uz tās bija iespiests neliels, neparasts teksts:

Iegūstot mani. Tu iegūsi visu,

Bet Tava dzīve piederēs man.

To lēmis Dievs.

Vēlies, un Tavas vēlmes piepildīsies.

Bet saskaņo tās ar savu dzīvi.

Te tā ir.

Ar katru Tavu vēlmi

es dilšu tāpat kā tavas dienas.

Vai vēlies mani?

Tad ņem! Dievs Tevi uzklausīs.

Lai top!

Rafaels paņēma šagrēnādu, un no šā brīža viņa dzīve krasi mainījās. Visas viņa vēlmes brīnumainā kārtā piepildījās. Bet tas arī kļuva par cēloni viņa bojā ejai, jo līdz ar katru vēlēšanos šagrēnāda sarāvās, un līdz ar to īsāka kļuva viņa dzīve.

Saimnieks šķiroties Rafaelam teica: "Tūlīt es īsos vārdos atklāšu jums cilvēka dzīves lielo noslēpumu. Cilvēka spēkus izsmeļ divas neapzinātas darbības, un tieši tādēļ izsīkst viņa dzīvības avoti. Šo divu nāves cēloņu formas izsaka divi darbības vārdi: gribēt un varēt. Starp šiem abiem cilvēku rīcības apzīmējumiem pastāv vēl viena formula, kas ir gudro īpašums, un tai es varu pateikties par savu labklājību un ilgo mūžu. Griba mūs sadedzina, vara izposta, bet zināšanas mūsu vārgajam organismam ļauj nemitīgi būt miera stāvoklī."

Vai mēs savā dzīvē neesam līdzīgi šim Balzaka romāna varonim? Ikviena mūsu vēlme taču piepildās.

Mūsu nodomiem ir jāatbilst mūsu iedabai un mūsu sūtībai. Bet savu sūtību var izprast vienīgi pārstājot dzīvot sev un apzinoties, ka apkārtējā pasaule dzīvo mūsu labā, bet mēs dzīvojam apkārtējās pasaules labā. Bet par to būs runa vēlāk. Tam tiks veltīta atsevišķa nodaļa.

Tagad mums jātiek skaidrībā par to, kā pareizi veidot savstarpējās attiecības ar laiku. Ar Dabu taču ir jādzīvo harmonijā. Bet Dabā viss dzīvo saskaņā ar attiecīgiem noteikumiem, cikliem.

Ta, piemēram, vēdās ir teikts, ka Visums kopš tā radīšanas brīža iziet noteiktus savas attīstības posmus, kas mērāmi triljonos gadu (Radīšanas Akts notika apmēram pirms 156 triljoniem gadu), un ari Saules sistēma iziet noteiktus attīstības ciklus. Ir milzīgie un mazie Visuma laika Jugas (Satja, Treta, Dvapara, Kālī) cikli.

Slāvu-āriešu tradīcijās sevišķa nozīme bija piešķirta īpašām zināšanām par Dzīvības kustību. Pirmajā posmā tika apgūts Dievu dzīvesveida satvars. Otrajā posmā iepazinās ar Svaroga Mazo Kolo (apli), kas vēstīja par Zemes laika diennakts, mēnešu, gadalaiku ritumu un Dabas parādībām. Trešajā posmā lika dziļi apgūts Svaroga Lielais Kolo laika ritums Tiešamībā un Aizsaules valstībā un Taisnīguma Likumi. Šos debesu laika noslēpumus zināja tikai paši viedākie volhvi.

Mums vislabāk ir zināms diennakts cikls. Tas saistīts ar Zemes griešanos ap savu asi. Pateicoties šai kustībai, nakti nomaina diena. Ir arī gada cikls, kurā Zeme veic savu riņķojumu ap Sauli. Tas ari nosaka gadalaiku miju. Savukārt Saule, planētas un citas zvaigznes riņķo ap mūsu Galaktikas kodolu. Bet mūsu Galaktika Visumā nav vienīgā. Ir arī citas Galaktikas. Ir tādi cikli, kas stiepjas miljoniem Zemes gadu garumā. Slāvu senči ļoti precīzi zināja šo ciklu ilgumu (līdz pat vienai dienai) un dēvēja tos ļoti tēlaini: Svaroga diena un nakts, Roda diena un nakts. Tas ir visai sīki izklāstīts vēdās.

Visi šie periodi nav izdomas auglis, tiem ir ļoti precīzs raksturojums laika ziņā un tos nosaka kustība, proti, Zemes, Saules un mūsu Galaktikas riņķošana ap Lielo Centru, ko vēdās dēvē par Višnu-Nabhi.

Kad Saule kopīgajā riņķojumā nonāk punktā, kas atrodas vistuvāk Lielajam centram (bet tas notiek tad, kad rudens ekvinokcijas punkts atrodas Auna zīmē), cilvēka apziņas spēks tik ļoti palielinās, ka cilvēks sāk saprast visu apkārtējā pasaulē esošo, pat visdziļākos tās noslēpumus. Tieši tāpēc mēs sakām, ka cilvēka apziņai ir dievišķas iespējas, lādu periodu dēvē par Satja Jugu jeb zelta laikmetu. Bet ir arī citi periodi, kad Saule attālinās no Lielā Centra. Tad cilvēku apziņa apdziest un daudzas spējas sarūk. Tādu periodu dēvē par Kālī Jugu.

Mūsdienās tādus jēdzienus kā teleportācija, telekinēze, orgānu reģenerācija, domu lasīšana, priekšmetu materializācija uzskata par kaut ko pārdabisku. Bet pirms dažiem gadu tūkstošiem ļaudīm piemita visas šīs spējas, un viņi dzīvoja simtiem un tūkstošiem gadu. Un arī mūsdienās ir sastopami tādi fenomeni. Ir pat dažādi slepeni institūti, kas nodarbojas ar viņu pētīšanu.

Saskaņā ar vēdām tagad rit periods, kad cilvēku apziņa degradējas. Tas ir Lielās Kālī Jugas periods. Bet šajā periodā ir mazie cikli. Piemēram, 2012. gadā beidzas Svaroga nakts un iestājas Rītausma un Diena, kas ilgs vairākus gadu tūkstošus. Ne jau velti maiju kalendārs beidzas ar 2012. gadu.

Tāpat kā mēs guļam naktī vai ziemā guļ Daba, tā arī cilvēka apziņa iegremdējas noteiktā miega stāvoklī. Šo stāvokli tad arī dēvē par degradāciju. Un tas ir acīmredzams. Kā gan citādi var izskaidrot to, ka kumosa (zelta) dēļ cilvēki cits citu nogalina, sagrauj sevi ar narkotikām, iznīcina Dabu (dzīves vidi). Raugoties no veselā saprāta skatpunkta, tās visas ir šizofrēnijas (apziņas sašķelšanās) izpausmes. Visas degradācijas (novirzes) pazīmes ir skaidri redzamas. Agrāk mūsu senči varēja cits ar citu komunicēt, izmantojot domu un tēlu spēku, bet tagad mums ir vajadzīgi mobilie telefoni. Tā vietā, lai apgūtu tēlainības zinātni, mēs televizorā vērojam mākslīgas, mirgojošas bildes. Tā vietā, lai uzturētu harmonijas stāvokli un veselību, mēs graujam harmoniju un pēc tam lietojam ķīmiskus preparātus utt. Piemēru ir milzīgs daudzums. Un to visu mūsdienu zinātne melīgi (vai tumsonības dēļ) dēvē par progresu, jo kādam ir izdevīgi, lai ļaudis nesaprastu, ka īstenībā tas iznīcina dzīvību un ievirza nāves darbības laukā.

Es neesmu izvirzījis uzdevumu atklāt debesu laika noslēpumus. Pilnīgi pietiek ar vispārīgu priekšstatu. Vispirms ir jātiek skaidrībā par diennakts ritmu. Tas ir ābeces patiesības, ar kurām jāsāk, lai iepazītos ar Laika Spēku.

DIENAS REŽĪMS

Viss diennaktī notiekošais tā vai citādi ir saistīts ar Sauli, Zemi un Mēnesi. Ar to enerģijām. Katrai planētai ir savs raksturs, un ir jāzina, kā pareizi veidot savas attiecības ar tām.

Mūsu senči zināja, ka jādzīvo pēc Saules, jo tā ir galvenais Spēks šajā pasaulē, Spēks, kas dāvā dzīvību visam dzīvajam. Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka īstajā laikā jāceļas un jāliekas gulēt, jāēd un jāstrādā, kā arī jāveic citas darbības.

Mamma no rīta, ejot uz darbu, modina bērnu un saka: "Celies, ir laiks" (nopa no-Pa, proti, pēc Ra pēc Saules), bet viņš samiegojies atbild: "Vēl ir agrs" (paHo), proti, nav Ra. Kāpēc ir tik svarīgi celties pirms Saules lēkta? Tāpēc ka šajā laikā uz Zemi plūst labsirdība un tikumība. Daba ir norimusi, tajā valda miers un klusums. Šis laiks pirms saullēkta ir pats labvēlīgākais, lai nodotos lūgšanām un meditācijām, darbam pašam ar sevi. Šajā laikā jānoskaņojas kārtējai dienai, jāsakārto domas un jāizveido nodomi. Un šis noskaņojums jūs pavadīs visu dienu. Kā jūs dienu sāksit, tā arī to aizvadīsit.

"Lai saglabātu savu paša dzīvību, veselam cilvēkam no miega jāmostas Brahma muhurtā," tā ir sacīts vēdās.

Kas ir muhurta? Ta ir laika vienība, kas vienlīdzīga 48 minūtēm. Bet Brahma muhurta tā ir pēdējā muhurta pirms Saules lēkta. No saullēkta laika atņemot % minūtes, jūs iegūsit vislabāko laiku, kad pamosties.

Jums var rasties šāds likumsakarīgs jautājums: kādu laiku uzskatīt par Saules lēktu, jo pulksteni taču pastāvīgi groza gan uz priekšu, gan atpakaļ.

Saullēkta laiku noteikt nav sarežģīti. Vasarā skaidrā laikā zemē tieši perpendikulāri iespraudiet taisnu kociņu. Pēc kociņa mestās ēnas atzīmējiet, kad Saule atrodas zenītā (tad ēna ir visīsākā). Tas būs īstais pusdienas laiks. No šā laika jāatņem 6 stundas. Tas arī būs saullēkta laiks.

Piemēram, pēc ēnas jūs atzīmējāt, ka īstais pusdienas laiks ir 11.30. Tad saullēkts būs 5.30. Tagad no saullēkta laika atņemsim vienu stundu un 30 minūtes un iegūstam Brahma muhurtas sākumu. Tas arī būs vislabākais laiks, kad pamosties. Vasarā Saule pie horizonta parādās agrāk nekā ziemā, tāpēc vasarā gribas celties agrāk.

Ja jūs dzīvojat uz laukiem, tad jums nav sevi jāapgrūtina ar matemātiskiem aprēķiniem. Gluži vienkārši jāceļas reizē ar gaiļiem. Tā darīja mūsu vecvectēvi un vecvecmāmiņas.

Un ir vēl viens noslēpums. Izrādās, ka katrs cilvēks pats no sevis pamostas vajadzīgajā laikā, bet domā, ka ir par agru pamodies. "Kas tad tik agri ceļas? Pagulēšu vēl kādu stundiņu." Ja cilvēks laikus iet gulēt un ja viņš ir pareizi noskaņojies, tad arī bez modināja var īstajā laikā pamosties. Tāds cilvēks jutīsies viegli, viņam būs skaidrs prāts un pilnībā atjaunosies spēki. Katrā no mums ir bioloģiskais pulkstenis. Tāpēc labāk ir modinātāju vispār neizmantot. Starp citu, pamošanās bez modinātāja īstajā laikā tas ir viens no paškontroles veidiem.

Ja ceļas pēc Saules lēkta, tad nenovēršami radīsies problēmas ar veselību. Tiks bojāta veģetatīvā nervu sistēma, kustību un balsta aparāts, kā arī gremošanas trakts. Radīsies aizcietējumi.

Kas tad jādara pēc pamošanās? Ar ko jānodarbojas tādā agrumā?

Pirmām kārtām jāpiekopj tā dēvētā rīta tualete.

Katrā ziņā ir jānomazgājas: jāaplaistās ar ūdeni vai jāieiet dušā, vai arī jānopeldas un jāsaslapina galva. Tie, kuriem ir gari mati, var uzlikt peldcepuri. Jāiztīra arī zobi, jānotīra mēle.

Turklāt jāiztukšo zarnu trakts un urīnpūslis. Daudzi cilvēki jau zina, ka pulksten 5.00 7.00 no rīta "pamostas" resnā zarna. Tāpēc tiem cilvēkiem, kuri agri ceļas, šis process noris viegli un dabiski. Bet tiem, kuri ceļas vēlāk, parādās tieksme uz aizcietējumiem.

Laiks pirms saullēkta ir ļoti labvēlīgs, lai nodotos garīgām nodarbēm. Tām var veltīt 20 30 minūtes un vairāk. Ja jūs neievērojat nekādas garīga rakstura tradīcijas, tad gluži vienkārši var apsveicināties ar visu pasauli, visiem novēlēt labklājību un mīlestību, izlasīt kādu filozofisku tekstu, izteikt nodomus un noskaņojumus. Veikt pārprogrammēšanu. Padomāt. Izanalizēt dzīves situācijas. īsi sakot, veltiet šo laiku darbam ar sevi.

Ja agri ceļas, rodas daudz brīva laika, turklāt ļoti produktīva laika. Pasaule vēl guļ, bērni guļ. Neviens netraucē nodoties pārdomām un darbam ar sevi, pat darīt kaut ko. "Rīts gudrāks nekā vakars" tā sac»ja mūsu senči.

Šis laiks veicina laimes un prieka vairošanos dzīvē. Tas ir pats svētīgākais un svarīgākais laiks diennaktī. Bet mēs parasti šajā laikā guļam, tāpēc ka visu nakti esam skatījušies kārtējo grāvēju vai strādājuši ar datoru.

No garīgās nodarbes pakāpeniski var pāriet uz fizkultūras nodarbībām No rīta sevišķi ieteicams ir nodarboties ar jogu. Principā piemērota ir jebkāda psihoenerģētiskā prakse, stiepšanās, skriešana un citi vingrinājumi. Pat daži vingrinājumi dos labu rezultātu.

Rīta vingrošana nav paredzēta vienīgi fiziskajai labsajūtai. Tās galvenais uzdevums noskaņošanās dienai, lai cilvēkiem dotu vairāk labuma. Kad labsajūta ir uzlabojusies, pārtrauc vingrošanu. Ķermenim ir jābūt noslogotam, bet ar mēru un īstajā laikā.

Ļoti svarīgi ir sveikt Sauli vai, kā teica mūsu senči, piekopt dieva Ra pielūgšanas rituālu.

Mūsu vecvectēvi un vecvecmāmiņas Sauli uzskatīja par dzīvu būtni, par Dievu. Viņi to dēvēja par Sūrju, Jarilu un Dažbogu. Un, kad Saule parādījās pie horizonta, viņi pacēla rokas un skaitīja apmēram šādu slavinošu lūgsnu:

"Esi sveicināts, Visugaišais Jarila! Esi slavēts mūžīgi mūžos. Urā!!!"

Vai tādu:

"Diženais Dažbog, labklājības un bagātības devēj, Svaroga dēls Svarožič! Kā sarkans ritenis ripo pa Debess jumu. Sasildi Māti Zemi, cilvēku sirdis piepildi ar mīlestību. 7a bija, tā ir un tā būs. Urā!!!"

Atsauciet atmiņā filmu "Sniegbaltīte". Tajā ir parādīts, kā cilvēki sveic Sauli un Jarilas dienu (pavasara ekvinokcijas dienu). Un šī Saules pielūgšana nebija daudzdievības izpausme, jo mūsu senči lieliski zināja, ka ir viens Dievs. Bet viņi arī zināja, ka Dievam ir daudzas izpausmes šajā pasaulē. Un Saule ir viena no Dieva izpausmēm. Bet mēs esam tās bērni, jo esam gaismu izstarojošas būtnes.

Katrai dzīvai būtnei ir savs raksturs. Arī Saulei ir savs raksturs. Tā ne tikai dod gaismu, siltumu un dzīvību visam uz Zemes esošajam, bet tā izstaro arī tādas enerģijas, kas ar parastu aci nav saskatāmas. Piemēram, prieka un laimes enerģiju. Vārds "Pa-flocTb" (prieks) nozīmē dāvāt Gaismu, Patiesību. Pašā šajā vārdā ir ietverta dieva Ra Saules enerģija. Dievs Ra ir viena no Visaugstā Dieva hipostāzēm, viena no Viņa izpausmēm, kas dod dzīvību. Starp citu, pirms dažiem simtiem gadu Volgu dēvēja par Ra upi, un slāviem tā bija svēta. Saule dāvā cilvēkam arī vīrišķību, drosmi un žēlsirdību.

Mēs reaģējam uz Sauli, Mēnesi un citām planētām pat tad, ja tās neredzam. Jūs, protams, ne reizi vien esat ievērojuši, kā apkārtējā pasaule sagaida Sauli. Pirms paša saullēkta pasaule pēkšņi uz mirkli tā kā pamirst, bet pēc tam viss atdzīvojas, Daba mostas. Putni sāk skandēt savas himnas, puķes atver ziedlapiņas. Viss dzīvais tiecas pretī Saulei, sajūtot, ka tā izstaro dzīvības enerģiju un laimi.

Saule izstaro arī uguns enerģiju un darbošanās, optimisma enerģiju, bet vēlme darboties tā ir vēlme dzīvot šajā pasaulē. Ja mēs no guļvietas pieceļamies pēc saullēkta, tad šī enerģija sāk graut mūsu ķermeni. Tiem cilvēkiem, kuri vēlu pieceļas, var rasties problēmas ar kustību un balsta aparātu, ar mugurkaulu un locītavām. Ne jau velti ir šāda paruna: "Kas agri ceļas (proti, pirms saullēkta), tam Dievs dod." Dod dzīvesprieku, laimi un veselību. Jāizstrādā paradums agri iet gulēt un agri celties.

Nomākts un pesimistisks cilvēks nav atvērts Saulei. Viņam ir traucēta savstarpējā saikne ar Sauli. Bet jādzīvo tā kā dzīvo Saule. Un tālab ir jāzina tās iedaba.

Saule ir galvenais spēks mūsu pasaulē. Tā dod mums pareizu mērķtiecību. Bet pareiza mērķtiecība tā ir tiekšanās uz tīru Gaismu. Un šī tieksme vienmēr ir bijusi, ir un būs cilvēku sirdī. Un tāpēc mēs apzināti vai neapzināti tiecamies pretim Saulei, pretim Gaismai, jo tās abas izstaro Prieka un Laimes enerģiju. Viss dzīvais tiecas pret Sauli. Tāpēc mūsu noskaņojums ir atkarīgs no Saules, precīzāk sakot, no tā, vai mēs dzīvojam saskaņā ar Sauli. Visa šajā pasaulē pastāvošā Prieka un Laimes enerģija nāk no Saules.

Dzīvot saskaņā ar Sauli nozīmē ne tikai agri celties un agri iet gulēt. Dzīvošana saskaņā ar Ra tās ir pareizas savstarpējās attiecības ar apkārtējo pasauli.

Saule dzīvo un lej savu gaismu pār mums neatkarīgi no tā, kas mēs esam un kādu dzīvi piekopjam. Tā katram dod tieši tik daudz, cik cilvēks var uzņemt. Saule dāvā mums savu enerģiju, neko neprasot pretim. Tā dzīvo mūsu labā. Cilvēkam ir jābūt tādam, kāda ir Saule, un jācenšas citiem dāvāt prieku un laimi, jāizstaro gaisma. Tāpēc pastāvīgi ir jāstrādā ar sevi. Savs saprāts jāattīra no postošām domām. Tieši tad, kad cilvēkam rodas tāda spēcīga vēlme, viņš sāk agri celties, turklāt pats, bez modinātāja signāla. Viņš noskaņojas uz Sauli un tās Spēku. Pamazām sirdī atgriežas mīlestība, prāts noskaidrojas un domas kļūst gaišas. Tādus cilvēkus dēvē par saulainiem, gaišiem cilvēkiem.

Saule dod mums dzīvības enerģiju. Taču ir viens "bet". Mums pareizi jārīkojas ar šo enerģiju. Tā var mums palīdzēt, bet tā var arī graut. Kā mēs jau teicām. Saules enerģijai piemīt zināmas īpatnības. Un galvenā no tām dzīvot citu labā, dāvāt prieku.

Jau pulksten 8.00 no rīta Saule sāk ar šīm enerģijām aktīvi ietekmēt mūs, tāpēc no pulksten 8.00 līdz 17.00 ir pats labākais laiks, lai darbotos. Ja mēs turklāt gribam saglabāt labas attiecības ar šo spīdekli, tad šai darbībai ir jābūt nesavtīgai. Tāpēc ka tāda ir Saules daba. Saule darbojas nesavtīgi, atdodot mums savu spēku un enerģiju, un kad mēs esam līdzīgi tai, tad arī apkārtējai pasaulei dāvājam Gaismu un Prieku. Tātad jūs atdodat to, ko esat saņēmuši savai dzīvei. Velesa grāmatā ir rakstīts, ka mēs esam Dažboga (dieva, kas dod labklājību un bagātību) mazdēli. Mēs tikai tad atbildīsim savai iedabai, kad ne tikai ņemsim un patērēsim, bet arī iemācīsimies atdot un radīt.

Daži cilvēki nepareizi izprot to, kas ir laime. Es jau esmu par to rakstījis. Gluži vienkārši gribu atgādināt, ka izjust laimi un apmierinājumu tās ir divas dažādas lietas. Apmierinājums ir patīkamas jūtas, kas mums rodas tad, kad esam kaut ko lietojuši šajā pasaulē (ēdiens, pakalpojums, komunicēšanās), bet prieks tā ir gaisma, kuru mēs kā Saule-Sūrja dāvājam citiem. Cilvēks, kas dzīvo saskaņā ar Sauli dāvā gaismu citiem, viņš grib, lai cilvēki būtu laimīgi, lai Prieka šajā pasaulē būtu pēc iespējas vairāk. Un viņš to nedara naudas vai citu labumu dēļ. Tāda gluži vienkārši ir viņa būtība. Viņš saprot to, kādā pasaulē dzīvo, kālab viņš ir ieradies šajā pasaulē.

Saulains cilvēks nesirgs ar audzējiem. Viņa organismā neuzkrāsies toksīni, jo Saules spēks gluži vienkārši tos sadedzina. Kāpēc mūsdienās onkoloģija ir pirmajā vietā mirstības ziņā? Tāpēc, ka cilvēki vairs nedzīvo saskaņā ar Sauli, viņi ir pārstājuši darboties nesavtīgi un dāvāt citiem prieku. Patērētāja psiholoģija iesūkusies it visās mūsu dzīves sfērās. Vairākums cilvēku kļūst līdzīgs vēžšūnai. Tikai vēžšūna var tā dzīvot: negausīgi izmantot dabas resursus un Mātes Zemes spēkus, saindējot apkārtējo pasauli. Bet pie kā noved tāda attieksme pret sevi un apkārtējo pasauli? Pie neizbēgamas nāves! Turklāt mokošas nāves. Cik daudz sāpju un ciešanu esi sagādājis pasaulei, tik daudz saņemsi pats. Saņemsi atbilstoši savam dzīvesveidam. Dzīvosi tikai sev, nerēķinoties ar citiem, saņemsi audzēju un metastāzes. Dzīvosi citu labā, veicinot dzīves uzplaukumu un izstarojot Gaismu un Prieku, pats būsi gaišs, priecīgs un, protams, vesels!

Bet pēc pulksten 18.00 ir pats labākais laiks atpūtai. Pret vakaru jānorimst un gulēt jādodas saskaņā ar Ra. Proti, tad, kad Saule dodas pie miera. To ir svarīgi saprast. Pa dienu mēs izlietojam ne tikai fizisko, bet arī psihisko enerģiju. Un to pilnīgi atjaunot var tikai naktī, bet, precīzāk sakot, no pulksten 21.00 līdz 24.00. Tajā laikā sāk valdīt Mēness. Tas cilvēkam dod miera un norimšanas enerģiju. Tāds ir Mēness raksturs. Pilnvērtīgam miegam ir nepieciešamas 6-8 stundas.

Atklāšu vēl vienu noslēpumu. Gulēt jādodas noteiktā noskaņojumā. Ja jūs ejat gulēt sliktā noskaņojumā un ar negatīvām domām un raizēm, miegs jums spēkus pilnībā neatjaunos. Nepavisam nav vēlams vēlu vakarā skatīties televizoru, pārāk emocionāli komunicēt, lasīt avīzes un grāmatas. Tas viss veicinās problēmu un slimību saasināšanos.

Vakaros ieteicams piekopt nedaudzus statiskus un elpošanas vingrinājumus, stiepšanos. Pirms došanās gulēt noteikti ieejiet siltā dušā, izvēdiniet telpu, kurā gulēsit. Var atstāt vaļā vēdlodziņu. Visa šī sagatavošanās jūs attiecīgi noskaņos. Pēc tam var nodoties vakara meditācijai vai autogēnam treniņam. Kas tas ir un kālab tas ir vajadzīgs? Lieta tā, ka dienas ritumā jums nācās savstarpēji mijiedarboties ar apkārtējo vidi. Un jūs saskārāties ar dažādām domām, gan radošām, gan postošām, un jūsu zemapziņā ir aktivizējušās attiecīgas emocijas. Tāpēc ir jāpārlūko viss, kas noticis aizvadītajā dienā. Jāizanalizē situācijas un tikšanās, jāsaprot, kādu mācību jums ir devušas šīs situācijas. Radīt pozitīvas domas, tēlus un nodomus. Visiem piedot, pateikties par palīdzību un novēlēt labu. Meditācijas būtība ir negatīvo domu transformācija, negatīvo domu, kas var sagraut jūsu dzīvi un ķermeni. Ieteicams meditēt, skanot mierīgai mūzikai.

Vakara meditācija var ilgt 10 minūtes un vairāk. Viss ir atkarīgs no dienas notikumiem un jūsu pieredzes darbā pašam ar sevi. Beidzot meditēt, jums jāizjūt miers un norimšana. Pēc meditēšanas tūlīt ejiet gulēt. Ja jūs visu esat pareizi izdarījis, tad pat pēc miegā pavadītām nedaudz stundām jūs jutīsit spēku un enerģijas pieplūdumu.

Ja mēs ignorējam dabiskos bioloģiskos ritmus un nevis dodamies pie miera, bet skatāmies grāvējus, erotiku un šausmu filmas, starp citu, nav pat svarīgi tas, ko mēs skatāmies, lasām vai klausāmies, mūsu prāts tik un tā tiek uzbudināts. Un psihiskā enerģija neatjaunojas. Tāpēc no rīta mēs pamostamies noguruši, tādi kā salauzti, un mums ir nepieciešams laiks, lai iekustētos. Ja tas notiek regulāri diendienā, nervu sistēma tiek novājināta, parādās nemiers un uzbudinājums. «

Interesanti ir, lūk, kas: tiklīdz pulkstenis ir deviņi vakarā, katram cilvēkam, ja vien viņš sevi nav speciāli uzbudinājis, parādās dabiskā miegainības sajūta. Tas ir

Dabas raidīts signāls, lai mēs gatavotos doties gulēt. Bet tās visas taču ir elementāras zināšanas, kuras bija pazīstamas mūsu tālajiem senčiem.

Mūsdienās vairākums cilvēku laikus neiet gulēt nevis tāpēc, ka viņi nav paguvuši ko padarīt, bet tāpēc ka dienas gaitā viņu rīcība vai komunicēšana ar tuviniekiem nav sagādājusi prieku. Diena aizvadīta, bet laimes nav, nav dziļa gandarījuma jūtas, nav prieka.

Iemesls tādam stāvoklim ir vienkāršs. Daudzi cilvēki nenodarbojas ar to, kas viņiem būtu jādara (saskaņā ar statistiku tie ir 90 procenti). Proti, šie cilvēki veic tādu darbu, kas neatbilst viņu iedabai un sūtībai. Vienkārši sakot, viņi strādā naudas dēļ. Tātad psihiskā un fiziskā enerģija tiek patērēta, bet prieka nav. Tādā noskaņojumā pārnākot mājās, viņi sāk meklēt ko tādu, ar kura palīdzību var gūt apmierinājumu (prieka aizstāšana). Un te palīgā nāk mūsu maņu orgāni: dzirde, tauste, redze, garša un oža. Mēs pirms gulētiešanas skatāmies televizoru, pieblīvējam pilnu vēderu, komunicējam un nodarbojamies ar seksu. Stimulējam sevi ar dažādiem līdzekļiem (tēju, kafiju, alkoholu), uzbudinām savu prātu un ķermeni, lai justos moži. Un pēc tam parādās pasakas par "spārnotiem" cilvēkiem, proti, par pūcēm un cīruļiem, pasakas, kurām mēs ticam.

Bet daba diktē savus likumus. Tie prasa lai mēs nevis mainām ārējos apstākļus, bet gan veicam dziļas iekšējas pārmaiņas.

Ja jums izvirzās jautājums par izdziedināšanos vai situācijas uzlabošanu ģimenē, darbā, sāciet ar vienkāršāko, kas nav mazsvarīgāks, proti, ar domu mainīšanu. Sāciet dzīvot harmonijā ar apkārtējo pasauli. īstajā laikā ejiet gulēt un celieties.

Ir laiks dzīvot, proti, dzīvot saskaņā ar Ra!

Cilvēks, kas dzīvo nevis saskaņā ar Sauli, bet gan pēc viņam uzspiesta režīma, ir tumsonis. Viņš nezina šīs pasaules likumus un darbojas pret tiem. Tātad iznīcina sevi un citus.

Ir vēl viens noslēpums. Cilvēkam ir agri jāceļas un agri jāiet gulēt nevis tāpēc, lai būtu vesels vai steigtos uz darbu nolūkā nopelnīt vairāk naudas. Atcerieties, ka es vienā no savām grāmatām rakstīju, ka veselība un nauda vispār nedrīkst būt mērķis. Veselība un nauda ir tikai mūsu harmoniskās dzīves blakusprodukts. Šīs dzīves sekas.

Mēs runājām par to, ka dzīvības spēks ir atkarīgs no vēlmes dzīvot šajā pasaulē. Bet vēlme dzīvot ir tieši saistīta ar dzīves mērķi. Ja cilvēkam ir nozīmīgs un pareizs mērķis, tad parādās dzīves jēga un rodas vēlme agri celties.

Daži domā tā: ja viņi ilgāk pagulēs, tad labāk atpūtīsies. Bet tā ir kļūda. Nogurumu izraisa nevis darbs, bet gan prieka deficīts. Bet prieks cilvēka dzīvē ienāk tad, kad viņš dzīvo saskaņā ar Ra. Cilvēks, kas ar mīlestību un prieku nopūlas citu labā, nepiekūst. Viņam ir svarīgs pats darba process, nevis tā augļi. Proti, viņam var parādīties nogurums, bet viņa spēki ļoti ātri atjaunosies pat īslaicīga miega rezultātā. Nevēlēšanās no rīta piecelties no guļvietas tas ir vēl viens simptoms, kas liecina par nevēlēšanos dzīvot. Turklāt visnopietnākais!

Mūs mudina agri celties vienīgi vēlme būt kopā ar Dievu, Dabu un cilvēkiem darīt labu, proti, dāvāt pēc iespējas vairāk laimes šai pasaulei un Visumam. Tieši tam mums jāvelta sava dzīve. Tad nebūs nekādas steigas, sāncensības un spriedzes. Dzīve būs ļoti piesātināta un tajā pašā laikā vienmērīga un mierīga.

KO MĒS ĒDAM?

Jāēd ir īstajā laikā. Uzturs arī ir saistīts ar Saules enerģiju. Tieši Saule gremošanai dod zināmu ugunīgu enerģiju.

Visiem zināmā paruna "Brokastis apēd pats, pusdienas dali ar draugu, bet vakariņas atdod ienaidniekam" savā būtībā nav pareiza.

Brokastīs nav ieteicams daudz ēst. Brokastu laiks ir no pulksten 7.00 līdz 9.00. Ja jūs agri celieties, tad ap pulksten septiņiem jau parādīsies veselīga izsalkuma sajūta.

Brokastīs pārsvarā jābūt saldeniem produktiem. Tie ir visdažādākie augļi, salds biezpiens un salds jogurts, piens ar medu, žāvēti augļi, rieksti, pienu un augu izcelsmes saldumus saturoši produkti (halva, iebiezinātais piens). Var pagatavot dažādas putras, piemēram, griķu, prosas, auzu pārslu un saldo rīsu putru. Pirms vai pēc brokastīm ieteicams iedzert zāļu tēju.

Pēc pulksten 8.30 jāķeras pie darba.

Dienas vidus tas ir pusdienu laiks. Saules darbība tad ir sasniegusi savu vislielāko aktivitāti, tātad barības daudzumam jābūt lielākam nekā no rīta. Saule šajā laikā palīdzēs organismam to visu bez atlikuma sagremot, un organismā neuzkrāsies toksīni. Pusdienās ir vajadzīgas "smagākas" un kalorijām bagātākas uzturvielas, kas pašas par sevi satur daudz Saules enerģijas. Tādi produkti ir visi graudaugi (kvieši, rudzi, auzas, mieži, kukurūza, rīsi u.c.), kā arī pākšaugi (pupas, pupiņas, zirņi, lēcas, zemesrieksti u.c.). Ieteicami ir arī svaigu dārzeņu salāti un sautēti dārzeņi.

Pusdienu laikā jāizbauda harmoniska garšu dažādība. Bet, pusdienas beidzot, var atļauties kaut ko saldu, piemēram, karoti medus, gabaliņu pīrāga vai kādu saldu augli.

Pēc pusdienām ieteicams mazliet pastaigāties, iziet ārā, pastaigāties pa parku. Bet pēc tam var mierīgi turpināt savas nodarbes. Mazu brītiņu var atvēlēt atpūtai, uz dažām minūtēm "atslēgties", nodarboties ar autogēno treniņu. Bet nedrīkst gulēt. Dienā gulēt var atļauties tikai smagi slimi cilvēki un bērni. Reizumis ārkārtīgi karstā laikā var mazliet nosnausties.

Vakariņu laiks ir ap pulksten 18.00. Vakariņās jāuzņem neliels barības daudzums. Nevajag ēst "smagu" barību, jo to ir grūti pārstrādāt. Garšas var būt visdažādākās, bet tās nedrīkst būt spēcīgas. Ļoti piemēroti ir sautēti dārzeņi un griķu putra.

Pēc pulksten 18.00 vispār nav ieteicams ēst, jo ugunīgā Saules enerģija jau ir samazinājusies, un tās nepietiks barības sagremošanai. Pirms gulētiešanas ieteicams iedzert siltu pienu ar medu.

Cilvēki mēdz jautāt, cik daudz ūdens jāizdzer. Es uzskatu, ka dienas laikā izdzertam ūdens daudzumam jābūt saistītam ar organisma vajadzībām. Jāieklausās sevī.

Mūsdienu pasaulē figurē divi galvenie uztura modeļi: rietumu un vēdiskais.

Rietumu modelis noformējās ne visai sen 19. gadsimtā, un tā pamatā ir uzskats, ka cilvēks ir krāsns, kurā sadeg produkti un kura izdala siltumu, ko var izteikt kilodžoulos vai kilokalorijās. Šis modelis cilvēku uzskata tikai par fizisku ķermeni, kura celtniecības materiāli ir olbaltumvielas, tauki un ogļhidrāti. Vēl ir vajadzīgi vitamīni un mikroelementi. Ir aprēķināta diennakts norma, kas nepieciešama pieaugušajam un bērnam, kā arī dažādu profesiju cilvēkiem. Viss šķiet it kā pareizi, taču ir daži "bet".

Pirmais. Kāpēc tukls cilvēks grib ēst? Viņam taču ir daudz tauku, kuri tā dēvētajā Krebsa ciklā var pārvērsties gan par olbaltumvielām, gan par ogļhidrātiem un izdalīt milzīgu daudzumu enerģijas.

Otrais. Zinātnieki veica eksperimentu un konstatēja, lūk, ko: ja cilvēks uzņem tik daudz olbaltumvielu, cik iesaka mūsdienu dietologi (no 40 līdz 120 gramiem dienā), viņa izelpotajā gaisā palielinās slāpekļa daudzums. Bet, kā mēs zinām, slāpeklis ir visu olbaltumvielu galvenais ķīmiskais elements. Bet, ja cilvēks uzņem mazāk olbaltumvielu nekā paredz tā dēvētās normas, izelpotajā gaisā slāpekļa ir mazāk. Tātad organisms pats nepieciešamās olbaltumvielas sintezē no atmosfērā esošā slāpekļa. Turklāt visas olbaltumvielas, ieskaitot arī tā dēvētās neaizstājamās.

Trešais. Šīs uztura teorijas piekritēji vispār nevar saprast un izskaidrot prāniskā uztura fenomenu, kad cilvēks neēd mēnešiem un gadiem, bet svaru nezaudē. Viņi gluži vienkārši šo faktu negrib atzīt.

Vēdās atspoguļotā uztura kultūra paredz nevis olbaltumvielu, tauku un ogļhidrātu pareizas attiecības, bet gan dažādu garšu (saldas, sāļas, skābas, rūgtas, asas garšas un miecgaršas) klātbūtni. Saskaņā ar vēdisko modeli cilvēks ir ne tikai fiziskais ķermenis, bet ari smalkais ķermenis, kas enerģiju saņem no apkārtējās vides un arī no barības. Dienas ritumā mēs liekam lietā ne tikai kilokalorijas, bet arī dažādas emocijas un jūtas. Tāpēc cilvēks cenšas saņemt ar barību to produktu, kuram piemīt un kurš papildina tās īpašības, kas viņam nepietiek. Katram augam taču, tāpat kā cilvēkam, piemīt savs specifisks raksturs. Citastarp ir augi gan ar tumšiem un kaislīgiem, gan labiem nodomiem. Piemēram, medum un pienam ir labs raksturs, tāpēc tie cilvēkam ir ļoti derīgi. Bet saskaņā ar dažu zinātnieku atzinumu pienu dzert ir kaitīgi. Lieta tā, ka viņi savus pētījumus veica dienā, bet pienam ir Mēness raksturs, tāpēc piens jādzer vai nu agri no rīta, vai vēlu vakarā, tad tas dos veselību un spēku.

Sīkāk visus šos jautājumus aplūko senā zinātne Ajurvēda.

Cilvēkam ir jābūt ļoti uzmanīgam attieksmē pret sevi. Jāiemācās ieklausīties savā ķermenī un saprātā. Tie abi precīzi pateiks priekšā, kādu produktu ieteicams apēst tajā vai citā laikā. Jau pēc smaržas var noteikt, vai jums šis produkts ir vai nav piemērots. Ja smarža ir svaiga, vēsa un patīkama, tad šo produktu var ēst. Bet, ja smarža ir silta, putekļaina vai nepatīkama, tad šo produktu lietot nevajag.

Ir svarīgi ari zināt, ka ir produkti, kas patērē jūsu enerģiju ži, proti, enerģētiskā ziņā jums neizdevīgi, un ka ir tādi, kuri šo enerģiju papildina (nejaukt ar kilokalorijām).

Pie produktiem, kas atņem mūsu dzīvības enerģiju, pieder:

1. Visi produkti, kas saistīti ar nāvi un vardarbību. Pirmām kārtām tā ir gala. Un it īpaši sarkanā gaļa. Arī zivis ir produkts, kas saistīts ar vardarbību. Turklāt tās pārnēsā helmintus. Bet tiem piemīt kolektīvais saprāts, un, kad tie apvienojas, helminti dara visu iespējamo, lai turpinātu eksistēt ķermenī. Pie šiem produktiem pieskaitāmas arī olas.

Starp citu vārds "gaļa" (mhco) krievu valodā un sanskritā nozīmē "līdzīgais". Ēst gaļu nozīmē ēst sev līdzīgo. Bet angļu valodā tas ir pateikts vēl atklātāk: meat me eat ēst mani.

2.     Stimulējošas vielas un narkotikas: kafija, melnā un zaļā tēja, šokolāde, alkohols, tajā skaitā alus, un tabaka. Lietojot šos produktus, rodas mānīga sajūta. Organisms sāk uzņemt enerģiju no neaizskaramajām rezervēm, un spēki ļoti ātri izsīkst. Tas ir līdzīgi tam, kā ar nūju sist piekusušu zirgu, nevis ļaut tam atpūsties un paēst. Mums ir zināms, pie kā tas noved.

3.     Ģenētiski modificēti produkti, kā arī ķīmiskas piedevas. Šo produktu lietošana izraisa cilvēka saprāta pilnīgu degradēšanos un neatgriezeniskas sekas cilvēka imūnsistēmā, kā ari nomāc reproduktīvo funkciju.

Pie produktiem, kas papildina mūsu dzīvības enerģiju, pieder:

1.  Visi piena produkti.

2.    Svaigi un sautēti dārzeņi un augi, augļi un ogas, kas izaudzētas, neizmantojot ķīmiskus līdzekļus, vislabāk savā dārzā un ar mīlestību. Vienīgais mēslojums, ko droši var izmantot, ir kūtsmēsli un biohumuss.

3.   Graudaugi (kvieši, rudzi, auzas, mieži, kukurūza, prosa, risi u.c.).

4.    Pākšaugi (pupas, pupiņas, zirņi, aunazirņi, lēcas, zemesrieksti u.c.).

5.   Sēklas (griķi, linsēklas, saulespuķu sēklas, sezams u.c. un to eļļas).

6.     Rieksti (mandeles, valrieksti, dižlazdas rieksti, Indijas rieksti, ciedru rieksti, Brazīlijas rieksti, pistācijas u.c.).

7.      Žāvēti augļi (dateles, vīģes, aprikozes, rozīnes u.c.).

8.   Medus un citi biškopības produkti.

9.    Virces un garšvielas (lauru lapas, safrāns, kurkuma, sinepes, ķimenes, krustnagliņas, pipari, muskatrieksts, kardamons, ingvers u.c.).

Cilvēka uzturs atspoguļo viņa apziņas līmeni. Šajā grāmatā es tīšuprāt nerakstu par to, ko drīkst un ko nedrīkst ēst. Dzīvē mēdz gadīties dažādas situācijas. Principā ēst var visu. Un attiecīgi arī rezultāti būs dažādi. Secinājumus izdariet paši.

Cilvēku neizbēgami ietekmē tas, kas viņā nokļūst caur mutes dobumu. Mēs reaģējam uz visu. Ja mēs ēdam to, kas mums ir kaitīgs vai bīstams, tad organisma pirmā reakcija ir nevajadzīgā izgrūšana ārā.

Piemēram, minēsim alkoholu vai tabaku. Pirmā reakcija, ko izraisa narkotiku lietošana, ir negatīva. Mūsu organisms ar savu uzvedību un pašsajūtu rāda, ka šis produkts tam nav vajadzīgs. Bet cilvēks atkal un atkal ievada to. Tad mūsu zemapziņa, kuras pienākums ir rūpēties par mums, izveido veselu utilizācijas sistēmu, lai toksiskos produktus izvadītu no organisma. Visai bieži tas notiek ar slimību palīdzību. Un šajā nolūkā tiek tērēts milzīgs daudzums dzīvības spēku, kurus varētu virzīt radošai darbībai. Kāds, kas visus šos produktus ražo, nopelna lielu naudu, bet jūs pārvēršaties par fabriku, kas pārstrādā atkritumus vai kaut ko tādu, kas organismam nav vajadzīgs. Ja jūs savā automašīnā, kas darbojas ar benzīnu, ielejat solāreļļu vai ieberat ogles, tas nekustēsies ne no vietas. Tāpat arī cilvēks. Viņa ķermenis ir paredzēts tiem produktiem, kurus radījusi Māte Daba. Bet viss mākslīgais, sintētiskais un ģenētiski modificētais radīs vienīgi problēmas.

Bet kāpēc daži cilvēki lieto narkotikas, neraugoties uz to kaitīgumu?

Ājurvēdas uztura modelis to izskaidro ļoti vienkārši. Kad cilvēkam ap dvēseli ir ļoti slikti, kad viņš jūtas lieks un nevajadzīgs vai citu nesaprasts, kad viņam šķiet, ka viņš ir dāvājis savu mīlestību, bet pretim nav saņēmis neko, tad viņš grib izjust saldmi. Pēc laimes taču alkst visi. Bet alkoholā ir koncentrēta salda garša. Un tā kā cilvēks cenšas uzņemt to produktu, kam ir un kas papildinās tās kvalitātes, kuras viņš izlieto un kuru viņam trūkst, viņš meklēs reibinošus dzērienus.

Ar cigaretēm ir mazliet citādi. Savas ilggadējās prakses laikā esmu konstatējis, ka smēķē galvenokārt tie cilvēki, kuriem dvēselē nevalda miers. Cigarete uz kādu laiku rada viņiem šo sajūtu. Turklāt iedarbojas arī zīšanas reflekss. Smēķētājs ir līdzīgs zīdainim. Ja dvēselē ir iemājojušas bailes un nemiers, cilvēks uzsmēķē un kļūst vieglāk. Tas iedarbojas dziļā zemapziņas līmenī. No šā ieraduma var viegli atbrīvoties, nevēršot pret sevi vardarbību un pēc tam neuzkrājot liekus kilogramus. Šajā nolūkā vajag: 1) kļūt pieaugušam, proti, uzņemties atbildību par savu dzīvi un 2) panākt, ka dvēselē iemājo miers, tad cigarete vairs nebūs vajadzīga.

Esmu novērojis, ka uztura jautājums daudziem cilvēkiem izraisa emociju vētru. Tas ir tāpēc, ka ēdiens ir viens no baudas gūšanas līdzekļiem. Un, kad, piemēram, tiek sacīts, ka nedrīkst ēst gaļu (lietot alkoholu vai smēķēt), cilvēkiem rodas sajūta, ka viņiem atņem pašu vērtīgāko. Izpaužas neapmierinātība vai pat agresija, kas vērsta pret cilvēku, kurš to ir teicis. Taču es negribu neko jums atņemt un izraisīt pret sevi vērstas dusmas. Ēdiet to, ko uzskatāt par vajadzīgu. Nepieciešamās zināšanas esat saņēmis, bet izvēle ir jūsu ziņā. Galvenās ir jūsu pašu pārmaiņas, darbs ar sevi. Esiet vērīgs attiecībā uz sevi un ieklausieties, ko Visums jums pasaka priekšā. Centieties piekopt disciplinētu dzīvi. Un tad vienā jaukā dienā atklāsit, ka jūsu garšas sajūta ir mainījusies. Bet pats galvenais jūs izjutīsit citu laimes garšu. Palielināsies jūsu mīlestība pret sevi un apkārtējo pasauli, un jūs gluži vienkārši negribēsit iznīcināt pats sevi vai piekopt vardarbību attiecībā uz mūsu mazākajiem brāļiem.

Uzturs tas ir daudz plašāks jēdziens. Uzturs neaprobežojas tikai ar barības un dzērienu uzņemšanu. Smalkajā plānā mūsu uzturs ir tēli un skaņas, aromāti un krāsas. Tāpēc svarīgi ir ne tikai tas, ko mēs ēdam, bet arī tas, uz ko skatāmies un ko klausāmies. Par to būs runa mazliet vēlāk.

Barības uzņemšanas noteikumi

Svarīgi ir ne tikai tas, ko un kad mēs ēdam, bet arī tas, kā mēs to darām. Barības uzņemšanas process ir simbolisks, un tam attiecībā uz cilvēku ir liela nozīme. Pastāv zināmi barības uzņemšanas noteikumi:

1. Barība jāuzņem labvēlīgā dvēseles noskaņojumā.

Nekad nesēdieties pie galda, ja esat satraukts, dusmīgs vai noguris. Jebkuras negatīvas emocijas, kuras mēs izjūtam ēšanas laikā, pasliktinās gremošanas procesu un veselību kopumā.

Pirms maltītes kādas 10-15 minūtes pastaigājieties. Nomazgājieties vai ieejiet dušā. Ja esat noguris vai satraukts, vispirms nomierinieties, mūzikas pavadībā piekopiet īsu meditāciju, pārlūkojiet nepatīkamo situāciju un izdariet pozitīvus secinājums, piedodiet visiem, izsakiet pateicību viņiem un novēliet labu. Tikai tad, kad dvēsele atrodas līdzsvara stāvoklī, var sēsties pie galda.

2. Dažādās tradīcijās ir pazīstama ēdiena apsvētīšana. Tam ir dziļa jēga. Piemēram, mūsu senči pateicās Visaugstajam Rodam un slavināja viņu.

Visaugstais Rod!

Tu dāvā mums šo uzturu, lai mūsu dvēsele un ķermenis būtu vesels, lai mums vairotos spēks. Un sev par prieku. Mēs pateicamies visiem, kas radīja un gatavoja mums šo barību, un vēlam visiem labu, laimi un mīlestību!

Slava Rodam!

Slava Dieviem!

Slava mūsu Senčiem!

Vai:

Slava mūsu Dieviem!

Par dienišķo uzturu, kas tiek dots mums par prieku un mūsu bērniem cieņpilnai dzīvei.

Mēs lūdzam Dieviem, lai viņi svētī mūsu ēdienu un pacienā mūsu senčus, lai valda miers un saskaņa starp Debesu Dzimtu un zemes dzimtu.

Slava mūsu Dieviem!

Vispirms ēdienu piedāvāja Dievam, senčiem, pēc tam ciemiņiem, ja viņi bija atnākuši, tad pašiem vecākajiem dzimtā, vecākiem un pēc tam bērniem. Suņi un kaķi ēda to, kas cilvēkiem palika pāri. 'Iāda tradīcija dzimtā veidoja pareizas savstarpējās attiecības. Jaunākie cienīja vecākos. Attiecībā uz paklausību problēmu nebija. Dzīvnieki saņēma nevis šaubīga sastāva un kvalitātes suņu un kaķu barību, bet apsvētītu barību, kas veicināja viņu dvēseļu pilnveidošanos.

Ja esat ateists, tad varat gluži vienkārši pateikties visiem, kas piedalījušies barības tapšanā: cilvēkiem, Mātei Dabai. Vēliet visiem labu. Ieteicams to darīt skaļi, bet var arī pie sevis.

Mūsu vispārizglītojošā skolā "Az Buki Vedi" skolotāji un bērni pirms maltītes dzied:

Paldies Saulei, paldies Zemei Par to, kas ir uz mūsu galda! Un lai visiem cilvēkiem virs Zemes Vienmēr maize ir uz galda!

Visas šīs labās tradīcijas rada labvēlīgu noskaņojumu.

3. Maltītes laikā saglabājiet klusumu, domājiet tikai par ko labu. Televizors, avīzes, lietišķas un tukšas sarunas ir nevietā. Var ieslēgt mierīgu, patīkamu mūziku. Nevajag steigties un rosīties. Nevajag gaidīt, kamēr iestājas sāta sajūta. Tad daudz enerģijas tiks patērēts, lai sagremotu lielo barības daudzumu. Ēdiena devai jābūt nelielai. Ideālā gadījumā tas ir tik daudz, cik var saņemt riekšavā.

Bērnus nevajag pārbarot un ar varu piespiest viņus ēst.

4.   Ari pēc maltītes vēlams pastaigāties. Var paklausīties labu mūziku un pamcditēt. Ja pēc pusdienām uzmācas miegainums, esat apēdis par daudz. Ja nāk miegs, ieteicams piekopt autogēno treniņu.

5.   Labvēlīgos apstākļos:

Maltīti ieteicams ieturēt mājās, svaigā gaisā, pie dabas krūts. Es neesmu pret kafejnīcām un restorāniem, bet tajos ne vienmēr ir laba atmosfēra. Ir labi, ja cilvēki, kas gatavo ēdienu, zina un ievēro šos noteikumus un cenšas nevis nopelnīt naudu, bet gan pasniegt jums garšīgu, ar mīlestību gatavotu ēdienu. Ēdiena gatavošana nedrīkst būt bizness. Tam jābūt dzīvesveidam.

Pavāra profesija ir īpaša profesija. Tas ir ceļš, kas ātri aizved pie labklājības un garīgas attīstības. Daudzi gluži vienkārši to nezina. Ja pavārs pastāvīgi strādās ar sevi, attīrīs savu apziņu un katru reizi ēdienu "uzlādēs" ar mīlestību, prieku un laimi, tas viss atgriezīsies viņa dzīvē, kur labklājība parādīsies dažādās izpausmēm. Tuviniekiem paredzēta ēdiena gatavošana ar mīlestību un pateicību ir vistiešākais ceļš, kas ved uz laimi, bagātību un ģimenes uzplaukumu.

"Ja līdz mājām ir tālu, bet ēst gribas, tad citur nav kur iet kā vien uz tuvāko kafejnīcu," jūs sacīsiet.

Tad labvēlīgi noskaņojieties pret tiem pavāriem, kuri gatavo ēdienu. Galu galā dodiet viņiem izlasīt šo grāmatu. •

Jo vienkāršāka ir cilvēka dzīve, jo viņam ir lielākas iespējas būt laimīgam. Vienkāršāka nenozīmē nabadzīgāka. Esmu konstatējis, ka patiešām dziļi cilvēki jeb cilvēki ar dziļu apziņu, piekopj vienkāršu dzīvesveidu. Turklāt viņiem var pat būt ļoti daudz naudas, bet viņi nekad neplātās ar to un materiālo labklājību neuzskata par galveno. Un arī tas ir saistīts ar uzturu. Ja cilvēks sevī ir līdzsvarojis visas enerģijas, tad viņam vajag maz barības, viņš par to maz domā un faktiski netērē laiku ēdiena pagatavošanai.

DARBA REŽĪMS

Ir vēl viens ļoti svarīgs temats. Apmēram trešo daļu savas dzīves mēs pavadām darbā. Mūsu darbība ne vienmēr dod mums dzīvei vajadzīgo enerģiju un iedvesmu. Darba radītā pārslodze ķermenim un prātam var izraisīt gan fizisko, gan arī psihisko spēku izsīkumu.

Mums par paraugu jāņem mūsu sirds. Sirdij ir sistole un diastole, sirds gan saspringst, gan atpūšas. Turklāt tā atpūšas vairāk nekā strādā. Tā arī cilvēkam ir pareizi jāstrādā un pareizi jāatpūšas. Un labākā atpūta ir darbību maiņa.

Nevajag strādāt līdz savu iespēju galīgam izsīkumam. Nevajag sevi izspiest kā citronu. Darbs pāri spēkiem grauj veselību un organismu. Var taču gūt tādu pašu darba rezultātu, bet ar mazāku enerģijas patēriņu.

Citastarp, runājot par sirdi.

Ne tik sen Masačūsetsas universitātes zinātnieki veica testēšanu un konstatēja, ka sirds un asinsvadu sistēmas slimību izraisošo riska faktoru vidū pirmo vietu ieņem neapmierinātība ar savu darbību. Tie ,veido 90 procentus no sirgstošajiem cilvēkiem. Izrādās, ka cilvēks strādā, bet prieku neizjūt. Otrajā vietā ir neapmierinātība ar personiskām savstarpējām attiecībām.

Padomājiet par to. Tā ir ļoti svarīga informācija. Pārāk liels taukvielu patēriņš un mazkustīgs dzīvesveids atrodas šā saraksta beigās.

Cilvēkam ir jādzīvo saskaņā ar savu iedabu un jāizjūt darba radīts prieks. Par kritēriju ir jāizvirza nevis naudas daudzums, bet gan iespēja attīstīties un strādāt Visuma, Dabas, cilvēku un sabiedrības labā.

Ja no rīta ir grūti uzcelties, tas nozīmē, ka jūsu darbība jums nesniedz apmierinājumu. Tas signalizē par to, ka jūs darāt to darbu, kas nav jūsu darbs. Agra pamošanās bez modinātāja signāla tā izpaužas ideja dzīvot nevis sev, bet gan cilvēces, pasaules labā.

Kāpēc vairākums cilvēku nenodarbojas ar to, ar ko viņiem vajadzētu nodarboties? Tāpēc, ka sabiedrībā valda patērētāja pasaules uzskats. Un cilvēki veic darbu, kura rezultātā var saņemt vairāk naudas. Bet kālab? Tālab, lai varētu patērēt vēl vairāk. Cilvēkam uzspiež tādus tēlus un stereotipus, kuri viņam nepavisam nav vajadzīgi. Tā pamazām viņš nonāk savu paša ilūziju verdzībā un atkarībā. Lai iegūtu lielāku pārliecību, savā mājā veiciet lietu inventarizāciju. Jūs izbrīnīts atklāsit, ka daudz kas jums dzīvē nav vajadzīgs. Šādas nevajadzīgas lietas aizņem mūsu dzīves telpu un prasa, lai mēs to labā tērējam savu dzīvības enerģiju. Tāpat ir ar mūsu domām un pārliecību. Daudzas no tām mums ne tikai nav vajadzīgas, bet nodara acīmredzamu kaitējumu.

Daudziem cilvēkiem darbs kļūst par augstsprieguma zonu. Viņi izjūt hronisku stresu: fiziskas un intelektuālas, emocionālas un psihiskas pārslodzes. Bet tam visam pamatā ir viens cēlonis egoisms, vēlme dzīvot sev. Tas rada tieksmi pēc baudām un naudas.

Cilvēks, kurš strādā naudas dēļ, zaudē savu dzīvības enerģiju. Viņš savu dzīvi velta nedzīvām naudaszīmēm, kuras dažiem cilvēkiem saistās ar lietu un baudu tēlu, bet citiem ar varas un prestiža tēlu. Cilvēks, kas strādā ar mīlestību, saprot, kālab viņš to dara, uzkrāj Dzīvības enerģiju, Mīlestības enerģiju.

Cilvēki dzīvo nepareizā ritmā. Veikali strādā 24 stundas diennaktī, turklāt vēl ir kazino, bāri un restorāni, darbs maiņās. īstenībā tā ir ļoti nopietna problēma, it sevišķi lielu pilsētu problēma. Cilvēkam vispār naktī nevajadzētu strādāt. Nakts ir paredzēta ne jau darbam.

"Ko lai iesāk?" jūs vaicāsit. Pamest ienīsto darbu? Bet tad mēs paliekam bez eksistences līdzekļiem.

Paturiet prātā! Nedrīkst pamest darbu, kamēr jūs neesat tam gatavs. Citādi jūs visas problēmas paņemsiet sev līdzi uz jauno darba vietu. Jūsu lēmuma pamatā nedrīkst būt tādas emocijas kā dusmas, aizvainojums, sevis žēlošana. Savs iepriekšējais darbs jāveic ar mīlestību un prieku, apzinoties, ka jūs ne jau tāpat vien atrodaties šajā vietā un kopā ar šiem cilvēkiem. Jūs esat iesaistīts attiecīgā darbībā. Padomājiet, kāda dzīves mācība jums jāgūst kopā ar šiem cilvēkiem. Pacentieties katrā no viņiem saskatīt daļiņu no sevis paša. Katrs cilvēks taču ir mūsu atspoguļojums. Un tad jums daudz kas kļūs saprotams. Jums darbā būs cits noskaņojums. Šie cilvēki jums vairs neizraisīs iepriekšējās negatīvās emocijas. Pati no sevis notiks jūsu "attīrīšanās".

Un līdztekus tam centieties saprast savu īsteno iedabu un sūtību. Dariet to, kas jums patīk, to, ko jūs protat labi paveikt, to, ar kura palīdzību jūs varat sagādāt maksimālu labumu cilvēkiem, proti, padarīt viņus laimīgākus. Jebkuram darbam ir jābūt lādam, kas veicinās jūsu attīstību un dos pasaulei labumu.

Svarīgi ir vispirms mainīt savu prāta ievirzi un tikai pēc tam darbu. Manā praksē ir bijuši daudzi gadījumi, kad cilvēki vispirms ir mainījuši savu attieksmi pret sevi un savu nodarbošanos, kā arī centušies izprast savu iedabu, sākuši nesavtīgi veikt mīļotu darbu. Un parasti tādos gadījumos darbs, kas ir pa prātam, "ierodas" pats.

KO MĒS SKATAMIES UN KLAUSĀMIES?

Apkārtējā pasaule pastāvīgi un spēcīgi iedarbojas uz mums. Šī iedarbība var būt gan postoša, gan labvēlīga. Tas ir atkarīgs no tā, vai mēs protam savstarpēji mijiedarboties ar Dabas spēkiem. Esmu jau rakstījis par to, ka šajā pasaulē nav sliktu un labu enerģiju, tāpat kā nav sliktu un labu cilvēku. Ir dažādas enerģijas, kuras attiecīgās situācijās var būt derīgas. Un ir dažādi cilvēki, kuri izpauž sevi ar savu raksturu. Mums jābūt elastīgiem mijiedarbojoties ar apkārtējo pasauli, mums jāzina, kā pareizi uzvesties.

Mūsu dzīvē var ienākt ciešanas vai laime. Tas ir atkarīgs no tā, kā noskaņots ir mūsu prāts. Bet prāts ar maņu orgānu starpniecību mijiedarbojas ar apkārtējo pasauli. Tāpēc ļoti svarīgi ir tas, ko skatāmies un klausāmies un ar komunicējam. Citiem vārdiem sakot, ko mēs ar maņu orgānu starpniecību uzņemam sevī. Ja mēs ne vien lamājamies paši, bet arī klausāmies rupjus vārdus, tad zemapziņas līmenī mēs sākam rezonēt ar šo cilvēku. Mūsu smalkajā ķermenī pārvaru gūst rupjās vibrācijas. Tādējādi mēs sev pievelkam lielu rupjību un nekaunību. Izveidojas noslēgts aplis. Tās pats notiek arī tad, kad redzam to, kas nav mums labvēlīgs.

Man izveidojās šāds tēls. Iedomājieties, ka vēlaties ļiāriet uz jaunu apziņas modeli. Jūs gribat būt savas dzīves noteicējs un veidot savu likteni tā, kā gribas jums, turklāt katrā ziņā harmonijā ar apkārtējo pasauli. Bet šajā nolūkā ir vajadzīgi celtniecības materiāli. Mūsu gadījumā lie ir attiecīgi tēli, domas, jūtas. Ar veciem materiāliem jaunu dzīvi izveidot nevar. Arī eiroremonts nepalīdzēs. Uct kur jūs ņemsit jaunas domas un tēlus? Grāvējos un sarunu šovos vai bezgalgaros seriālos un reklāmās? Diezin vai. Nepieciešama jauna saskarsme, turklāt vienīgi ar (iem, kuri palīdzēs jums šajā radīšanas procesā. Pēc iespējas vairāk jākomunicē ar gudriem un gaišiem cilvēkiem. Mērķtiecīgi jārada jauna informatīvā telpa.

Jau sen ir zināms, ka dzīve lielpilsētā cilvēku nogurdina fiziski un psihiski, bet dzīve Dabas vidū nostiprina, dod spēku un nodrošina ilgu mūžu. Kāpēc tas tā notiek? Tāpēc ka Dabā prevalē formu un skaņu pilnība. Tajā viss ir harmonisks un dabisks. Dzīvojot virs zemes, savas dzimtas mājvietā, jūs varat veidot telpu, kas atbilst jūsu raksturam. Un tā būs maksimāli labvēlīga jums.

Jāprot pareizi noskaņot savs prāts. Pareizi tas nozīmē atbilstoši Saulei. Mūsu prātam jābūt gaišam un tīram. Tam jābūt noskaņotam uz nesavtīgu atdevi un prieku. Tad mēs varam no apkārtējās vides uzņemt tikai to informāciju, kas būs mums labvēlīga.

Bet vispirms jāapgūst zināmas iemaņas, kā mijiedarboties ar informāciju, kuru mēs saņemam no ārienes. Tas ir ļoti svarīgi periodā, kad jūs no vecā apziņas modeļa pārejat uz jauno modeli.

Pirmais princips atlasīšana.

No kurienes mēs mūsdienu pasaulē galvenokārt saņemam informāciju? No televizora un datora, no avīzēm, grāmatām, radio un no saskarsmes ar cilvēkiem. Ne tik sen komunicēšanās un grāmatas bija vienīgie mijiedarbības līdzekļi. Tagad pirmajā vietā ir elektroniskie informācijas avoti.

Pret informācijas izmantošanu jāattiecas ļoti piesardzīgi, tāpēc ka līdz ar vārda brīvību apkārtējā telpā ir ieplūdis arī ļoti daudz informācijas sārņu. Turklāt totālas patērēšanas sabiedrībā noteikti spēki (politiķi, tirgotāji u.c.) pastāvīgi cenšas iegūt mūsu uzmanību un ar tās starpniecību mūsu enerģiju un līdzekļus. Precīzāk sakot, mēs paši esam gatavi atdot viņiem savu dzīvības enerģiju, jo esam atradinājušies uzņemties atbildību par savu dzīvi.

Mūsdienu televīzija izsūc mūsu dzīvības spēku. Tas ir neapstrīdams fakts. No ekrāniem pār mums brāžas negatīvu, postošu tēlu gūzma, tēlu, ar kuriem mūsu nesagatavotā psihe gluži vienkārši nespēj tikt galā. Sevišķi bīstami tas ir bērnu psihei. Informācija var būt radoša, bet var būt arī graujoša. Senā vēdu gudrība skan šādi: "Mūs sagrauj tas, kas nonāk mūsu apziņā." Tāpēc ir svarīgi informāciju uzņemt kā barību, proti, ar atlasi. Tikai to, kas mums ir derīgs. Bet šajā nolūkā ir nepieciešams attīrīt savu apziņu. Līdzīgais taču pievelk līdzīgo.

Gulbim ir viena unikāla īpašība. Ja ūdenī izlej pienu, gulbis var savākt tikai pienu, izfiltrējot to caur savu knābi.

Otrais princips transformēšana.

Jebkuru no ārienes saņemtu informāciju mēs varam vērst sev un apkārtējai pasaulei par labu. Kā to izdarīt?

Piemēram, jūs skatāties vai klausāties ziņas. Tajās tiek stāstīts par kārtējo katastrofu. Jūs tūdaļ sev pavaicājiet: "Kas man no šā ziņojuma jāsaprot?" Ko šī informācija atspoguļo manī?" Ja šāda informācija jūs piesaista tas nozīmē, ka jūsu apziņā notiek kaut kas līdzīgs, un, ja jūs nemainīsities, var rasties nopietnas problēmas. Tieši tāpēc mēs pievēršam uzmanību tam, ko dzirdam. Mēs mācāmies uztvert informāciju kā priekšā teikšanu.

Šajā gadījumā mēs izmantojam visus tos pašus psihoenerģētiskā aikido (sīkāk par to var izlasīt manā grāmatā "Potēšana pret stresu") principus:

1.   Es un apkārtējā pasaule esam vienots veselums.

2.     Viss, kas noliek apkārtējā pasaulē, atspoguļo manu iekšējo pasauli.

3.    Es savu dzīvi veidoju kopā ar apkārtējiem cilvēkiem un Dabu. Tāpēc esmu atbildīgs par visu, kas šajā pasaulē ar mani notiek.

4.   Ko šī situācija vai šī informācija atspoguļo manī, manā dzīvē, manā uzvedībā? Kur ir analoģija? Ko tā man pasaka priekšā? Kā es varu savā dzīvē izveidot līdzīgu situāciju?

5.   Kas man jāsaprot no šā paziņojuma? Ja manā dzīvē atgadīsies līdzīga situācija, ko svarīgu un pozitīvu tā man iemācīs?

6.   Kas man savā uzvedībā jāmaina? Kā man jādomā un jādzīvo pa jaunam?

7.   Pateicība par priekšā pateikšanu.

8.    Svētības došana un laimes vēlējumi, pozitīva tēla veidošana.

Izmantojot šo algoritmu, jūs postošo informāciju pārvēršat par pozitīvu informāciju. Tā veicina jūsu izaugsmi un attīstību. Jūs vairs neesat tikai informācijas patērētājs. Jūs ar to aktīvi strādājat. Un tad izpaužas viena likumsakarīga parādība jūs vairs nevēlaties klausīties tā dēvētos jaunumus, tāpēc ka būtībā nekā jauna tur nav. Tas attiecas uz jebkuru plašsaziņas līdzekli. Nepieciešamās zināšanas jūs saņemat vajadzīgajā laikā un vajadzīgajā vietā, turklāt vislabākajā veidā.

Veicot savā apziņā transformāciju, savas negatīvās domas pārvēršot par pozitīvajām domām, mēs pakāpeniski attīrām savu saprātu un noskaņojam tā, lai tas patiešām sagādātu mums un apkārtējiem cilvēkiem prieku un laimi.

Jābūt ļoti vērīgiem attiecībā uz apkārtējo pasauli un jāieklausās, ko tā pasaka priekšā. Un tajā pašā laikā jācenšas nepiesārņot savu prātu. Tas visu laiku jātur tīrs.

Kad jūs gana labi būsit apguvuši šo principu, jūs, nenodarot sev neko ļaunu, varēsit uztvert visu, kas vien šajā pasaulē ir. Viss negatīvais ies jums garām vai neaizkavējoties izies caur jums. Jūs gluži vienkārši visam svešajam būsit caurspīdīgs.

Trešais princips atbrīvošanās.

Ir nepieciešams atbrīvoties no visa vecā un nevajadzīgā un attīrīt vietu jaunajam.

Mēs šodienā esam ienākuši ar zināmu zināšanu bagāžu un pieredzi. Ja mums ir problēmas ar veselību vai personiskajā dzīvē, tas nozīmē, ka šajā bagāžā ir nepareizas domas. Tās kaut kad ir iekļuvušas (precīzāk sakot, mēs esam tās ielaiduši) apziņā un tagad traucē mums būt laimīgiem. Tāpēc ir nepieciešams pārlūkot visu savu dzīvi. Veikt, tā sakot, inventarizāciju savu domu noliktavā. Kā tas darāms?

Sastādiet visu to cilvēku "inventarizācijas" sarakstu, ar kuriem jebkad savā dzīvē esat ticies. Šis saraksts būs ļoti garš. Varat sākt ar šodienu un beigt ar savas piedzimšanas brīdi, vai arī otrādi. Tas nav tik svarīgi.

Iespējams, jūs visus uzreiz neatcerēsities, bet pamazām jūsu apziņā sāks uzpeldēt aizmirsti cilvēki un ar viņiem saistītie notikumi. Ir svarīgi atcerēties no kurienes esat smēlušies to vai citu informāciju, kā ir veidojusies tā vai cita pārliecība. Kālab tobrīd tā jums bija nepieciešama un kā tā palīdzēja (ir svarīgi atcerēties, ka Visums ikvienā situācijā rūpējas par mums). Un vēl viens svarīgs nosacījums pārlūkošanu beidzot, jāizjūt dzi[a pateicība Dievam, cilvēkiem un pašam sev.

Lūk, piemērs.

Verai, komunicējot ar nepazīstamiem vīriešiem, izpaudās nepatīkama veģetatīva reakcija (svīšana, vājums, galvas reibonis). Kad viņa vērsās pie savas zemapziņas, tad sevī izdzirdēja tādu frāzi: "Neuzticies svešiem vīriešiem."

-    No kurienes šie vārdi nākuši?

-     Mamma man bieži šos vārdus sacīja, kad es kaut kur gāju.

-      Kā jūs domājat, kālab mamma jums šos vārdus teica ?

-     Domāju, ka viņa tādā veidā rūpējās, lai mani neviens neizvaro. Lieta tā, turpināja paciente, ka mana mamma tika izvarota, kad viņai bija piecpadsmit gadu. Es domāju, viņa baiļojās, ka ar mani var notikt tas pats. Šīs viņas bailes tika nodotas arī man. Kas man jādara ?

-     Tagad jums jāmaina gan sava attieksme pret sevi kā pret sievieti, gan attieksme pret vīriešiem. Jūs taču zināt, ka jūsu mamma ar attiecīgām domām un pārliecību savā dzīvē piesaistīja izvarotāju.

-     Jā, jā, viņa ne reizi vien ir teikusi tādas frāzes kā "Visi vīrieši ir ērzeli", "Viņiem tikai viens ir vajadzīgs" un citas. Arī manai vecmāmiņai attiecībās ar vīriešiem viss nebija kārtībā.

Pēc tam, kad izdarīta šāda pārlūkošana, pamazām jūsu zemapziņas noliktavā parādīsies citas domas, citi tēli un cita pārliecība. Galvenais princips ir tāds: nevis aizmirst kaut ko nepatīkamu, bet gan mainīties pašam, apzinoties savu atbildību un līdzdalību. Jūs nevis aizmirsīsiet visus cilvēkus, kas bijuši jūsu dzīvē, bet gan pret katru no viņiem izjutīsit pateicību un mīlestību. Bet tas jūs, protams, padarīs atvērtu laimei.

Ceturtais princips labestības un laimes izstarošana.

Lai padarītu sevi atvērtu laimei, pašam ir jāizstaro labestība apkārtējā pasaulē. Šajā gadījumā darbojas vēl viens princips: ko atdod, to arī saņem.

Tādējādi jūs neko negatīvu negaidāt un pat nenoskaņojieties uz pozitīvo, bet paši izstarojiet to. Jūs kļūstat par Gaismas, Mīlestības un Labestības avotu. Kā Saule. Viss negatīvais gluži vienkārši sadeg jūsu izstarotās gaismas plūsmā. Jūsu mīlestības enerģija palīdz mainīties citiem cilvēkiem un sasilda viņu dvēseles.

Šā principa izmantošana palīdzēs jums sasniegt citu attīstības līmeni. Tātad jūs pasīvi neuztverat informāciju. Un pat aktīvi to neuzņemat, transformējot par kaut ko labu, bet gan paši radāt apkārtējo telpu. Jūsu dzīvības spēka daudzums pakāpeniski pieaug, un jūs jau vairs neatrodaties enerģētiskās krīzes situācijā un paši spējat dot enerģiju citiem. Lieta tā, ka tādēļ šīs enerģijas nekļūst mazāk. Bet gluži otrādi. Jūs pēkšņi saprotat, ka apkārtējā telpa ir bezgalīgs enerģijas okeāns. Enerģija ir visur, tā ir itin visā un tā ir jūsos. Vajag tikai ar šo enerģiju pareizi mijiedarboties. «

Es jau vienā no savām grāmatām rakstīju, ka vairākumam cilvēku problēmu rada tas, ka viņiem nav pietiekami efektīvas stratēģijas mijiedarbībai ar apkārtējo pasauli. Skolā to nemāca. Arī ģimenē ar to ir problēmas.

Kaut ko šajā dzīvē noliedzot, mēs sevi atdalām no šā enerģijas avota. Bet tā kā cilvēkā ir it visas pasaulsēkas enerģijas, tad gadījumā, kad kāda no šīm enerģijām trūkst, organismā tiek traucēts līdzsvars.

AR KO MĒS KOMUNICĒJAM UN KĀ?

Svarīgi ir arī saprast, ka cilvēka runai piemīt maģisks spēks un spēja mainīt cilvēka apziņu. Ja jūs dzirdat lamu vārdus, strīdus un skandālus (nav svarīgi, vai īstenībā vai pa televizoru vai izlasāt to grāmatā), tas viss pakāpeniski jūs padara par nelaimīgu cilvēku un sagādā slimības un ciešanas.

Tukša pļāpāšana un tenkošana novājina nervu sistēmu. Mums nevajag kult tukšus salmus, tenkot un kādu kritizēt, ķengāt vai nosodīt.

Kāpēc cilvēks sūkstās par apkārtējo pasauli un teic, ka pasaule ir netaisna? Izrādās, ka tāpēc, lai attaisnotu savus grēkus un to, ka viņš ir pārkāpis Vispasaules likumus. Tādā veidā viņš apkārtējo pasauli pazemina līdz savam līmenim. Vai atcerieties likumu? "Viss, kas man nepatīk apkārtējos cilvēkos, ir manī pašā." Cilvēka taisnprātīgumu var izmērīt ar viņa attieksmi pret apkārtējiem cilvēkiem. Taisnprātīgs cilvēks nekad nevienu nenosodīs un nenoķengās.

Izvairieties no tenkām un tenkotājiem. Un pats par citiem nerunājiet viņiem aiz muguras. Katrs tenkotājs arī par jums kādam var pateikt ko nejauku. Viņā ir tādas potences. Ja jūs nonākat tādā atmosfērā, kur "tiek mazgāta veļa", centieties sarunu novirzīt uz citu tematu, liet, ja tas neizdodas, tad labāk ejiet projām. Un padomājiet, ar ko jūs esat radījis šo situāciju. Līdzīgais taču pievelk līdzīgo.

Vajag atrast sev tādu sarunu biedru, saskarsme ar kuru veicinās jūsu abu attīstību. Citiem vārdiem sakot, viņš jums vai jūs viņam varat dot ko svarīgu. Komunicēšanai jābūt patīkamai un interesantai. Meklējiet saskarsmi ar gudriem un tīriem cilvēkiem.

Nav ieteicams runāt par politiku un naudu, ja jūs neesat šajās jomās profesionālis. Nenosodiet valsts vadītājus, ierēdņus un direktorus.

Ja cilvēks pastāvīgi runā par politiku, darbu un naudu, viņa dzīvē palielinās spriedze un līdz ar to arī satraukums. Un reiz tas novedīs pie slimības vai sabrukuma.

Pēc runas var noteikt, uz ko cilvēks ir noskaņots. Ja cilvēks ķengā visus un visu, tad viņš ir noskaņots uz slikto. Apziņa viņu degradē, Tādā gadījumā nevar nedegradēt. Ja jau viņam viss visapkārt ir slikts, tātad saskaņā ar refleksijas likumu viņš pats ir tāds. Tieši tāpēc nav ieteicams klausīties tādu runu. EJet ko mums galvenokārt stāsta pa televizoru? Par ko galvenokārt ir rakstīts avīzēs? Tādas runas klausīšanās, tādu avīžu lasīšana (bet lasīšana ir iekšēja klausīšanās) pamazām atņem mums prieku un spēku. Par to, kā tas notiek, mēs jau runājām.

Ja mēs pastāvīgi dzirdam ķengas vai kritiku, tātad mēs paši esam kritiski noskaņoti un jāizdara attiecīgi secinājumi.

Runai ir jābūt vienkāršai un saprotamai, taču vienlaikus arī dziļai. Jārunā pēc būtības. Ja nav par ko runāt vai negribas sarunāties par šo tematu, tad labāk ir klusēt.

Ar savu runu ir nepieciešams pastāvīgi strādāt. Jādomā par vārdiem. Jāieņem dzīves noteicēja pozīcija: "Ko dos šie vārdi manā un citu cilvēku dzīvē?"

Mēs taču ar vārdu palīdzību veidojam savu realitāti. Sīkāk par to lasiet manā grāmatā "Vārda noslēpumainais spēks. Mīlestības formula".

Sava runa jānoskaņo tādējādi, lai sacītu tikai patīkamus vārdus. Tas nenozīmē, ka jāglaimo. Runai jābūt labestīgai. Cilvēkā jācenšas saskatīt labais. Labais ir vienmēr. Cilvēks ar labestīgu runu ļaudīm sagādā prieku un laimi. Tāpēc jārūpējas par to, lai šī runa būtu skaista un labestīga.

Runas kontrole tā ir askēze, jo sava runa ir jāievirza vajadzīgajā gultnē. Šajā virzienā ar sevi ir pastāvīgi jāstrādā. Tas palīdzēs saglabāt živu un piesaistīt laimi mūsu dzīvē.

Ar runu cilvēks apkārtējai pasaulei atdod visvairāk enerģijas. Tieši tāpēc ļoti uzmanīgi ir jāattiecas pret savu un citu cilvēku runu. Ar vārdu palīdzību var radīt, bet var ari graut. Var papildināt savu enerģiju, bet var arī zaudēt tās nožēlojamās paliekas.

Es domāju, ka daudziem būs saprotamāk, ja minēšu piemēru par naudu.

Ja jūs saņemat kādu naudas summu, jūs varat to iztērēt kādu lietu, produktu iegādei. Varat iekrist parādos, bet varat arī to ieguldīt savā attīstībā, pareizi investēt, un tas nākotnē dos vēl vairāk naudas. Tāpat tas ir ar mūsu enerģiju. Šī enerģija jāvirza tā, lai tiktu sekmēta mūsu garīgā izaugsme un attīstība un lai rastos vēl vairāk enerģijas. Mums jāpiekopj nevainojams dzīvesveids. Proti, jārunā par to, kas apkārtējiem ļaudīm dos vēl vairāk prieka un laimes.

Ja jūs runājat pareizi, tad jums ir labs garastāvoklis, jūs pārņems entuziasms un pozitīvs noskaņojums. Ja pēc saskarsmes garastāvoklis ir pasliktinājies vai radusies vēlme atpūsties, pagulēt, tad esat nepareizi komunicējis.

Pret cilvēkiem ir jāizturas ar cieņu, bet nevajag izdabāt viņu negatīvajai vēlmei kritizēt, ķengāt vai kult tukšus salmus.

Daži var izrādīt sašutumu: "Bet kā tad iedzeršanas, galda runas un svinības? Tur taču notiek tieši tāda veida komunicēšana?"

Bet kāpēc jūs uzskatāt, ka tas mūsu dzīvē ir tik svarīgi? Kas ir teicis, ka iedzeršana un piedzeršanās svētkos ir vajadzīga. lādas svinēšanas rezultātā sarūk ne tikai naudas resursi. Kam ir izdevīgi šādi svētki? Tiem, kuri nodarbojas ar tirdzniecību. Tieši šajās dienās tiek maksimāli izpārdotas preces. Cilvēki dedzīgi skraida pa veikaliem un izpērk visu.

Svētki tā ir dvēseles līksme, tās ir noteiktas darbības, kuras saņem Visuma atbalstu. Tieši tā mūsu senči attiecās pret svētkiem. Svētkos ir ietverts ļoti dziļš satvars. Svētkus nekad nedrīkst izmanot par iemeslu iedzeršanai.

Mūsdienās svētki ir pārvērsti par bakhanālijām, kur straumēm plūst ne tikai alkoholiskie dzērieni, bet arī agresija, kaislības un tumsonība. Telpu satricina salūts un smagā roka skaņas.

Kāpēc tā notiek?

Tāpēc ka ir zaudēts svētku satvars. Cilvēki vairs nesaprot un neapzinās, kāpēc viņi pulcējas kopā.

Bet slāviem (un arī citām tautām) taču kopš senseniem laikiem svētkiem bija īpaša jēga un tiem piemita maģisks spēks. Cilvēki sapulcējās kopā, daudzināja

Rodu, Dicvus-senčus, Māti Dabu. Kopīgi radīja savu Mīlestības telpu, veidoja kolektīvus nodomus par laimīgu dzīvi, bagātu ražu, par Dzimtas turpinātājiem veseliem un jaukiem bērniem. Kad puiši un meitas sadodas rokās un nostājas aplī, lai dejotu riņķa dejas, dziedātu un ietu rotaļās, viņi veic Visuma mēroga darbību. Svētku laikā katram dziesmas vārdam un katrai kustībai dejā bija sava īpaša jēga. Tieši aplī kolektīvā doma un nodomi pastiprinās simtiem un tūkstošiem reižu. Mani vārdi ir patiesi. Mūsu Veselības un prieka skolā mēs to ne reizi vien esam pārbaudījuši, un katru reizi rezultāti mūs pārsteidza.

Un, protams, ne mazāk svarīgi ir tas, ka svētki tika svinēti skaidrā prātā, nevis ar narkotikām aizmiglotā apziņā. Tolaik pats stiprākais dzēriens bija no ārstniecības augiem pagatavotā un saulē ievilkusies sūrica. Tās stiprums bija pat 1,5-3 grādi.

Mums jau sen ir laiks atteikties no veciem, izdomātiem mītiem, kuros mūsu ciltstēvi ir attēloti kā neizglītoti mežoņi un alkoholiķi.

Mūsu senču tradīcijās bija četri svētki, kas saistīti ar laika ritumu un Zemes griešanos ap Jarilu-Sauli. Ir četri diennakts laiki, četras gaismas puses un četras sezonas gadā. Mūsu galaktikai ir četri atzari, un vienā no tiem dzīvojam mēs. Un attēlo to kā senseno simbolu ugunskrustu.

Tātad pirmie svētki ir Koļada. Tie ir ziemas saulgrieži (21.-22. decembrī). Tad ir visgarākā nakts un visīsākā diena. "Vecā" Saule ir mirusi un dzimst jauna. Dziedāja koļadas. Daudzināja Sauli. No sirds priecājās par, tās dzimšanu. Tāpēc ka Saule tā ir Dzīvība, Spēks, Enerģija. Ziemassvētki jeb Koļadas svētki tika svinēti no 24. decembra uz 25. decembri, kad diena kļūst garāka.

Saules spēks pieaug. Bet 22. decembrī iestājas ziemas saulgrieži. 22. decembrī vecā Saule-Auseņs mirst, bet pēc trijām dienām piedzimst, mostas jaunā Saule-Koļada, tā atdzimst, proti, uzlec debesu krustā. Cilvēki dzied koļadas, iet rotaļās un no sirds priecājas.

Daudzās reliģijas pasaulē ir saglabājušies šie svētki. Piemēram, kas ir Ziemassvētki saskaņā ar kristietisma tradīciju? Un kad tie tiek svinēti?

Kā redzat, Ziemassvētki ir saistīti ar kosmosā notiekošajiem procesiem, un tam ir dziļa jēga. Un mūsu senči to zināja. Viņi ar savām darbībām, vārdiem un dziesmām piedalījās Visuma procesos, līdz ar to atbalstot šos procesus un dzīvojot harmonijā ar pasauli.

31. decembrī mēs atzīmējam jaunā kalendārā gada atnākšanu. Vai tādēļ ir vērts sarīkot tādu pasaules mēroga iedzeršanu ar tradicionālo salūtu, rasolu un televīzijas šovu? Padomājiet par to visu. Ja palūkojamies no veselā saprāta pozīcijām, tad tās gluži vienkārši ir prātā jukuša cilvēka izdarības. Cik enerģijas mēs tādēļ zaudējam?! Un nevis viens cilvēks, bet gan vesela valsts! Visa Zeme!

Nākamie svētki ir Jarilas diena jeb Lielā diena, jeb Veseņs. Tā ir pavasara ekvinokcijas diena (21. marts)[1].

Kupala. Tie ir vasaras saulgrieži. Pati garākā diena un īsākā nakts, kad ausma ar ausmu satiekas (21.-22. jūnijs). Tos svin naktī no 24. jūnija uz 25. jūniju.

Auseņs. Tā ir rudens ekvinokcijas diena (21. septembris)2 .

Šie galvenie "Saules" svētki atspoguļo arī cilvēka dzīves četrus vecuma periodus, un tic ir: mācīšanās periods, brieduma periods, atiešana no darba un atteikšanās periods. Cilvēks piedzimst un šajā pasaulē ienāk ar savu misiju, nostaigā savu dzīves ceļu, atstājot aiz sevis paveiktā augļus, gatavojas nākamajam iemiesojumam un pamet šo pasauli. Tā arī Saule iziet četrus savas attīstības posmus. Koļada ir jaunpiedzimusī Saule. Pēc tam tā nobriest, kļūst karsta. Tās spēks ar katru dienu pieaug, un savu augstāko punktu tās spēks sasniedz jūnijā. Pēc tam Saule "atiet no darba". Diena kļūst īsāka un piekāpjas naktij. Auseņs noveco. Spēks tam vēl ir, bet ne jau tāds, kāds bija. Un gada beigās, sava ceļa galā viņš nobeidz apli, vadības grožus nododot jaunai dzīvībai.

Bez šiem četriem galvenajiem Saules rituma svētkiem mūsu senči atzīmēja vēl četrus svētkus, tā dēvētos sagaidīšanas svētkus (cpeMH). Tas ir laiks, kad satiekas Saules divas hipostāzes.

Pirmie gadā satiekas Zimeņs un Veseņs. Stāsta, ka ziema ar pavasari spēkiem mērojas februāra sākumā. Tā ir Velesa sagaidīšana, ko tagad dēvē par Masļeņicu. Mūsdienās Masļeņicas datums ir atkarīgs no tā, kad kristieši svin Lieldienas. Tā, lūk, Masļona katru gadu braukā pa dažādiem datumiem. Bet slāvu kalendārs taču ir strikti fiksēts pēc Saules. Dabā viss notiek savā laikā: saskaņā ar laikapstākļiem, saskaņā ar tradīcijām un arī ierašām. Ierašas tā ir Kārtība, Dzīves pamati.

Velesa sagaidīšana pirmā ziemas un pavasara tikšanās (februāra sākums);

Jarilas sagaidīšana pavasara un vasaras karstā tikšanās (maija sākums);

Peruna sagaidīšana vasaras un rudens tveicīgā tikšanās (augusta sākums);

Didova sagaidīšana rudens un ziemas gudrā tikšanās (novembra sākums).

Bija arī citi svētki. Daudzi no tiem tāpat bija saistīti ar noteiktiem kosmosā un dabā notiekošiem procesiem, bet daži ar atceres dienām.

Lieta tā, ka komunicējot notiek cilvēku domtēlu. tātad arī viņu enerģijas un pūliņu apmaiņa. Veidojas kolektīvā doma-lavīna, kurai piemīt milzu spēks. Bet daudzu kolektīvo domu iedarbības rezultātā veidojas kopējā realitāte. Tieši tā realitāte, kurā mēs dzīvojam.

Tāpēc mūsu senči vēdrusi turējās kopā, dzīvoja kopienās un rīkojās kopīgi. Viņi visi kopā radīja apbrīnojamus tēlus. Šajā nolūkā sanāca večes, tika rīkoti saieti un svinēti svētki.

Svētki ir nevis alkohola narkoze, bet gan dvēseles līksme, kas katram jāizstaro apkārtējā pasaulē, lai tajā būtu vairāk prieka.

Bet atgriezīsimies pie saskarsmes. Lai labāk saprastu, kas notiek tajā brīdī, kad jūs kādu nosodāt, kritizējat vai zākājat, atsauciet atmiņā savulaik fizikas stundā veikto mēģinājumu ar savienotajiem traukiem.

1. zīm. Mēģinājums ar savienotajiem traukiem. Divi trauki ir savienoti ar caurulīti. Tajos ūdens līmenis ir vienāds.

2. zim. Ja jūs vienu trauku pacelsiet uz augšu, šķidrums sāks plūst uz to trauku, kas atrodas zemāk.

3. zīm. Un pakāpeniski ūdens līmenis abos traukos kļūst vienāds. Dabā viss tiecas nostāties līdzsvarā. Ja vienā vietā kļūst mazāk, tad otrā vietā kļūst vairāk

Bet tagad iztēlojieties, kas notiek, kad jūs kādu zākājat vai nosodāt. Tajā brīdī runā jūsu augstprātība, un jūs sevi nostādāt augstāk par šo cilvēku. Jūsu živa aizplūst pie viņa. Mēs visi taču esam vienots veselums un savā starpā saistīti ar neredzamiem līdzdalības pavedieniem.

Kas notiek zemapziņas līmenī? Mēs domājam, ka šis cilvēks kaut ko dara nepareizi, un gribam, lai viņš mainītos. Tā ir neapzināta vēlme palīdzēt viņam. Bet jebkurai pārmaiņai ir nepieciešama dzīvības enerģija. Un mēs, lūk, to atdodam šim cilvēkam. Taču ne visi pareizi reaģē uz kritiku, tāpēc mūsu enerģija, kas mūsu nelāgā rakstura dēļ ir novadīta tādā veidā, var nodarīt sāpes, vai var izrādīties, ka tā atdota veltīgi.

Šajā sakarībā gribu pastāstīt vienu līdzību.

Reiz dzīvoja kāds valdnieks. Viņš uzskatīja par savu pienākumu palīdzēt visiem, kas vērsās pie viņa pēc palīdzības. Tāpēc viņš katru rītu dalīja trūcīgajiem pārtiku. Reiz pēc tam, kad bija pabeigta pārtikas izsniegšana, viņš devās uz zirgu stalli. Tur viņš loti sadusmojās uz saviem kalpiem, jo bija saslimis viņa mīļotais zirgs. Bet tobrīd pagalmā ienāca kāds zintnieks, lai palūgtu kaut ko ēdamu, bet valdnieku tur nesastapa. Zintniekam pateica:

-     Valdnieks ir tepat netālu, stallī.

Zintnieks devās uz stalli un sastapa tur satraukto un dusmīgo valdnieku. Viņš aizkaitināts vaicāja:

-    Kālab esi atnācis?

-    Es atnācu, lai palūgtu tev ko ēdamu? atteica zintnieks.

Valdnieks sadusmojās vēl vairāk un sāka kliegt:

-     Kāpēc tu neatnāci no rīta, kad es trūcīgajiem dalīju pārtiku?

-    Es to nezināju, mierīgi atbildēja zintnieks.

-     Man ir pieņemamās stundas! valdnieks turpināja kliegt. Tu varēji atnākt noteiktajā laikā!

Uz to zintnieks gluži mierīgi atbildēja:

-    Lūdzu, neuztraucies! Es iešu projām, aizmirsti mani!

Bet valdnieks sāka dusmoties vēl vairāk.

-     Nu kas tie par cilvēkiem? Man ir arī vēl citi pienākumi. Es taču arī esmu dzīvs cilvēks. Kāpēc to neviens neņem vērā? Ko tev galu galā vajag?

-    Es vienīgi gribēju mazliet pārtikas. Bet man vairs no tevis neko nevajag.

Un zintnieks devās projām. Taču valdnieks kļuva vēl niknāks. Viņš kliedza:

-     Tu gribēji ko ēdamu?! Nu tad saņem! Pateicis šos vārdus, viņš paņēma zirgu mēslu piku un meta ar to aizejošam zintniekam.

Viņš paņēma šo piku, ar cieņu pateicās un mierīgi devās projām.

Bet naktī valdniekam parādījās sapnis. Sapnī viņš redz zintnieku un milzīgu mēslu kaudzi. Un viņš zintniekam jautā:

-    Ko nozīmē, ka es sapnī tevi redzu ar šo milzīgo mēslu kaudzi?

-      Vai esi dzirdējis, lūk, ko: ja kāds kādam ko nesavtīgi atdod, tad atdotais pēc tam simtkārtīgi atgriežas. Bet, ja tas ir dots svētajam, tad atdotais atgriežas tūkstoš reižu vairāk. Ta ka tagad šī mēslu kaudze ir tava! Tev tā jāapēd.

-    Kāpēc mana? Kādēļ man jāēd mēsli?!

-      Vakar, kad es lūdzu palīdzību, man bija vajadzīgs ēdiens. Un tu man iedevi šo mēslu piku. Un tagad tā ir atgriezusies pie tevis kā vesela kaudze. Tāds ir karmas likums.

-    Ak Dievs! Ko es esmu izdarījis?! Valdnieks šausmās saķēra galvu.

Zintnieks turpināja:

-     Es nevaru atcelt kannas likumu. Atceries, vakar es gribēju tev palīdzēt gribēju doties projām, bet tu sāki dusmoties un kliegt un meti man ar mēslu piku. Es nevaru atcelt to, kas ir jau noticis, bet es došu tev padomu. Izdari tā, lai tevi sāk kritizēt, nosodīt un zākāt. Tad tie, kas, to darīs, dalīs ar tevi šos mēslus. Kad kāds mūs kritizē, priecājieties un izsakiet pateicību kritizētājam un viņš apēdīs mūsu mēslus!

Lūk, tādu sapni redzēja valdnieks. Pamodies, viņš ilgi domāja par sapnī redzēto. Tad viņš paņēma pudeli šņabja, aizsmēķēja cigāru un devās uz Rātslaukumu, kur publikas acu priekšā sacēla skandālu, ar kādu sakāvās, tad paņēma zem rokas prostitūtu un pastaigājās pa laukumu. Vispirms viņš savus padotos noveda šoka stāvoklī, pēc tam galējā sašutumā. Tie rādīja ar pirkstiem uz valdnieku, spļaudīja viņam nopakaļ, smējās un ņirgājās par viņu, bet valdniekam to vien vajadzēja. Vakarā noguris, bet apmierināts ar sevi viņš devās gulēt cerībā ieraudzīt pagājušās nakts sapņa turpinājumu un parunāt ar zintnieku. Un viņš to arī redzēja, bet diemžēl mēslu kaudze nebija izzudusi, taču kļuvusi daudz mazāka.

-    Kā tad tā! valdnieks iekliedzās. Tu taču teici, ka tas līdzēs.

-     Lieta tā, atbildēja zintnieks, ka Rātslaukumā bija cilvēks, kas tevi nenosodīja un nekritizēja.

-    Ak Dievs! Ko lai es daru? Es taču esmu valdnieks, man pēc statusa neklājas ēst mēslus. Es pat varu saindēties, ja es tos apēdīšu.

-    Labi, esmu ar mieru tev vēlreiz palīdzēt. Es tev iedošu tā cilvēka adresi. Tu viņu varēsi atrast, bet tālāk rīkojies kā vēlies.

Valdnieks pārģērbās, nogrimējās līdz nepazīšanai un devās pie šā cilvēka. Kad valdnieks viņu atrada, tad jautāja:

-    Jūs droši vien zināt, kas vakar notika mūsu pilsētā. Kā jūs pret to attiecaties?

-     Bet kas neparasts vakar notika? ar jautājumu uz jautājumu atbildēja šis cilvēks.

-    Nu, kā tad! Mūsu valdnieks tādas lietas sastrādāja!

-     Gan dzirdēju, gan redzēju. Bet tas nav nekas briesmīgs. Mūsu valdnieks gluži vienkārši ir noguris, un viņam bija vajadzīga atslodze.

-     Kā tad tā! sacīja valdnieks. -Tā taču bija īsta nejēdzība. Viņš ar savu uzvedība grauj sabiedrības morālos pamatus. Laukumā taču arī bērni bija. Nē, to nedrīkst atstāt bez ievērības! Es ierosinu izveidot opozīciju un gribu, lai jūs to vadītu. Man ir nauda. Es varu uzņemties opozicionārās kustības finansēšanu.

-     Nē, es tādās spēlēs nepiedalos! Es vakar notikušajā absolūti neko sliktu nesaskatu.

Valdnieks pēc rakstura bija cilvēks, kas ātri iesvilstas, un arī šajā reizē viņš nesavaldījās.

-     Lūk, tādu cilvēku dēļ kā jūs arī zūd tikumi! Sabiedrība pilnīgi demoralizēsies! Kā mēs turpmāk dzīvosim ?

Uz šiem vārdiem šis cilvēks, raugoties acīs valdniekam, kas bija pārģērbies, pilnīgi mierīgi atteica:

-    Jūsu augstība, ēdiet pats savus mēslus!

Kā jūs atceraties, tas bija cilvēks ar skaidru skatienu, un viņš jau no paša sākuma saprata, kas stāv viņa priekšā. Bet valdnieks pa visu savu atlikušo dzīvi pa druskai mēslus pielika pie sava ēdiena. Viņu vienīgi glāba specijas un garšvielas.

Kā redzat, attiecībā uz saviem vārdiem un savu rīcību ir jābūt ļoti piesardzīgiem, tāpēc ka ikviena mūsu darbība un pat doma ietekmē mūsu dzīvi. Tāds ir karinas likums. Un kā jūs no līdzības jau esat sapratuši, kritika ne pie kā laba nenoved. Kāpēc jums ēst citu mēslus? Labi būtu, ja tiktu galā ar saviem.

Bet kā mums pašiem pareizi ir jāreaģē uz kritiku?

Izrādās, lūk, kas: ja jūs kāds kritizē, tas pirmām kārtām liecina par to, ka jūs esat rīkojies nepareizi un pārkāpis kādus Visuma likumus. Izmantojot līdzības vārdus, jūs sevī esat uzkrājis kādu daudzumu mēslu. Un tas, kurš jūs kritizē, neapzināti vēlas jums palīdzēt un dalīt ar jums šos mēslus. Kāpēc gan uz viņu apvainoties? Vajag viņam pateikties un novēlēt visādus labumus un arī labu apetīti. Varat pateikties skaļi. Tieši tā arī pasakiet: "Es esmu tev pateicīgs par kritiku, kuru tu man izteici. Ja tā notiek, tad man kaut kādā ziņā tiešām nav taisnība un man par sevi ir jātiek skaidrībā. Tu gribi, lai es kļūstu labāks, un manis dēļ patērē savu dārgo enerģiju. Paldies tev."

Es domāju, ka tagad jūs izprotat vēl vienu dzeltenās preses un dažu televīzijas pārraižu funkciju. Par ko galvenokārt raksta un ko rāda? Politiķus un māksliniekus. Un raksta visādas nejēdzības. Kas ar ko guļ, kāda kuram ir vasarnīca, pēc skaita kuru plastisko operāciju ir taisījis utt. Un tas notiek tāpēc, lai jūs, mani dārgie lasītāji, savāktu daļu viņu mēslu. Tad viņiem dzīvot kļūs vieglāk. Ja jūs to vēl neesat sapratuši un turpināt kritizēt un nosodīt, tad es novēlu jums: "Labu apetīti!"

Cilvēkos jācenšas saskatīt pozitīvas īpašības. Jūs varat pamanīt arī negatīvās īpašības, bet nenosodiet cilvēku par tām. Centieties izturēties ar sapratni. Cilvēks iet pa savu ceļu un atrodas noteiktā attīstības stadijā. Un, ja jūsu ceļi ir krustojušies, tas nozīmē, ka mēs ar kaut ko esam viens otru pievilkuši un kaut kā varam viens otram palīdzēt. Lūk, tā jāvirza sava uzmanība. Kad mēs noskaņojamies uz cita cilvēka rakstura labajām īpašībām, viņš sāk mums tās demonstrēt. Zemapziņas līmenī mums ar viņu izveidojas pozitīva saikne. Un mēs kopīgi kļūstam stiprāki.

Man ir viens pazīstams fotomākslinieks. Reiz viņš man parādīja brīnišķīgu fotogrāfiju, kurā bija redzamas zālē dusošas divas rases lāses.

Zini, kur es tās redzēju? viņš man vaicāja. Mēslu kaudzē.

Včdās ir teikts, ka cilvēkam ir vai nu bites, vai mušas apziņa. Kāda ir atšķirība? Atšķirība ir bites un mušas iedabā. Gan vienai, gan otrai garšo kas salds. Bet bite lido no zieda uz ziedu, savāc nektāru un ražo medu. Taču muša tiecas pēc ekskrementiem, pēc atkritumiem. Bet Dabā ir vajadzīga gan bite, gan muša.

Ikviens cilvēks tiecas pēc laimes, un vieni rod dzīvē prieku un cenšas to dāvāt arī apkārtējiem, bet citi ceļā uz laimi saskata akmentiņu kaudzi un nodomā: "Kāda nekārtība! Jātiek skaidrībā!" Un tā aizraujas ar šo procesu, ka aizmirst galveno mērķi. Viņus pilnībā pārņem svešu cilvēku trūkumi, problēmas un tenkas.

Pret apkārtējiem cilvēkiem jānoskaņojas labvēlīgi. Labvēlīgi tas nozīmē vēlēt viņiem labu. Jāiemācās vēlēt labu un laimi it visiem šajā pasaulē. Pastāvīgi translējot labo apkārtējā pasaulē, mēs padarām labāku savu dzīvi.

DARBOTIES SASKAŅĀ AR SAVU SŪTĪBU

Es jau pieminēju Masačūsetsas universitātē veiktos pētījumus.

Universitātes speciālisti apsekoja vairākus tūkstošus cilvēku, kas sirgst ar sirds un asinsvadu slimībām. Izrādās, ka šo kaiti izraisošo riska faktoru vidū pirmajā vietā (apmēram 90 procentiem pacientu) ir neapmierinātība ar savu darbību. Es biju pārsteigts. Cik tas precīzi atbilst īstenībai! Izrādās, ka lielais vairākums cilvēku vispār nodarbojas ar to, kas viņiem nebūtu jādara, bet galvenokārt strādā naudas dēļ. Tātad viņi neizjūt prieku, nenotiek dzīvības enerģijas apmaiņa ar apkārtējo pasauli. "Kāpēc?" jūs jautāsit. Tāpēc, ka nauda un lietas, kas par šo naudu iegādātas, nedod dzīvības enerģiju, jo gan nauda, gan lietas ir mākslīgas, nedzīvas.

Sirdī ir koncentrēts prieks un mīlestība, un, ja mums ir raksturīgs šo jūtu deficīts, sirds nocietinās un sāk sirgt. Taču mīlestību un prieku cilvēks var izjust tikai tad, kad nesavtīgi ko dara citu labā.

Ja cilvēks veic savu darbu, viņš dzīvo harmonijā ar sevi un apkārtējo pasauli. Un, gluži otrādi, ja viņš strādā naudas dēļ, viņš zaudē daudz živas.

Bet ko nozīmē veikt "savu" vai "ne savu" darbu? Kā tas saprotams?

Kādā ciemā dzīvoja divi brāļi jaunākais un vecākais. Tīrumu ara un apsēja, dārzu apstrādāja, ražu novāca. Jaunākais brālis bija bagāts, visi darbi viņam veicās, bet vecākais, lai kā arī pūlējās, no nabadzības izkļūt nevarēja. Gan raža iet zudumā, gan govs saslimst.

Reiz vecākais brālis sastapa jaunu, skaistu, goda drānās tērpušos sievieti, kas strādā brāļa tīrumā.

-        Kas tu esi un ko šeit dari? vecākais brālis jautāja.

-     Esmu tava brāļa Liktenis, viņa atbildēja, matus sakārtodama. Mans pienākums ir dienu un nakti strādāt viņa, mana kunga, labā un rūpēties par viņu. Jau kopš pašas viņa dzimšanas man ir jāsarga viņš no visām likstām, nelaimēm un slimībām.

-      Bet kur tad ir mans Liktenis? jautāja vecākais brālis.

-     Lūk, tur, atbildēja jaunākā brāļa Liktenis un ar roku pamāja uz upītes pusi, guļ zem kārklu krūma.

Vecākais brālis pieiet pie krūma un redz: zem tā guļ neglīta, nabadzīgi ģērbusies sieviete.

Vecākais brālis sadusmojās un metās viņai virsū:

-     Kāpēc tu slinko pa to laiku, kamēr citi strādā savu saimnieku labā?

-     Necel traci, atbildēja viņa Liktenis, izstaipoties pēc gulēšanas. Man ar to nav nekāda sakara. Tu pats pie visa esi vainīgs. Tu nedari savu darbu.

-    Ko nozīmē "nedari savu darbu "? ,

-     To arī nozīmē, ka katram cilvēkam ir savs Liktenis. Man bija lemts kopā ar tevi daudzas dzīves izdzīvot un daudzas pasaules izstaigāt, es vienmēr tev palīdzēju. Un tu vienmēr mani saprati. Bet šajā dzīvē, lai kā ari censtos, es tev palīdzēt nevaru.

-    Bet kāpēc? brīnījās vecākais brālis.

-     Lūk, tāpēc, ka tu pats nejauj man pilnībā izpaust savu spēku un skaistumu. Tavas domas man traucē. Neko nevaru tām izdarīt. Man šajā dzīvē nav jāar un jāsēj, turpina Liktenis. Tas nav mans uzdevums.

-    Bet ar ko tev jānodarbojas, vaicāja vīrs.

-     Dzimtas bagātību vairos tirdzniecība, viņa atbild.

-     Tur man līdzīgu nav.

-      Bet kāda tirdzniecība! iesaucās vecākais brālis.

-     Par kādu naudu lai preces nopērk? Mājās nav ne graša. Nav ko ēst. Turklāt tas ir riskants pasākums, bez biksēm var palikt.

-    Bet, tu, mīļais, nebīsties, Liktenis maigi saka, un bikses priekšlaicīgi nenovelc. Es tev pateikšu, kas jādara. Paņem sievas veco sarafānu un pārdod to. Par iegūto naudu nopērc jaunu un ari pārdod, bet turpmāk es tev itin visā palīdzēšu.

Vecākais brālis paklausīja savam Liktenim un tā ari izdarīja, kā tika sacīts. Stāsta, ka visai drīz viņam paveicās. Un ari viņa Liktenis uzplauka.

Vēdās ir teikts, ka labāk slikti darīt savu darbu, nevis labi darīt svešu darbu. Es gan gribu piebilst, ka labāk ir labi darīt savu darbu. Proti, veikt tādu darbību, kas atbilst mūsu iedabai.

"Tā valsts, kurā izpaužas sajaukšanās un indējošas varnas, un tās iedzīvotāji ātri iet bojā" (Manu likumi, 10:61).

Citiem vārdiem sakot, kurpnieka pienākums ir taisīt zābakus, bet maiznieka cept pīrāgus. Ķēkša nevar pārvaldīt valsti.

Cilvēks šajā pasaulē ienāk, apveltīts ar unikālu iedabu, raksturu un talantiem. Viņa zemapziņā jau ir "ierakstīts" noteikts nodarbošanās veids. Kāpēc tā notiek? Lai labāk izprastu šo jautājumu, jāzina, ka mēs noejam bezgalīgu attīstības ceļu gan bezrobežīgajās pasaulēs, gan realitātē. Un mūsu dzīve Zemes virsū ir tikai šā Ceļa daļa.

Lūk, kā par to raksta Vladimirs un Lada Kurovski savā grāmatā "Kā iemācīt meitai būt laimīgai mīlestībā":

"Rodnoveri, ziniet, ka cilvēka Dvēsele no 7ēva Svaroga gaišās elpas ir radusies, kā neredzama pasaule cilvēkā iemiesojoties. Ta no Roda Acs Tijkrāsu Alatira spēku smeļas, zem Alatira kā Dzīvības Koka pumpurs raisoties. Tāpēc tā sevī ietver divas izpausmes, divas daļas Gaišo, kas ir Svaroga Veduguns un Patiesības Gaisma, un Tumšo daļiņu, kas ir Aizsaules tukšums un haoss. Pastāvot šai divējādībai, dvēsele ir tāda kā ola, tā izpaužas vai nu kā ozolzīle, vai kā Roda Koka sēkla, kas cilvēka ķermenī atrodas un cilvēku pa dzīvi vada. Dvēselei, no Roda Koka piedzimstot, ir jāattīstās un jāaug, un šajā augšanas laikā tai Dieva pasaule un Patiesības likumi jāizzina, lai pati spētu to turpmāk radīt, par saviem pēcnācējiem rūpējoties. Tāpēc tai trejdeviņas zemes jāizstaigā un trīs pasaules Aizsaules Valstība, Tiešamības Pasaule un Patiesības Pasaule jāierauga. Dzīvi pēc dzīves dvēsele piedzimst šajās pasaulēs vispirtns Aizsaules Valstībā, tad Tiešamības Pasaulē un pēc tam Patiesības jeb Taisnības Pasaulē. Aizsaules Valstībā dvēsele nobriest, sevī gaismu palielinot, un tiecas uz dzīves augstāko izpausmi. Tāpēc dvēsele vispirms pīšļos piedzimst kā akmens vai kā augsnes daļiņa, pirmsradīšanas un jaunradīšanas tumsā atrodoties, tad tā kļūst par augu, ceļu uz Tiešamību iemīdot, pēc tam kā zvērs tā pa zemi klejo, lai šo dzīves daļu iepazītu, un tikai pēc tam tā cilvēkā iemiesojas.

Cilvēkam, kas iemiesojies no jauna, ir nenobrieduši dvēsele, kas tuva dzīvnieku pasaulei, tāpēc viņš vēl ir tumšs un neapgaismots. Tāpēc viņš uzvedas kā dzīvnieks, tikai par sevi rūpējoties, neizjūtot vajadzību pēc Ticības un Vieduma. Bet, ja viņš godīgi dzīvo un taisnprātīgi strādā, dzīvē no gudrākiem cilvēkiem mācoties, tad nākamajā dzīvē par visa noteicēju piedzimst. Par noteicēju kļuvis, cilvēks var gan savu dzīvi veidot, gan ģimeni un māju uzturēt. Kad viņš ir ieguvis materiālu pārticību, viņa pienākums ir palīdzēt Rodam vai nu ar darbu, vai kādu ziedojumu. Tā taisnprātīgi dzīvojot, cilvēks nākamajā dzīvē par bruņinieku piedzimst. Būdams bruņinieks, cilvēks par dzimtu un savu valsti rūpējas, jo viņam ir gan zināšanas, gan spēks, ar stingru roku daudzus cilvēkus viņš vada un aizstāv, tiklīdz tāds laiks pienāk. Ja viņš godprātīgi dzīvo, pēc tam par viedu cilvēku piedzimst. Un tā savu reizi par priesteri vai volhvu piedzimst, lai ļaudis Ticībā un Viedumā mācītu un ar savu paraugu lai svētumu apliecinātu. To cilvēku dvēseles, kuri saskaņā ar Taisnīgumu ir dzīvojuši, pēc dzīves Patiesības Pasaulē nonāk, Virijā no Tiešamības darbiem atpūšas un gudrību uzkrāj, bet pēc tam Tiešamības Pasaulē ierodas kā lieli pareģi, par volhviem kļūstot. Dzīvojot saskaņā ar Taisnīgumu, šīs dvēseles ar laiku par Dieviem kļūst. Visaugstais Rods viņiem uzdevumu dod, un viņi paši par veselām pasaulēm kļūst. Bet, kad cilvēks nedzīvo taisnīgi un Patiesības Pasaules likumus izzināt necenšas, tad Veduguns gaisma, tumsas pārklāta, viņa dvēselē samazinās un apdziest, tāpēc viņš Aizsaules pasaulē atgriežas, lai savu ceļu no iepriekšējā pakāpiena atkal sāktu.

Mēs visi esam vienādi, jo esam viena vienota veseluma daļiņa, gan dažādi. Vienas dvēseles šajā pasaulē ierodas jaunas un nepieredzējušas, bet citas ļoti viedas. Tāpēc katrai dvēselei ir savs uzdevums šajā pasaulē, sava sūtība, un katram nosliece uz noteiktu darbību. Atbilstoši savai iekšējai iedabai cilvēks arī izvēlas, ar ko savā dzīvē nodarboties, kādu darbu veicot, viņš pats attīstīties un pilnveidosies un dos labumu dzimtai, tautai un Dzimtenei, Cilvēcei kopumā un Mātei Zemei.

Vēdās ir aprakstīta sabiedrības sabiedriski politiskās iekārtas sistēma, kas katram cilvēkam paver iespēju izvēlēties sociālās un garīgās dzīves struktūru, kas atbilst viņa apziņas līmenim, personības īpašībām un priekšstatiem par dzīves mērķi un tās vērtībām. Tāda sistēma nodrošina pilnīgu personības brīvību, nepieļauj to, lai virsroku gūtu "vienīgi pareizais" apziņas un uzvedības stereotips. Vēdās aprakstītā sabiedrības dzīves struktūra atbilst Dabas un Dieva likumiem.

Sabiedriski politiskajai sistēmai ir risināmi šādi galvenie uzdevumi:

-     nodrošināt katra cilvēka un cilvēku kopības harmoniju savstarpējās attiecībās, kā arī attieksmē pret Dabu un Visumu;

-    nodrošināt visu valsts pilsoņu sociālo interešu līdzsvaru;

-     katram sabiedrības loceklim pavērt iespēju brīvi attīstīties un sevi pilnveidot harmonijā ar sabiedrību.

Lai saprastu vēdu sabiedrības uzbūvi, jāiztēlojas organisms. Tas sastāv no dažādām šūnām. Katra šūna pilda savas specifiskās funkcijas. Galvenā ideja katra šūna dzīvo visa organisma labā, pildot savus uzdevumus. Tad tā no organisma saņem savai dzīvesdarbībai visu nepieciešamo. Tā darbojas vesela šūna. Šūnai organisms ir Dievs. Šūna neredz organismu, bet zina visu par šo organismu, jo ir tā neatņemama daļiņa.

Šajā sakarībā es gribu lasītājiem uzdot likumsakarīgu jautājumu:

"Kālab dzīvo cilvēks? Kā labā viņš nopūlas?"

Ja Dieva labā, ja Visuma labā, Mātes Zemes un apkārtējo cilvēku, savas dzimtas labā, tad šāds cilvēks dzīvo harmonijā pats ar sevi un apkārtējo pasauli, tad viņam ir viss dzīvei nepieciešamais.

Ja cilvēks dzīvo sev, cenšoties apmierināt savus instinktus (uzturs, gulēšana, sekss, aizsardzība), cenšoties nopelnīt naudu tādēļ, lai varētu apmierināt savas sajūtas, tad viņš pārvēršas par vēžšūnu. Tāda šūna dzīvo sev, un tai organisma intereses ir bijušas nebijušas. Tā ņem no dzīves visu un ar savas dzīvesdarbības produktiem saindē apkārtējo vidi, pat nenojaušot, ka līdz ar organisma bojāeju ies bojā arī pati.

Cilvēku atšķirība ir ne tikai augstāku spēku noteikta, tā ir arī personības īpašību atspulgs. Dieva priekšā visi ir vienādi. Bet cilvēki kopš dzimšanas atšķiras ar saprašanas pakāpi un savas atbildības līmeni. Viņiem ir dažādas personības un garīgās kvalitātes. Viņus ir veidojušas visas iepriekšējās dzīves. Tam ir ļoti dziļš satvars. Tas ir sociālā taisnīguma avots. Cilvēks ir ne tikai ķermenis, bet arī nemirstīgā dvēsele un nemirstīgais gars. Mēs piedzimstam šajā pasaulē, šajā ķermenī, šajā ģimenē, šajā tautībā par vīrieti vai sievieti atbilstoši savai izvēlei un savai rīcībai pagātnē, atkarībā no paša veidotās karmas. Te darbojas tas pats atbildības likums un izvēles brīvības likums, par kuriem jau esmu rakstījis savās iepriekšējās grāmatās.

Tātad katram cilvēkam atkarībā no saviem talantiem un spējām ir arī savas vēlmes.

"Jo no katra, kam daudz dots, daudz prasīs, un kam daudz uzticēts, no tā jo vairāk atprasīs." (Lūkas ev. 12:48.)

Daudzbērnu ģimenē tēvs un māte visus bērnus mīl vienādi un neuzskata, ka viens no viņiem ir labāks par otru. Šajā ziņā viņi visi ir vienādi. Neviens nav ne labāks, ne sliktāks par otru. Katrs no viņiem ir savu vecāku asins lāsīte. Bet attiecībā uz vecākajiem un gudrākajiem prasības ir stingrākas.

Organismam visi audi un orgāni ir svarīgi un vajadzīgi. Bet ir orgāni, bez kuriem organisma dzīve ir neiespējama, piemēram, sirds, nieres un aknas. Demokrātiskas teorijas aspektā ne par kādu vienlīdzību runa nevar būt. Un tas attiecas uz jebkuru organismu, arī uz sociālo organismu.

Vēdu sabiedrībā visi cilvēki pasaulē ienāca un sevi izpauda četrās kārtās: izpildītāju jeb darbinieku, amatnieku, bruņinieku un volhvu kārta.

Kārtas ir tādi kā dievišķi pavedieni. Mākošās pavedieni, kas mūs saista ar dzimtu. No šiem pavedieniem savērpjas mūsu Liktenis. Indiešu vēdu sabiedrībā kārtas dēvē par vārnām. Viens šā vārda tulkojums no sanskrita nozīmē "Dzimtas ce|š". Mūsdienu sabiedrībā vairāk pierasts ir kārtas apzīmēšanai lietot vārdu "kasta", kas ir cēlies no angļu valodas vārda castle un tulkojumā nozīmē "pils". Bet sabiedrības dalīšana kastās jeb feodālais dalījums nozīmē hierarhiju un noslēgtību, kā arī dalīšanas un valdīšanas principu. Bet ne kas tāds nav vērojams pie mūsu senčiem! Slāvu-āriešu vēdu sabiedrība nevis sadalījās, bet apvienojās kārtās. Neviena kārta nebija nedz augstāka, nedz zemāka par citu. Tā ir ļpti būtiska atšķirība, bet par to runāsim turpmāk.

Tātad ir četras formas, kādās atkarībā no cilvēka darba un no viņa nodomiem, proti, atkarībā no dzīves mērķa un satvara, kā arī no atbildības līmeņa un no tā, cik sarežģīta ir viņa kalpošana sabiedrībai, izpaužas viņa iedaba.

Pirmā varna. Tie ir izpildītāji, darbinieki un kalpi (Indijā šudras). Mūsdienu sabiedrībā tie ir strādnieki un kalpotāji, ierēdņi.

Pie šīs varnas pieder visi tic, kas ar savām rokām vai prātu sabiedrībai rada materiālās vērtības un nodrošina pakalpojumu sfēru. Izpildītājiem nav savu ieceru, viņi par samaksu īsteno citu ieceres. Senos laikos par atlīdzību deva uzturu, pajumti un apģērbu. Pēc tam parādījās nauda.

Uzņemoties savus pienākumus, darbinieki deva zvērestu: "Apsolos man uzticēto darbu veikt godprātīgi, centīgi, akurāti un godīgi."

Ir darbinieki, izpildītāji, ar augstu kvalifikāciju un zemu kvalifikāciju, bet viņu darba būtība ir viena un tā pati viņi palīdz citiem īstenot savas ieceres.

Šīs varnas cilvēku iedzimta īpašība ir vēlme kaut ko paveikt ar savām rokām, prātu, jūtām, sagādājot citiem labumu.

Pienākums Zemes virsū. Sūtība vairot sabiedrības bagātību: ar savu darbu radīt materiālās, kultūras un garīgās vērtības. Citiem vārdiem sakot, godīgi un taisnprātīgi strādāt, no gudrākiem cilvēkiem dzīvē mācīties.

Dzīves mērķis un satvars strādāt sabiedrības labā, saglabāt uzticību saviem garīgajiem aizbildņiem un aprūpēt viņus vecumdienās, godprātīgi izturēties citam pret citu.

Atšķirīgās iezīmes:

vēlme par savu darbu saņemt labu materiālo atalgojumu;

-    vēlme gūt no sava darba morālu gandarījumu;

-    vēlme izcelties, iegūt slavu un cienītājus;

-    vēlme veikt savu darbu triju kārtu vadībā, uzskatot to par savu pienākumu zemes virsū, par kalpošanu Dievam un Patiesībai. Šīs kārtas cilvēki kalpojot turklāt izjūt prieku un dievticību.

Šīs varnas cilvēki nav apveltīti ar spēju pašiem sevi vadīt, jo viņi šajā pasaulē ienāk ar jaunām un neiesvaidītām dvēselēm. Un ar pateicību pieņem rūpes, ko viņiem izrāda volhvi (kuri sniedz viņiem zināšanas par dzīvi), bruņinieki (bht»3h), (kuri seko, lai šīs kārtas cilvēkiem būtu viss dzīvei nepieciešamais, un aizsargā viņu brīvību, kā arī gādā par drošību) un uzņēmēji (kuri gādā par viņu vajadzību apmierināšanu). Pirmā tipa cilvēkiem ir tieksme veikt kaut ko ar savām rokām, izpildīt konkrētu praktisku darbu, nodarboties ar jaunradi, godīgi veikt ikvienu darbu, lai dzīvē gūtu iztikas līdzekļus.

Viņiem sevī jāattīsta tādas svarīgas īpašības kā darba mīlestība un paklausīgums.

Otrā varna saimnieki, zemkopji, amatnieki-meistari, tirgoņi (Indijā vaišjas). Mūsdienu sabiedrībā tie galvenokārt ir uzņēmēji un vidējā posma vadītāji.

Savā būtībā viņi ir radītāji. Viņiem ir sava iecere, un viņi to dzīvē īsteno vai nu patstāvīgi, vai algojot palīgus darbiniekus.

Tā, piemēram, zemkopis (fermeris) sagatavoja kopienas lauku, apsēja to, izaudzēja un novāca ražu, kā arī saglabāja to. Amatnieks-meistars (podnieks, kalējs, namdaris u.c.) darbnīcās vada darbus un rada nepieaiešamos priekšmetus un preces. Bet tirgonis kopienā saražoto produkciju apmaina pret priekšmetiem, kuru nav tuvākajā apkārtnē.

Minēšu mūsdienīgu piemēru: uzņēmējs ir iegādājies telpas, izremontējis tās, ievedis preces, atvēris veikalu un sācis tirgoties.

Šīs varnas cilvēki cenšas veikt saimniecisku darbību vai nodarboties ar tirdzniecību.

Senos laikos, uzsākot savu nodarbi, viņi deva zvērestu: "Apsolos man uzticēto uzņēmumu vadīt taisnprātīgi un godīgi, tā, lai tas sagādātu labumu kopienai (novadniecībai). Apsolos rūpēties par cilvēkiem, kas strādā manā vadībā."

Šīs varnas cilvēku iedzimta īpašība tiekšanās uz pārticību un bagātību, vēlme pabarot citus, palīdzēt cilvēkiem, izmantojot materiālus labumus.

Karavīrs izmanto spēku un likumu, bet saimnieki spējas un prātu, naudu un materiālos labumus.

Dzīves mērķis un satvars panākt, lai katrs valsts pilsonis būtu nodrošināts ar materiālajiem labumiem (būtu paēdis, apģērbts un apauts, lai viņam būtu jumts virs galvas).

Dievticīgs vēdu sabiedrības cilvēks, izejot no mājas, skaļā balsī noprasīja: "Vai šeit ir izsalkušie?"

Pienākums Zemes virsū. Sūtība sabiedrības bagātību vairošana. Materiālo labu pārvaldīšana.

Pienākumi sabiedrībā:

-    organizēt ražošanu un sadalīt materiālos labumus tā, lai valstī visas Dieva daļiņas būtu paēdušas, apģērbtas un apautas;

-    darīt tā, lai darbs sagādātu prieku un dotu morālu gandarījumu;

-     nodrošināt harmoniju starp personisko un sabiedrisko. Stāvokli sabiedrībā nevarēja izmantot personiskās, savtīgās interesēs, jo katrs vēdu sabiedrības cilvēks zināja karmas likumu un reinkarnāciju. Neapturama materiālo labumu uzkrāšana uz sabiedrības locekļu vai Dabas rēķina noved pie neizbēgamas degradācijas (ko mēs arī tagad vērojam).

Atšķirīgās iezīmes :

-     pārņemti ar savām jutekliskajām baudām un savu tuvinieku tīksmi. Ļoti svarīgi ir šīs jūtas kontrolēt un virzīt tā, lai tās palīdzētu dzimtai un sabiedrībai kopumā;

-     normāls lietišķa cilvēka stāvoklis mīlestība pret Dievu un visām tā daļiņām, proti, līdzpilsoņiem;

-    viena no galvenajām šīs kārtas cilvēku rakstura iezīmēm ir praktiskums.

Mūsu senču svētajā grāmatā[2] saimniekiem ir izvirzīti šādi uzdevumi:

/. Esi godīgs un kārtīgs un Dievi būs ar tevi.

2.   Tava drošība ir Pareizticīgās Dzimtas pastāvīgas labklājības ķīla.

3.   Saimnieko saprātīgi, centies radīt ko jaunu un pilnveidot sasniegto.

4.   Atceries! Tu pastāvīgi palielini savas Dzimtas ķermenisko spēku, visos darbos esi gudrs un apdomīgs.

5.   Sargi savu dzimto Zemi, jo to mūsu Dievi ir devuši cieņpilnai dzīvei.

6.    Pret saviem cilvēkiem izturies pieklājīgi un laipni. Cieni savu darbinieku, jo tu viņam esi audžutēvs.

7.    Labdarība un dievticība ir svarīgākais un noteicošais saimnieku tikums.

8.   Esi dāsns pret saviem ļaudīm, bet māci viņus cienīt tās mantas, ko tu viņiem dod.

9.    Izveido ģimeni un audzini savus bērnus par mūsu Dzimtas sentēvu cienīgiem.

10.  Māci bērnus saimniekot un mūsu Dievus cienīt.

11.    Uzklausi un cieni viedos cilvēkus un godā mūsu Pareizticīgo Dzimtu.

12.   Nes upuri par slavu Visaugstajam Rodam, lai tava dzimta varētu mūžīgi dzīvot, un Dievi tev pateiksies un aizsargās tevi un visus Pareizticīgos ļaudis.

Trešā varna. Tie ir pārvaldītāji un tie cilvēki, kuru rokās ir spēks, bruņinieki (eumx3u) un karotāji (Indijā kšatriji). Mūsdienu pasaulē valdītāji, politiķi, deputāti, spēku struktūrās strādājošie, prokurori, tiesneši un lielie biznesmeņi.

Viņi ir dzīves telpas organizētāji ikvienā līmenī. Viņiem ir savas ieceres, kuras viņi īsteno ar izpildītāju un radītāju palīdzību. No tā, cik pareizi ir organizēta dzīves telpa, ir atkarīga šo cilvēku labklājība un uzplaukums. Trešās varnas cilvēkiem ir ļoti augsts izpratnes un atbildības līmenis. Viņu sūtība ir vadīt, aizsargāt, pārvaldīt. Šiem cilvēkiem ir raksturīga mērķtiecība, spēja visu piedot, izturība.

Iedzimtās īpašības tiekšanās pēc varas, spēja organizēt un būt par līderi. Taisnības izjūta.

Dzīves mērķis un satvars katru valsts pilsoni padarīt laimīgu.

Pienākums Zemes virsū. Sūtība rūpēties par valsts pilsoņiem un valsts interesēm. Gādāt, lai cilvēki būtu pārtikuši un laimīgi. Kara laikā ar ieroču spēku aizsargāt dzimto zemi.

Atšķirīgās iezīmes :

mērķtiecība;

-      mīlestības un labvēlības caurstrāvota attieksme pret apkārtējiem cilvēkiem, mīlestība un saudzīga attieksme pret Dabu un dzīvniekiem;

-    žēlsirdība un vēlme palīdzēt cilvēkiem, kuri cieš;

-    tiekšanās pēc taisnības. Nesamierināšanās ar dievticības trūkumu, tumsonību un netaisnību;

-    drosme, noteiktība un vēlme demonstrēt savu spēku cilvēku un savas zemes labā;

-    prasme vadīt savas emocijas;

-    analītisks prāts;

-    disciplinētība un prasīgums;

-   vēlme savu dzīvi veltīt tam, lai valstī un virs Zemes nostiprinātos dievticības un taisnīguma ideāli pat tad, kad vairs nav palikusi nekāda cerība. Gatavība šajā nolūkā ziedot savu dzīvību.

Lai kļūtu par karavīru, Senajā Krievzemē nācās izturēt daudzus nopietnus, reizumis pat dzīvībai bīstamus fiziskus un psiholoģiskus pārbaudījumus un iesvaidīšanu. Tādā veidā tika norūdīts bruņinieka gars. Jo lielāka atbildība bija uzlikta karavīram, jo grūtāki bija pārbaudījumi. Padomju Savienībā šādu iesvaidīšanu atgādināja GDA normu kārtošana un tāda priekšmeta mācīšana skolās kā militārās sagatavošanas pamati. Bet tagad tas acīm redzami ir daudz par maz, lai jauniešos ieaudzinātu nepieciešamās rakstura īpašības.

Šīs kārtas pārstāvju atkarībā no iesvaidīšanas pakāpes deva šādu zvērestu: "Apsolos taisnprātīgi un godīgi pildīt man uzticētos uzdevumus un neliekties stiprākā priekšā. Apsolos, ka savu dzīvību nežēlošu tad, kad slāvu—āriešu dzimtām pienāks grūtas dienas." ,

Mūsu senču svētajā grāmatā 'TIokoh Poaa BceBbiniHcro (cyrb 1-2)" bruņiniekiem ir izvirzīti šādi uzdevumi:

1.    Gods ir svēts tikums, jo tur, kur mirst gods, mirst Bruņinieks.

2.   Bruņiniek, vienmēr izturies cienīgi. Tava pašcieņa neuzveicams tikums.

3.    Esi godīgs. Godīgums padara slavenu Bruņinieku dzimtu.

4.   Lai Bruņinieka dzīve spoži mirdz. Tieši tādi Bruņinieki ir aicināti kalpot Dieviem.

5.   Esi pieklājīgs un apvaldi savu iedabu. Paturi prātā! Ērglis var nolaisties pie pelēm, bet pele nekad nevar pacelties ērg/a lidojuma augstumā.

6.   Drosme, spēks un pašaizliedzība ir Bruņinieka tikumu svēta sastāvdaļa.

7.    Esi taisnprātīgs un atceries: patiesība nav tā, kas atsedz citu trumus. Ja kuprainam pateiksi, ka viņš ir briesmonis, tā gan būs patiesība, bet šī patiesība godu tev nedarīs.

8.   Pievērs uzmanību savām domām un izteicieniem, kustībām un tieksmei darboties. Esi stiprs, drošsirdīgs un taisnīgs. Tikai stiprie un vīrišķīgie ir vislielākā labuma cienīgi.

9.     Paturi prātā! Cilvēka dzīve ir bezjēdzīga un veltīga, ja to neiedvesmo cēla tiekšanās uz pilnības sasniegšanu vienotībā ar Visaugsto Rodu.

10.   Lolojot sevī Bruņinieka tikumus, radi savu viengabalaino, neiznīkstošo ES, kas ne vienu reizi vien pārdzīvo iznīcīgo ķermeni.

11.     Esi izturigs un nelokāms, kad tevi piemeklē neveiksmes tās dod vērtīgu pieredzi. Melnā diena jau tāpēc pienāk, lai iedzīvinātu tavu garīgo spēku. Smagi pārbaudījumi veicina nelokāmas gribas nostiprināšanos, veidojot cilvēkā augstas uzticības gara pamatu.

12.    Bruņiniek, neaizmirsti! Tu esi Dievu aicināts Tiešamības Pasaulē aizstāvēt laicīgo dzimtu. Lai tavi darbi ir slavas klāti.

Senajos laikos valsts valdniekus neievēlēja visa tauta, kā tas ir tagad. Šo procesu vadīja gudri un vicdi cilvēki. Kāpēc tas ir tik svarīgi? Tāpēc ka volhviem ir nepieciešamās zināšanas un viņus neietekmē materiālas lietas.

Tolaik centās izraudzīties labāko no labākajiem, pašu cienījamāko. Vērība tika pievērsta viņa nopelniem kopienas un visas Krievzemes labā, tam, kāds saimnieks viņš ir, un vai ģimenē viņš ir saticīgs. Uzmanība tika pievērsta arī tam, vai viņa bērni ir pareizi audzināti, kā arī viņa paša fiziskajai un psihiskajai veselībai, kas ir ļoti svarīgi ja cilvēks nespēj vadīt sava organisma stāvokli, kā viņš spēs vadīt citus cilvēkus? Tika ņemta vērā arī viņa attieksme pret cilvēkiem un Dabu.

Kazakiem līdz pat šai dienai ir saglabājusies šī vēlēšanu sistēma. Viņi no desmit labākajiem karavīru izraugās vienu desmitnieku, bet no desmit desmitniekiem vienu simtnieku, no desmit simtniekiem vienu tūkstošnieku, bet pēc tam atamanu.

Kāpēc valdnieku un deputātus, mērus un gubernatorus nevar vēlēt tauta? Tam ir vairāki būtiski iemesli.

Pirmkārt, šādas vēlēšanas var sarīkot tikai tie, kas jau ir pie varas, vai oligarhi. Tādā gadījumā jaunievēlētais valdītājs aizstāvēs kapitāla, nevis savas tautas intereses. Tātad pastāvēs nevis tautas, bet gan "zelta teļa" vara.

Otrkārt, saskaņā ar Konstitūciju tiesības piedalīties visas tautas vēlēšanās ir pilsoņiem, vecākiem par sešpadsmit gadiem, to skaitā jaunie un nepieredzējušie, kuriem trūkst nepieciešamo zināšanu, kā arī slinļie, ieslodzītie, narkomāni, morāli kropli cilvēki u.c. Bet ko var ievēlēt cilvēki, kuriem trūkst zināšanu, tikumības un godprātības?

Mēs paši ar savu subjektīvo realitāti veidojam objektīvo realitāti. Izraugāmies kaut ko vidēju. Tad nu iznāk, ka esam pelnījuši tādu valdītāju, kas atbilst mums pašiem, kas atspoguļo ne tikai tautas pašcieņu, bet arī tai piemītošos trūkumus. Ja mēs gribam mainīt situāciju valstī, tad ko tādu pieļaut nedrīkst.

Tādējādi tiek veidota tādu cilvēku vara, kuriem ir nauda un kuri prot skaisti runāt, bet kuriem nav attiecīgo zināšanu un rakstura īpašību, kas nepieciešamas, lai taisnīgi pārvaldītu valsti.

Treškārt, tāda sistēma rada ne vien pretendentu, bet arī visas sabiedrības locekļu konkurenci un cīņu, nevis sadarbību kopēja labuma vārdā. Atrodoties tādu enerģiju ietekmē, sabiedrība nenovēršami sairst. Pēc tam nākas tērēt milzīgus pūliņus, lai visus cilvēkus savāktu vienkop. Bet demokrātiskā valstī tas gluži vienkārši nav iespējams. Konkurence un cīņa tai jau ir sākotnēji iepotēta. Demokrātija tā ir uz netikumiskiem pamatiem balstīta dēmoniska valsts iekārtas sistēma. Ne jau velti senie filozofi ir teikuši, ka demokrātija tas ir pēdējais pakāpiens pirms iekrišanas haosā.

Vēdu laikā Krievzemes valdnieks tika ievēlēts uz 12 gadiem. Savu īpašo statusu viņš apliecināja ar konkrētiem darbiem savas tautas un Dzimtenes labā. Par saviem darbiem viņš atbildēja ar savu galvu. Un nevis pārnestā, bet tiešā nozīmē.

Ja tagadējā demokrātiskajā sabiedrībā prezidentam būtu paredzēta tāda atbildība, interesanti, vai uz šo amatu būtu tik daudz pretendentu?

Ieceļot un apstiprinot valsts augstākos vadītājus un zemāko struktūru vadītājus, izšķirošais vārds bija jāsaka vecajiem un volhviem.

Kritērijs vienādas rūpes par katru valsts pilsoni, kā arī par Dabu, dzīvniekiem un augiem, jo saskaņā ar dievietes Karnas likumu tajos iemiesojas un savu attīstību iziet cilvēku dvēseles.

Vadītājs tas ir aizbildnis. Valstī visiem jābūt paēdušiem, apģērbtiem un apautiem, katram ir vajadzīgs jumts virs galvas. "Tēvzemē jāvalda taisnīgumam.

Mīlestību pret Dievu un kalpošanu viņam valdnieks apliecina, rūpējoties par cilvēkiem un Dabu, jo tas viss ir Visaugstā Dieva izpausme.

Valdnieka uzdevums ir radīt labvēlīgus apstākļus cilvēkiem, lai viņi varēt saņemt visas vajadzīgās zināšanas par apkārtējo pasauli un lai viņi izjustu nepieciešamību garīgi pilnveidoties, būt dievticīgiem, nepieciešamību augt un iet pa attīstības Zelta Ceļu, līdz iegūst Dievam līdzīgu apziņu. Šis process ir bezgalīgs, jo taisnprātīgas dvēseles ies tālāk, bet uz Zemes atkal un atkal atgriezīsies tās dvēseles, kurām ir nepieciešams pilnveidoties.

Mūsu planēta Visumā ir vidējā planēta. Midgrada-Zeme tā mūsu senči to ir dēvējuši. Cilvēkā ir visas Kosmosa enerģijas. Gan materiālās, gan garīgās, gan rupjās (zemās), gan smalkās. Nav labu vai sliktu enerģiju. Gluži vienkārši šajā pasaulē ir dažādas enerģijas, un ir nepieciešams tās harmoniski vadīt. Šajā ziņā mēs esam līdzīgi Dievam un iegūstam viņa apziņu. Dievā taču ir visas šīs enerģijas, un tās ir arī katrā no mums. Mēs taču esam radīti pēc Dieva tēla un līdzības. Dievā tās līdzsvaro Sapņa un Mīlestības enerģija. Bet, ja mēs ļaujam augstprātībai un postošajiem spēkiem, un tumsonībai valdīt mūsu dzīvē, tad mēs pārstājam radīt un padzenam mīlestību no savas dzīves.

Valdošās kārtas uzdevums ir nodrošināt katram iespēju maksimāli radoši apliecināt sevi savā darba vietā. Un nepieļaut, ka vieni parazitē uz citu rēķina.

Ja nepieciešams, valdnieks var izteikt aizrādījumu un pat sodīt tos, kuri grauj sabiedrības vienotību un kārtību, bet nekādā gadījumā personiskā izdevīguma dēļ. Ja viņš to dara savtīgu mērķu labad, tas nenovēršami viņu degradē.

Ceturtā varna. Garīdznieku kārta, viedi cilvēki volhvi, vārdotāji, zīlnieki, priesteri (Indija brahmaņi). Mūsdienu pasaulē tie ir garīgie skolotāji un prātnieki, zināšanu glabātāji.

Viņi ir likteņa lēmēji sava, savas dzimtas, tautas un pasaules likteņa lēmēji. Viņi zina Dieva nodomu un īsteno to ar organizatoru un radītāju starpniecību. Gaišreģi var redzēt nākotni, un viņi no visiem daudzveidīgās attīstības variantiem izraugās vispareizāko, kurš vēlāk piepildās. Viņi nosaka tautas attīstības stratēģiju vai, kā mūsdienās mēdz sacīt, nacionālo ideju.

Viņu iedzimtās īpašības cenšanās iegūt zināšanas par garīgo pasauli un pilnībā apgūst zināšanas par vienu no materiālās pasaules jomām. Tiekšanās uz garīgumu.

Dzīves mērķis un satvars kalpošana Dievam un cilvēkiem.

Pienākums Zemes virsū . Sūtība nodot zināšanas cilvēkiem visās vārnās.

Atšķirīgās iezīmes :

-      garīgo un materiālo zināšanu izplatīšana, bērnu, studentu un pilsoņu mācīšana un audzināšana. Savu zināšanu nodošana audzēkņiem pa pārmantojamības ķēdīti;

-     palīdz noteikt cilvēka vārnu, pamatojoties uz iedzimtām un iegūtām īpašībām. Skolas un izglītības sistēmas uzdevums attīstīt un nostiprināt pusaudžiem, kurus volhvi iedalījuši tajā vai citā kārtā, iedzimtās īpašības un iemācīt viņiem attiecīgas lietišķas zināšanas un iemaņas;

-    piekopj askētisku dzīvesveidu;

-    nesastāv valsts dienestā;

-     pasaulē viņi ir skolotāji, pasniedzēji un zinātnieki ar lielo burtu;

-    nepiedalās tiešajā valsts pārvaldes darbā;

-     ir neatkarīgi no varas un naudas, jo nesaņem algu. Līdzekļus dzīvei iegūst ar ziedojumiem. Nesavtīgi pilda savu pienākumu virs zemes saskaņā ar savu sūtību. Visu pārējo pienākums sabiedrībā nodrošināt garīgo skolotāju materiālo dzīvi.

Mūsdienās pie šīs kategorijas visbiežāk pieder garīdznieki, skolotāji, psihologi, lektori, ārsti, tie, kas māca piekopt veselīgu dzīvesveidu, juristi, sociologi. Tie ir cilvēki, kuriem kopš jaunības izpaužas tieksme mācīties un mācīt citus. Tiekšanās pēc patiesības tā ir viņu galvenā rakstura iezīme. Svētajā grāmatā gaišreģiem ir doti šādi norādījumi:

1.    Volhvs ir pati pilnīgākā Dieva izpausme Tiešamības Pasaulē.

2.   Katrs zintnieks ir Dieva attiecīga izpausme.

3.   Zintnieka ceļš ir redzamais Dieva ceļš Zemes virsū.

4.    Volhva ģimene ir viņa kā Dieva iedvesmotas personības īpašību rādītāja.

5.    Volhva dzīve virs Zemes tā ir saskaņa, Zemes un debesu dzīves saskaņotība. ,

6.  Zintnieki saņem un atdod cilvēkiem zināšanas, kas nāk no Patiesības Pasaules jeb Taisnības Pasaules. Un nedrīkst slēpt to, kas pieder Pareizticīgajai Dzimtai Zemes virsū.

7.      Zintnieki pieņem jaundzimušos rodnoverus, kas ierodas Tiešamības Pasaulē, un kad pienāk laiks, aizvada viņus Citā pasaulē, tālab viņiem ir jāieņem atbilstošs garīgais amats, jābūt attiecīgi apmācītiem un Iesvaidītiem.

8.    Zintnieks ir garīguma un saprāta paraugs visiem rodnoveriem. Ja viņam nav pa spēkam nest savu Garīguma nastu, lai viņš godīgi kopienas priekšā atzīstas un maina savu vārnu.

Šī varna ir pati sarežģītākā attiecībā uz kalpošanu sabiedrībai. Visa atbildība par saskaņu, pārticību un mieru sabiedrībā gulstas uz šai varnai piederošo cilvēku pleciem. Zvērests, kuru viņi deva, skan šādi: "Apsolos apzinīgi un godīgi pildīt man uzticētos pienākumus. Apsolos rūpēties par visām slāvu-āriešu dzimtām un izraudzīšos tādu tradīcijas attīstīšanas virzienu, kas vedīs uz dzimtu uzplaukumu. Apsolos atteikties no savas dzīves slāvu-āriešu dzimtu uzplaukuma vārdā."

Šajā vārnā drīkstēja iesvaidīt tikai to, kurš ir gudrības apguvis, kuram piemīt attiecīgas īpašības, tostarp spēja paredzēt, un kurš jau ir nodrošinājis savas dzimtas turpinājumu. Nevarēja gluži vienkārši sevi pasludināt par volhvu. Lai tiktu iesvaidīts, vajadzēja izturēt zināmus pārbaudījumus, nodemonstrēt savas spējas sadarboties ar smalko pasauli.

Izdziedināt cilvēku vai dzīvnieku, izsaukt lietu vai aizgainīt mākoņus tas bija pats vienkāršākais uzdevums. Taču bija arī citi pārbaudījumi. Piemēram, deva iedzert indi, un dažu minūšu laikā, kamēr inde iedarbojas, vajadzēja atrast pretindi. Atradi pārbaudījumu esi izturējis, neatradi dodies uz Aizsaules Valstību. Pārbaudījumu nopietnums bija atkarīgs no atbildības pakāpes.

Katrā kopienā bija dažādā pakāpē iesvaidīti volhvi. Bija arī gluži vienkārši tradīciju glabātāji, kuri vadīja ceremonijas un sekoja, lai ierašas tiktu ievērotas. Un jaunu tradīciju radītāji. Un burvji un vārdotāji. Un dzimtu gudrajie, un skolotāji, kas klejoja pa pilsētām un ciematiem un nodeva zināšanas citām dzimtām. Un visaugstākajā līmenī iesvaidīti gaišreģi, kas noteica dzimtu, tautas un valsts attīstības stratēģiju.

Gribu minēt A. Puškina brīnišķīgā darba "Dziesma par viedīgo 0|egu" fragmentu.

"Kā viedīgais Oļegs jau rīkoties sāk, Lai rūpes reiz hazāriem rodas: Par visu, kā nākas, viņš atmaksāt nāk Un mājas tiem dedzināt dodas. Ar biedriem, ko Cargradas bruņas nu klāj, Kņazs krietnajā zirgā uz kauju jau jāj.

Pie meža, kur krēsla kā slēpdamās lien. Vecs zīlnieks tam parādās priekšā, Kas ilgi tur kalpojis Pcrunam vien Un raudzījies nākotnē iekšā; Tā burvim pēc gada ir aizgājis gads, Un apstājies Oļegs to uzrunā pats:

"Jel saki man, vecais, ja dievi to zin,

Ko rāda tev rītdienas lapa?

Vai drīz jau, lai priekā to kaimiņi min,

Man beigt būs šo ceļu pie kapa? «

Teic droši, ko redzi, kaut rādās šis kaps:

Par algu tev zirgs, kā man liekas, būs labs."

"No vareno varas mums jābaidās nav, Un alga ir pareģim lieka; Mēs redzam, kas debesis nosacīts jau, Bet viltu mums vēstīt nav prieka."

Volhvi būtībā ir gaismas kareivji, jo ir redzējuši priekšā Gaismu un tai pretim veduši citus cilvēkus. Viņi ir apjautuši iespējamos sabiedrības attīstības ceļus un no tiem izraudzījušies pašu gaišāko un pareizāko. Bet tajos smagajos gados, kad savas dzimtas vajadzēja aizsargāt pret svešzemnieku tīkojumiem, volhvi nostājās karapulku priekšgalā, iedvesmojot cīnītājus un noskaņojot viņus uz uzvaru. Viņi kā neviens cits zināja Radošās Domas un Radošā Vārda spēku. Vai ne tāpēc daudzus gadu tūkstošus neviens nevarēja iekarot mūsu teritorijas, kaut gan, ak vai, cik daudzi tīkoja iegūt svešu labumu.

Tāds sabiedrības uzbūves dzimtas kopienu un vārnu princips veicināja to, ka mūsu senči dzīvoja mierīgi un ievēroja taisnīgumu. Visus savstarpējo attiecību jautājumus kopienas iekšienē un starp kopienām, novadiem (apgabaliem) un valstīm risināja nevis no spēka un naudas pozīcijām, bet gan saskaņā ar taisnīguma un vienošanās principu tos izlēma ļoti gudri un pieredzējuši cilvēki, kuri vadījās no Patiesības un zināja Visaugstā Dieva nodomus.

Ir svarīgi vēlreiz akcentēt, ka piederība pie tās vai citas varnas netika mantota. Tā dzīves gaitā varēja mainīties, bet tikai tad, ja mainās personiskās un garīgās īpašības.

Pastāvēja tikai viens šķērslis, pārejot no vienas varnas citā cilvēka pasaules uzskats un gatavība uzņemties atbildību atbilstoši savam attīstības līmenim.

Bet tas ir nevis mākslīgi radīts šķērslis, kas pastāv kastu sabiedrībā, sak, piedzimi kalpu ģimenē, un tagad viss mūžs šajā kārtā jāpavada, bet gan dabisks un pārvarams. Šajā nolūkā ir jāmainās pašam un jāmaina sava dzīve. Un nekāda iedzimtība to netraucē.

Slāvu-āriešu sabiedrībā darbojās likums par garīgo augšupeju pa Gaismas Ceļu. Dažādās tradīcijās to dēvēja dažādi: gan par Patiesības Taku, gan Zelta Ceļu. Pa Augšupejas ceļu gāja katrs kopienas loceklis atkarībā no savu vecāku stāvokļa sabiedrībā. Vienkāršo kalpošanu (pirmā varna) nomainīja sarežģītāka kalpošana. Un tā līdz ceturtajai varnai. No paša cilvēka bija atkarīgs, kādā šā Ceļa posmā viņš apstāsies. Turklāt, iesvaidot jaunā vārnā, katru reizi tika dots jauns vārds. Tam bija dziļa jēga. Vārda nomaiņa vārda došanas ceremonijā akcentēja to, ka cilvēkam ir beidzies viens dzīves posms un sācies cits. Bet jaunais vārds parādīja, kādā mērā šis cilvēks spēj uzņemties atbildību par saviem lēmumiem un rīcību. Ja cilvēks gāja pa Patiesības Taku, viņš savā mūžā vairākas reizes varēja nomainīt vārdu. Turklāt vārdi atbilda varnai. Ja cilvēks piederēja pie viedo varnas, viņa vārdam bija divas saknes, kas attiecās uz Dievu, gaismu, zināšanām, mīlestību, piemēram, Ļubomirs, Dobromisls, Vedosvets, Boguslavs u.c. Bruņiniekiem deva vārdus, kuri atspoguļoja slavu, mieru, varu, cīņu, piemēram, Braņimirs, Ratmirs, Vladislavs, Vladimirs, Jarobors u.c. Sīkāk par vārdu nozīmi var izlasīt A. Trehļebova grāmatā "CiaBHIlCKHH HMeHOCJlOB".

Tāda vārnu izpausme sabiedrībā bija dabiska cilvēka iedabai, jo pilnībā atbilda galvenajiem viņa dzīves perkv diem: bērnībai, jaunībai, brieduma gadiem un vecumam, kā arī četriem gada cikliem: pavasarim, vasarai, rudenim un ziemai.

Bērnībā un pusaudža gados cilvēks izgāja kalpošanas posmu. Vispirms viņš ģimenē apguva Dzimtas vēsturi un tradīcijas, gāja kalpot, kopienā viņš bija māceklis, meistara palīgs un vecākais meistars, kā arī apguva aizsardzības prasmi un kara mākslu. Līdz tam brīdim, kad vajadzēja izveidot ģimeni, bija jāapgūst kāds amats, ar kura palīdzību viņš dos labumu kopienai un nopelnīs iztikas līdzekļus.

Laikā, kad tika veidota un tapa ģimene, kā arī sava saimniecība, palielinājās atbildība un paaugstinājās atbildības līmenis. Vajadzēja ne tikai uzcelt māju un labiekārtot savu vidi, bet arī nodibināt ģimenē saskaņu, radīt un pareizi audzināt bērnus. Bet vecumā nodot mazbērniem zināšanas un dzimtas tradīcijas.

Lai kādā vārnā cilvēks arī atrastos, viņš savas dzīves laikā bija gan māceklis-meistara palīgs, izpildītājs, gan meistars-jaunradītājs un savas ģimenes telpas, vides organizētājs un zintnieks savas dzimtas likteņa lēmējs. Tas arī bija viņa Augšupejas Ceļš, Patiesības Taka.

Kā jau tika sacīts, sabiedrības uzbūves vārnu sistēma nekad nenovietoja vienu kārtu augstāk vai zemāk par citām kārtām. Visas varnas tika uzskatītas par viena veseluma neatņemamām sastāvdaļām (4. zīm.).

Cilvēki dzīvoja saskaņā ar Konu, rīcības mēraukla bija godaprāts un sirdsapziņa. Personiskās intereses

6. zīm. Cilvēks un vamas

nekad netika stādītas augstāk par sabiedrības interesēm, bet tika samērotas ar tām. Svēti tika ievērotas DZIMTAS TRADĪCIJAS.

Statistika liecina, ka 70 procenti iedzīvotāju izraugās darbinieka-izpildītāja ceļu, 20 procenti ir radītāji-uzņēmēji, 7 procenti karotāji un organizatori, kas spēj uzņemties atbildību ne tikai par savu, bet arī par citu cilvēku dzīvi. Un tikai 3 procenti ir viedo, kas spēj saskatīt visas tautas nākotni (5. zīm.).

Attiecīgi arī Dzīvības Spēks, kas cilvēkam paredzēts katrā viņa attīstības posmā, tiek sadalīts vienmērīgi.

Katrs darbinieks saņem 1,44 vienības, radītājs 5 vienības, vadītājs 14,3 vienības un volhvs 33,3 vienības šā spēka. Cilvēkam pārejot no viena savas attīstības posma un citu posmu, viņa Dzīvības Spēks pieaug.

Salīdzinot tādu sabiedrības struktūru ar cilvēku, var teikt, ka kalpotāju un darbinieku varna ir cilvēka kājas, kas balsta un virza visu ķermeni. Uzņēmēju un karotāju varna ir cilvēka rokas, kas rada, vada un aizsargā. Volhvu varna ir cilvēka galva, kas ar ideju palīdzību vada viņa darbību. Visu šo ķermeņa daļu vienotība un pareiza mijiedarbība rada harmoniju cilvēka organismā. Tā arī visu vārnu pārstāvju vienotība un saskaņa rada harmoniju sabiedrībā. Bet tā sabiedrība, kurā viena no sastāvdaļām uzskata sevi par pārāku un tiecas pēc virskundzības, neizbēgami sairst (6. zīm.).

Tikai dzimtas kopienu iekārtā, kur viens iestājas par visiem un visi par vienu, cilvēks var pilnvērtīgi attīstīties.

Sabiedrības piramidālā uzbūve parādījās daudz vēlāk impēriju veidošanās periodā, zaudējot DZIMTAS PAMATUS un TRADĪCIJAS.

Kā zīmējumā redzams, piramīda tā ir tikai daļa, sektors, kas harmoniskāks par struktūru kopumā.

Līdz pirmās tūkstošgades sākumam neviens nespēja ar ieročiem iekarot Svēto Krievzemi, taču jāteic, ka tūkstoš gadu garumā gribētāju bija ļoti daudz. Kāpēc? Tāpēc ka dzimtas kopienu iekārta, kas pamatojas uz DZIMTAS TRADĪCIJĀM un kas virzās pa AUGŠUPEJAS CELU, ir daudz pilnīgāka par impēriju un vēl jo vairāk par demokrātiju. Visos laikos bija neiespējami salauzt krievu tautas garu. Bet tieši gars taču nosaka ķermeņa un ieroču stāvokli. Bet vēstures grāmatās, kā jūs atceraties, ir apgalvots pretējais: dzimtas kopienu

7. zīm. Piramīda un vamas

8. zīm. Piramīda veselā daļa

iekārta tā ir tālās pagātnes palieka. Tādējādi ir notikusi jēdzienu aizstāšana.

Kopš pirmās tūkstošgades vidus no Bizantijas Krievijā ienāca jauna ideoloģija kristietības ideoloģija. Kņazs Vladimirs noticēja tam, ka ir Dieva izredzētais, ko viņam vēstīja garīdznieki, un ar varu nokristīja Krievzemi jaunajā ticībā. Kņazi sāka cīnīties par absolūto varu. Pilsētās un ciemos liesmoja sārti, priesteri un volhvi senās senču ticības nesēji un glabātāji fiziski tika iznīcināti. Vispār tika iznīcināts viss, kas cilvēkiem varēja atgādināt viņu daudzu tūkstošu gadu seno vēsturi, viņu DZIMTAS TRADĪCIJAS. Tika mainīta ierastā dzīves kārtība: senču likumi, kas pavēra cilvēkiem iespēju dzīvot saskaņā ar Sirdsapziņu, tika aizstāti ar Likumu, kas cilvēkus iedzina tādā kā rāmī, nosakot atļauto uzvedību. Likumus rakstīja paši kņazi. Tagad katram, kas gribēja dabūt zemes gabalu Dzimtas turpināšanai, vajadzēja to "nopelnīt" kņaza dienestā. Pamazām parādījās dzimtbūšanas iedīgļi, cilvēkus varēja pārdot kā parastas lietas. Turklāt visvairāk dzimtļaužu bija jaunās reliģijas kalpotājiem. Tika aizmirstas DZIMTAS TRADĪCIJAS un noraidīts AUGŠUPEJAS CEĻŠ. Mainījās sabiedrības struktūra, mainījās mērķi un orientieri, citādi plūda dzīvības enerģija (9. zīm.).

Tadas sabiedrības uzbūves pamatā ir sabiedrības sašķelšanas ideja un vienas kārtas kundzība pār citu kārtu, un tas nenovēršami noved pie pašiznīcināšanās.

Impērijas dzīve vienmēr beidzas ar krahu, lai kādus augstumus un varenību tā būtu sasniegusi. Vēsturē .ir daudz šādu piemēru. Gadu tūkstošu gaitā vienas impērijas ir nomainījušas citas. Vēsturnieki mums ir skaidrojuši, kas tas ir likumsakarīgi, tāpēc ka uzplaukuma

9. zīm. Jauna sabiedrības uzbūve

periodu nomaina pagrimums, jo vēsture attīstās pa spirāli. Bet vai tas tā ir?

Impērijas pastāvēšanas pamatā ir piramidāla sabiedrības organizācija, sabiedrības, kas dzīvo uz patērēšanas rēķina. "Augšas" dzīvo uz "apakšu" rēķina. Impērijas princips jaunu teritoriju un resursu sagrābšana. To pārdalīšana savā labā. Ja resursi ir izsīkuši, tiek sagrābtas jaunas teritorijas utt.

Visas impērijas ir sabrukušas tāpēc, ka cilvēkus sadalīja šķirās, bet Krievija joprojām dzīvo. Kāpēc? Lūk, tāpēc, ka Krievijā nav un nav bijusi kastu noslēgtība un neiecietība (lai gan dažādos laikos ir centušies un joprojām cenšas to iepotēt). Krievijā pastāv kopienas apziņa. Krievija ir ģimenes, saimes tipa valsts. Ta vienmēr tāda ir bijusi un būs. Tas ir lielais un daudziem cilvēkiem neizprotamais krievu dvēseles noslēpums. Un no tās visvairāk baidās bezdvēseliskā Amerika un Rietumeiropa.

Krievija ir gatava savā lielajā ģimenē uzņemt ikvienu jaunu locekli, ikvienu tautu. Un kā mīloša māte nomazgās, pažēlos un sasildīs pie savām krūtīm. Pēc tam par to var saņemt arī "pateicību", kā tas ne reizi vien vēsturē bijis, bet tik un tā piedos. Un pieņems atkal kā pazudušo dēlu. Un gala rezultātā mainīs šīs tautas apziņu. Izārstēs to no savtīguma, mantrausības un alkatības vīrusa. Tas arī ir pats "briesmīgais", kas biedē Rietumu patiešām trūdošo civilizāciju un demonokrātiju. Tāpēc arī pasaules valdnieku stratēģi cenšas sagraut šo lielo ģimeni, piešķirt katram suverenitāti, sarīdīt brālīgās tautas.Un kaut kādā ziņā viņiem tas izdodas. Bet bēdas un problēmas vienmēr saliedē mūsu vienoto ģimeni. Tā būs arī šoreiz.

Dažus vārdus gribētu pateikt par vēl vienu ļaužu kategoriju, kuri nepieder ne pie vienas varnas, bet dzīvo sabiedrībā un būtiski to ietekmē. Dažādos laikos tautā viņi ir dēvēti dažādi gan par neaizskaramiem, gan par vampīriem, gan par ļaunprātīgiem cilvēkiem. Tie ir zagļi, laupītāji, bandīti, krāpnieki un citi nešķīsteņi. Tie ir tie, kuri paņem neatgūstamu enerģiju, sabiedrības parazīti. Viņi atrodas aiz robežas, aiz līnijas. Šī līnija atdala divus procesus: vienā pusē, iekšēji radīšana, jaunrade, bet viņā pusē graušana, patērēšana bez atdeves. Un katrs cilvēks pats izlemj, kurā pusē viņam atrasties.

Viņi aprij cilvēku Spēku. Bet kāpēc viņi sabiedrībā rodas? Izrādās, ka cilvēki paši ar savām nepareizajām domām un nepareizo rīcību viņus rada. Laodzi savā traktātā "Daodedzin" rakstīja: «

"Tiklīdz parādījās mantrausība un naudkāre,

Tūdaļ radās zagļi un bandīti."

10. zīm. Aplis ar vārnām un tie, kas ir aiz svītras

Tiklīdz cilvēks savā dzīvē zaudē kontroli pār kaut ko, tūlīt ierodas dievietes Moras kalpi un sāk šo spēku izmantot. Ja Mora nekontrolēs visus uz Zemes notiekošos attīrīšanās procesus, pasauli piepildīs slinki un nabadzīgi vai agresīvi un alkatīgi cilvēki, kas nepareizi izmanto savu Dzīvības Spēku. Katrs cilvēks pats baro savu vampīru. Izeja ir viena nebaro, neradi, nevairo virs Zemes šo parādību, dzīvo saskaņā ar Taisnīgumu un pareizi izmanto Dzīvības Enerģiju. Pavērs to radīšanas virzienā par slavu Senčiem, par slavu Dzimtai!

Savas varnas un savas sūtības noteikšana

Kā atklāt savu sūtību? Kā rast to Ceļu, kas dos jums Spēku un būs labvēlīgs jums un visai apkārtējai pasaulei? Galu galā, kā lai konstatē, kura darbība dos iztikas līdzekļus?

Lieta tā, ka katram cilvēkam ir iedzimta spēja veikt zināmu darbu un tādējādi iegūt materiālos līdzekļus dzīvei. Kā noskaidrot, kas ir šis darbs?

Šajā nolūkā jums jāuzdod sev jautājums:

Ko es varu darīt ar interesi un aizrautību, godprātīgi un profesionāli, ar mīlestību un citiem par prieku?

Tas ir ļoti svarīgs un sarežģīts jautājums. Ne visi var tūdaļ atbildēt uz to. Bet daži vispār sev to neuzdod.

Ar ko man patīk nodarboties?

Katrs cilvēks savā dzīvē grib veikt iemīļotu darbu un grib par to saņemt pietiekamu materiālo atlīdzību. Bet ne visiem tas izdodas. Kā statistika liecina, 90 procenti cilvēku veic to darbu, kas nav viņu darbs. Kāpēc? Atbilde ir ļoti vienkārša. Lielākais vairums cilvēku strādā naudas dēļ, aizmirstot to, ka viņiem dzīvē ir īpaša misija.

Atceros kādu gadījumu savā dzīvē. Reiz es satiku savu paziņu. Mēs daudzus gadus nebijām redzējušies.

Pastaigājoties pa pilsētu, mēs viens otram stāstījām par savu dzīvi. Pēkšņi mans paziņa apstājās un, rādot uz kādu ēku pilsētas centrā, sacīja:

Kāds muļķis to ir projektējis? Šī mājā bojā visas ielas izskatu. Te vajadzēja būt erkeram, bet te tornītim, tas būtu simetrisks tam tornītim, kas rotā blakus esošo māju.

Sergej, bet kāpēc tas tevi tik loti satrauc? jautāju. Tu taču neesi arhitekts.

-     Zini, kopš pašas bērnības man patika darboties ar konstruktoru visu laiku kaut ko būvēju. Pēc tam man patika zīmēt pilis un nākotnes pilsētas.

-    Tad jau tev vajadzēja mācīties par arhitektu.

-    Mamma mani atrioiāja. Tolaik mēs dzīvojam nabadzībā, vecāki bija šķīrušies, un viņa uzstāja: "Ej mācīties kulinārijas tehnikumā. Strādājot par pavāru, slikti neklāsies, un arī ģimene būs paēdusi. Kotleti uz mājām vienmēr aiznesīsi." Tagad strādāju par ēdnīcas vadītāju, bet zini, viņš atzinās, neparastas, fantastiskas pilsētas līdz šim laikam sapņos redzu.

Tagad iztēlojieties, ka jums ir pietiekami daudz līdzekļu. Ar ko jūs patiešām vēlētos nodarboties savā dzīvē? Ko jūs ar aizrautību darītu? Kādā virzienā jūs pats gribētu augt un attīstīties?

Medicīnas universitātes piektajā kursā draugi man uzdāvināja nelielu, brošētu grāmatiņu, uz kuras vāka bija rakstīts: "Ž. Šarrems. Homeopātiskie ārstniecības līdzekļi. Praktiski padomi".

-    Mēs zinām, ka tu aizraujies ar ārstniecības augiem, viņi teica. Bet te tieši ir šis tas uzrakstīts par ārstniecības augiem. Pārdevēja mums ieteica tieši šo grāmatu.

Necils vāks. Man nesaprotams nosaukums. Es to pašķirstīju un noliku plauktā. Tikai pēc nedēļas, kad nejauši paņēmu grāmatu rokās, sapratu, kādu vērtīgu dāvanu esmu saņēmis. Es vienā vakarā "apriju " grāmatu. Ta pavēra man līdz šim nepazīstamo homeopātijas pasauli vienlaikus jaunās un vecās medicīnas pasauli.

Nākamajā dienā es devos uz pilsētas medicīnas bibliotēku un savācu veselu kaudzi grāmatu par homeopātiju. Diemžēl bibliotēkā šīs grāmatas bija tikai pa vienam eksemplāram un ar tām varēja strādāt tikai lasītavā. Bet tas neatturēja mani. Katru vakaru es ierados lasītavā, lai iedziļinātos homeopātijas zinātnē.

Pēc neilga laika es uzzināju, ka Simferopolē ir homeopātiskā aptieka. Priekam un līksmei nebija gala, jo es jaunās zināšanas varēju pārbaudīt praksē. Par "laimi" tolaik man, manai sievai, bērnam un mūsu vecākiem bija problēmas ar veselību. Un es tūdaļ sāku izraudzīties homeopātiskos līdzekļus. Parādījās pirmie rezultāti. Es redzēju, kā darbojas sistēma, un apbrīnoju tās pareizumu un viengabalainumu, vienlaikus sajūsminoties par tās pamatlicēju Zāmuelu Hānemani. Pēc tam par pacientiem kļuva mani draugi un viņu bērni, kā arī pacienti slimnīcā. Faktiski katrā gadījumā tika gūti lieliski rezultāti cilvēki izveseļojās.

Beidzot sesto kursu, man vairs neizvirzījās jautājums par kādu ārstu kļūt. Ar nepacietību gaidīju brīdi, kas saņemšu diplomu, lai nu jau oficiāli varētu veikt iemīļoto darbu.

Bet tālāk izveidojās apbrīnojama situācija. Neilgi pirms universitātes beigšanas es "gluži nejauši" pilsētas centrā satiku savu bijušo klasesbiedru.

Zini, viņš saka, man ir viena paziņa, kurai vajadzīgs tautas medicīnas ārsts. Bet tu, ja es pareizi atceros, jau desmitajā klasē nodarbojies ar ārstniecības augiem. Ja gribi, es tevi iepazīstināšu ar viņu.

Pēc trim dienām es jau bērnu poliklīnikā pieņēmu kā homeopāts. Tas bija fantastiski. Tolaik taču es neko nezināju par domu un nolūka spēku. Bet viss notika tā, kā es gribēju. ,

Kad mēs veicam iemīļotu darbu, viss mūsu dzīvē notiek viegli un vienkārši. Es tolaik nedomāju par naudu.

Stundām ilgi sēdēju bibliotēkas lasītavā ne jau naudas dēļ. Man bija interesanti studēt homeopātiju. Es gribēju kļūt par augstas klases speciālistu un ārstēt cilvēkus. Man tolaik šķita, ka esmu atradis tieši to, ko visu dzīvi esmu meklējis, universālu veselības sistēmu. Es biju stingri pārliecināts, ka tas ir manas dzīves uzdevums. Dziļi dvēselē es nojautu, ka tas ir mans Ceļš, mana Taka, mana Misija.

Kad mēs darbu citu labā veicam ar mīlestību, tad darbība vai produkts dod tīru, radošu enerģiju tiem, kuri šo enerģiju izmanto, palīdz viņiem labāk izpaust savu radošo sākotni. Ikvienai ar mīlestību radītai lietai vienmēr atradīsies pircējs, jo cilvēks neapzināti vēlēsies to iegādāties. Tajā taču ir iemiesota mīlestības enerģija, kas nes laimi.

Tā notiek augšupejoša evolūcija Visumā. Bet tā kā es esmu veselā daļiņa, tad viss, ko es citu labā daru ar mīlestību, realizējas kā Harmonija, kā planētas Zemes un visa dzīvā, kā Visuma plauksme un sāk izpausties manā paša dzīvē.

Traktātā "Daodedzin" ir šāds brīnišķīgs teiciens: "Debesis dzīvo ne jau sevis labā."

Kad visi cilvēki pret savu nodarbošanos attieksies, vadoties pēc šāda principa, kad visi vadītāji ņems darbā tikai tos cilvēkus, kuriem šis darbs ļoti patīk, bet atteiks tiem, kuri ir atnākuši gluži vienkārši "nopelnīt naudu", tad visa valsts ekonomika atveseļosies. Atrisināsies visas problēmas pasaulē, radīsies jauni saimniekošanas, izglītības un komunicēšanās principi, iestāsies zelta laikmets, kas visai Cilvēku Dzimtai atnesīs laimi, veselību un garīgo attīstību.

Tātad! Meklējot savu Ceļu, jāņem vērā divi svarīgi momenti.

Pirmais. Mīļotajam darbam ir jāveicina cilvēka paša attīstība. Šim darbam jābūt tādam, kas pastāvīgi iedvesmo to pilnveidot. Jums gribas mācīties šajā virzienā. Jūs šo darbu veicat ar aizrautību un vienmēr izjūtat iedvesmu un interesi. Ja vispār nav intereses par savu nodarbošanos, živa pamet ķermeni, un tas kļūst aizvien nevarīgāks. Vai atcerieties, mēs runājām par to, ka ir vajadzīgs mērķis? Nevis vienkāršs mērķis mērķi-vēlmes mums ir vienmēr. Ir vajadzīgs tāds mērķis, kas uzturēs Dzīvību. Bet intereses trūkums tieši liecina par to, ka trūkst Dzīves mērķa.

Otrais. Šis darbs jāveic cilvēku labā. Proti, es pirmām kārtām to daru, lai palīdzētu apkārtējiem cilvēkiem. Mana sūtība ir radoša darbība citu labā. Un šai darbībai ir jāveicina Dzīves uzplaukums un harmonija. Ja cilvēks ir noskaņots pelnīt tikai sev vai nodarboties ar to, kas sagādā viņam baudu, viņš neizbēgami degradēsies kā personība.

Jautājums, kas mums sev jāuzdod, ir šāds: "Ko es varu darīt savas dzimtas, savas tautas, savas Dzimtenes., Dabas, Zemes, Visuma un Visaugstā Roda labā?" Mūsu galvenā sūtība taču ir kopā ar Dievu radīt mīlestības un harmonijas pasauli, kurā valda laime. Katram cilvēkam

ir jābūt tādai kā veselai, nevis slimai šūnai Visuma vienotajā organismā.

Vēlreiz gribu minēt dona Huana vārdus no Karlosa Kastaņedas grāmatas "Dona Huana mācības":

"7āpēc vienmēr atceries, ka ceļš ir tikai ceļš. Ja jūti, ka tev nevajadzētu pa to iet, nekādā gadījumā nepaliec uz tā. Lai iegūtu šādu apskaidrību, tev jādzīvo disciplinēti. Tikai tad tu zināsi, ka jebkurš ceļš ir tikai ceļš, un nav nekā nosodāma, ka tu to pamet, ja reiz tā liek rīkoties tava sirds. Taču tavam lēmumam turpināt vai neturpināt ceļu ir jābūt brīvam no jebkādām bailēm un ambīcijas. Es tevi par to brīdinu. Aplūko jebkuru ceļu mierīgi un uzmanīgi. Izmēģini to tik reizes, cik uzskatīsi par vajadzīgu. Sis jautājums ir tik nopietns, ka to sev uzdod tikai ļoti veci cilvēki. Mans benefaktors man par to reiz pastāstīja, kad es biju jauns, taču manas asinis vēl bija pārāk karstas, lai to saprastu. Tagad gan es to saprotu. Un gribu paskaidrot tev,; ko nozīmē jautājums: vai šim ceļam ir sirds? Visi ceļi ir vienādi visi tie ved uz nekurieni. Tie vai nu šķērso pašu būtību, vai arī met tai līkumu. Es varu teikt, ka visu savu dzīvi esmu gājis garus jo garus ceļus, taču nekur neesmu iestrēdzis. Tagad benefaktora jautājums ir ieguvis jēgu. Vai šim ceļam ir sirds? Ja ir tad tas ir labs ceļš. Ja nē no šī ceļa nebūs nekāda labuma. Abi ceļi ved uz nekurieni, taču vienam ir sirds, bet otram nav. Viens ceļš padara ceļojumu līksmu visu laiku, kad tu pa to ej, tu esi ar viņu viens vesels. Otrs ceļš liks tev nolādēt savu dzīvi. Viens padara tevi spēcīgu, otrs laupa spēkus un tevi iznīcina.

Ja es sekoju savai iedabai, ja es eju pa savu Ceļu, tas dod man spēku. Ja es daru to darbu, kas nav mans darbs, es zaudēju enerģiju.

Bet, ja jūs vēl neesat noteikuši, kādu nodarbi jums vislabāk būtu uzsākt, ja jūs vēl tikai meklējat savu Ceļu, tad es jums rekomendēju darīt ar mīlestību un pateicību to, ko jūs jau darāt, vai to, ko jums ieteiks. Un pamazām jums radīsies ideja izdarīt cilvēkiem ko labu.

Ja pēc šo rindiņu izlasīšanas jūs pēkšņi esat sapratis, ka tas darbs, ko jūs veicat, neatbilst jūsu iedabai un jūsu dvēseles tieksmēm, nesteidzieties to pamest, jo, pametot savu darba vietu, jūs aiznesīsit sev līdzi visas tās domas un problēmas, kas bija šajā darbā. Ko tad lai dara?

Pirmām kārtām ir nepieciešams pieņemt situāciju. Ar pateicību pieņemt to darbu, kas jums šobrīd ir. Šis darbs atspoguļo jūsu pašreizējo apziņas līmeni, dod jums līdzekļus un palīdz dzīvot šajā pasaulē. Ja jau jūs lasāt šīs rindas, tātad esat dzīvs un jūsu ķermenī vēl ir Dzīvības Enerģija. Un tas ir lieliski. Turklāt šajā darba vietā jūs nolīdzināt kādu karmisku parādu. Pacentieties apzināties to. Nejaušības nemēdz būt.

Nākamais solis ar mīlestību un prieku ķerieties pie šā darba. Katru dienu gan priekšniekam, gan darba biedriem izsakiet pateicību par iespēju strādāt kopā ar viņiem. Līdztekus tam attīstiet sevī labas rakstura īpašības un centieties katru dienu nesavtīgi ko izdarīt, kaut vai kādu sīkumu. Pamazām jūs sapratīsit, ar ko jums dzīvē nepieciešams nodarboties. Galvenais ir tas, ka jums būs cita prāta ievirze un kopā ar to atnāks arī iemīļotā nodarbe.

Sāciet ar mīlestību un izpratni veikt to pašu darbu, turklāt strādājiet ar sevi un mainiet savu raksturu. Attīstiet sevī tādas īpašības, kas palīdzēs jums izpaust saviļ iedabu.

Ja, piemēram, esat karavīrs un strādājat spēka struktūrās, tad jums ir jāizjūt nepieciešamība aizstāvēt cilvēkus. Nevis karot un nogalināt, bet tieši aizstāvēt, turklāt ne tikai cilvēkus, bet ari tikumības ideālus un taisnīgumu.

Ja izjūtat tieksmi pēc varas, tad ņemiet vērā, ka īstam vadītājam ar to vien ir par maz. īsta vadītāja galvenais uzdevums ir rūpēties par cilvēkiem, it īpaši par viņu garīgo attīstību.

Ja vēlaties ne tikai nopelnīt naudu, bet arī ziedot, pabarot trūcīgos un nodrošināt cilvēkiem materiālos labumus, tātad jūs esat dzimis biznesmenis, uzņēmējs.

Ja izjūtat tieksmi pēc zināšanām, vajadzību dot cilvēkiem zināšanas un izglītot ļaudis tātad jūsu aicinājums ir būt par garīdznieku, ārstu vai skolotāju.

Tagad aplūkosim citu variantu. Jūs jau esat sapratuši, kas ir jūsu sūtība, jums pat ir tai atbilstoša izglītība un zināšanas, bet nevarat atrast attiecīgu darbu. Tādā gadījumā es iesaku doties uz attiecīgo firmu vai uzņēmumu un palūgt, lai ļauj strādāt tāpat vien, kaut vai tikai par uzturu. Pēc tam gluži vienkārši, kā es jau iepriekš rakstīju, ar mīlestību, pateicību un prieku radoši pildiet savus pienākumus un turklāt visiem vēliet labu. Šādu nesavtīgu rīcību vadība nevar nepamanīt. Pēc kāda laika pienāks brīdis, kad jūs atradīsit tādu pašu darbu un pat labāku, bet nu jau par samaksu, vai arī šīs firmas vai uzņēmuma direktors, kurā jūs bijāt mācekļa lomā, piedāvās jums atbildīgāku amatu, bet par samaksu.

Lūk, piemērs.

Kādas manas paziņas dēls beidza kulinārijas tehnikumu, bet ilgi nevarēja iekārtoties darbā. Nebija attiecīgu vakanču. Mēģināja nodarboties ar biznesu ar tirdzniecību, bet neveiksmīgi. Es devu padomu, kā lai viņš rīkojas.

Tajā pašā dienā viņas dēls aizgāja uz konditorijas fabriku (viņš jau sen gribēja tur strādāt, bet nebija brīvu vietu ) tieši pie direktora un lūdza, lai viņu tāpat vien pieņem darbā. Viņš vienīgi lūdza, lai viņu pabaro fabrikas ēdnīcā. Direktors labprāt piekrita. Lieks šķīvis zupas vai putras vienmēr atradīsies.

Lūk, viņa sapnis piepildījās viņš strādāja konditorijas fabrikā tieši tajā cehā, par kuru sapņoja. Tiesa gan, naudu nemaksāja, bet visam savs laiks. Par laimi vecāki nodrošināja visu dzīvē nepieciešamo. Viņš godprātīgi izpildīja savus pienākumus, centās visiem palīdzēt, loti labi parādīja sevi kolektīvā un pamazām kļuva par visu mīluli.

Tieši pēc trijiem mēnešiem no darba aizgāja tā ceha vecais meistars, kurā puisis strādāja, un direktors, ilgi neprātojot, šajā amatā iecēla viņu. Bet pēc diviem gadiem viņš jau bija direktora vietnieks. Vai nav tiesa, ka jaunam speciālistam tā ir lieliska izaugsme?

Problēma ir tā, ka cilvēki pret savu nodarbošanos vairs neizturas kā pret sūtību. Viņi vispirms iegūst profesiju un pēc tam meklē darbu, vadoties no prestižuma un darba algas. Pēc tam viņi kļūst neapmierināti ar darba algu (prasības taču pastāvīgi pieaug), un viņi meklē darbu ar labākiem nosacījumiem. Bet tas faktiski neko nemaina, un līdz ar darba algas palielināšanos palielinās arī neapmierinātība, jo cilvēks aizvien vairāk novirzās no sava kursa. Bet viņš nesaprot, kas rada šīs jūtas, un cenšas nopelnīt aizvien vairāk naudas, lai iegūtu aizvien vairāk mantu. >

Ja jums attiecībā uz savu nākamo nodarbošanos un turpmāko attīstību ir vairāki varianti, kuru no tiem izvēlēties? Kā noskaidrot izdosies vai neizdosies, tā ir vai nav mana nodarbe, aiziet no darba vai palikt, pieņemt vai nepieņemt priekšlikumu, braukt vai nebraukt utt.

Lai gūtu atbildi uz tamlīdzīgiem dzīves izvirzītiem jautājumiem, iesaku šādu vingrinājumu.

Vingrinājums "Ielūkosimies nākotnē"

Nolieciet sev priekšā divus vai trīs tukšus krēslus un uz tiem izveidojiet savas nākamās nodarbes tēlus: darbu, priekšā stāvošo braucienu utt. Jūs varat iztēloties sevi, veicot šo darbību. Ja jums ir labas mākslinieciskās dotības, varat uz papīra lapas attēlot iespējamos notikumu attīstības variantus.

Tagad pēc kārtas apsēžoties uz katra no šiem krēsliem, "nonākam nākotnē" un pēc sava iekšējā stāvok|a saprotam, ko mums dos šis nākotnes variants.

Uzmanību!

Jautājumus var uzdot, ieņemot Noteicēja pozīciju! Tāda veida varianti kā darīt to vai nedarīt, vai iegūšu ir nepareizi, jo tie neatspoguļo Noteicēja pozīciju.

Pareizi būs uzdot sev tādus jautājumus.

Ja es izraudzīšos šādu sava dzīves ceļa variantu, ko tas man atnesīs. Vai veicinās manu attīstību, garīgo izaugsmi un manas ģimenes, manas dzimtas labklājību, manas tautas un Dzimtenes uzplaukumu? Vai šāda rīcība ir ekoloģiski nekaitīga attiecībā uz Dabu un cilvēkiem? Vai mani nodomi ir tīri?

Vai man šajā ceļā nāksies sastapties ar šķēršļiem? Kāda ir to būtība? Ko pozitīvu tie var man iemācīt?

Manas bailes un šaubas? Ar kādām domām tās ir saistītas? No kā es gribu aizsargāties? Ar ko ir saistītas manas pretenzijas un neapmierinātība? Kas man sevī konkrēti jāmaina, lai es justos mierīgi?

Vaļsirdīgas atbildes uz šiem jautājumiem un "atrašanās" dažādos nākotnes variantos dos jums precīzas izjūtas un zināšanas par to, kādu ceļu izraudzīties.

Katram no mums bērnībā vai jaunībā ir bijis kāds sapnis. Vairākums no mums vecāku un sabiedrības uzspiestu dažādu stereotipu ietekmē ir atteikušies no šā sapņa. Dažs tā arī nav sapratis, ko viņš īstenībā grib. Varbūt šī grāmata jums palīdzēs atcerēties Rodu, cilvēces labā veicamo cildeno misiju, savu sūtību Visumā.

Mājas celtniecība sākas ar sapni, nevis ar pamatu ielikšanu. Ikviena nodarbe sākas ar domtēlu. Tāpēc vispirms iztēlojaties, ka esat atradis savu iemīļoto darbu, kas iepriecina jūs un apkārtējos cilvēkus. Un rīkojieties, vadoties pēc šā tēla. Dzīve sāks mainīties tikai tad, kad jūs mainīsit savas domas, bet, precīzāk sakot, pasaules uzskatu. Un tad jūs sāksit dzīvot pa īstam, nevis mirt.

Mēs ar savu darbību varam dot labumu vai nodarīt ļaunumu. Tāpēc vispirms vajag labi padomāt un tikai tad kaut ko darīt.

Mūsu nodarbošanās nedrīkst būt pretrunā ar Dzīvi vai to graut. Citiem vārdiem sakot, jūsu nodomam ir jābūt tīram. Tad jūs vienmēr būsit vesels un spēkpilns. Tāpēc ka pati Dzīve jūs atbalstīs.

Kā noteikt, pie kuras varnas pieder bērna dvēsele?

Senos laikos katra ģimene centās noteikt sava lolojuma sūtību kopš viņa agras bērnības. Šajā nolūkā pa apli novietoja četrus priekšmetus: svētos rakstus, ieroci, naudu un instrumentu. Šie priekšmeti raksturoja attiecīgo vārnu. Svētie raksti piederību pie volhvu varnas, ierocis piederību pie bruņinieku varnas, nauda piederību pie saimnieku varnas, bet instruments piederību pie darbinieku varnas. Bērnu iesēdināja centrā, un viņam vajadzēja izvēlēties kādu no šiem priekšmetiem. Priekšmeta izvēle noteica viņa Ceļu.

Turklāt visā bērna augšanas periodā pievērsa uzmanību viņa uzvedībai un rakstura īpašību izpausmei.

Pie viedo varnas piederošie bērni

Tādiem bērniem izpaužas tieksme pēc dažādām zināšanām, viņiem patīk lasīt grāmatas. Viņi gremdējas pārdomās. No dabas viņi ir vērīgi un iejūtīgi. Prot ieklausīties citos cilvēkos un uzklausa pieaugušo padomus. Priekšroku dod mācībām, zināšanu apguvei un grāmatu lasīšanai, nevis izpriecām un diskotēkām. Viņi labprāt uzturas vienatnē, ir centīgi un priekšzīmīgi. Iesākto parasti noved līdz galam. Ir prasīgi attiecībā uz sevi un citiem.

Viņi neatlaidīgi apgūst zināšanas, cenšas tās sistematizēt un salikt "pa plauktiņiem", lai būtu vieglāk apgūto izskaidrot citiem. Lielā informācijas gūzmā vienmēr atrod pašu vērtīgāko, svarīgāko un būtiskāko. Cenšas dziļi iepazīt Patiesību.

Cenšas attīstīt sevī kādas neparastas spējas, lai palīdzētu cilvēkiem.

Ģērbjas akurāti, pēc modes nedzenas. Viņiem ir parasta apetīte, attiecībā uz ēdienu nav izvēlīgi. Viņi pat ēšanas laikā nododas pārdomām.

Ar vienaudžiem viņi saprotas, taču draugu nav visai daudz. Ja nepieciešams, par sevi iestājas, bet kauties viņiem ne visai patīk, jo negrib citiem sagādāt ciešanas. Iesist cilvēkam tas viņiem nav tik vienkārši.

Šiem bērniem ir tieksme nodarboties ar kādu sporta veidu, bet lielus panākumus sportā viņi negūst. Viņi ir izturīgi, ja nepieciešams, var panest gan badu, gan aukstumu, gan dažādas neērtības.

Viņi ļoti rezervēti izturas pret naudu, nav uzpērkami.

Vecākie cilvēki viņus ciena un skolotāji mīl. Pateicoties viņu plašajām zināšanām, augstākajās mācību iestādēs viņi iemanto cieņu.

Pie viedo varnas piederošo bērnu audzināšana. Šādu bērnu vecākiem ir jāatrodas augstā garīguma līmenī, pretējā gadījumā viņiem būs grūti bērnu izprast. Ja pašiem ir grūti to izdarīt, nepieciešams bērnu atdot audzināšanā gudrai, viedai vai svētai personībai. Tas var būt kāds no radiniekiem vai sabiedrībā cienīts un garīgi nobriedis cilvēks. Aizbildņa vadībā bērns, ejot pa sevis pilnveidošanas ceļu, gūst lielus panākumus. Ir svarīgi, lai ģimenē valdītu mīlestības caurstrāvota atmosfēra, labestība, lēnprātība un taisnīgums. Ir labi, ja vecāki kopā ar bērnu kopš pašas viņa bērnības lasa svētās grāmatas un mudina viņu tās pārdomāt, paskaidro pasaulsēkas likumus, māca veidot labas savstarpējās attiecības ar cilvēkiem. Galvenais ir ieaudzināt bērnā mīlestību uz Dievu un visu apkārtējo pasauli. Ir nepieciešams lasīt daudz grāmatu, veidot bērnā cildenas jūtas un izpratni par skaisto. Pret tādu bērnu jāizturas ar cieņu un jāņem vērā viņa domas. Likums, kas jāņem vērā: nevis piespiest, bet gan pārliecināt. t

Ja šos bērnus pareizi audzina, pieauguši viņi kļūst par garīdzniekiem, zinātniekiem, ārstiem, garīgiem skolotājiem.

Pie karotāju varnas piederošie bērni

Tādi bērni ļoti asi izjūt melus un netaisnību un vienmēr iestājas par vājiem un aizskartajiem. Jau kopš pašas bērnības viņi demonstrē izturību, stingrību un izlēmību, kas reizumis izpaužas kā ietiepīgums, turklāt neatkarīgi no dzimuma. Prasa, lai citi bērni un pat pieaugušie rīkotos pareizi, saskaņā ar Taisnīgumu. Nevar ciest, ka viņu klātbūtnē kādu aizvaino vai pazemo.

Mērķtiecīgi. Grib vadīt. Rotaļās visai bieži ieņem vadošo lomu. Prasa, lai stingri tiktu ievēroti likumi. Cenšas būt citiem par paraugu.

Brīvdienā reiz uz mūsu skolu atnāca astoņus gadus veca meitene, grāmatu tirgus direktora meita. Viņa uzreiz sevi apliecināja kā vadītāja un organizatore. Viņa bija dažādu spēļu ierosinātāja, pulcēja ap sevi pārējos bērnus un iedalīja viņiem lomas, organizēja dežūras klasē. Sī bērna varnas noteikšana neradīja nekādas šaubas.

Tādiem bērniem ir iedzimta taisnīguma un kārtības izjūta. Viņi bauda autoritāti vienaudžu vidū: viņus vai nu ciena, vai no viņiem baidās. Viņi pret visiem cenšas izturēties stingri un taisnīgi, taču labestīgi. Draudzējas ar tiem, kas viņus uzklausa un ciena. Turklāt viņi paklausa vecākiem cilvēkiem un ciena viņus.

Viņi eleganti ģērbjas. Viņiem ir laba apetīte, un reizumis viņi nespēj to kontrolēt, taču kādas svarīgas idejas dēļ ir gatavi ciest badu. Pie šīs varnas piederošie bērni ir ļoti izturīgi. Viņiem patīk nodarboties ar sportu un organisma norādīšanu, viņi ievēro dienas režīmu.

Pieauguši viņi sāk interesēties par politiku un realizē sevi dažādās vadības struktūrās. Viņi tiecas veikt valstisku darbu, taču nevis naudas dēļ, bet gan izjūtot atbildību un pienākumu Dzimtenes priekšā.

Pie karotāju varnas piederošo bērnu audzināšana. Bērnam-karotājam ir neatkarīgs raksturs un stipra griba. Tāpēc šie bērni jāaudzina tā, lai viņus pieradinātu pie disciplīnas un kārtības. Zēniem jānodrošina iespēja nodarboties ar cīņas mākslu. Tas norūda garu un ķermeni. Viņos jāattīsta tādas īpašības kā godīgums, taisnīgums, uzticība Dzimtenei. Meitenēs disciplīna un maigums. Arī meitenēm jāizraugās kāds sporta veids. Vēlāk šādiem bērniem jāmāca būt par līderiem, vadīt cilvēkus. Bet galvenais ir cilvēkmīlestība un rūpes par cilvēkiem.

Šie bērni ciena autoritātes, tāpēc ģimenē tēvam jābauda neapšaubāma autoritāte un cieņa. Ja tēva nav, šī funkcija jāpilda vectēvam vai ģimenes aizbildnim.

Ja šos bērnus pareizi audzina, pieauguši viņi kļūst par valsts un uzņēmumu vadītājiem, militārpersonām, spēka struktūru darbiniekiem, likuma un kārtības sargiem.

Pie saimnieku varnas piederošie bērni

Kopš agras bērnības viņiem izpaužas iedzimta spēja iegūt un vairot naudu. Vienaudžu vidē savas attiecības veido tā, lai gūtu peļņu.

Atceros savu klasesbiedru, kas nesa uz skolu saldķiršus un pa vienai odziņai pārdeva saviem vienaudžiem. Tagad viņš ir izcils biznesmenis. Savu sākotnējo kapitālu viņš sāka iekrāt jau no skolas sola. ,

Tādus bērnus vairāk interesē materiālā pasaule. Viņiem patīk ekonomiska rakstura spēles. Viņi rūpējas par savu māju un saimniecību, cenšoties vairot materiālos labumus. Viņiem patīk kaut ko kolekcionēt. Viņiem vienmēr ir kabatas nauda tēriņam, bet viņi nesteidzas to izdot, viņi taupa naudu. Viņiem ir svarīgi, lai pastāvīgi būtu nauda, tad viņi jūtas mierīgi. Šā mērķa sasniegšanai viņi agri sāk piestrādāt, spēlē azartspēles un prasa naudu vecākiem.

Šīs kategorijas puišiem un meitenēm patīk komunicēt. Viņi viegli rod kontaktus ar apkārtējiem cilvēkiem. Vienaudžu sabiedrībā izturas samērā brīvi un nepiespiesti. Sports viņus neko daudz neinteresē, kaut dažkārt nolūkā izveidot labu figūru viņi nodarbojas ar fizkultūru. Viņi labprāt mielojas ar visdažādākajām delikatesēm. Viņi ģērbjas moderni un uzkrītoši.

Attiecībā uz mācībām viņi nav visai centīgi. Šie bērni mācās galvenokārt tāpēc, lai iegūtu prestižu diplomu. Viņiem viegli padodas ekonomiska rakstura priekšmeti.

Pie saimnieku varnas piederošo bērnu audzināšana. Šādu bērnu talants ir prasme radīt un organizēt matēriju un visu, kas ar to saistīts. īpaši pievērsiet uzmanību, ja bērns izrāda agresivitāti un alkatību.

Tādiem bērniem jāmāca izpratne par pasaules viengabalainību un iespēju ne tikai ņemt, bet arī dot. Viņiem nav īpaši jāmāca, kā apieties ar naudu, jo šī spēja viņiem ir iedzimta. Taču viņiem jāmāca saprast, ka ar naudas palīdzību var darīt labu cilvēkiem. Un tā kā nākotnē viņi organizēs savu uzņēmumu, tad jāpievērš uzmanība organizatorisko spēju ieaudzināšanai, lai veidotu viņos prasmi vadīt un rūpēties par cilvēkiem.

Šajos bērnos jāieaudzina godīgums un atbildīgums, kā arī saudzīga attieksme pret Dabu un visu dzīvo. Galvenā īpašība, kas jāieaudzina šādos bērnos, ir dāsnums un labsirdīga attieksme pret cilvēkiem un it īpaši pateicība Dievam par tiem labumiem, ko viņš dod.

Ja šos bērnus pareizu audzina, viņi izveidojas par veiksmīgiem dažāda līmeņa uzņēmējiem.

Pie darbinieku varnas piederošie bērni

Tādiem bērniem patīk kaut ko darināt, kaut ko veidot savām rokām, izrādīt jaunrades tieksmes, bet nākotnē viņi negrib šo darbu organizēt kā biznesu, proti, viņi necenšas vadīt, jo viņi to nevēlas un nav arī attiecīgu spēju. Viņi tikai mācās veidot telpu ap sevi. Viņu dvēseles pilnveidojas, viņiem veicot roku darbu, atklājot savas spējas un talantus. Viņu rakstura galvenās iezīmes darba mīlestība un centība. Savu darba vietu un instrumentus viņi uztur kārtībā.

Viņiem nav īpašu spēju, lai apgūtu sarežģītas zinātnes, bet viņiem patīk apmeklēt dažādus pulciņus, kuros viņi apgūst praktiskas iemaņas. Labprāt dara to, ko viņiem palūdz, īpaši kompānijas dēļ. Viņiem pats galvenais darīt kaut ko noderīgu. L°ti svarīgi ir viņus uzslavēt un pamudināt.

Draudzībā viņi ir uzticīgi un pastāvīgi. Viņiem patīk paēst, bet tad, kad ir aizrāvušies ar kādu darbu, uz ilgu laiku aizmirst par ēdienu. Viņi ģērbjas vienkārši, ne sevišķi dārgās drānās. Parasti viņi ir paklausīgi un veic uzticētos uzdevumus. Pēc iespējas ātrāk cenšas iekārtoties labā darbā, nevis "deldēt bikses" augstskolā.

Pie darbinieku varnas piederošo bērnu audzināšana. Galvenais iemācīt pacietību un darba mīlestību, kā arī veidot labas savstarpējās attiecības ar cilvēkiem. Svarīgi ir izraudzīties tādu amatu, kas bērnam ir pa prātam. Jāpaver iespēja, lai viņi varētu nodarboties ar to, kas viņiem tīk. Nepieciešams arī sniegt zināšanas par apkārtējo pasauli, mācīt savu darbu veikt ar mīlestību un tā, lai tas dotu labumu dzimtai, tautai, Dzimtenei un visai Pasaulei.

Ja šos bērnus pareizi audzina, viņi izveidojas par čakliem un centīgiem cilvēkiem, kuri radoši izturas pret savu darbu. Jauneklim, kas izgājis apmācību posmu, jāatrod tāds atbildīgs organizators, vadītājs, kurš ir uzņēmies atbildību par tautas, sabiedrības un pasaules labklājību, un godprātīgi jāstrādā viņa vadībā.

Tagad dažus vārdus gribu pateikt par sievietes sūtību.

Ja cilvēks piedzimis sievietes ķermenī, tātad Daba un Dievs šim cilvēkam ir licis pirmkārt dzemdēt bērnus un rūpēties par viņiem, turpināt vīra dzimtu un būt vīram par uzticīgu draugu. Ja sieviete negrib iet pa šo ceļu, viņa būs nelaimīga.

Paredzu, ka dažas emancipētas personas būs sašutušas: "Tas nav taisnīgi! Sievietei ir jābūt vienā līmenī ar vīrieti. Sievietei vajag tādas pašas tiesības."

Bet, cienījamās sievietes, tie taču ir murgi. Neteikšu kura. Sievietes un vīrieša ķermeņa uzbūve atšķiras. Turklāt ne tikai fiziskajā līmenī. Tātad atšķiras gan raksturs, gan arī pienākumi. Sieviete nekad nespēs būt līdzīga vīrietim, savukārt vīrietis nekad nespēs būt līdzīgs sievietei! Sievietei un vīrietim ir atšķirīga iedaba. Piemēram, ir Uguns un ir Ūdens. Kurš no tiem stiprāks? Gan vienam, gan otram ir spēks: ūdens nodzēš uguni, bet uguns savukārt izžāvē ūdeni. Tāpat arī vīrietim un sievietei ir Spēks, bet tas ir dažāds Spēks, un šis Spēks dažādi izpaužas. Sievietes Spēks un vīrieša Spēks nedrīkst cīnīties viens ar otru. Šiem Spēkiem vajag harmoniski mijiedarboties.

Vīrieša iedaba organizēt dzīves telpu un uzņemties atbildību par visiem tiem cilvēkiem, kuri atrodas šajā telpā. Tā ir gan garīgā, gan tikumiskā audzināšana, gan likumu noteikšana, gan materiālā nodrošināšana, gan aizsardzība. Vīrietis tā ir ārējā darbība. Atkarībā no savas iedabas viņš arī izvēlas nodarbošanās veidu.

Sievietes iedaba piepildīt šo telpu ar Dzīvības, Mīlestības un Saticības spēku. Turklāt piepildīt ne tikai smalkajā plānā, bet arī fiziski piepildīt ar jaunu dzīvību, proti, izlolot šo dzīvību sevī un dzemdēt, radīt to. Sieviete tā ir iekšēja darbība. Bez sievietes mīlestības spēka vīrietis nevar pilnvērtīgi darboties šajā pasaulē. Nemīlēts vīrietis sāk slikti uzvesties. Viņš k|ūst vai nu par postītāju, noziedznieku, parazītu, vai agri aiziet no dzīves. Tādu piemēru netrūkst. Tāpat kā cilvēkam ir nepieciešams gaiss, ūdens un barība, tā vīrietim ir nepieciešama neapšaubāma sievietes mīlestība. Bez šīs mīlestības viņš nav nekas.

Kā redzat, dārgās sievietes, no jums daudz kas ir atkarīgs šajā pasaulē. Ja jūs savu enerģiju virzīsit nevis savu vīriešu vīru un dēlu veidošanā un atbalstīšanā, bet karjeras izaugsmei un naudas pelnīšanai, tad pasaule gluži vienkārši pārstās eksistēt.

Visam ir savs laiks un sava vieta, ko noteicis Dievs, Daba un mūsu rīcība. Nevajag iet pret savu iedabu un vispār pret Dabu.

Amerikā vidējais vecums, kad sieviete dzemdē pirmo bērnu, ir 33 gadi. Kāpēc? Lūk, tāpēc, ka līdz tam laikam viņa ir aizņemta ar savu karjeru. Būtībā tā ir šaušalīga statistika. Ne jau velti amerikāņu vidū ir liels pieprasījums pēc slāvu izcelsmes sievietēm, kuras vēl nav galīgi samaitājusi emancipācija un civilizācija.

"Bet ko tad lai dara?" jūs vaicāsit. "Steidzīgi jāpamet darbs un jādzemdē bērni?"

Nekādā gadījumā! Nekas nav jāpamet. Rīcībai ir jābūt apzinātai, un jums tai jābūt gan psihiski, gan fiziski sagatavotai.

Sievietei pirmām kārtām ir svarīgi apzināties savu iedabu un sūtību. Ir svarīgi saprast, ka Dabai pretējas darbības noved pie Sievietes Spēka un Skaistuma zaudēšanas, pie slimībām un ciešanām. Ir nepieciešams mainīt attieksmi pret sevi kā sievieti un iemīlēt sevi.

Nākamajā posmā pilnībā jānododas savam vīrietim. Jāpiepilda viņš ar savu mīlestību un iedvesmu. Jāizjūt viņa telpa un jāsaplūst ar viņu. Tikai tad vīrietis varēs dzīvē izraudzīties pareizus mērķus. Viņš uzreiz sajutīs savu atbildību. Lai tas tā notiktu, ir nepieciešams pārlūkot visas savas attiecības ar viņu. Jebkādas pretenzijas un aizvainojums grauj attiecības. Bet jāsāk ar savu tēvu.

Ir svarīgi saprast, ka nav sliktu vīriešu vai sliktu sieviešu. Ir vīrieši un sievietes, kas līdz galam neapzinās savu iedabu, savu atbildību vienam otra un Dzimtenes priekšā un kas ne visai mīl viens otru. Vīrietis jūsu dzīvē tas ir jūsu atspoguļojums. Viņš nav ne labāks, ne sliktāks par jums. Jūs esat viens otra cienīgi.

Tikai mainot savas jūtas un domas, tikai apzinoties savu iedabu un pilnībā uzticoties vīrietim, jūs sapratīsit, ka būt sievietei tas ir lieliski. Jūs pilnībā varēsit izjust Sievietes Spēku, tā izsmalcinātību, pievilcību un skaistumu.

Un varbūt notiks tā (bet tā arī dzīvē parasti notiek), ka, pareizi piepildot dzīves telpu, jums atbrīvojas pietiekams enerģijas daudzums kādas darbības veikšanai. Bet ir labi, ja šī darbība atbildīs jūs vīra varnai. Sieviete taču ir vīrieša labākais draugs un palīgs.

Sievietes nav vainīgas, ka ir aizmirstas daudzas vēdās iekļautās atziņas par to, kā pareizi jāizraugās sev vīrs, kad un kurā laikā jādzemdē bērni un kā pareizi viņi jāaudzina. Vīrieši ir atbildīgi par to, kādas zināšanas tiek dotas viņu bērniem. Ja puisīšus un meitenītes kopš bērnības pareizi audzinās un iepazīstinās ar viņu iedabu, tad, viņiem augot, no daudzām problēmām varētu izvairīties. Savā izglītojošā skolā Az Buki Vedi līdztekus valsts standartā paredzētajiem vispārizglītojošajiem priekšmetiem mēs bērniem sniedzam tādas zināšanas par dabu un apkārtējo pasauli, kuras viņiem palīdzēs dzīvē kļūt laimīgiem.

KA IEGŪT DZIMTAS SPĒKU

Šajā nodaļā gribu parunāt par īpašo cilvēkam piemītošo Spēku. Un ne tikai cilvēkam, bet visam dzīvajam. Tas ir Dzimtas Spēks. Līdz šim laikam daudzas šā spēka izpausmes mūsu pasaulē nav izprastas.

Kāpēc, piemēram, viena skudra nezina, kā būvēt skudru pūzni. Pat desmit, divdesmit un trīsdesmit skudru to nedara. Tas tikai bezmērķīgi skraidelē un šaudās. Un tikai tad, kad savācas noteikts daudzums, tās kā pēc komandas sāk pēc zināmiem noteikumiem veidot savu māju. Skudru pūznis ir ļoti sarežģīta daudzstāvu būve, bet katra skudra skaidri zina, kas tai jādara. Zinātnieki ar plānu svina plāksnīti sadalīja uz pusēm skudru pūzni, kas tiek būvēts, tādējādi neļaujot skudrām sazināties. Bet šie čaklie kukainīši, it kā nekas nebūtu noticis, plāksnītes abās pusēs turpināja būvēt savu māju. Turklāt plāksnītes abās pusēs notiekošā darbība precīzi saskanēja.

Izrādās, ka tā rīkojas ne vien skudras un citi kukaiņi. Gājputnu uzvedībā var novērot ko līdzīgu. Viens putns nezina, kurp tam jālido. Un divi un pieci putni ari nezina. Bet, kad sapulcējas zināms daudzums šo putnu, viens no tiem kļūst par barvedi un ved pārējos pa stingri noteiktu maršrutu. Kur tas saņem nepieciešamo informāciju? Agrāk zinātnieki domāja, ka par barvedi var kļūt tikai pieredzējis tēviņš, kuram šis ceļš ir jau zināms. Bet izrādījās, ka par bara vadoni var kļūt pavisam jauns putns, kas ne reizi nav veicis šo ceļu.

Interesanti ir atzīmēt, ka cilvēku dzīvesdarbība ir pakļauta tiem pašiem noteikumiem. Ja katrs no mums dzīvos atsevišķi, mēs veiksim kādu darbību vēlamies, tā ari īsti neuzzinot, kas mums patiešām nepieciešams pilnvērtīgai dzīvei.

Ezotēriskajā literatūrā figurē tāds jēdziens kā egregors. Tas ir enerģētisks informatīvais lauks, kas apvieno cilvēkus, kurus saista noteikts tēls. Ir, piemēram, ģimenes, ražošanas, reliģiskie un citi egregori. Bet pilnvērtīgai dzīvesdarbībai ir nepieciešams savs Dzimtas egregors, ko veido mūsu senču cerības, vēlmes un centieni. Pie šā egregora pievienojas, ievērojot mūsu senču atstātos Baušļus un Dzimtas Tradīcijas. Vienotību ar Dzimtas egregoru dēvē par sirdsapziņu.

Mūsu senču atstātais mantojums uz šīs planētas ir ļoti sens. Saskaņā ar vēdām tas ir vairākus miljonus gadu vecs. Un visa šī kolosālā pieredze un šī informācija ir dota mums, lasītāj. Tā ir ierakstīta ģenētiskā līmenī. Tas ir milzīgs Spēks! Kad sakām, ka pie Poltavas esam sakāvuši zviedrus, tad vārda tiešā nozīmē domājam, ka MĒS esam piedalījušies šajā cīņā. Patiešām MĒS to atceramies. Ja es dzirdu sakām, ka mūsu senči pirms daudziem gadu tūkstošiem ir pametuši savu pirmdzimteni Hiperboreju un pārcēlušies uz Eirāzijas kontinentu, katra mana ķermeņa šūniņa atsaucas uz šo informāciju. Šīs zināšanas ir ierakstītas manas zemapziņas dzīlēs.

Ja mūsu darbības atbildīs centieniem, kurus satur Dzimtas egregors, ja mēs ievērosim mūsu senču

Bauš|us un svētas turēsim Tradīcijas, tad iegūsim DZIMTAS APZIŅU (ar Dzimtu kopīgas zināšanas). Proti, mēs varēsim izmantot Dzimtas kopīgo atmiņu un visu to, kas tajā uzkrāts. Tādas darbības mūsu senči dēvēja par veselo saprātu, tāpēc ka, pieslēdzoties savam Dzimtas egregoram, mēs rīkojamies saskaņā ar Taisnīgumu, proti, pareizi.

Paaudžu saistība un to harmoniska mijiedarbība ir svarīga visiem Dzimtas locekļiem. Garīgā attīstība nav iespējama, ja nepastāv mijiedarbība ar Dzimtu. Precīzāk sakot, tā ir iespējama līdz noteiktam līmenim, par kuru augstāk var pacelties, vienīgi uzņemot Dzimtas enerģiju. Šajā nolūkā ir ļoti svarīgi tas, lai radinieki iemācītos cits citu saprast un palīdzēt cits citam. Dzimta iemāca citam citu cienīt, godāt vecos ļaudis, jo tas ir nepieciešams garīgās attīstības priekšnoteikums. Šo attiecību veidošanā ieguldītais spēks un enerģija atmaksājas ar uzviju.

Veco ļaužu cienīšana un godāšana būtībā ir ļoti nopietna askēze. Cienot senčus un vecajos, volhvus un garīgos aizbildņus, mēs uzņemam Dzimtas Spēku. Agrāk bez vecāku svētības vispār nekādus svarīgus darbus neuzsāka. Bērni bija paklausīgi, viņi saprata, ko nozīmē saikne ar dzimtu. Tas ir milzīgs spēks. Tas ir īpašs spēks. Dzīvības Spēks.

Koks nokalst, ja tā saknes aiziet bojā, arī cilvēks nav spējīgs dzīvot bez saiknes ar Dzimtu. Tāpēc, ja gadījumā vecāki ir jūs aizvainojuši vai jums ir pretenzijas pret viņiem, nekavējoties piedodiet. Vienīgās jūtas, kas jums jālolo pret vecākiem, ir dziļa mīlestība, cieņa un pateicība.

Reizēm daži cilvēki, izlasījuši manas vai citas grāmatas, steidzas pie vecākiem un sāk viņus mācīt, kā jādzīvo. Bet tas nav pareizi, vecākus nedrīkst mācīt to liedz mūsu statuss. Gluži vienkārši mainieties paši, ieprieciniet viņus ar pārmaiņām sevī un sasniegumiem dzīvē, un tad jūsu vecāki nemanāmi sāks mainīties saskaņā ar refleksijas likumu.

Reiz es pats nonācu tādā situācijā un galu galā sapratu, ka mūsu vecāki ir mūsu labākie skolotāji. Ar viņu starpniecību Dzimta mūs pieņem. Un nekur mēs nedēsimies. Tā ir mūsu karma, tas ir mūsu liktenis.

-     Bet ko lai dara, ja tēvs ir alkoholiķis? jautāja semināra dalībniece. Kā lai es cienu tādu cilvēku? Viņā taču ir maz kas atlicis no cilvēka.

-    Jūsu problēma ir tā, es saku, ka esat aizmirsusi, kas jums devis dzīvību. Kam pateicoties, esat ienākusi šajā pasaulē. Ļoti svarīgi ir saprast, ka jūsu dvēsele ir izvēlējusies sev vislabākos vecākus un pašu labāko dzimtu.

Sieviete pārsteigti noraugās manī.

-     Jā, jā, neskatieties uz mani tā. Es teikšu vēl vairāk. Jūs neesat labāka par savu tēvu. Mūsu augstprātība teic, ka viņš ir šāds un tāds, bet es esmu tā labā, tā pareizā. Palūkojieties uzmanīgi uz savu tēvu. Pacentieties (oti dziļi izprast tādas viņa uzvedības cēloņus. Izmantojiet refleksijas likumu. Saskaņā ar šo likumu jūs dzīvē uzvedoties tieši tāpat.

-    Bet es nedzeru.

-    Bet tam nemaz nav jāizpaužas kā dzeršanai. Tas var būt problēmas personiskajā dzīvē, darbā, problēmas ar bērniem. Viņš taču ir vīrietis, bet jūs sieviete, turklāt viņa meita. *<,

-       Visai bieži mēs nosodām savus vecākus par viņu uzvedību, es turpinu, un nesaprotam, ka viņi tā rīkojas nevis tāpēc, ka ir slikti, bet gan tāpēc, ka citādi mēs viņus nespēsim saprast. Vai atceraties likumu? Visums par mums rūpējas dažādos veidos, un šie veidi atbilst mūsu raksturam. Mainīsiet savu raksturu un saņemsit cita veida palīdzību.

Reiz es iegriezos pie saviem vecākiem, lai parunātos. Viņi skatījās kādu meksikāņu vai brazīliešu seriālu. Es jau daudzus gadus neskatos televizoru, taču netraucēju vecākiem un nolēmu noskatīties to kopā ar viņiem. "Pie viena redzēšu, ko tagad rāda pa televizoru," nodomāju. Izrādījās pat interesanti un pamācoši.

Saskaņā ar filmas sižetu dzērājtēvs ir atnācis pie savas meitas ļoti respektablas lēdijas palūgt naudu, kas nepieciešama mātes ārstēšanai. Meita ir ģimenē vecākā, un, kad viņai bijis četrpadsmit gadu, tēvs viņu padzinis no mājām. "Nav ko barot liekēžus," viņš sacījis. "Ej un lauz dzīvē pati sev ceļu." Un izlauza. Viņai neklājās viegli. Nācās daudz strādāt, lai nopelnītu uzturam nepieciešamo, bet pamazām viņa sāka nopelnīt vairāk, pēc tam guva sekmes biznesā, atvēra savu veikalu, nopirka māju. Un, lūk, kopš tā laika, kad viņu padzina no dzimtajām mājām, ir pagājuši divdesmit gadi, un vecais vīrs ir atnācis, lai lūgtu naudu.

-      Kā tu vispār uzdrošinājies ierasties pie manis? kliedza meita. Tu esi nevērtīgs cilvēks! Tu izmeti mani uz ielas un tagad, kad esmu guvusi panākumus, pēkšņi atcerējies mani.

Un tad vecais vīrs pasaka viņai ļoti gudrus vārdus:

-     Vai zini, ka īstenībā tev vajadzētu pateikties man.

-     Tev? Pateikties? Par ko? viņa sašutusi vaicāja.

-    Toreiz, pirms divdesmit gadiem, es palīdzēju tev mainīt savu likteni. Ja es nebūtu tevi padzinis, tev tagad visa tā nebūtu. Palūkojies uz saviem brāļiem, tēvs turpina, viens nomira no tuberkulozes, otrs ir narkomāns, bet trešais, jaunākais, jau saistījies ar noziedznieku bandu. Nav zināms, kas būtu noticis ar tevi, bet viens gan ir skaidrs nekas labs jau nebūtu. Tev bija vajadzīgs atspēriens, un es tev to devu. Cietsirdīgi? Jā. Bet citādi nekas neiznāktu.

Pateicis šos vārdus, tēvs pagriezās un aizgāja. Bet viņa meitai tas izraisīja dziļas pārdomas.

Nākamajā dienā viņa aizgāja pie savas draudzenes un visu pastāstīja. Un ari viņa pateica, ka tēvam ir taisnība.

Reizumis likteņa triecieni, draudzene sacīja, palīdz mums k[ūt stiprākiem.

Pēc tam galvenā varone sāka rūpēties par saviem vecākiem un palīdzēt brāļiem.

20. gadsimta sākumā revolūcija vairākumam Dzimtu atrāva saknes. Un valsts turpmākā darbība bija vērsta uz to, lai vēl vairāk pavājinātu paaudžu saikni: notika cilvēku masveida pārvietošana un represijas, atteikšanās no garīguma noveda pie tā, ka izveidojās Ivani, kas neatceras savu izcelsmi. Tagad ir pienācis laiks atjaunot Dzimtas saknes un paaudžu saikni.

Mēs, dzīvodami „civilizētās" pasaules lielajās pilsētās, esam aizmirsuši, ka pastāv Dzimta. Dažkārt elitāras šķirnes suņa saimnieks zina tā radurakstus līdz pat desmitajam augumam, bet mēs nezinām paši savu ģenealoģiju. Un, ja nu mēs vēl kaut ko zinām par savu vecāku dzīvi, tad ko mēs zinām par otro un trešo paaudzi?..

Lai labi izprastu savu dzīvi, ir vēlams rūpīgi izpētīt savu tuvinieku dzīvi. Kur viņi ir dzimuši, kur aizritējusi viņu bērnība, kā un kādos apstākļos iepazinušies jūsu vecāki, kādas bija viņu attiecības. Svarīgi ir arī zināt, kāda bija viņu sūtība, ar ko viņi nodarbojās. Tikuši skaidrībā par šiem jautājumiem, jūs daudz ko sapratīsit savā dzīvē. Bet, ja iedziļinās vectētiņu un vecmāmiņu dzīvē…

Vispār svarīgs ir nevis savas Dzimtas locekļu skaits (kaut gan arī tam ir nozīme), bet gan tas, cik dziļi ir izprasta iepriekšējo paaudžu dzīve. Bet vēl svarīgāk ir izveidot labas attiecības ar dzīvajos esošajiem radiniekiem. Tādējādi tiks iedzīvināta visa Dzimta.

Reiz es iepazinos ar ļoti interesantu cilvēku, kas jau visai sen interesējas par slāvu vēdām. Saistībā ar savu nodarbošanos viņš kādas ukraiņu delegācijas sastāvā devās uz Āfriku, Nigērijas galvaspilsētu. Tur viņš iepazinās ar nigērieti, kas savulaik bija mācījies Maskavā Patrisa Lumumbas universitātē. Šis nigērietis uzaicināja viņu ciemos, uz džungļiem, kur mita viņa cilts.

Es biju ārkārtīgi izbrīnīts! stāstīja mans paziņa. Iedomājies dziļi džungļos afrikāņu cilts dzīvo pēc vēdu likumiem, saskaņā ar kuriem dzīvoja arī mūsu senči. Viņiem joprojām pastāv dzimtas kopienu iekārta, savu stāstījumu turpināja mans paziņa, bet viņus nevar dēvēt par mežoņiem. Drīzāk gan otrādi: mēs ar saviem netikumiem un kaislībām salīdzinājumā ar viņiem esam mežoņi. Viņiem viss ir harmoniski un pareizi. Jaunākie godā un ciena vecākos un par visu apspriežas ar viņiem. Jaunieši, sasnieguši noteiktu vecumu, iziet virkni nopietnu pārbaudījumu un tiek iesvaidīti. Katrs veic savu darbu un pirmām kārtām kopienas labā. Viņiem ir vecajo padome, kas risina visus jautājumus. Ir šamanis tāds kā mūs volhvs, ar kuru apspriežas par svarīgiem jautājumiem un vēršas pēc palīdzības slimību gadījumos.

Vai vari iedomāties, ka tam nigērietim ir četrdesmit vārdu: Kitoko Ndžaha Matumba… utt. Es viņam vaicāju: "Kāpēc tik daudz?" Bet viņš man atbild: "Tu esi Andrejs Mihailovičs. Visi zina, ka tavu tēvu sauc par Mihailu. Bet man ir visu manu senču vārdi līdz pat četrdesmitajam augumam. " "Vai tu viņus visus atceries?" es viņam vaicāju. "Protams," viņš atbild. "Kad es biju mazs, vecmāmiņa un vectētiņš stāstīja man par katru no viņiem. Kādi viņi bija, kā dzīvoja, ar ko viņi izcēlās, kādu labumu deva ciltij. Un jau kopš bērnības gribēju būt līdzīgs viņiem un arī izdarīt ko nozīmīgu mūsu ciltij. Tāpēc aizbraucu uz Maskavu mācīties. Bet, lūk, tagad esmu atgriezies mājās. Es tikai tagad apjaušu, ka tāda audzināšana veido būtisku pamatu cilvēka tikumiskajai attīstībai. Ja jau man ir slaveni senči, tad man pat prātā nenāk savā dzīvē izdarīt ko sliktu, jo tad es apkaunotu visu savu Dzimtu. Bet es taču gribu, lai arī par mani vectētiņi un vecmāmiņas mazbērniem un mazmazbērniem stāsta ko labu.

Reiz arī mans vectēvs man teica, savu stāstījumu pabeidz mans paziņa, tev, Andrej, sava dzīve jānodzīvo godīgi un cienīgi, lai tad, kad pienāks laiks stāties Senču un Dieva priekšā, varētu teikt: "Jūs esat mani radījuši, un es mūsu Dzimtus, Tautas, Valsts un Slāvu Dzimtas uzplaukuma labā esmu izdarījis to un to."

Lai nekad netiktu sarauta paaudžu saikne un lai brīvi plūstu Dzimtas enerģijas, māsu senči piekopa svētības došanas rituālu. Vecāki un Dzimtas vecie ļaudis saviem bērniem un mazbērniem deva svētību ģimenes izveidošanai un kādu darbu veikšanai. Tas ir ļoti svarīgs rituāls. Tas pavēra iespēju katram ģimenes loceklim uzņemt Dzimtas enerģijas. ,

Mūsdienās jauniešu vairākums nezina šo rituālu un dzīvo bez vecāku svētības. Turklāt daudz kas tiek darīts pretēji vecāku padomam vai par spīti viņiem. Varbūt arī mūsu vecāki nav saņēmuši svētību no saviem vecākiem, un viņiem pašiem ir vajadzīga Dzimtas palīdzība un atbalsts.

Cilvēkam, kas nav saņēmis vecāku svētību, tiek slēgta pieeja Dzimtas enerģijām, un viņam ir daudz grūtāk atrisināt attiecīgas situācijas dzīvē. Mums ir izstrādāta īpaša meditācija, kuras nosaukums ir "Svētības došana". Ta paver iespēju smalkajā plānā saņemt svētību pa visu paaudžu ķēdīti, savienojoties ar senču dvēselēm. Šīs darbības ļauj daudz ko mainīt savā dzīvē, un jaunas, neparastas Dzimtas enerģijas ieplūdīs jūsu dzīvē.

Jūs šo meditāciju varat piekopt patstāvīgi. Galvenais ir apzināties svētības došanas nepieciešamību un no visas sirds vēlēties to saņemt.

Otra svarīga darbība ir no sirds palūgt piedošanu vecākiem par nepaklausību, par to, ka bieži rīkojāties pretēji viņu gribai.

Trešais atkal no visas sirds izteikt pateicību saviem vecākiem par jūsu ienākšanu šajā pasaulē. Jums jāapzinās, ka jūsu vecāki ir paši labākie jums. Bet jūs pats labākais bērns viņiem. No citiem pāriem jūsu dvēsele izvēlējās viņus un vēlējās iemiesoties tieši ar šī vīrieša un šīs sievietes starpniecību.

Un visbeidzot, ceturtais izdariet kaut ko reālu attiecībā uz saviem vecākiem. Tā var būt konkrēta rīcība, ja viņi atrodas jūsu tuvumā. Vai telefona zvans un sirsnīga vēstule, ja viņi ir tālumā.

Un galu galā aizejiet pie saviem vecākiem un, tā sakot, ar atpakaļejošu datumu palūdziet viņiem svētību. Pacentieties viņiem paskaidrot, kāpēc jums tā ir vajadzīga, es domāju, ka viņi jūs sapratīs.

Pēc svētības saņemšanas dzīve parasti sāk mainīties ne tikai tiem, kuri veikuši šo rituālu, bet radiniekiem visā Dzimtā. Izveidojas labvēlīgas attiecības, izzūd problēmas, vieglāk kļūst atrisināt dažādus uzdevumus.

Cilvēks nevar eksistēt ārpus savas Dzimtas. Dzimtas programma iedarbosies uz mums neatkarīgi no tā, vai mēs to gribam vai negribam. Mēs vienīgi varam, strādājot ar sevi, mainīt šo programmu. Mēs taču esam savas dzīves noteicēji. Protams, tas nav viegls uzdevums, bet to vajag atrisināt.

Dzimtas programma vienmēr atbilst mūsu pašu karmai. Pirms ienākšanas šajā pasaulē mūsu dvēsele "izraugās" vecākus, dzimumu, tautību, dzimšanas vietu un laiku. Katrs no mums ir posms paaudžu ķēdē. Un mēs visi balstāmies uz savu senču pieredzi. Gustavs Lebons ir teicis: "Tautas likteni vairāk ietekmē mirušās paaudzes, nevis dzīvās… Uz mums gulstas viņu pieļauto kļūdu smagums; mēs saņemam balvu par viņu labajiem darbiem."

Dzimtas programma ir mūsu senču darbības kopums. Un tajā pašā laikā tā pilnībā atspoguļo mūs pašu karmu. Ja gribat ko uzzināt par savām iepriekšējām dzīvēm, to izdarīt ir ļoti vienkārši. Turklāt pilnīgi ticami. Paraugieties visapkārt. Ielūkojieties savas Dzimtas dzīlēs. Piemēram, jūsu mamma ir skolotāja, bet tēvs militārpersona. Tātad vienā no savām iepriekšējām dzīvēm jūs esat bijis skolotājs, bet citā dienējis. Ja viens vectētiņš ir bijis grāmatvedis, bet otrs karojis un frontē kritis, tad vienā dzīvē jums ir bijusi darīšana ar naudu, bet citā aizstāvējis savu dzimteni un kritis varoņa nāvē. Tas pats attiecas uz raksturu un spējām. Ja kāds no radiniekiem pārmērīgi lieto alkoholu, tad tāda pati problēma ir bijusi iepriekšējā dzīvē. Ja mammai ir ļoti laba balss, bet tētis rakstījis brīnišķīgus dzejoļus, tad šīs pašas spējas jums ir ieslēptas dziļi ģenētiskā līmenī.

Ar mīlestību un cieņu vērīgi izpētiet savu Dzimtu. Tas palīdzēs jums labāk izprast pašam sevi, savas problēmas un apzināties savu sūtību. Ticiet man, jūs atklāsit daudz ko interesantu. Patlaban mēs gatavojam unikālu disku "Dzimtas koks", kurā būs programma sava dzimtas koka izveidei un savu radurakstu izzināšanai, kā arī anketa, kas paredzēta Dzimtas programmu dziļai izpētei, dažas meditācijas un cita noderīga informācija.

Ir jāzina savas saknes un jāizpēta savs ģenealoģiskais koks. Tie, kuri ar to nodarbojas, reizēm konstatē zināmu to notikumu sakarību, kuri dzimtā atkārtojas no paaudzes paaudzē. Daudzas no mūsu pašreizējām problēmām tā vai citādi ir saistītas ar kādiem pagātnes notikumiem.

Ar ko lai sāk?

Lai veiktu dziļu izpēti, nepieciešams savākt informāciju par savu senču trijām četrām paaudzēm. Iesākumā tuvākos radiniekus iztaujājiet par svarīgākajiem notikumiem: piedzimšana, skola, kāzas, miršana. Svarīga ir arī informācija par nodarbošanās veidu, par attiecībām ģimenē, par materiālo stāvokli, kādas slimības bija sastopamas Dzimtā. Savāciet arī maksimāli daudz informācijas par radinieku brāļiem un māsām, par jūsu tantēm un onkuļiem. Noformējiet ģimenes fotoalbumu. Varbūt Dzimtā ir saglabājušās vēstules un dienasgrāmatas. Pēc tam nodibiniet sakarus ar tālīniem radiniekiem. Aizsūtiet viņiem vēstules. Paskaidrojiet, ka jūs veidojat Dzimtas vēsturi un ka jums ir vajadzīga sīka informācija par tuviem cilvēkiem.

Daudzās kultūrās Dzimtu attēlo kā koku. Koks ir senākais Dzīvības simbols. No sensenas pagātnes līdz mums ir nonācis Dzimtas Koka Tēls, kas atspoguļo triju laiku pagātnes, tagadnes un nākotnes vienību un savstarpējo saistību. Koka saknes simbolizē senčus, stumbrs tagad dzīvojošos, bet vainags un zari Dzimtas nākotni, pēctečus, Dzimtas turpinājumu mūžībā… Augļi un sēklas, kas apsēj telpu ap koku, kā arī lapas, kas rudenī nokalst un pavasarī atkal sazaļo, ir zīme, kas liecina par bezgalīgi atdzimstošo paaudžu maiņu…

Cilvēces zemapziņā ir dzīvs Svētā Pasaules Koka pirmtēls, kas atspoguļo Visuma dievišķo pasaulsēku…

Senatnē bija Svētās Birzis, kurās mūsu senči komunicēja ar saviem Dzimtas Kokiem un piekopa rituālus, kas stiprināja Dzimtu vienotību. Godā un cieņā turot Dzimtas Kokus, viņi iedzīvināja Dzimtas enerģiju kustību un saņēma Dzimtas spēku. Viņi saprata, cik svarīga nozīme ir saistībai ar dzimto zemi, saistībai ar Dabu, no kuras ar savām saknēm barojas stipras plaukstošas ģimenes.

Pamatojoties uz Dzimtas ideju, mūsu senčiem izveidojās īpaša māksla RODOLADS tā ir māksla izveidot ģimeni, saglabāt laulāto draugu mīlestību un saskaņu, audzināt bērnus, iekārtot ģimenes telpu un ģimenes pavardu, Tā ir viengabalaina pasaules uzskata sistēma, kas ietver uzskatus par ģimeni, par vīra un sievas lomu, par vecāku pienākumiem, par pienākumu Dzimtas un sabiedrības priekšā. Tas, kurš ir apguvis šo mākslu, uztur garīgu saikni ar savas dzimtas saknēm un līdz ar paaudžu maiņu ģimenē saņem Dzimtas spēku. Tādas ģimenes iemieso Tautas garīgo spēku. Laimīga ģimene ir Dzimtas pamats, bet plaukstošas Dzimtas nodrošina Dzimtenes uzplaukumu. Mūsu skolā ir izveidoti un regulāri notiek vairāki padziļināti semināri, kas paredzēti šīs mākslas apguvei.

Katrai Dzimtai, katram Dzimtas kokam ir milzīga nozīme cilvēces dārzā! Ir nepieciešams apzināties

II. zīm.

Dzimtas lomu, savu sūtību šajā iemiesojumā un milzīgu atbildību Dzimtas sakaru ķēdītē. Mūsu senči ar savu dzīvi sagatavoja mūsu ienākšanu šajā pasaulē, mēs sagatavojam ienākšanu saviem pēctečiem. Kālab ir nepieciešama saikne ar saviem radiniekiem? Mēs esam tādi kā viena koka zariņi kādu zariņu nokalšana noved nāvē visu Dzimtas koku.

Pirms kņazs Vladimirs pieņēma kristīgo ticību, visā milzīgajā Krievzemes teritorijā un tai piegulošajās zemēs pastāvēja vienota slāvu-āriešu ticība. Tai bija dažādi nosaukumi: Krievu ticība, Dzimtā ticība, Vēdu pareizticība. Tā nebija reliģija šā vārda mūsdienu izpratnē. Tas bija viengabalains pasaules uzskats, Ticība-Vēda, saskaņā ar kuru pastāv vienots Dievs Radītājs, kam ir dažādas izpausmes un kas rada visu esošo un neesošo. Un viņa vārds ir Visaugstais Dievs.

Rods visu apvieno un Rodā viss ir iemiesots, Dievi nāca no Roda un Rods satur viņus kopā, Bet cilvēki ir dievišķa dzimta Tiešamībā. Tāpēc dzīvojiet dzimtās, Sentēvus cildinot.

Tā ir sacīts vēstījumā par Visaugstā Roda kārtību.

Bet Velesa grāmatā ir rakstīts: "Dievs ir vienots un daudzveidīgs. Un lai neviens nešaubās par šo daudzveidību un neteic, ka mums ir daudz dievu."

Visaugstais Rods ir sākotne visam. Viņš dod dzīvību visam it visos esības līmeņos esošajam: Patiesības Pasaulē, Tiešamības Pasaulē un Viņsaulē. Patiesības pasaule tā ir augstākā Dievu, Roda Gaismas un patiesības pasaule. Tiešamības pasaule tā ir reālā pasaule, cilvēku pasaule. Viņsaule tā ir nevis reāla pasaule, bet Tumsas valsts, kurā mājo tumšas radības un mirušo dvēseles, kuras nomāc meli.

Viss, ko radījis Rods, joprojām saglabā viņa vārdu, piemēram, Pojt (dzimta), Pom>i (dzemdības), HaPofl (tauta), PoflHiia (Dzimtene), npnPofla (daba), iioPoaa (suga), PofliiHK (avots), po>Kb (rudzi) galvenais labības augs, kas dod dzīvību. Tautas dvēsele atspoguļojas tautas va* lodā. Dzimta ir nedalāms mūžīgs veselums, kas izaudzis no vienas svētas saknes. Mūsu senči zināja par cilvēka gara un ķermeņa vienotību un par Visumu. Debesu

dzimums Visuma garīgā daļa, Cilvēku (Zemes) dzimums tā materiālais iemiesojums. Dzīvības Koka simbols un Dzimtas Koka simbols ir identiski un atklāj vienu no Visuma likumiem, saskaņā ar kuru pirmatnējā dievišķā enerģija ir radījusi Visumu gan augšu, gan apakšu, gan mazo, gan lielo.

Daudziem ir zināms vēdās attēlotais senais Roda simbols.

12. a zīm.

Tas sastāv no vairākam daļām.

12. b zīm.

Nav grūti tajos saskatīt vārdu P O fl (Rods). Šajā mūsu senču senajā simbolā atspoguļotas Roda divas pirmatnējās izpausmes: Belobogs un Černobogs.

Tas ir divas pretējas esamības, tādas kā diena un nakts, patiesība un meli, dzimšana un nāve. Par to Velesa grāmatā (BK, a 11 -A) ir sacīts: "Belobogs un Cernobogs zibeņo un tādējādi Svargu līdzsvarā notur, jo Pasauli nedrīkst ievainot." Rods. Belobogs un Černobogs ir Pasaules Varenais Trijgalvis, kas iemieso trīs stāvokļus Radīšanu, Postīšanu un Saglabāšanu.

Pēc tam Visaugstais Rods izpaužas mūžsenajā Dievu dzimšanā, iemiesojoties savos bērnos, proti, savās izpausmēs, Svarogā un Ladā (Visuma vīrišķajā un sievišķajā iemiesojumā) un viņu pēctečos līdz pat zemes cilvēkiem. Proti, cilvēki un dievi ir asinsradinieki, nevis cita citai svešas būtnes. Mūsu senči sevi dēvēja par Dažboga mazbērniem, nevis par vergiem. Tā arī ir Dzimtās Pareizticības atšķirība viss ir iemiesots Rodā, pasaulē viss ir vienots: gan Cilvēks, gan Dievi, gan Daba.

Ir saglabājušies 16. gadsimta rokraksti, kuros ir runāts par to, kā tolaik kristiešu garīdznieki Krievzemē veica izskaidrojošu darbu. "Visa radītājs ir Dievs, nevis Rods," viņi teica. Bet cilvēki neiebilda. "Pareizi," viņi piekrita. "Pasauli ir radījis Radītājs, un tāpēc viņa vārds ir Rods."

Dievs ir vienots un tajā pašā laikā daudzveidīgs. Katrs cilvēks un katra tauta iepazīst viņu dažādos līmeņos atbilstoši savai garīgajai attīstībai. Tāpēc arī dažādos laikos to dažādi dēvē, domājot vienu un to pašu. Cilvēku dzimta tas ir koks, bet tautas tā dažādie zari. Mēs visi esam viena būtība. Vienots organisms! Tāpēc viena koka zariem neklājas naidoties. Viena organisma orgāni, audi un šūnas nedrīkst iznīcināt cim citu.

Tātad mūsu Dzimta, no vienas puses, ir Spēka avots, kas dod mums dzīvību, bet, no otras puses, tā ir mūsu karma, mūsu Ceļš. Ir mūsu Ceļš un Dzimtas Ceļš. Viens bez otra šie ceļi nevar eksistēt. Katram no mums ir sava sūtība. Un tā cieši saaužas ar Dzimtas likteni. Mums kaut kas ir jāizdara, cauri kaut kam jāiziet, lai mainītu savu paša karmu un savas Dzimtas karmu.

Mūsu senči zināja, ka cilvēks, sasniedzot pilnību, palīdz savas Dzimtas septiņām paaudzēm nākotnē un septiņām paaudzēm pagātnē. Tā uzkrājas Dzimtas Dievticības Spēks, kas no vienas paaudzes pāriet uz citu paaudzi. Un gluži otrādi, ja "mēs savu dvēseli atdodam tumšajiem spēkiem", tad degradējam ne tikai paši sevi, bet arī izsūcam savas Dzimtas enerģiju desmit paaudzes uz priekšu un iepriekš. Starp citu, ar to var izskaidrot, kāpēc viens cilvēks piedzimstot saņem kādus labumus, bet cits ne. Kāpēc viens piedzimst vesels, bet cits slims. Runa ir ne tikai par paša karmu, bet arī par Dzimtas karmu. Tas, kā mēs izmantojam šo spēku, ir atkarīgs vienīgi no mums pašiem. Dzimtas Dievbijības Spēks ir pamats tam, lai piedzimtu ģeniāls bērns. Bet šobrīd tās ir slepenas zināšanas.

Ir zināms šāds izteiciens: "Ar dēlu cilvēks ienāk Augstākajā pasaulē, ar mazdēlu iegūst nemirstību, bet ar mazmazdēlu nonāk Gaismas mājoklī… Nāves nav."

Piekopjot taisnu dzīvi, mēs saviem pēctečiem dodam lielu Dzīvības Spēku. Viņi piedzimst jau ar lielām iespējām. Tas ļoti precīzi ir atspoguļots kurdu pasakā.

Kādā sillā pavasara dienā padišahs un vezīrs devās pastaigā. Redz vecs vīrs stāda riekstkoku. Padišahs piegāja pie viņa, sasveicinājās un jautāja:

Tēvs, kāpēc tu vecumdienās tā nomokies. Vai tad tu nezini, ka riekstkoks tik drīz augļus nedos? Vai tu līdz tam laikam nodzīvosi?

-     Dārgais padišah, atbild vecais vīrs, ja tavs nelaiķa tēvs nebūtu pūlējies un nebūtu atstājis tev īpašumus, vai tu tagad varētu valdīt? Mūsu vectēvi un vecvectēvi ir iestādījuši daudzus kokus, kuru augļus baudām mēs. Bet mēs stādām kokus, lai to augļus baudītu mūsu bērni un mazbērni.

Padišaham patika vecā vīra vārdi, un viņš lika tam iedot desmit zelta monētas. Vecais vīrs paņēma naudu un teica:

-    Pateicos tev, dārgais koks!

-     Tēvs, kāpēc tu pasakies kokam? padišahs aizvainojies prasīja.

-    Lai pagarinās tava dzīve, padišah! Tu pats redzi, ka mans koks jau dod augļus.

Pēc šīs atbildes padišahs pavēlēja iedot večukam vēl desmit zelta monētas.

Vecais vīrs paņēma arī šo naudu, paklanījās padišaham un teica:

-     Tagad esmu ievācis augļus no sava koka. Katrs koks dod augļus reizi gadā, bet mans divas reizes dienā.

Vispārējs miers un laime virs Midgardas-Zemes iestāsies tad, kad katrs cilvēks atgriezīsies pie savas dzimtas saknēm un veiks savu misiju. Tāpēc ikvienam ir jācenšas iepazīt sevi un savu Dzimtu, ar sirdi jāpieņem Dieva likumu gudrība, mūsu Cilvēku Dzimuma vienotība un vienotība ar Debesu Rodu, Visaugsto Rodu.

PARMERIGA SEKSUĀLĀ AKTIVITĀTE

Kamēr jauni uzdzīvojam. Kamēr veseli vēl esam Iedzeram un pīpējam. Un baudām ļaujas mūsu miesa, Bet diemžēl nenojaušam mēs, Ka pasaule ir pilnīga un laba, Un to, ka jau kopš jaunības Tas viss ir jāsargā, Ko Dievs mums dāvājis. Ir jāzina, ka izlaidībai lemts Iet bojā " baudas" mokās, Jo netiklībai piedošanas nav.

Pirms lasīt tālāk, sagādājiet sapuvušus tomātus un vecas olas. Es jau paredzu, ka daži lasītāji būs neapmierināti un pat naidīgi noskaņoti. Bet pirms vērst uz mani visas savas negatīvās emocijas un tēlus, pacentieties dziļi izprast to, par ko mēs turpmāk runāsim, jo šis temats ir ļoti nopietns, īpaši tiem, kuri nostājušies uz garīgās attīstības ceļa.

Mūsu Skolas rīkotie semināri un treniņi, kas notiek dažādās pilsētās un valstīs, rāda, ka vislielāko emociju vētru izraisa trīs temati, proti, vīrieša un sievietes savstarpējās attiecības, uztura temats un naudas temats. Un tas liecina, ka šajās trijās sadzīves sfērās ir vērojamas vislielākās atkāpes no normas un ka tajās visvairāk tiek pārkāpti Visuma likumi. Šīs trīs dzīves sfēras ir vislielākās spriedzes zona. Bet no fizikas kursa mēs zinām ja ir spriedze, tātad ir spēks, enerģija. Un tā ir pareizi jāsadala. Naudas tematam es lielu uzmanību veltīju savā grāmatā "Ceļš uz bagātību jeb kur aprakti dārgumi". Par uzturu mēs jau runājām. Ir pienācis laiks parunāt par divu dzimumu savstarpējām attiecībām.

Visupirms ir jāsaprot, kas ir seksuālā enerģija, jo daudzi nepareizi izprot tās funkciju. Sākotnēji dzimuma enerģija ir jaunas Dzīvības, jauna Visuma radīšanas enerģija. Kad vīrietis un sieviete savienojas, viņiem kopīgi ir jārada jauna Pasaule, jauna Dzīvība. Šajā ziņā viņi ir līdzīgi Dievam. Tas ir kosmiska mēroga akts. Uzskata, ka tādā brīdī pie debesīm iedegas zvaigznes.

Tāpēc pret šo enerģiju vajag attiekties ļoti nopietni un netērēt to velti. Šī enerģija ir tieši saistīta ar cilvēka radošo potenciālu. Cilvēks katru savas dzīves mirkli rada to pasauli, kurā viņš dzīvo. Un šajā nolūkā ir nepieciešama enerģija, turklāt nevis vienkārši enerģija, bet gan radoša enerģija. Mūsu nākotne taču ir atkarīga no tā, par ko mēs domājam un sapņojam tagadnē. Ja šīs enerģijas nepietiek, var rasties problēmas. Tikai mēs reizumis neizprotam šo sakarību. Patiešām, kā gan dzimumattiecības ir saistītas ar jaunradi un veselību?

Saskaņā ar Ajurvēdu cilvēka sēklā ir koncentrēts īpašs Dzīvības spēks odžass. Un tas nav jāpierāda. Augu sēklas un dzīvnieku sēklas rada jaunu dzīvību. Bet kas ļauj rasties jaunai dzīvībai? Tieši sēklā ieslēptā Dzīvības Enerģija. īpašs tās veids. Šī Enerģija transformējas par visām citām organisma enerģijām. No otras puses, visas enerģiju plūsmas ir virzītas tā, lai uzturētu odžasu, jo tas rada jaunu dzīvību.

Mūsu ķermenī darbojas Dzīvības Spēks, un saskaņā ar šīs pasaules likumiem mums jāturpina Dzīve, radot sev līdzīgus, proti, jāturpina Dzimta. Un tā ir viena no mūsu vissvarīgākajām funkcijām. Tas ir galvenais pienākums Dieva, Dzimtas un Dzīves priekšā. Visas organisma sistēmas būtībā darbojas, lai īstenotu šo mērķi. Lūk, pierādījums.

Saskaņā ar Ajurvēdu cilvēka ķermenī ir seši audu līmeņi un to atvasinājumi.

1.   Rasa plazma un limfas šķidrums, krūts dziedzeri un šķidrums un menstruācijas plūsma.

2.     Rakta sarkanie asinsķermenīši, asinsvadi un cīpslas.

3.   Mansa muskuļi un āda.

4.   Medha tauki un saistaudi, zemādas tauku slānis.

5.   Asthi kauli un zobi.

6.    Madža kaula smadzenes un nervaudi, galvas mati.

7.    Šukra reproduktīvie audi, šķidrumi un sēkla, odžass.

Katrs no šiem līmeņiem "dod" barību un dzīvību nākamajam posmam. Un enerģija, ko saņem katrs līmenis, kļūst arvien smalkāka un spēcīgāka. Tāpēc reproduktīvajām sulām piemīt vislielākais spēks. Septītais jeb pēdējais līmenis ir visu organisma substanču sistēma.

Mēdz būt divu veidu odžass:

1)   atjaunojamais (šajā gadījumā tā ir sēkla);

2)   neatjaunojamais (mūsu neaizskaramā rezerve).

Lai gan vīriešiem, gan sievietēm nobricstu šukra, ir

nepieciešams lunārais mēnesis.

Šajā sakarībā ir viens nostāsts.

Reiz pie Pitagora atnāk skolnieks un vaicā:

-      Godātais skolotāj! Es drīz precēšos. Sakiet, kā lai es pareizi veidoju attiecības ar savu sievu, un īpaši mani satrauc tas, cik bieži lai es stājos ar viņu dzimumsakaros, lai saglabātu savu un sievas veselību un pēc iespējas ilgāk pagarinātu jaunību ?

Pitagors atbildēja:

-     Lai saglabātu ideālu veselību un paildzinātu jaunību, dzimumattiecībās jāstājas tikai bērnu radīšanai.

Skolnieks sadrūma, nokāra galvu un viņa skatiens apdzisa.

-     Bet, skolotāj, mazliet padomājis, viņš ar cerībām turpināja: mana līgava ir jauna un ļoti skaista, vai tiešām nevar biežāk?

Tagad bija sarūgtināts Pitagors, jo skolnieks negribēja uzklausīt viņa padomu.

-    Nu, ja tu samierinies ar to, viņš teica, ka veselība nav tik ideāla kā jaunībā, bet noturas vajadzīgajā līmenī, tad dzimumattiecības var piekopt vienu reizi lunārajā mēnesī.

Bet skolnieks nenomierinājās.

-    Skolotāj, varbūt ir vēl kādi varianti?

-     Labi, teica Pitagors, balsi pacēlis. Es nākšu tev pretim. Noteikums ir tāds. Ziemā jūs varat stāties dzimumattiecībās tad, kad vien vēlaties, bet jums pastāvīgi jālieto tādi aug, kas ātri atjauno dzimumspēju. Pavasarī reizi nedēļā, bet vasarā reizi divās nedēļās, ievērojot noteikumu, ka lietojat šos augus.

Bet skolnieks vēl nerimās. •

Nu Pitagors pavisam sadusmojās.

-    Labi, mans satrauktais skolniek. Es redzu, ka tu gribi dzīvot tā kā tev tīk, nevis tā, kā Dievs noteicis un Daba paredzējusi. Es arī tagad iešu tev pretim, bet ar vienu noteikumu.

-    Es visam piekritīšu.

-    Ja tu vēlies dzīvot tā kā pats gribi, tad uzreiz pasūti sev zārku, lai tava sieva, atraitnēs palikusi, netērētu spēkus, laiku un naudu tā izgatavošanai.

Tātad, ja mēs dzimumattiecībās stājamies biežāk nekā reizi mēnesī, mēs zaudējam odžasu, un tas sāk sevi papildināt, trūkstošo paņemot no citiem organisma audiem un galu galā no mūsu neaizskaramās rezerves, proti, no sirds. Tas citastarp ir viens no noslēpumainiem cēloņiem, kas izraisa sirds un asinsvadu slimību pieaugumu pasaulē. Tas arī ir iemesls tam, ka vīriešu mūžs ir īsāks nekā sievietēm tā liecina statistika.

Neliela piebilde

Pagājušā gadsimta beigās kāda farmaceitiskā firma izstrādāja līdzekli sirds un asinsvadu slimību ārstēšanai. Izmēģinot šīs zāles, izrādījās, ka pētāmais ķīmiskais līdzeklis lielās devās vīriešiem izraisa spēcīgu erekciju. Kompānijas vadība nolēma, ka daudz izdevīgāk būs šo vielu izmantot nevis sirds un asinsvadu sistēmas ārstēšanai, bet gan potences palielināšanai vīriešiem. Tika izgatavots preparāts, kuru sāka pastiprināti reklamēt. Bet notika neparedzētais: daži vīrieši, kas bija lietojuši šo preparātu, dzimumakta laikā nomira, jo viņiem apstājās sirds.

Seksuālā izlaidība ir ne tikai viens no sirds un asinsvadu slimību, bet arī psihiskā uzbudinājums cēloņiem, it sevišķi tā dēvētajās attīstītajās valstīs. Es pat psihiskās slimības ierindotu pirmajā vietā. Arī narkomānija taču ir psihiska slimība. Bet, ja ņem vērā, ka cigaretes un alkoholiskie dzērieni ari ir narkotikas, tad vairāk nekā puse zemeslodes iedzīvotāju sirgst ar šizofrēniju dažādās tās izpausmēs.

Ļoti svarīgi ir kopš bērnības ieaudzināt pareizas attiecības starp dzimumiem. Un galvenais ir tikumības ieaudzināšana.

Vēdu traktātā "Vāju-purāna" ir runāts par to, ka ir īpaša veida cilvēku pievilcība, proti, dzimuma pievilcība. Cilvēku, kam piemita šī kvalitāte, devēja īpašā vārdā, proti, par apsaru. Mūsdienās teic, ka cilvēks izskatās seksīgi. Mēdz uzskatīt, ka seksuālā pievilcība ir īpaša veida enerģija, kas pretējā dzimuma apziņā spēj izraisīt nopietnas pārmaiņas. Mēdz notikt tā, ka puisis ierauga meiteni, un viss "jumts aizbrauc". Seksuālā pievilcība ir spēcīgs sievietes līdzeklis iedarbībai uz pretējo dzimumu. Un ļoti svarīgi ir tas, kā viņa to izmanto. No tā ir atkarīga ne tikai viņas, bet arī vīrieša nākotne.

Bet kā šo spēku izmanto mūsdienu jaunieši? Meitenes atkailina vēderus, kājas un vispār visu, ko vien var. Bet izrādās, lūk, kas: ja meitene ir audzināta nepareizi, tad viņas pievilcība izraisa pretējā dzimuma agresiju un vīriešiem ar zemu apziņas līmeni pat izprovocē tieksmi uz vardarbību. Tāpēc mūsu tradīcija un arī citu tautu tradīcija bija tāda, ka meitenes un sievietes valkāja gara kleitas un garus sarafānus, lai nepiesaistītu vīriešu skatienus. Austrumos un Vidusāzijā līdz pat šim laikam nēsā parandžu.

Pareizi audzināta meitene vīrieša prātu un skatienu piesaista nevis ar sava atkailinātā ķermeņa skaistumiem, bet visupirms ar lēnprātību, biklumu un kautrību, kā ari ar saviem skatieniem, līganām, rotaļīgām kustībām ārkārtīgi tīkamiem vārdiem. Ja sieviete ir tikla, vīrietim zemapziņas līmenī rodas vēlme viņu aizsargāt. Ja vīrietis ir pareizi audzināts, sievietei pret viņu mostas arī mātišķas jūtas.

Mūsdienu pasaulē visādiem līdzekļiem tiek izplatīta ideoloģija par tā dēvēto drošo seksu un ģimenes plānošanu. Savā būtībā šīs teorijas atklāti vai slēpti mudina uz seksuālu izlaidību, kas gala rezultātā noved pie visām iespējamām slimībām, mazgadīgo izlaidības, neauglības un ģimenes iziršanas. Tajās ne tikai nav cildināta tiklības ideja, bet ir pat runāts par tās kaitīgumu. Bet mums ir ārkārtīgi svarīgi orientēties šajā jautājumā, jo tiklību kopš senseniem laikiem ievēroja ne tikai slāvu-āriešu dzimtas, bet visas tautas.

Cilvēka tikumība liecina par viņa veselo saprātu, par viengabalainu spriešanu un domāšanu.

Lai gan, runājot par dzimumu sfērā, vārdam "tiklība" piemīt arī pārnestā nozīme, tas vēl jo vairāk ļoti dziļi un tieši parāda, ka izvirtis cilvēks ir psihiski slims cilvēks, jo viņa domas nav viengabalainas. Bet mēs zinām, ka Pasaule ir vienota un tajā viss smalkajā plānā ir saistīts.

Tāpēc neviens cilvēks, kam piemīt veselais saprāts, nedrīkst ļauties seksuāliem kārdinājumiem ārpus veselīgas laulības. Ne jau velti veselais saprāts un tiklība ir nesaraujami saistīti. Veselais saprāts nodrošina prāta skaidrību, bet tiklība fizisko veselību un dzimtas tīrību.

Ne jau velti tiklības neievērošana noved pie novirzēm no augstāko spēku noteiktās tiklības normas pareizas viengabalainās Pasaules ainas uztveres.

Ir vēl viena interesanta īpatnība. Pārlieka aizraušanās ar dzimumattiecībām vājina un pat galīgi iznīcina tieksmi pēc dzīvesbiedru garīgās komunicēšanās, un viņu saskarsme nonāk dzīvniecisku instinktu līmenī.

Un tas nav savienojams ari ar cilvēka veselo saprātu. Dzīvnieka uzvedību taču nodrošina instinkts un refleksu programmas, bet cilvēka rīcību virza prāts un veselais saprāts.

Izrādās, lūk, kas: jo cilvēks savā dzīvē vairāk vadās no dzīvnieciskiem instinktiem, jo tas postoši iedarbojas uz viņa dzīvības spēku. Un gluži otrādi jo cilvēks ir tuvāk garīgajai saskarsmei, jo mierīgāks un līksmās ir vispārējais noskaņojums, jo vairāk prieka un apmierinājuma.

Bet nekādā gadījumā nedrīkst noniecināt dzimumattiecības. Tad jau mūsu vispār nebūtu un nebūtu arī Dzīvības uz Zemes. Šis spēks ir viena no Varenā Dzīvības Spēka izpausmēm, un ir svarīgi to novirzīt uz cilvēcības un dzimtas turpināšanas ceļa. Tāpēc uzdevums ir cilvēka saprātu saskaņot ar veselīgu pēcteču atražošanu, kas saskan ar dabiskām dzimuma jūtām.

Tiklība glabājas krievu cilvēka Dvēseles dzīlēs (kā simtiem iepriekšējo paaudžu likums). Un tā nav pazīme, kas liecina par atpalicību no "civilizētās" Rietumu pasaules, kā mums cenšas iegalvot "droša seksa" teorijas piekritēji. TIKLĪBA IR ĪSTĀS CIVILIZĀCIJAS PAZĪME", civilizācijas, kas nāk no sirmās senatnes, bet uzticība savam dzīvesbiedram vai dzīvesbiedrei ir īstā saprātīguma izpausme. Patiesībā "seksuālās revolūcijas" piekritēji ir bezcerīgi no mums atpalikuši. Tāpēc, cienītais lasītāj, lai nenonāktu ģenētiskā bezdibenī, nevajag viņiem sekot.

Mūsu senči apzināti rūpējās par dzimtas tīrību, par nākamo paaudžu normālu ģenētiku. Tā bija tradīcija. Daudzas paaudzes kopš senseniem laikiem bērnos ieaudzināja godbijību un saudzīgu attieksmi pret jaunavību, kuras saglabāšanu līdz stāšanās laulībā vairākums tautu senajos laikos uzskatīja par vienu no svarīgākajām tikumiskajām un ētiskajām vērtībām. Nebija problēmu attiecībā uz kontracepciju un abortiem, kā arī nepastāvēja draudi inficēties ar venēriskajām slimībām. Kaut gan nebija pašu venerisko slimību. To parādīšanās iezīmēja svešas ideoloģijas ienākšanu vīrieša un sievietes attiecībās.

Turklāt ir vēl viens ļoti svarīgs aspekts, kāpēc seksuālajās attiecībās jācenšas saglabāt tīrība. Tas ir saistīts ar tādu parādību kā TELEGONIJA. Šo vārdu jūs neatradīsit vecajās klasiskajās vārdnīcās. Tas nav iekļauts ortogrāfiskajā vārdnīcā Microsoft Word krievu valodas versijā. Kaut gan šo vārdu patlaban daudzi nezina, pati telegonijas parādība ir objektīva realitāte. Gluži vienkārši zināmu iemeslu dēļ to nav patīkami apspriest ne zinātnes, ne medicīnas, ne izglītības jomā. Taču, pateicoties internetam un citām publikācijām plašsaziņas līdzekļos, par šo parādību var gūt ļoti daudz informācijas.

Vārds telegonija nāk no grieķu varoņa Odiseja dēla Telegona vārda un nozīmē dzimis tālu no tēva.

Grieķu mitoloģijā ir teika par to, kā leģendārais un neizveicamais Odisejs savas un sava dēla neziņas dēļ gūst nāvīgu ievainojumu. Saskaņā ar šo mītu Odisejs gāja bojā nejaušības pēc tādēļ, ka nezināja, ka viņam ir dēls, kurš dzimis tālu no viņa.

Odiseja un Kirkes dēls Telegons, kas devās sava tēva meklējumos, ieradās Itakas salā un nejaušā sadursmē nāvīgi ievainoja Odiseju, kas nezināja, ka viņam ir dēls. Telegons tēva līķi aizveda pie Kirkes, pēc tam Telegons apprecēja Pēnelopi (Odiseja sievu).

Oficiālajai zinātnei jau sen ir zināma telegonijas parādība.

19. gadsimta vidū Čārlza Darvina draugs lords Martons, šā ievērojamā cilvēka ietekmēts, arī nolēma pievērsties bioloģijai. Viņš krustoja savu tīršķirnes angļu ķēvi ar zebru tēviņu. Pēcnācējs neradās, jo olšūnas nesaderēja ar spermatozoīdiem, bet, pēc kāda laika "apprecoties" ar angļu šķirnes ērzeli, šai angļu šķirnes ķēvei piedzima "angļu" kumeliņš ar izteiktām svītrām kā zebrai. Šim kumeļam patiesībā ir divi tēvi: ērzelis zirgs atbilstoši spermai (viela) un zebra atbilstoši bioloģijai.

Baložu audzētāji zina: ja pelēkais balodis (bezšķirnes balodis) ir saminis šķirnes baložu mātīti, tā tūdaļ tiek izbrāķēta, tāpēc, ka pat tad, ja tai būs pats elitārākais "vīrs", tā izperēs vienīgi bezšķirnes putnēnus: vai nu astes spalvas vai knābja krāsa, vai vēl kas cits nebūs tāds kā šķirnes balodim nākas.

Elitārajos suņu klubos pastāv noteikums: ja šķirnes kuce ir kļuvusi grūta ārpus kluba, līdz ar to tās kucēniem izbeidzas "elitārie ciltsraksti".

Reiz plaši izskanēja pazīstamais, Maskavas valsts universitātē notikušais skandāls: kādai Bioloģijas fakultātes aspirantei, kas nāca no visai "elitāras" ģimenes, piedzima nēģerēns. Bet sievietes vīram un sievietei ir balta ādas krāsa. Bērna māte zvērēja un dievojās, ka viņa nav bijusi neuzticīga vīram. Mediķi aizstāvēja nelaimīgo aspiranti: kaut kas tāds dabā ir iespējams. Vēlāk tomēr noskaidrojās, ka šā stāsta varonei kaut kad pirms apprecēšanās mīļākais bijis melnādainais kursa biedrs.

Un tad biologi atcerējās sen aizmirsto (vai mākslīgi nodotu aizmiršanai) un oficiālās zinātnes izsmieto telegonijas parādību, saskaņā ar kuru mātītes pēcnācējus tādā vai citādā mērā pēc kopošanās akta ietekmē visi iepriekšējie tēviņi neatkarīgi no tā, vai viņiem ir vai nav bijuši pēcnācēji. Daudzu pagājušā gadsimta sešdesmitajos gados veikto pētījumu rezultātā (turklāt arī Rietumos) tika noskaidrots, ka telegonijas efekts attiecas gan uz cilvēkiem, gan augsti organizētām bioloģiskajām sugām.

Ja pirms bērna ieņemšanas viņa mātei ir bijušas dzimumattiecības ne tikai ar šā bērna miesīgo tēvu, bet arī ar vienu vai vairākiem partneriem un pat ja ir lietoti prezervatīvi vai citi pretapaugļošanās līdzekļi vai ir taisīti mikroaborti vai makroaborti, savienošanās procesā notiek partneru bioloģisko lauku saplūšana. Tā rezultātā šādas sievietes dzemdētajam bērnam ir ne tikai viņa miesīgais tēvs, no kura viņš ir mantojis pusi no hromosomu kompleksa, bet arī daudzi telegoniskie tēvi, no kuriem viņš materiālo struktūru organizācijas bioloģiskā lauka līmenī var daudz ko mantot.

Daudzi bērni piedzimst ārpus ģimenes, proti, it kā tālu no saviem tēviem. Bet mūsdienās diemžēl aizvien vairāk bērnu dzimst "tālu" no viena vai vairākiem tēviem saviem telegoniskajiem tēviem kā dabiska nodeva par to, ka mātei pirms bērna piedzimšanas bijuši sakari ar šiem tēviem. Acīmredzams ne jau nejauši šī parādība (telegonijas parādība) ir nosaukta Odiseja dēla vārdā. Lieta tā, ka telegonija, būdama bioloģiskā lauka parādība, ir bīstama ne tikai attiecībā uz pēcnācējiem (mīts pauž atziņu, ka pēcnācēji nepazīst savus vecākus), bet arī attiecībā uz pašiem vecākiem: saskaņā ar telegoniju pēcnācēju bioloģiskais lauks un psihe tiek izkropļota, un savos bērnos tēvi un mātes var neatpazīt sevi, bet var būt arī gluži otrādi bērni jutīsies sveši saviem vecākiem.

Mantot var ne tikai pirmā dzimumpartnera ārējās pazīmes, bet arī viņa slimības, to skaitā psihiskas un asins slimības.

Tāpēc vajag izvairīties no pašapmāna attiecībā uz to, ka seksuālās izklaides, lietojot prezervatīvus, nekaitē nākamo paaudžu veselībai. Nepiedodami ir tas, ka tamlīdzīgu izklaides veidu propagandētāji melus apzināti dēvē par patiesību, bet bezatbildīgi ticēt viņiem arī ir nepiedodami un ne visai gudri, jo tiem, kas meliem tic, meli kļūst par postošu realitāti.

Teorētiski ir iespējams un pētījumi ir pierādījuši, ka apaugļošanās procesā ne visa ģenētiskā informācija, ko vīrietis nodod sievietei, ir ietverta spermatozoīdu hromosomu kompleksā; liela daļa ģenētiskās informācijas tiek nodota smalkajā plānā. Dzimumkontaktā sievietes organismā tiek ievadīti ne vien fizioloģiskie šķidrumi, bet vīrieša un sievietes bioloģiskā lauka savstarpējās iedarbības rezultātā notiek enerģiju apmaiņa. Šī energoinformatīvā apmaiņa ir divpusēja, nevis vērsta tikai no vīrieša uz sievieti.

Neviens no prezervatīviem vai citiem kontraceptīviem līdzekļiem seksuālās izklaides meklētājus nepasargā no energoinformatīvās apmaiņas izraisītajām sekām, kura notiek, mijiedarbojoties bioloģiskajiem laukiem; tās ietekmē gan pašu šo cilvēku, gan viņu pēcnācēju veselību. Turklāt prezervatīvs kā svešķermenis izkropļo informācijas nodošanu smalkajā plānā, un tas var nākamajiem bērniem izraisīt veselības un attīstības problēmas.

Tā kā katram seksuālajam partnerim, kas kļuvis par vienu no vairākiem bērna telegoniskajiem tēviem, ir sa\*dabīga organisma uzbūve, kas atšķir viņu no visiem pārējiem tēviem, bērna ķermeniskajā uzbūvē var izpausties no dažādiem tēviem mantoto informatīvo moduļu savstarpēja neatbilstība. Tas var izpausties attiecībā uz ķermeņa orgānu un sistēmu vispārējo stāvokli, asimetriju (lieki vairāki orgāni vai kāda orgāna trūkums). Kā liecina statistiskā analīze, pati izplatītākā asimetrija, kuru manto iedzimtības ceļā, ir skolioze mugurkaula līnijas nepareizs izliekums viens plecs ir zemāks par otru, bet mugurkaula izliekums, liecoties pa labi, atšķiras no mugurkaula izliekuma, liecoties pa kreisi.

Tiklīdz to konstatēja, visiem pētījumiem un publikācijām par telegoniju tika noteikts slepenības statuss. Jautājums pārdomām KĀPĒC?

Garīgi, fiziski un psihiski veselu pēcnācēju radīšana bija viens no mūsu senču galvenajiem uzdevumiem, tāpēc viņi ļoti nopietni izturējās pret jaunavības saglabāšanu.

Telegonija, būdama parādība, kas saistīta ar ģenētiskās informācijas nodošanu ar dzimumpartneru bioloģisko lauku starpniecību, ir abpusēja gan attiecībā uz vīrieti, gan sievieti. Protams, vīrietis nedzemdē, bet visu iepriekšējo partneru atstātā informācija nogulsnējas vīrieša organismā un ar sievietes-mātes starpniecību tiek nodota bērniem. Iepriekšējo seksa partneru atstātā informācija, ko ieguvis vīrieša bioloģiskais lauks, ietekmē arī vīrieša psihi un veselību, kā fizisko, tā garīgo.

Daudzās senās mācībās ir runāts par telegonijas parādību, tikai tā ir dēvēta citos vārdos. Taču tas lietas būtību nemaina. Turklāt zinātnieki un senie gudrajie vēl striktāk nekā mēs ir apgalvojuši: vīrietis, kas ir pirmais jaunavas dzīvē, atstāj sava gara un asiņu tēlu, proti, to bērnu psihisko un fizisko portretu, kurus viņa dzemdēs. Visi citi vīrieši, ar kuriem viņa stāsies intīmos sakaros, lai ar šo sievieti radītu bērnu, dos viņai vienīgi sēklu un miesiskas slimības.

Vai tikai šeit neslēpjas nesapratne, kas valda starp tēviem un dēliem?

Ikvienā pasaules reliģiskajā mācībā ir atgādinājums par telegoniju, kaut gan pats vārds "telegonija" svētajos tekstos nav minēts.

Mūsu senčiem slāviem-āriešiem daudzus gadu tūkstošus pirms Kristus dzimšanas pastāvēja tā dēvētie RITA likumi Debesu likumi par Dzimtas un Asiņu tīrību.

Lūk, kas sacīts slāvu-āriešu vēdās: "Nepielaidiet svešzemniekus pie savām meitām, jo viņi pavedīs jūsu meitas un samaitās viņu Tīrās Dvēseles, un sabojās Varenās Rases Asinis, jo pirmais vīrietis meitai atstās Gara un Asiņu Teļus… Svešzemnieku Asiņu tēli padzen no bērnu dvēselēm Gaišo Cilvēka Tēlu, bet Asiņu sajaukšanās visu šo Dzimtu noved nāvē tā izvirst un iet bojā tāpēc, ka tai nebūs veselīgu pēcnācēju un tā iekšējā spēka, kas uzveic visas kaites un slimības…" (Peruna vēda).

Protams, senie gudrajie labi zināja šo parādību. Ne jau nejauši tās nosaukums ir saistīts ar Senās Grieķijas mītu varoni.

Daudzu tautu kultūras tradīcijās šī parādība tika ņemta vērā, un jau kopš bērnības tika ieaudzināta cieņpilna attieksme pret jaunavību un strikti nopelta gan vīriešu, gan sieviešu izlaidība.

Krievzemē-Krievijā īpaši augtu tika vērtēta tiklība. Ir zināms fakts, ka laikā, kad pilnā sparā vēl plosījās Otrais pasaules karš, ārsts, kas apsekoja no PSRS uz Vāciju aizdzītās meitenes vecumā no 16 līdz 20 gadiem, bija ārkārtīgi pārsteigts un nolēma vērsties pie Hitlera ar aicinājumu nekavējoties uzsākt miera sarunas ar mūsu valsti. Viņš bija izbrīnīts, ka 90 procentu meiteņu bija saglabājušas nevainību, un rakstīja Hitleram, ka nav iespējams uzveikt tautu ar tik augstu morāli.

Ko tad par telegoniju saka mūsdienu zinātne?

Jau 1985. gadā PSRS Zinātņu akadēmijas Fizikas un tehnikas problēmu institūta līdzstrādnieks bioloģijas zinātņu doktors Pjotrs Garjajevs konstatēja dīvainu faktu. Viņš pētīja DNS iedzimtības molekulas, izmantojot lāzera spektoskopijas metodi. Lāzera fotoni, izejot caur DNS šķīdumu, "ieraksta" informāciju par molekulām to izmēru, masu utt. Un, lūk, reiz Garjajevs, ieguvis vairākus spektrus, izņēma no aparāta mēģeni ar DNS un neuzmanības dēļ ielika tajā citu, bet tukšu mēģeni. Attapies viņš gribēja to samainīt, bet, paraudzījies uz displeju, jutās pārsteigts. Tukšās mēģenes spektri bija ļoti līdzīgi tiem, kurus pirms tam deva DNS, vienīgi signāla līmenis (jauda) bija zemāks. Nodomājis, ka mēģenē ir bijušas DNS atliekas, viņš paņēma ideāli tīru mēģeni. Bet rezultāts bija tāds pats.

-     Es biju šokēts, stāsta Pjotrs Garjajevs. Lāzera stars saskārās ar kādām neredzamām spektrometrā "iestrēgušām" struktūrām, kas saturēja informāciju par iedzimtības molekulām. Lai pārliecinātos, ka tā nav kļūda, zinātnieki rūpīgi notīrīja kuvetes nodalījumu un pat izpūta to ar tīru slāpekli. Tad DNS raksturlielumi spektri izzuda, bet pēc 3-4 minūtēm parādījās atkal. Šķita, ka tos nav iespējams iznīcināt!

Pjotrs Garjajevs šos eksperimentus veica veselu gadu. Un galu galā vairs nekādu šaubu nebija: pēc DNS iztīrīšanas aparātā paliek kāds DNS molekulas fantoms (neredzamas, nemateriālas pēdas).

-    Tātad pirmais vīrietis, kam ir fiziska tuvība ar meiteni, komentē Garjajevs, acīmredzot uz visu mūžu viņas ģenētiskajā kodā atstāj viļņveida "autogrāfu". Un šo "ierakstu" nekādi nevar izdzēst, jo tas ir palicis viļņu līmeni. Un šī viļņveida programma pēc tam, ja ari neformēs, taču noteikti ietekmēs embrija ķermeni un dvēseli. Šī versija ļoti pareizi atspoguļo iedzimtības paradoksus.

Bet ko lai tagad iesāk ar visām šīm zināšanām? Ko lai dara tie, kas sen vairs nav ne jauneklis, ne jaunava un savas nezināšanas dēļ jaunībā ir pieļāvuši kļūdas?

Kādā no semināriem pie manis pienāca vīrietis un vaicāja:

Valerij Vladimirovič, kad es internetā izlasīju informāciju par telegoniju, vairākas dienas biju kā ar ūdeni apliets. Lieta tā, ka es apprecēju sievieti, kurai ir bērns. Un es pats arī nebiju nevainīgs. Mums tagad aug kopīgs dēls. Tad jau viņš turpina svešu dzimtu tā pirmā vīrieša dzimtu, nevis manu. Kā lai tagad ar šo nastu dzīvo? Es pat esmu ievērojis, ka attiecības ģimenē ir pasliktinājušās. Un es saprotu, ka pie tā esmu vainojams pats. Esmu pasācis agresīvāk izturēties pret sievu un bērnu, parādījies satraukums. Vai tagad tiešām neko nevar mainīt?

Izrādās, ka sirmā senatnē volhvi ar noteiktām darbībām un rituāliem spēja izdzēst pirmā un nākamo vīriešu ģenētisko kodu. Un pat ienaidnieku iebrukuma laikā izvarotās meitenītes viņi padarīja pilnīgi tīras. Par to liecina fakts, ka viņi nebaidījās savus dēlus apprecināt ar šīm meitenēm.

Šie un citi rituāli tika radīti simtu un tūkstošu gadu laikā. Tic balstās uz zināšanām par kosmosu, planētu misiju, uz zināšanām par psihisko enerģiju un domas spēku. Ar rituālu palīdzību tiek iedarbināta cilvēka domu kolosālā enerģija. Mūsu senči vēdrusi visas milzīgās zināšanas iekļāva vienkāršu, jautru un racionālu, visiem dzīves gadījumiem atbilstošu rituālu sistēmā. Dažkārt rodas iespaids, ka šos rituālus veidot un cilvēku būtību izprast viņiem ir palīdzējis pats Dievs.

Jūs varat pamatoti piezīmēt: "Nu, to izdarīt varēja volhvi burvji. Bet tagad viņus ar uguni nesameklēsi viņi visi tika iznīcināti sadedzināti uz sārta laikā, kad Krievzemē ieviesa kristīgo ticību. Ko lai darām mēs, vienkāršie (audis?"

Izrādās, ka izeja ir arī mums, mūsdienu cilvēkiem.

Mēs jau zinām par domu un tēlu spēku. Un par to, kā tās ietekmē mūsu dzīvi un apkārtējo telpu ap mums. Vīrieša un sievietes absolūta mīlestība izdzēš visus iepriekšējos tēlus. Bet par maz ir pateikt: "Nepieciešama absolūta mīlestība." Kā to reāli iemiesot savā dzīvē?

Pirmām kārtām ir nepieciešams, lai dzīvesbiedri viens otram piedotu pagātnē pieļautās kļūdas. Ja jau esam kopā, tātad esam viens otra cienīgi. Neviens nav ne labāks, ne sliktāks, ne augstāks, ne zemāks. Tā ir māsu kopējā karma. Liktenis ir savedis mūs kopā, tātad tā labpatika Dievam, tas ir nepieciešams Dzīvei, mums pašiem un mūsu attīstībai. Vajag arī izteikt pateicību iepriekšējiem vīriem un sievām (ja tādi/tādas ir bijuši/ bijušas) un seksuālajiem partneriem un atlaist viņus.

Pēc tam jāpieņem lēmums kopā ar šo cilvēku kopīgi nostaigāt savu dzīves ceļu bez pretenzijām, bez aizvainojuma un pārmetumiem, saprotot, ka šis cilvēks ir mans atspoguļojums. Tatad viss, kas man viņā nepatīk, ir arī manī pašā. Mainies pats/pati, un mainīsies tavs vīrs/sieva.

Šim lēmumam ir jākļūst par stingru nodomu. Jums sev jāuzdod svarīgs jautājums: "Vai esmu gatavs/gatava dzīvot kopā ar viņu mūžīgi?" Tas ir ļoti svarīgs lēmums.

Šā lēmuma pieņemšana prasa apzinātu attieksmi pret sevi, ģimeni un bērniem.

Ģimenei ir raksturīgi trīs attiecību attīstības līmeņi.

Pirmais līmenis ir karmas līmenis, kad vīrietis un sieviete satiekas saskaņā ar savu karmu un savu dzimtu programmām. Šajā posmā viņi nav gatavi uzņemties atbildību par savām attiecībām ģimenē, parasti viņi vēl neizprot, kālab vispār tiek veidota ģimene. Ja rodas problēmas, viņi sāk vainot viens otru vai savus vecākus, tuvus radiniekus, kaimiņus. Citiem vārdiem sakot, vienmēr atradīsies kāds spēks, ko vainot savās nelaimēs.

Piemēram, ja sievietei vīrs dzer, viņa visā vaino vīru, viņa drauģeļus pudelesbrāļus vai šņabi. Viņa nesaprot, ka par visiem simts procentiem ir atbildīga par šo situāciju, ka viņa ne par mata tiesu nav labāka par viņu, ka viņas zemapziņā ir noteikti cēloņi, kas izraisa tādu vīra uzvedību. Un tie ir ieslēpti viņas raksturā, domās un jūtās.

Tieši šajā līmenī notiek šķiršanās, proti, attiecību saraušana. Viņš un viņa nolemj: "Pieļauta kļūda! Tā nav mana otrā pusīte."

Otrais līmenis ir mācīšanās līmenis. Šajā posmā vīrs un sieva ir vienas klases skolēni Dzīves skolā. Tas ir periods, kad viņi mācās uzņemties atbildību par savām domām un rīcību. Viņi mācās pildīts savas vīrieša un sievietes funkcijas. Izzūd aizvainojums un savstarpējās pretenzijas. Sākas rūpīgs darbs pašiem ar sevi.

Atgriežoties pie mūsu piemēra par ģimeni, kurā vīrs dzer, jāteic, ka tad, kad sieviete ir gatava pāriet uz attiecību attīstības otro līmeni, viņa pēkšņi saprot, ka pati ir radījusi šo situāciju, ka nav vainīgo, ka pašai jāuzņemas atbildība un jāizanalizē sava uzvedība kādā ziņā viņai kā sievietei nebija taisnība. Pēc tam viņa konstatē, ka vīra dzeršanas cēlonis ir mīlestības deficīts ģimenē. Vīrietim ir nepieciešama mīlestība kā ūdens un gaiss. Un tad, kad viņš to nesaņem, vīrs sāk to meklēt citur: parādās vai nu citas sievietes, vai šņabis. Alkoholiskie dzērieni taču ir saldas garšas koncentrāts.

To visu apzinoties, sieviete sāk mainīt savu raksturu un savā vīrietī saskatīt Dievu, bet sevī Dievieti. Mainās viņas attieksme pret sevi, vīru un apkārtējo vidi. Un šajā posmā notiek brīnums! Vīrietis pēkšņi sāk pamanīt, cik brīnišķīgs cilvēks ir viņa sieva, ka viņa ir tam uzticīga, ka viņa to mīl. Vīrietis cenšas atbilst šim tēlam, viņā mostas atbildība par ģimeni, viņš pārstāj dzert.

Un tad ģimene nonāk attiecību attīstības trešajā līmenī. Vīrs un sieva kļūst par garīgām pusītēm, vai, kā mēdz sacīt, par zvaigžņu pāri. Viņi jūtas kā savas dzīves noteicēji, veido kopīgus nodomus, pilnībā ir atbildīgi par savu rīcību un attiecībām ģimenē. Tādā ģimenē valda kopējs radošs darbs, mīlestība un saskaņa. Katrs ģimenes loceklis pilda savas funkcijas. Ģimene viņiem ir garīgās un materiālās attīstības pamats. Viņi saprot to, ka pārī dzīvot ir interesantāk un vieglāk. Visas enerģijas izpaužas pilnīgāk. Tāds pāris ir gatavs ar savu darbību, ar savu bērnu starpniecību dot labumu apkārtējai pasaulei.

Jau attiecību attīstības otrajā līmenī, vīrietim un sievietei nostājoties uz patiesības ceļa, ir iespējams, ka izdzēšas iepriekšējo vīriešu un sieviešu tēli. Būtībā jau pati gatavība uzņemties atbildību aizved pie tā.

Lūk, kā V. Megre grāmatā "Mīlestības rituāli" apraksta rituālu, kas likvidē telegoniju.

"Anastasija, esmu dzirdējis, ka volhvi prata uzveikt telegoniju, proti, pirmslaulības sakaru sekas. Ja sievietei bija pirmslaulības sakari, pirmais vīrietis, kā tagad ir zināms, ietekmēja to, kāds būs tā bērna ārējais izskats un raksturs, kuru radījis cits vīrietis, piemēram, šīs sievietes vīrs.

Ja viņi pirms ieņemšanas veiks laulību rituālu, par kuru tu stāstīji, vai tiks likvidētas sievietes pirmslaulības sakara sekas reiz un uz visiem laikiem?

-      Vladimir, ne jau vienmēr bērnam jābūt līdzīgam pirmajam vīrietim. Gadās, ka jauni un spēcīgi pārdzīvojumi un jūtas izdzēš informāciju par iepriekšējiem neveiksmīgajiem sakariem. Tomēr vēdrusiem ir rituāls, kas palīdz likvidēt veco, nevajadzīgo. Tas šķīsta gan vīrieti, gan sievieti, tajā ir jāpiedalās triju domām. Mēģini pats uzminēt, kuru domām.

-     Labāk pastāsti, tu, Anastasija. Man jau tā smadzenes ir pārkarsušas no visas šīs informācijas.

-     Labi, pastāstīšu. Taču ir loti svarīgi, lai cilvēki paši iemācītos izdarīt sev nepieciešamos secinājumus.

-     Gan jau kaut kad iemācīsies, bet tagad labāk pastāsti, kāpēc šis jautājums ir tik svarīgs.

-     Tad uzdod jautājumu, kurš tevi interesē, visā pilnībā.

-    Ko tas nozīmē visā pilnībā?

-     Vladimir, tu taču zini, ka šī problēma skar ne tikai sievietes, bet tādā pašā mērā arī vīriešus. Vīrieša pirmslaulības sakari tieši tāpat ietekmē nākamo bērnu. Un pati tikumīgākā jaunava var dzemdēt svešu bērnu, ja vīrietis nav saglabājis šķīstību. Vai tu to zini, Vladimir?

-      Jā, Anastasija, diemžēl zinu. Lasīju, kā reiz kāds karavīrs, atgriezdamies mājās no dienesta armijā, piedzērās un stacijā pārgulēja ar prostitūtu aziāti. Atgriezies mājās, savā ciemā apprecēja meiteni, kura viņu gaidīja, un viņiem piedzima bērns ar tumšu ādu un ieslīpām acīm. Visi vainoja meiteni, taču tuvākajā apkārtnē nebija neviena aziāta. Tomēr es clomāju, ka par vīriešiem nav obligāti jārunā.

-     Noteikti jārunā arī par vīriešiem: viņiem rituālā ir galvenā loma.

Rituāls ir šāds. Vīrietim tajā vietā, kur dzīvo abi laulātie, jāuzklāj guļasvieta zem zvaigžņotām debesīm. Jāuzklāj sev un savai sievai. Trīs dienas viņiem jāgavē, trīs naktis jāguļ zem zvaigžņotām debesīm. Un katru reizi pirms gulētiešanas vīrietim ir jāapmazgā sieviete ar avota ūdeni un jānomazgājas tajā pašam. Vīrietim jānoslauka sieviete ar linu audumu, bet pats viņš slaucīties nedrīkst, var tikai ar rokām notraukt ūdens pilienus no sevis. Vīrietim slapjam jāliekas gultā ar sievieti. So triju dienu laikā viņi nedrīkst stāties intīmās attiecībās.

Kad viņi pirmo nakti aizmigs zem zvaigžņotajām debesīm, abiem ir savstarpēji jāpiedod pagātne un tūlīt, jau pirmajā naktī, jāsāk iztēloties savu nākamo bērnu.

Vīrietim jādomā par to, ka bērnam jābūt līdzīgam viņa sievietei, bet sievietei jāiztēlojas viņš līdzīgs vīrietim.

Kad šīs trīs dienas būs pagājušas, var ļauties arī fiziskajai tuvībai, planētas būs izdzēsušas viņos informāciju par pagātni, par neieņemtajiem bērniem.

Taču, pirms stāties intīmās attiecībās, vīrietim ir jāizdara tas, ko vēdrusu rituālā darīja meitene: viņa uzlika līgavainim galvā vainagu, bet šajā rituālā vainagu sievietei galvā uzliek vīrietis.

Šis rituāls nav obligāts tiem pāriem, kuri kopā meklēja vietu nākamajai dzimtas mājai, atrada to un sāka tur dzīvot.

-    Kāpēc viņiem tas nav obligāti?

-   Pati meklēšana, pirmās trīs iekārtošanās dienas šķīstīs abus, ja viņi par nākamo bērniņu šīs trīs dienas sapņos, vēl neieņēmuši viņu…

-    Anastasija, bet kura tad ir trešā doma? Tu teici, ka nepieciešamas triju domas vienlaicīgi.

-      Jā, teicu, un šajā gadījumā arī bija triju domas. Jau trešajā naktī, kad vīrietis ar sievieti gulēja zem klajām debesīm, viņiem ar savu domu palīdzēja nākamais bērniņš.

-    Bet kur viņš bija?

-     Tur, kur atrodas visi bērni, kuri gaida iemiesošanos uz zemes.

Tas arī ir viss rituāls, kuru izskaitļoja diženais volhvs un darīja zināmu cilvēkiem, un pats priecājās par tā iedarbīgumu. Pēc tam radās vairāk laimīgu ģimeņu.

Vai tu visu saprati, Vladimir, vai varēsi par šo rituālu pastāstīt cilvēkiem?

-    Protams, sapratu un visu izstāstīšu.

-     Un pats neko nepieliksi klāt?

-    Nē, nepielikšu.

-     Tad rituāls nebūs iedarbīgs.

-    Kā ? Kāpēc ?

-    Nebūs iedarbināta senču doma.

-     Jā, atceros, vectētiņš teica, ka mums jānožēlo grēki viņu priekšā. Es to atgādināšu lasītājiem. Kaut gan man nav visai skaidrs, kāpēc tieši mūsu paaudzei ir jālūdz piedošana. Ne jau mēs slēpām un iznīcinājām viņu kultūru.

-     Var, protams, domāt, ka "ne jau mēs". Bet būs labāk, ja prātā ienāks cita doma.

-    Kāda?

-       Mūsu paaudzei ticis tas lielais gods un svētīgais darbs atjaunot savu senču kultūru. Sasiet reiz sarautv pavedienu. Tikai tad cilvēki spēs izdarīt lielus atklājumus. Tikai tad viņu domas palīdzēs mūsējām. Pašlaik viņu domas mūsu neizpratnes dēļ atrodas opozīcijā mūsējām."

Tautas gudrība māca: "Ko sēsi, to p|ausi." Mēs esam sarāvuši saikni ar saviem senčiem, un tā rezultātā trausli ir kļuvuši pavedieni, kas mūs saista ar mūsu bērniem. Tagad ir pienācis laiks atjaunot šo saikni un cauri paaudzēm, cauri gadsimtiem un gadu tūkstošiem savienot mūsu dvēseli ar mūsu sentēvu dvēselēm.

Aborti un kontracepcija

Tas ir vēl viens ārkārtīgi sāpīgs temats, īpaši sievietēm. Bet apiet šo tematu es nevaru, jo nepareiza attieksme pret to un gluži vienkāršs nekulturālums rada virkni problēmu un atņem milzīgu enerģijas daudzumu. Tāpēc, dārgās sievietes, lūdzu, pacietieties. Starp citu, arī vīriešiem ar šo informāciju jāiepazīstas ļoti uzmanīgi.

Tātad aborts ir ne tikai priekšlaicīga grūtniecības pārtraukšana, bet gan bērna slepkavība, kas turklāt izdarīta ar nodomu. Ir svarīgi zināt to, ka bērna dvēsele pēc aborta uz visu mūžu saglabā saikni ar tēvu un māti, ja sava vaina nav atzīta un izprasta un ja uzvedība nav mainīta. Tāda saistība apgrūtina vīrieša un sievietes karmu, kā arī paņem spēku un enerģiju.

Kontracepcija (contra tulkojumā no latīņu valodas nozīmē "pret", bet cepcio auglis) ir "humāns" līdzeklis cīņai pret bērniem. Gan aborta, gan kontracepcijas mērķis ir viens atbrīvoties no bērna, ko devis Dievs.

Kontracepcija ir netieša, apzināta izvairīšanās no grūtniecības. Bet tas tā šķiet vienīgi pirmajā acu uzmetienā. Patiesībā tā arī ir tieša apzināta nevēlēšanās radīt bērnus. Tā kā cilvēkam ir ne tikai fiziskais ķermenis, bet arī smalkais ķermenis dvēsele, bērnu dvēseles jau atrodas mūsu laukā un gaida iemiesojumu šajā pasaulē.

Bērna rašanās ir ne tikai viņa piedzimšana fiziskajā pasaulē, bet daudz dziļāka parādība.

Mēs zinām, ka jebkura objekta materializācija šajā pasaulē sākas smalkajā plānā, proti, ar domu-sapni. Bet pēc tam jau seko iemiesošanās. Tāpat ir arī ar bērna piedzimšanu. Bērna dzimšanā ir trīs galvenie momenti.

Pirmais posms ir vecāku doma-sapnis. Tā var rasties bērnībā, jaunībā vai brieduma gados. Bet tās iemiesošanai ir vajadzīgi visi nepieciešamie nosacījumi. Ir vajadzīgs laiks. Vajadzīgs arī pretēja dzimuma cilvēks, kuram ir tāda pati doma-sapnis. Un, kad divu dvēseļu domas sastopas, tas arī ir pirmais dzimšanas moments. No šā brīža nākamā bērna dvēsele jau gatavojas ierasties šajā pasaulē. Un tā palīdz vīrietim un sievietei satikties. Ir svarīgi saprast, ka bērnu dzimšana ir ne tikai viena cilvēka vēlme. Šajā procesā piedalās vismaz trīs objekti. Un nākamā bērna dvēsele aktīvi piedalās šajā procesā. To ir teikuši daudzi cilvēki.

Nākamais posms bērna ieņemšana. Šis process jau attiecas uz materiālo pasauli. Bērna dvēsele nonāk tēva sēklā un savienojas ar mātes olšūnu. Turklāt tā ir konkrēta sēkla. Proti, nav spermatozoīdu konkurences, kā mums skolā tika mācīts: kas ātrāks un ņiprāks. Tāds tēls var rasties tikai cilvēkam ar patērētāja un upura psiholoģiju. Viss notiek citādi. Īstenībā nākamā bērna dvēsele jau atrodas vienā no miljona spermatozoīdiem. Un visi pārējie spermatozoīdi tikai palīdz šim vienīgajam nokļūt olšūnā, turklāt upurējot sevi un savu dzīvības enerģiju. Ir vajadzīgs šo spermatozoīdu spēks un enerģija. Tie rada īpašu telpu, lai varētu notikt saplūšanas process un rasties jauna dzīvība. Tas, starp citu, ir svarīgs moments. Jaunas dzīvības rašanās un ieņemšana nav cīņa. Tā ir sadarbība un kopēja radīšana. Tas nozīmē viens par visiem un visi par vienu!

Un trešais svarīgais moments ir bērna piedzimšana, viņa ienākšana mūsu fiziskajā un garīgajā pasaulē.

To nesaprotot, mēs graujam Dzīvi, paši sevi un pasauli ap mums visos trijos posmos.

Pirmajā posmā mazgadīgo pavešana, drošs sekss, ģimenes plānošana. Ar plašsaziņas līdzekļu starpniecību tiek popularizēts negatīvs mātes tēls un tēva tēls. Bērni ir kavēklis, kas neļauj baudīt dzīvi, proti, patērēt.

Otrajā posmā kontracepcija, precīzāk sakot, dīgļu iznīcināšana.

Trešajā posmā aborti, medikamenti, pārlieka iejaukšanās grūtniecības un dzemdību procesā. Lūk, tāda filozofija.

Senajā Kartāgā milzīgā vērša Moloha svelmainajā vēderā meta dzīvus jaundzimušos, bet mūsu "civilizētajā" laikmetā asiņainā upurēšana ir ieguvusi citas izsmalcinātākas formas. Nedzimušie bērni vārda tiešā nozīmē tiek upurēti izlaidīgumam. Rituāls ir mainījies, taču būtība palikusi tāda pati.

Interesanti ir tas, ka pirmie dekrēti tūlīt pēc 1917. gada revolūcijas bija "Dekrēts par civillaulību" un "Dekrēts par laulības šķiršanu". Šajos dokumentos tika pasludināta proletāriskā civillaulība mīlestības laulība. Ja mīli tev ir tiesības dzīvot kopā ar šo cilvēku. Ja vairs nemīli vari aiziet no ģimenes, jo tu esi brīvs cilvēks. Nekādu pienākumu, nekādas atbildības. Ārlaulības bērni tiesībās tika pielīdzināti pilnvērtīgā ģimenē dzimušajiem. Bet 1918. gadā tika pieņemts likums par vienlīdzīgu darba samaksu vīriešiem un sievietēm. Tajā pasludināts: "Brīvību sievietēm! Mēs nevaram sasniegt brīvību proletariātam bez brīvības sievietēm."

Pie kā tas viss noveda? Tas noveda pie vēl nepieredzēta sifilisa uzliesmojuma 1918. gadā.

Bet boļševikiem arī tas vēl šķita pārāk maz. Un 1920. gadā pirmo reizi pasaulē tika atjauti aborti. Būtībā likumīga tika padarīta bērnu slepkavošana. Tā rezultātā iedzīvotāju pieaugums samazinājās piecas reizes. 1936. gadā Staļins aizliedza abortus (bet viņu dēvē par tirānu). Taču 1955. gadā Hruščovs atkal tos atļāva (un vēl joprojām tas ir spēkā).

Boļševiki lieliski saprata, ka ir nepieciešams sagraut sabiedrības tikumiskos pamatus, ka cilvēki jāpārvērš par bezveida pūli, lai varētu izveidot vergu sabiedrību, kurā nevalda Sirdsapziņa un Dieva likumi.

Un vēl viena nianse. Spermatozoīds ar olšūnu saplūst olvadā, tur notiek arī apaugļotās olšūnas pirmā dalīšanās, tad tā nonāk dzemdē, kur turpinās olšūnas tālākā attīstība. Jebkurš tā dēvētais pretapaugļošanās līdzeklis (spirāle, tabletes) neļauj dīglim nostiprināties pie dzemdes sieniņas, un auglis tiek atgrūsts. Un tā ir dzīvības nonāvēšana, ko aizplīvuro īstenībai neatbilstoši vārdi. Interesanti zināt, kāda būtu mūsu attieksme, ja aptiekās būtu uzrakstīts nevis pretapaugļošanās līdzekļi, bet gan LĪDZEKĻI BĒRNU NOGALINĀŠANAI vai DZĪVĪBAS IZNĪCINĀŠANAS LĪDZEKĻI.

"Cietsirdīgi!" jūs teiksit.

Nu, ko lai dara, patiesība ne vienmēr ir tīkama, īpaši tiem, kuri aizgājuši pārāk tālu. Ir pienācis laiks no patērētāju un netaisnības pasaules atgriezties veselīgā, normālā pasaulē. Gana upurēt savus bērnus uz dzeltenā teļa altāra, lai gūtu baudu.

Reizi par visām reizēm ir jābūt skaidrībā par to, ka tā dēvētais drošais sekss neeksistē. Drošais sekss ir dzīvībai bīstama izvirtība.

Mūsdienās ir radīta vesela industrija, kas ražo ārkārtīgi daudz mehānisku plastmasas un gumijas izstrādājumu un tonnām ķīmisku līdzekļu. Un tam visam ir viens mērķis lai cīnītos ar Dzīvību. Un, ja mēs to visu lietojam, tad atbalstām šo pasaules uzskatu un ejam pret Dieva gribu, vēršamies pret Dzīvību. Bet vērsties pret Dzīvību tas nozīmē sagraut pašam sevi, jo mēs esam tās daļa.

Dzimuma enerģijas kontrole

Es jau runāju par to, ka milzīgu daudzumu dzīvības enerģijas cilvēks iztērē veltīgi, nepareizi izmantojot dzimuma enerģiju. Kaut gan man nav taisnība. Iztērē nevis veltīgi, bet gan virza to cīņai ar Dzīvību, cīņai pašam ar sevi. Enerģija taču nekur bez pēdām nepazūd. Mums vienmēr ir izvēle, kurp to virzīt, proti, kam veltīt savu dzīvi.

Kā jūs jau esat nopratuši, dzimuma enerģija ir viena no smalkākajām un spēcīgākajām Dzīvības enerģijām, tāpēc, lai iemācītos šo enerģiju kontrolēt, ir jāzina daži noteikumi.

Pirmais. Ar vārdu "kontrole" mēs apzīmējam nevis pret sevi, savām jūtām un vēlmēm vērstu vardarbību, bet gan pareizu radošās enerģijas sadali. Šī enerģija novirzāma mīlestības telpas radīšanai, attiecību harmonizēšanai ģimenē, ģeniālu, labu bērnu dzemdēšanai, ģimenes materiālās labklājības veidošanai… Un jo vairāk dzīvības enerģijas jums būs, jo augstākus mērķus jūs dzīvē sev varēsit izvirzīt un veiksmīgi sasniegt. Tieši pareizie tēli palīdz pilnībā kontrolēt radīšanas enerģiju.

Otrais. Kontrolei ir vairāki līmeņi.

Pirmais līmenis. Ķermeņa un rīcības kontrole. Šajā līmenī vīrietis un sieviete kontrolē tieši dzimumattiecības, kā arī atturas no flirta ar pretējo dzimumu un sarunām divatā.

Otrais līmenis. Tā ir runas kontrole. Šajā līmenī ir jāatturas no sarunām par seksuāliem tematiem un vispār jāizvairās no tamlīdzīgām sarunām. Uz šo līmeni attiecas arī šādas literatūras lasīšana.

Trešais līmenis. Skatiena kontrole. Nenodoties pretējā dzimuma vērīgai aplūkošanai. Atcerieties Jēzus Kristus pazīstamo teicienu: "Ikviens, kas uzskata sievu, to iekārodams, tas ar viņu laulību jau ir pārkāpis savā sirdī." Uz šo līmeni attiecas arī attiecīgu televīzijas pārraižu un filmu skatīšanās.

Ceturtais līmenis. Domu kontrole. Neļauties domām par pretējo dzimumu kā par seksuālās baudas objektu. Tas, šķiet, ir ne vien pats grūtākais, bet arī visefektīvākais līdzeklis, jo ar domām sākas visas mūsu darbības.

Atturēšanās no dzimumattiecībām ir tieši saistīta ar noteiktu periodu cilvēka dzīvē. Saskaņā ar mūsu senču vēdās pausto tradīciju, jauniešiem viņu apmācību periodā nav ieteicams ne tikai nestāties seksuālajās attiecībās, bet pat domāt par tām. Cilvēkam šajā periodā ir jādomā par mācībām un par tikumīgu rakstura īpašību ieaudzināšanu sevī. Ne jau velti puiši un meitenes agrāk mācījās atsevišķi. Jauneklim līdz 25 gadu vecumam pilnībā jāattīsta savs ķermenis un prāts, proti, jānobriest. Jātiek skaidrībā par profesiju, jāatrod sava iemīļotā nodarbe un jāsāk strādāt sabiedrības labā. Vīrieša enerģija ir telpa, tāpēc jauneklim jāprot to pareizi strukturēt atbilstoši savai iedabai, savai varnai.

Meitenēm ir cits uzdevums. Sievietes enerģija ir Zemes, matērijas un Visuma spēks, tāpēc meitenes pienākums nav veidot karjeru. Viņai jācenšas apgūt dažādas mākslas, tādas kā glezniecība, mūzika, dejošana, dziedāšana, mājsaimniecība un citas, lai uzņemtu sevī daudz smalkākas radošas enerģijas. Viņas galvenā funkcija ir dot vīrietim un viņa telpai spēku, turpināt dzimtu, pienācīgi audzināt bērnus un rūpēties par māju. Meitenes ķermenis un prāts tam ir pilnībā sagatavojies 15-17 gadu vecumā. Tieši šajā laikā meitenēm izpaužas īpašs dvēseles aicinājums. Tie ir centieni radīt ģimeni un dzemdēt bērnus. Tā ir jābūt ideālā gadījumā, un tā tūkstošu gadu garumā bija mūsu senčiem.

Kad apmācību periods ir beidzies, var sākt domāt par ģimenes dzīvi. Vīrietim tas ir ļoti svarīgs brīdis. Viņam lēmums par ģimenes veidošanu jāpieņem tikai tajā gadījumā, kad ir modusies vēlēšanās radīt bērnus un turpināt savu dzimtu. Proti, viņam jāizjūt gatavība uzņemties atbildību par sievas un bērnu garīgo un fizisko attīstību. Tieši tāpēc ir nepieciešams, lai viņam būtu stiprs un attīstīts saprāts un iztikas līdzekļi.

Ģimenes dzīves laikā vīrietis stājas dzimumattiecībās ar savu sievu tikai tāpēc, lai tiktu ieņemts bērns. Kāpēc tas ir svarīgi? Lieta tā, ka atturēšanās no dzimumattiecībām vīrietim veicina psihiskās enerģijas, saprāta enerģijas uzkrāšanos. Un šī enerģija tiks nodota nākamajam bērnam. Tas ir ģeniālu un tikumīgu bērnu dzimšanas noslēpums. Absolūta vecāku mīlestība vienam pret otru un pret apkārtējo pasauli, dzīve mīlestības telpā, kā arī atturēšanās no dzimumattiecībām paver iespēju ieņemt un dzemdēt laimīgus bērnus.

Nākamais atturēšanās veids atturēšanās vecuma periodā, kad vīrietis savu dzīvi velta dzīves pieredzes nodošanai mazbērniem un skolniekiem, kā arī garīgajai kalpošanai.

Droša seksa teorija Teorija par atturēšanos no

dzimumdzīves

Dzīvībai bīstama izvirtība Augsts tikumības līmenis

Mazgadīgo pavešana Tiklība un vesels saprāts

Savstarpējo attiecību Harmoniskas attiecības

problēmas ģimenē, šķiršanās ģimenē, stipras un draudzīgas

ģimenes

Neauglība. Kontracepcija, Veselīgu, ģeniālu un labu

aborti, spontānie aborti - bērnu dzimšana,

bērnu nogalināšana Veselīga paaudze

Slimības un telegonijas Veselīga un plaukstoša

izraisītas novirzes dzimta

Urīnizvadsistēmas un Vesela urīnizvadsistēma un

dzimumsistēmas, kā arī visa dzimumsistēma organisma slimības

Dzīvības enerģijas Dzīvības enerģijas

zaudēšana saglabāšana un uzkrāšana

Personības degradēšanās Garīga izaugsme

Kāpēc runa galvenokārt ir par vīriešiem? Tāpēc ka tieši vīrietim ģimenē jākontrolē dzimumattiecības. Sievietes atturība izpaužas kā tiklība, lēnprātība un kautrība. Tas viss sievietei piešķir skaistumu un spēku.

Izdarīsim dažus secinājumus. Salīdzināsim filozofijas divas koncepcijas. Viena no tām ir mūsdienās populārā un plašsaziņas līdzekļos propagandētā drošā seksa teorija un otra ne tik populāra, bet balstīta uz seno vēdu zināšanām un dzimtu tradīcijām atturēšanās no dzimumdzīves un radīšanas enerģijas pareizas izmantošanas filozofija.

SAVA NOZĪMĪGUMA IZCELŠANA

Un tomēr visvairāk dzīvības enerģijas un spēka cilvēkam atņem sava nozīmīguma izcelšana jeb augstprātība. Ne jau velti šīs jūtas attiecas uz vienu no septiņiem nāves grēkiem. Es par to sīki rakstīju savā pirmajā grāmatā. Tieši augstprātība ir visu postošo domu un emociju avots. Bet tās savukārt noved pie slimībām un ciešanām.

Šo jūtu uzturēšanai tiek tērēts milzīgs enerģijas daudzums. Tās cilvēku vārda tiešā nozīmē saplosa gabalos. Un katrs gabals iznāk ārā un grib būt galvenais. Spēka sajūtu cilvēkam dod vicngabalainums, monolītums. Tikai monolītam cilvēkam piemīt spēks.

Mēs varam sevi padarīt nelaimīgu, bet varam kļūt laimīgi un spēcīgi. Darba apjoms, kas mums jāpatērē pirmajā un otrajā gadījumā, ir vienāds.

Ja mēs gribam uzkrāt savu spēku, tad gluži vienkārši ir jāatsakās no augstprātības. Daudzās krievu tautas pasakās spēkavīrs cīnās ar pūķi un uzvar to, vienu pēc otras nocērtot viņa galvas. Bet ko tad simbolizē šis Pliķis Gordiņičs? Neko citu kā vien to, ka spēkavīrs apzinās savu paša nozīmīgumu. Pūķa Gordiņiča (ropflbiHH augstprātība) tēls radās vienā no mūsu semināra nodarbībām, un tā autors ir mūsu Skolas pasniedzējs Sergejs Slobodčikovs. Šis tēls precīzi atspoguļo to, kas ar mums dzīvē notiek. Mēs tiecamies pēc laimes (pasakās tie ir tādi tēli kā Vasiļisa, Nasteņka, Varvara, Aļonuška), bet māsu ceļā nostājas Pūķis Gordiņičs ar daudzām galvām (bailes, naids, satraukums, alkatība, dusmas, aizvainojums u.c.). Un mums šis pūķis jāuzveic, lai mēs kļūtu laimīgi. Augstprātība ir ļaunprātīga un viltīga un mēdz slēpties aiz dažādām maskām. Un, lai jums būtu vieglāk pazīt tās izpausmes, es norādīšu uz pašām raksturīgākajām augstprātības pazīmēm.

1. Pirmām kārtām augstprātība izpaužas kā sava paša taisnīguma un nekļūdīguma jūtas un apkārtējo cilvēku uzskatu nepieņemšana.

Valda sajūta, ka tev pašam vienmēr ir taisnība, ka esi tāds balts un pūkains, bet cits cilvēks ir sliktāks. Bet, ja viņš ir sliktāks, tad es esmu labāks. Rodas vēlēšanās pastāvīgi par kādu runāt, kādu apspriest, vainot un kritizēt apkārtējos.

Centieties turēties tālāk no tiem cilvēkiem, kuri kādu vaino un kritizē. Viņiem ir labi tikai cilvēki, kuri viņus dievina. Ja mēs tādiem cilvēkiem piekrītam vai gluži vienkārši uzklausām viņus, mēs veicinām sava nozīmīguma jūtas un savu augstprātību.

Agrāk man sakarā ar savu nodarbošanos itin bieži nācās saskarties ar tādiem cilvēkiem (tātad saskaņā ar refleksijas likumu pats biju tāds). Viņu augstprātību bija ļoti viegli konstatēt jau pašā sarunas sākumā.

Sieviete sūdzas par vīru:

Viņš pastāvīgi mani aizvaino, nekad nesaka maigus vārdus, pat vārdā mani nesauc.

Viņai ir ļoti grūti saprast, ka šādas vīra uzvedības cēlonis meklējams ne tikai viņā, bet arī pašā šajā sievietē.

-     Nu kādā ziņā tad es esmu vainīga? Visu mūžu jau kopš pašas bērnības esmu cietusi. Mans tēvs dzēra. Aizvainoja māti. Es visu to redzēju, bet tagad man, lūk, vīrs ir tāds. Ko tad esmu aplam izdarījusi?

-    Bet kāpēc jūs izvēlējāties tieši to ģimeni? es vaicāju.

-    Kādā ziņā?

-    Nu kāpēc jūs izvēlējāties piedzimt tieši tādā ģimenē, tieši tādiem vecākiem?

-    Es taču neizvēlējos.

-     Daudzi tā saka, lai noveltu no sevis jebkādu atbildību. Jūs gluži vienkārši to bridi neatceraties. Tāpat kā, piemēram, ne vienmēr atceras savus sapņus, kaut gan redz tos. Pārejot no vienas realitātes citā realitātē, vecie tēli tiek izdzēsti, bet jūtas, pārdzīvojumi un rakstura iezīmes paliek. Jūs izraudzījāties sev tādus vecākus, tāpēc ka esat viņu cienīga. Jūs neesat labāka par viņiem.

-     Tad jau es ari tādu vīru esmu sev izraudzījusies?

-    Pilnīgi pareizi!

-    Bet kālab?

-     Lai kopā ar viņu izietu savas mācībstundas un kļūtu labāka. Nevis labāka par viņu to ir svarīgi saprast, bet gan uzlabotu savu raksturu un vienlaikus palīdzētu ari viņam. Tāds ir jūsu pienākums.

Tadi cilvēki atsakās mainīties, minot dažādus ieganstus:

-    tas nav iespējams;

-    nav laika vai laiks nav piemērots;

-    nav naudas;

-    vienīgi jūs varat man palīdzēt, jūs esat mana pēdējā cerība;

-    jūs atrodaties tik tālu;

-    man nepatīk jūsu āriene, balss, lustra, tapetes utt.;

-    nav jēgas mainīties;

-    man vispār nekas nav jāmaina, patiesībā man viss ir kārtībā, lai mainās citi.

2. Cita augstprātības izpausme ir sevis žēlošana, vēršanās sevī.

Šī izpausme ir cilvēka ienaidnieks, kas viņam sagādā lielas ciešanas. Patiesībā sava nozīmīguma apzināšanās jūtas ir slēpta sevis žēlošana, tāpēc ka tāds cilvēks jūtas nelaimīgs. Viņā mājo bailes no pasaules. Tāpēc viņš izceļ savu svarīgumu, nozīmīgumu, varu, pārticību utt. Bet lai cilvēks justos vairāk vai mazāk mierīgs, viņš liek lietā dažādus vairogus priekšstatus par šo pasauli, priekšstatus, kas palīdz viņa pasaulīti saglabāt nemainīgā stāvoklī. Šādas pasaules uzturēšanai jāpatērē milzīgs enerģijas daudzums. Turklāt tāds cilvēks noslēdzas no apkārtējās pasaules, tātad no dzīvības enerģijas, proti, neļauj enerģijai ieplūst viņa dzīvē. Zemapziņas līmenī viņš saprot, ka tādējādi viņam nāksies mainīt savu pasaules ainu, bet viņš nevēlas to darīt, jo živas ienākšana var padarīt šīs pārmaiņas kardinālas, un tad viņam nāksies dzīvē atteikties no ļoti daudzām baudām.

Kad galvenokārt esam koncentrējušies uz sevi, mēs nevilšus nonākam cietsirdības, egoisma un ciešanu pasaulē. Sākam spēlēt upura vai tirāna lomu. Mēs zaudējam skaidru skatienu, disciplinētību un līdzsvaru.

3.   Augstprātīga laipnība un uzpūtība tā ir vēl viena Pūķa Gordiņiča galva.

Šī attieksme automātiski nostāda mūs augstāk par citiem. "Labi, sak, nolaidīšos zemāk, tāpēc ka tu atrodies ļoti zemu."

Izpaužas tieksme cilvēkus iedalīt hierarhiskos līmeņos un necienīgi izturēties pret tiem, kuri šajā hierarhijā ir iedalīti zemāk.

Augstprātīga laipnība padara cilvēku sīku un niecīgu, bet viņam pašam šķiet, ka viņš ir varens. Un tā ir liktenīga kļūda. Tas liedz viņam darboties vajadzīgajā virzienā.

4.   Tlivu augstprātīgai laipnībai stāv aizbildnieciska attieksme pret kādu.

Tādi cilvēki, palīdzot citiem, prasa cieņu pret sevi un pateicību. Viņi bieži mēdz teikt: "Es palīdzu cilvēkiem. Viņiem visu mūžu jābūt man pateicīgiem" vai "Nesagaidīsi pateicību. Viņi visi ir tādi. Visu KO dari viņu labā, bet viņi ir tādi cūkas". Reizēm tādi cilvēki lepojas ar to, ka kādam dzīvē ir palīdzējuši, ka viņi ir izdarījuši ko svarīgu un nozīmīgu.

5.   Sevis un citu noniecināšana.

Interesanti ir tas, ka lepns cilvēks vispirms sevi cildina, bet pēc tam noniecina (Es esmu vis-visvisliktākais un visgrēcīgākais. Es nekam neesmu derīgs. Man nekas neizdodas). Sevis un citu noniecināšana liecina par zemu garu. Viņš it gatavs citu priekšā rāpot uz ceļiem, ar cepuri noslaucīt grīdu to priekšā, kurus viņš vērtē augstāk par sevi, taču, ja pa ceļam gadās tādi, kurus viņš vērtē zemāk par sevi, viņš pieprasa, lai citi rīkotos tieši tāpat. Tāds cilvēks ir ļoti bīstams, īpaši tad, ja viņa rokās nonāk varas groži.

Cilvēks, kas ir uzveicis augstprātību, pats nepazemojas un neļauj nevienam viņa priekšā pašam sevi noniecināt. Jebkurā situācijā viņš paliek viņš pats.

6. Cits veids, kā izpaužas sava nozīmīguma jūtas, ir uzskats, ka bez manis pasaule nevar pastāvēt.

Rodas vēlēšanās visu kontrolēt. "Viss ir atkarīgs no manis, viss gulstas uz mani: ģimene, darbs, attiecības, apkārtējā realitāte." Tas savukārt rada lielu spriedzi. Tieši te ir ļoti smalka robeža, kas nošķir atbildības jūtas no sava nozīmīguma jūtām. Jā, mēs ar savām domām, ar savu dzīvības enerģiju radām šo pasauli. Bet mēs to darām nesaraujamā saistībā ar apkārtējo pasauli. Mēs un apkārtējā pasaule esam vienots veselums.

Reizumis parādās uzmācīgas domas par to, ka cilvēki jāpasarga no viņu problēmām. Parasti tādi cilvēki, izlasījuši kādu grāmatu, sāk ar to uzmākties apkārtējiem: vispirms radiniekiem, bet pēc tam visiem pārējiem. Viņi paši nav mainījušies, bet uzskata, ka apkārtējiem katrā ziņā ir jāmainās.

-     Valerij Vladimirovič! stāsta kāda no semināra dalībniecēm. Nesen es nopirku jūsu grāmatu un izlasīju vienā elpas vilcienā. Bet, kad es ieteicu to izlasīt vīram, viņš izturējās ļoti vēsi. Pat miesīgā māsa teica, ka esmu nokļuvusi kādā sektā. Sakiet, kāpēc viņiem ir tik slikta attieksme pret šo grāmatu? Varbūt es pati kaut ko nedaru pareizi?

-    Jūs neesat pirmā, kas stāsta ko līdzīgu, es atbildu. Tā notiek tādā gadījumā, kad jūs ļoti uzstājīgi vai pat agresīvi piedāvājat savu palīdzību vai kādas zināšanas.

-     Jā, jums ir taisnība, viņa atbild. Es uzskatīju un joprojām uzskatu, ka viņiem šīs zināšanas ir nepieciešamas, lai viņi atrisinātu savas problēmas.

-     Sakiet, vai jūs esat stipri mainījusies pēc grāmatas izlasīšanas un vai vienmēr jūs rīkojaties tā, kā rakstīts grāmatā?

-    Nē.

-      Tāpēc ari jūsu tuvinieki tā izturas. Vispirms mainieties pati. Ja cilvēki negrib pieņemt jūsu palīdzību, neuzstājiet. Strādājiet ar sevi, un kad būs redzams, ka esat mainījusies, jūsu tuvinieki un draugi lūgs jūsu palīdzību. Tad ari piedāvājiet viņiem grāmatu, bet dariet to neuzbāzīgi.

7.   Pārāk nopietna attieksme pašam pret sevi.

Cilvēks domā, ka viņš ir ārkārtīgi svarīga persona. Un tas dod viņam iemeslu uztraukties par visdažādākajiem iemesliem un pat bez iemesla. Kad dzīvē izveidojas tāda situācija, kas viņam nav pa prātam, viņš var piecelties un aiziet. Iā, piemēram, bieži atgadās ģimenēs, kad laulātie konflikta dēļ šķiras. Katrs no viņiem domā, ka tādējādi izrāda sava rakstura spēku, bet tā tas nav. Gluži otrādi, tādējādi viņš parāda savu vājumu.

Kad mēs pārāk daudz domājam par savu personību, tas izraisa nogurumu un noslēgšanos no apkārtējās pasaules, atņem spēku un rada milzum daudz problēmu. Sava nozīmīguma jūtas cilvēku padara neveiklu, smagnēju. Cilvēkam nevajag justies svarīgākam par visu citu šajā pasaulē.

8.     Pārāk lielas uzmanības pievēršana pašam sev rada citu problēmu cilvēks sāk koncentrēties uz to, ko citi par viņu domā un runā.

Viņš daudz runā par savām problēmām, reizumis būdams pārāk koncentrējies uz tām, gluži vienkārši kļūst pļāpīgs. Viņam mostas tieksme pārāk bieži ielūkoties spoguli (narcisms, tīksmināšanās pašam par sevi). Viņš visvisādi cenšas pievērst sev uzmanību, bieži izceļ savu pārticību (neparasts apģērbs, dārga un uzkrītoša mašīna, māja u.c.). Reizumis ir vērojama cita galējība uzmanības nepievēršana savam fiziskajam ķermenim, nevīžība utt. Bet mērķis ir viens pievērst sev uzmanību.

9.  Vēl viena augstprātības izpausme ir lielīšanās.

Tā ir doma par to, ka esi labāks par citiem. Tādā gadījumā cilvēks sāk pārmērīgi un pārspīlēti cildināt savas pozitīvās īpašības. Kāpēc viņš tā dara? Tāpēc ka zemapziņā mājo mazvērtības komplekss un viņam gribas gūt apkārtējo cilvēku uzmanību un atzinību, lai izjustu savu nozīmīgumu un unikālumu.

10.  Atteikšanās no palīdzības.

Lepns cilvēks nepieļauj, ka citi viņam palīdz.

Pieej pie cilvēka un saki:

-    Es jums palīdzēšu!

-     Paldies, es pats! viņš atbild un cenšas ar savu nesamo aizkļūt tālāk no jums.

Kāpēc gan viņš visu grib uzvelt sev? Atbilde ir acīmredzama lai pats gūtu laurus un baudītu augļus. Citādi, nedod Dievs, nāksies dalīties ar citu. Šajā gadījumā izpaužas arī alkatība.

11.  Vēlme izcelties, iegūt slavu, cieņu un godu.

Tādi cilvēki visai bieži pieraksta sev citu cilvēku paveikto un nopelnus. Bet, no otras puses, viņi cenšas izcelt citus cilvēkus, padarīt viņus par elkiem un dziedāt viņiem ditirambus.

12.    Domas par to, ka mans darbs ir svarīgāks un vajadzīgāks.

-     Es savu darbu veicu labāk par citiem, diezin vai kāds to spētu paveikt labāk par mani;

-     Es strādāju vairāk par citiem.

Tāda attieksme rada pārmērīgu spriedzi. Citam taču šo darbu uzticēt nevar. Nākas visu darīt pašam.

13.   Sāncensība.

Cenšanās sāncensim nodarīt pāri vai ko sliktu, vai arī nostādīt viņu neizdevīgā situācijā.

Veselīga konkurence nemēdz būt, jo konkurence kā tāda rada ārkārtīgu spriedzi, dažkārt pat agresiju, neapzinātu vēlēšanos iznīcināt sāncensi, un tas viss noved pie slimībām un problēmām.

Atcerējos kādu nesen notikušu gadījumu. Man vajadzēja nopirkt zāles sēklas zālājam. Es iegāju veikalā, kurā parasti iegādājos visu dārzam nepieciešamo inventāru. Izraudzījos sēklas. Samaksāju. Bet, kad grasījos doties projām, pārdevējs jautāja:

-    Kāpēc jūs ignorējat mani?

-    Kādā ziņā? brīnījos.

-     Pagājušajā nedēļā jūs kaut ko pirkāt pie mūsu konkurentiem, nevis pie mums.

-    Jā, tiešām, atbildu, pagājušajā nedēļā es iegāju veikalā, kas atrodas jums blakus, un nopirku benzīna motorzāģi, bet jūs kļūdījāties attiecībā uz galveno.

-     Attiecībā uz ko? Tagad bija pārdevēja kārta brīnīties. ,

-     Es to nopirku nevis pie jūsu konkurentiem, bet gan pie jūsu sabiedrotajiem.

-     Sabiedrotajiem ? Pārdevējam acis tā iepletās, ka atgādināja apakštasi.

-     Jā, pie sabiedrotajiem. Jūs taču kopā darāt svarīgu darbu.

-    Kādu darbu ?

-     Tad man jāvaicā jums, ar ko jūs nodarbojaties un kā labā jūs nopūlaties?

-    Es nopelnu naudu.

-     To es saprotu, saku. Bet jautājums attiecas uz ko citu. Ko jūs darāt cilvēku labā?

-     Nu, pārdevējs aizdomājās, es atvedu cilvēkiem nepieciešamo dārza inventāru, tehniku, sēklas, mēslojumu.

-    Bet kālab tas cilvēkiem ir vajadzīgs?

-      Viņi labiekārto savus zemes gabalus, stāda augus, izdaiļo māju.

-      Pilnīgi pareizi, saku. Tas arī ir jūsu darba un jums kaimiņos esošo jūsu sabiedroto darba mērķis. Jūs kopīgi palīdzat cilvēkiem, tāpēc nevarat būt sāncenši.

-     Interesanta doma, saka pārdevējs. Ta es nekad neesmu domājis.

-     Ne tikai interesanta, es saku gandrīz čukstus, bet arī ļoti svarīga. Lieta tā, ka tās ir slepenās zināšanas. Ja jūs arī turpmāk tā domāsit un labi izturēsities pret savu kaimiņu, jūsu bizness zels un plauks.

14. Vēlme strīdēties un pierādīt savu taisnību.

Lepns cilvēks negrib pieņemt citu cilvēku viedokli un nespēj rast kompromisu. Viņš visai bieži dusmās un aizkaitinājumā paceļ balsi. Vienmēr grib teikt pēdējo vārdu, nesaprotot, ka strīdos nedzimst patiesība. Tur, kur ir patiesība, nav naida. Tāpēc ka visi visu saprot. Mums taču nekad neienāks prātā strīdēties par to, ka

Saule lec no rīta un spīd visiem. Vai par to, ka gaļa ir nogalināts dzīvnieks. Tas, tā sakot, ir fakts. Ja jums ir modusies vēlme pastrīdēties, tātad šis jautājums attiecas tieši uz jums.

15.  Tieksme spēlēt soģa lomu.

Gribas tiesāt un nosodīt cilvēkus par viņu darbību, par viņu rīcību un pat par kļūdām. Tāds cilvēks citos cilvēkos cenšas saskatīt trūkumus un domās viņus nosoda. Turklāt parasti to dara pazemojošā tonī. Viņa spriedumos bieži izpaužas dusmas, naids un uzbudinājums. Reizumis gribas atriebties vai cilvēku pārmācīt.

Parasti tas izpaužas attieksmē pret valsts ierēdņiem, politiskajiem darbiniekiem, pret citu tautību cilvēkiem, kaimiņiem. Tā sakot, būtu tikai vēlēšanās, ko nosodīt atradīsies.

16.    Apkārtējiem cilvēkiem nesaprotamu vārdu izmantošana.

Ar šo netikumu parasti sirgst zinātnieki. Viņu darbos ir sastopami daudzi specifiski termini. Turklāt jo to ir vairāk, jo labāk. Vispār nav saprotams, kam viņi adresē savus darbus? Tādām svarīgām personām, kādas ir viņi paši, vai cilvēkiem?

17.  Nevēlēšanās dalīties savās zināšanās.

Kad es biju sarakstījis savu pirmo grāmatu " Izproti savu slimību " kāds man pazīstams ārsts, kas atbrīvoja cilvēkus no liekā svara, man jautāja:

-     Kāpēc tu cilvēkiem izpaud savas slepenās metodikas?

-          Es gribu viņiem palīdzēt izprast savu slimību un problēmu cēloņus, es atbildēju. Gribu, lai viņi būtu veseli.

-    Bet tā tu zaudē kontroli pār situāciju.

-    Kādā ziņā? es brīnījos.

-     Pirmkārt, citi ārsti izmantos tavas izstrādes un dalu klientu aizvilinās pie sevis. Otrkārt, ja visi šie cilvēki paši varēs atrisināt savas problēmas, tad vairs nebūs vajadzīgi ārsti.

-     Zini, es teicu, tieši tāpēc es arī uzrakstīju savu grāmatu, lai pēc iespējas vairāk cilvēku būtu veseli un laimīgi. Un lai ārsti izmanto šīs zināšanas. Man tas būs loti patīkami. Bet par darbu un naudu es neuztraucos. Pirmkārt, tik un tā būs cilvēki, kas nespēs paši tikt skaidrībā, un, lūk, tad viņiem būs vajadzīga mana palīdzība. Otrkārt, radīsies citi veidi, kā iegūt iztikas līdzekļus. Visums taču ir bagāts.

18.  Aizvainošanās. Nevēlēšanās piedot un pateikties.

To izraisa nevēlēšanās uzņemties atbildību par savu dzīvi un tā fakta neizpratne, ka apkārtējā pasaule vienmēr un visur rūpējas par mums.

Mūsu pienākums ir lēnprātīgi un ar pateicību uzņemties visu to, kas ar mums notiek mūsu dzīvē.

19.  Negodīgums attieksmē pret sevi un citiem.

Tāds cilvēks var ko apsolīt un solījumus nepildīt, un tādējādi cilvēkus maldināt un melot. Tāda rīcība var sagādāt kādus materiālus labumus, bet rezultātā šāds cilvēks tikai zaudēs.

20.   Sarkasms.

Vēlme ļauni pajokot ar cilvēku, rupji vai ar indīgu piezīmi aizvainot viņu.

21. Nevēlēšanās atzīt, ka jums piemīt augstprātība un ka jums ir garīga rakstura problēmas.

Ja, izlasījuši šo nodaļu, jūs nesaskatāt sevī nevienu pazīmi, kas liecina, ka jums piemīt augstprātība, tad jūsu stāvoklis ir gaužām slikts. Tas nozīmē, ka jums pārmērīgi ir attīstītas sava nozīmīguma jūtas. Tādā gadījumā sāciet šo nodaļu lasīt no jauna.

Kā uzveikt augstprātību?

Ir divi ceļi.

Pirmais pa vienai nocirst Pūķa Gordiņiča galvas.

Otrais nocirst visas uzreiz.

Galvenā ir jūsu vēlme kļūt par Gaismas kareivi. Bet būs vajadzīgs arī spēks. Kur to smelties to jūs jau zināt.

DIEVTICIBAS SPĒKS UN LABDARĪBA

Es jau iepriekš esmu rakstījis par to, kā pareizi saglabāt, virzīt un pārdalīt savu dzīvības enerģiju. Šajā nodaļā būs runa par vēl vienu spēka veidu. Tās arī ir slepenās zināšanas. Bet es domāju tā: ja esat lasījuši visas manas iepriekšējās grāmatas, tad esat gatavi šīs zināšanas uztvert, turklāt es tās izklāstīšu ļoti saprotami.

Daudzi cilvēki uzskata, ka laime un labklājība viņu dzīvē ir saistīta ar naudu. Un viņi veic attiecīgas darbības: mācās, strādā, komunicē (to dēvē par lietišķo saskarsmi) ar vienu mērķi palielināt naudas daudzumu. Bet viņi rīkojas nepareizi, jo labklājība viņu dzīvē nevis palielinās, bet gluži vienkārši tiek pārdalīta. Atsauksim atmiņā bagātības apli, kuru es attēloju vienā no savām grāmatām.

Palūkojieties vērīgi. Cilvēks šajā pasaulē ienāk jau ar noteiktu spēka daudzumu, tātad arī ar noteiktiem materiālajiem labumiem, ņemot vērā to, ka šo labumu daudzums atbilst cilvēka dzīvības enerģijai, kuru viņš ir uzkrājis iepriekšējās dzīvēs un kuru mantojis no savas Dzimtas.

Es jau rakstīju par to, ka katrs šajā dzīvē bauda tik daudz labumu, cik viņam pienākas saskaņā ar savas

dievticības spēku. Proti, cik daudz labu un nesavtīgu darbu viņš ir veicis, tik liela materiālā labklājība viņam būs.

13. zīm.

Virzot visu savu enerģiju un izmantojot laiku materiālās labklājības palielināšanai, cilvēks nevis palielina savu spēku, bet atņem enerģiju kādai savas dzīves sfērai. Tas ir acīm redzams. Vairāk strādāsi mazāk laika pavadīsi kopā ar ģimeni un tuviniekiem, vai arī dzīvē ienāk pārslodze un slimība. Bet pēc tam centies nopirkt veselību par to naudu, ko esi nopelnījis. Bet nenopirksi vis. Agrāk vajadzēja domāt. Ar tabletēm nevar atgūt īstu veselību. Tas tikai mazina sāpes. Tatad naudu esi dabūjis, bet veselības atgūšanai to nevar izmantot. Attiecības ar cilvēkiem arī ar naudu neatjaunosi. Tads ir likums. Yar nopelnīt daudz naudas, bet tā var sagādāt ciešanas. Daudzi finansiāli pārtikuši cilvēki ir kļuvuši par mērķi slepkavām, blēžiem un tiem, kuri pretendē uz viņu vietu.

Nauda savā dzīvē jāpiesaista nevis izvelkot to no citu makiem, ne ar enerģijas piesaistīšanu no citām savas dzīves sfērām, bet gan ar Dievticības Spēku. Šis Spēks izpaužas un palielinās tikai tajā gadījumā, ja dari citiem labu. Krievu tirgoņi zināja, ka viņu bizness būs veiksmīgs vienīgi tajā gadījumā, ja viņi kļūs par mecenātiem.

Ir svarīgi saprast, ka labklājība un laime mūsu dzīvē neienāk līdz ar lietām, pēc kurām mēs tik ļoti tiecamies patērētāju gadsimtā. Gluži otrādi, lietām ir nepieciešama mūsu uzmanība, tātad arī dzīvības enerģija.

Šajā sakarībā izvirzās jautājums, kā savā dzīvē palielināt laimes un prieka daudzumu un līdz ar to arī Spēku? Kas traucē mums nepievērsties naudai un lietām, neizvirzīt tās par dzīves mērķi, bet izmantot tikai par līdzekli?

Ir viena Pūķa Gordiņiča galva, kas traucē mums palielināt savu paša Spēku, tātad arī labklājību dzīvē. Šī galva ir Mantkārība jeb Alkatība. Ia sasprindzina ne tikai pašu cilvēku, bet arī visu vidi, visu telpu, kurā viņš uzturas. Alkatība ir tāda kā uguns: jo vairāk materiālo labumu iegrūž tās rīklē, jo stiprāk tā iedegas. Alkatīgs cilvēks nevar būt vesels un laimīgs. Gluži otrādi alkatība nogalina samierināšanos.

Alkatīgs cilvēks novājina ne tikai savus spēkus, bet arī apkārtējo vidi, un tas izraisa citu cilvēku nelāgas domas un rīcību. Alkatība atņem cilvēkam saprātu un pamazām žņaudz viņu, atņemot visu un iekaļot važās. Kas liek noziedzniekam zagt? Alkatība. Kas liek cilvēkam ņemt kredītus? Gala rezultātā alkatība rada nabadzību. Starp citu, daudzu nabadzīgu cilvēku dvēselē mājo alkatība. Viņi negrib ne ar vienu dalīties.

Savā pirmajā grāmatā es rakstīju, ka alkatība ir raksturīga tikai tiem cilvēkiem, kuri dzīvo vecajā apziņas modelī. Viņi šīs jūtas izmanto, lai iegūtu un uzkrātu materiālos labumus, bet tā rada tikai nelaimes un ciešanas. Alkatība ierobežo mūsu enerģētisko potenciālu, kontrolē laimes un Spēku pieplūdumu mūsu dzīvē.

Vienīgais veids, kā var uzveikt šo galvu un palielināt savas Dievticības Spēku, ir nodarboties ar labdarību. Bet pirms pievērsties labdarībai, jums ir jāzina, kas tā ir.

Daudzi cilvēki labdarību uzskata par ubaga dāvanu pasniegšanu. Bet vai tas tā ir? Padomāsim.

Vārds "LABDARĪBA" nozīmē "darīt labu". Proti, padarīt kādu laimīgu. Citiem vārdiem sakot, labdarība ir nesavtīga darbība apkārtējo cilvēku labā. Kā var izpausties šī darbība? Ko mēs bez atlīdzības varam dot cilvēkiem, kas dāvās viņiem laimi? Un ko mēs varam upurēt?

Sāksim ar to, ka labdarīga rīcība ir iespējama tikai tajā gadījumā, ja cilvēks pieņem citus cilvēkus un šo pasauli. Turklāt pieņem bez pretenzijām un aizvainojuma. Viņš tic, ka taisnīgs ir tas viss, kas notiek šajā pasaulē ar viņu pašu un citiem cilvēkiem. Nesavtīga rīcība ir iespējama vienīgi tajā gadījumā, ja cilvēks tic laimei un apzinās sevi kā šīs pasaules daļiņu, kā veselā daļiņu. Darot labu daļiņai, tu dari labu veselajam, proti, Dievam. Bet laime ir sevi sajust kā veselā daļiņu.

Jāteic, ka šis pirmais solis ir vissarežģītākais. Ļoti grūti ir mīlēt šo pasauli ar absolūtu mīlestību un ticēt, ka šī pasaule ir taisnīga, kā arī uzņemties atbildību par savām domām un rīcību. Bet vajag sākt. Un es pateikšu jums priekšā, kā šo soli spert, īpaši nenopūloties. Principā mēs visi to darām katru dienu. Gluži vienkārši mēs nepiepūlamies to darot. Bet šī darbība ir LABA VĒLĒJUMS. Ir tikai nepieciešams pareizi sasveicināties ar cilvēkiem, šajā sveicienā ietverot īpašu jēgu un tēlu.

Izrādās, ka mūsu senči pirmo labdarības etapu ir ietvēruši vārdā "LABDIEN".

"Labdien" tas ir laba vēlējums, kas nozīmē arī labas veselības vēlējumu, bet veselība, kā mēs jau zinām, nozīmē harmoniju pašam ar sevi un apkārtējo pasauli, savukārt harmonija tā ir laime. Tieši ar šādām domām un jūtām vajag sasveicināties ar cilvēkiem. Labi, ja mēs sasveicinoties paklanāmies, parādot cieņu šim cilvēkam kā Dieva daļiņai Zemes virsū.

Otrs solis ir ne mazāk svarīgs kā pirmais. Tā ir PATEICĪBA. Tas ir burvju vārds.

Ir vēlams, lai cilvēkam vienmēr būtu pateicīgs noskaņojums. Tas ir ļoti svarīgi. Jābūt pateicīgam par visu, ko Dzīve mums dod. Mums jāizsaka pateicība visiem: Dievam, vecākiem un bērniem, Dabai un cilvēkiem. Turklāt mums jābūt pateicīgiem neatkarīgi no apkārtējo cilvēku uzvedības. Daži šajā pasaulē dāvā mums prieku, citi sniedz mācībstundas, turklāt šo citu ir vairāk nekā pirmo, jo viņi mums paver iespēju garīgi progresēt.

Nākamais posms ir PRIEKS. Izjust prieku nozīmē apkārtējai pasaulei dāvāt Gaismu. Atcerieties, ka mēs esam Saules bērni, mēs esam gaismu lejošas būtnes. Dāvāt Gaismu tā ir mūsu būtība.

Tagad tiksim skaidrībā par to, kas ir ZIEDOŠANA. Ziedošana tā ir labprātīga atteikšanās no kaut kā par labu kādam.

Ko var ziedot?

Ziedot var:

1)   produktus un ēdienu;

2)    lietas, to skaitā arī apģērbu;

3)   pajumti, naktsmītni;

4)    naudu;

5)   zināšanas;

6)    savas jūtas ar mākslas starpniecību: ar dziedāšanu, mūziku, gleznām, grāmatām, deju utt.;

7)   savu dzīvības enerģiju un laiku ar sava ieguldītā darba starpniecību (mācīt, ārstēt, būvēt, gatavot ēdienu utt.);

8)   savu ķermeni (audus, orgānus), savu dzīvību. Piemēram, karavīrs ziedo savu dzīvību tautas brīvības vārdā. Arī glābējs ziedo savu dzīvību, glābjot cilvēku.

Izrādās, ka ne jau katra ziedošana var dāvāt laimi citam cilvēkam, tātad arī tam, kurš ziedo. Ja jūs, piemēram, dzērājam iedosit naudu, kuru viņš izlietos alkohola iegādei, tā būs ziedošana, bet nebūs labdarība. Turklāt tāda rīcība var novest pie Dievticības Spēka zaudēšanas un ziedotāja degradācijas. Tieši tāpēc ļoti svarīgi ir zināt, kā pareizi ziedot.

Vēdās ir sacīts, ka ir vairāki ziedošanas veidi:

1)  ziedošana labsirdības dēļ (proti, labdarība);

2)   ziedošana tieksmes dēļ;

3)   ziedošana tumsonības dēļ.

Ar ko tie atšķiras cits no cita?

Ja mēs ziedojam to, kas noved pie cilvēka apziņas degradēšanās, tā ir ziedošana tumsonības dēļ.

Piemēram, pilsētas mērs rīko "labdarības" akciju: par godu Uzvaras dienai katram veterānam izsniegt pa pudelei šņabja un pa iepakojumam cīsiņu. Tā, protams, ir ziedošana tumsonības dēļ, jo šņabis un gaļas izstrādājumi noved pie saprāta graušanas. Šajā gadījumā pilsētas galva nezina, ko dara. Bet par to viņš atbildēs pēc pilnas programmas.

Ziedošana tumsonības dēļ vienmēr izraisa abu degradāciju: gan tā, kuram ziedo, gan tā, kurš ziedo.

Ja mēs ziedojam ar domu, ka gūsim kādu labumu (tam nav jābūt materiālam labumam, tā var būt tieksme gūt slavu, doma "cik es esmu labs"), tad arī tā ir nevis labdarība, bet gan ziedošana tieksmes dēļ, jo šajā gadījumā mūsu rīcība nav nesavtīga.

Ziedošana labsirdības dēļ jeb labdarība vienmēr ir nesavtīga rīcība. Labdarības ideja ir viena darīt cilvēkiem labu un nedomāt par augļiem. Bet tas nav tik vienkārši. Nesavtība visu mūsu būtni pārņem ne jau vienā paņēmienā. Katrā ziņā rodas vēlme sevi vismaz uzslavēt, bet it īpaši lai to izdara citi. Lai nodarbotos ar labdarību, ir nepieciešams kāds sava spēka daudzums. Bet iegūt spēku palīdzēs nevainojama dzīve, dzīve saskaņā ar Taisnīgumu un atturēšanās no kārdinājumiem. Labdarība ir apziņas augstākais līmenis.

Tagad ir svarīgi saprast, ko, kā, kam un kur drīkst ziedot.

Es jau esmu rakstījis par to, ka atkarībā no mūsu pasaules uzskata un pasaules uztveres šajā pasaulē uz mums iedarbojas trīs galvenie spēki: labdari, tieksmes un tumsonība. Tāpēc mums ir jāapzinās, ka šajā pasaulē vieni ļaudis ir labdari, citi dzīvo saskaņā ar savām tieksmēm un vēl citi gara tumsībā. Atbilstoši tam arī mūsu attieksmei pret katru cilvēku ir jābūt dažādai.

Cilvēkam, kas dzīvo gara tumsībā, nav vēlams kā ziedojumu saņemt naudu, jo tā var tikt izmantota ļaunos nolūkos. Labāk dot to, ko viņš tūlīt var apēst vai izdzert, piemēram, maizi, ābolu, pienu. Ja nepieciešams, var dot arī apģērbu, piedāvāt naktsmītni, palīdzēt grūtā brīdī.

Cilvēkam, kas dzīvo saskaņā ar savām tieksmēm, arī nav vēlams kā ziedojumu pasniegt naudu, jo viņš tai ir pārāk pieķēries un nauda izraisīs nevajadzīgu sasprindzinājumu. Šādam cilvēkam līdztekus ēdienam, apģērbam un pajumtei var dot zināšanas un gudru padomu.

Tikumīgam, taisnīgam un svētam cilvēkam var ziedot visu, pat savu dzīvību.

Labdarība jāizrāda vajadzīgajā laikā, vajadzīgajā vietā un vajadzīgiem cilvēkiem.

Nav vēlams dot naudu tādās vietās kā tirgus, stacija, ielas, metro un transporta līdzekļi. Kaut gan mēs zinām, ka tieši tādas vietas ir iecienījuši ubagi, jo tajās pulcējas vairāk ļaužu. Bet mums ir jābūt uzmanīgiem pret sevi un cilvēkiem un nedrīkstam iet žēlsirdības jūtu pavadā.

Naudu var dot pie dievnamiem un svētās vietās. Pat ja viņš nav ticīgs cilvēks, tas tik un tā nāks par labu viņam un mums, jo nostiprinās ubaga ticību Dievam.

Un ir vēl viens svarīgs noteikums. Pasniegt ziedojumu vajag, izjūtot cieņu pret to cilvēku, kuram tu ziedo. Ir nepieciešams pateikties viņam un paklanīties viņa priekšā. Ja jūs ziedosit godājamam cilvēkam, neizrādot vajadzīgo uzmanību un cieņu, jūs pats varat ciest par to.

"Tik daudz nosacījumu," jūs teiksit. "Varbūt vienkāršāk ir nemaz neziedot?"

Nedrīkst, mani dārgie lasītāji. Atteikšanās no ziedošanas nocietina sirdi, aptur garīgo attīstību un galu galā noved pie degradēšanās.

Nopietni runājot, mēs nedrīkstam neziedot. Mēs visi katru dienu to darām. Taču darām bez vajadzīgajām zināšanām, tāpēc nereti ciešam par to, neapzinoties, kādēļ šīs ciešanas mūs ir piemeklējušas.

Ja lūdz, vienmēr vajag dot, bet ne vienmēr to, ko lūdz. Ja cilvēks ir pienācis pie jums, tātad jums kaut kas viņam tiešām ir jādod, bet jautājums ir par to, ka» jādod? Visums, Dievs vēršas pie jums ar šā cilvēka starpniecību. Mēs kaut ko esam parādā šai pasaulei. Ar cilvēku starpniecību mēs uzveicam alkatību.

Iemācieties dot un dāvināt. Lai dzīvē izvairītos no zaudējumiem, ir viens pārbaudīts paņēmiens. Jāiemācās laikus atdot apkārtējai pasaulei. Un ne jau katrā ziņā naudu. Tā var būt fiziska palīdzība vai morāls atbalsts. Var dalīties zināšanās un pozitīvajā pieredzē. Tas gluži vienkārši var būt prieks, mīlestība vai savas dvēseles siltums. Atrodiet šajā pasaulē cilvēku, kam tas vajadzīgs, un nesavtīgi sāciet viņam palīdzēt.

Ja tev lūdz palīdzību tas nozīmē, ka tu spēj šim cilvēkam palīdzēt. Kaut kur tevī ir risinājums. Turklāt, palīdzot šim cilvēkam nelaimē, tu saņem savdabīgu pretpoti. Katrs cilvēks taču ir tava paša projekcija šajā pasaulē. Palīdzot kādam atrisināt viņa problēmas, jās gūstat noteiktas zināšanas un pieredzi, tātad savā dzīvē izvairīsities no tādām problēmām. Palīdzot godājamam cilvēkam viņa labajos darbos, pats gūsti daudz vairāk labuma.

Ir zināms labdarības zelta likums:

Cilvēks, kas piekopj labdarību, saņem tik daudz labumu, cik dievticīgs ir tas cilvēks, kuram esi ziedojis, vai cik daudz dievticības izpaužas viņa darbībā.

Piemēram, ja esat ziedojis svētam cilvēkam, jūs saņemsit tik reižu vairāk labumu, cik reižu viņa svētums ir lielāks par jūsējo.

Ja esat ziedojis līdzekļus kādas iestādes celtniecībai vai kādas organizācijas izveidošanai, tad saņemsit tik daudz labumu, cik daudz labumu cilvēki iegūs no šīs iestādes vai organizācijas.

Ir svarīgi zināt arī otru likumu.

Cilvēks, kas piekopj labdarību, ne vienmēr saņem to, ko viņš ir ziedojis, bet vienmēr saņem to, kas viņam attiecīgajā brīdī ir vajadzīgs.

Jūs nesavtīgi, piemēram, esat ziedojis naudu kādam pasākumam. Par atbildi Visums var dāvāt jums veselību, iespēju garīgi attīstīties, labvēlīgas attiecības, vairāk laimes ģimenē, tikšanos ar vajadzīgu cilvēku, īstu draugu utt. Arī naudu jūs varat saņemt, bet tikai tajā gadījumā, ja tā jums patiešām ir vajadzīga. Darot labu citiem, jūs saņemt to, ko liktenis jums lēmis. Galvenais negaidīt atdevi, nedomāt par augļiem, citādi tā būs nevis labdarība, bet ziedošana tieksmes dēļ. Bet tā neko citu nedos kā vien gaidīšanas radītu spriedzi un sarūgtinājumu.

Labdarība palielina Dievticības Spēku un cilvēkam paver iespēju mainīt savu likteni.

DZĪVES FORMULA

Tātad ir pienācis laiks visu rezumēt.

Ņemot vērā visu iepriekš teikto, varam izveidot Dzīves formulu:

Dzīve = Mērķis x Domas x Zināšanas x Mīlestība x Savs Paša Spēks

Katrs vienādojuma elementa stāvoklis nosaka dzīves kvalitāti un dzīves ilgumu.

Dzīves mērķis

Kad mēs savā dzīvē izvirzām mērķi, mēs identificējam sevi ar to, pēc kā mēs tiecamies. Ja mūsu vēlmju objekts atrodas materiālajā sfērā, ja tas ir pakļauts izpostīšanai, mūsu dzīvē neizbēgami ienāks ciešanas. Nepareizs mērķis rada dzīvē problēmas. No sacītā loģiski izriet, ka savā dzīvē mums jākoncentrējas uz to, kas ir mūžīgs. Kam mēs veltām savu dzīvi to mēs saņemam.

Pareizais mērķis un pareizais Ceļš cilvēkam dod galveno Ticību. Kā mēs jau zinām, Ticība (Bepa) vārda tiešā nozīmē ir Ra zināšana. Ticība būtībā ir mūsu sadarbība ar Patiesību un Gaismu. Ta ir dziļa izpratne par

to, no kurienes mūsu dzīvē ienāk Laime. Pateicoties šai izpratnei, mēs izraugāmies Pareizo Ceļu, pa kuru, Pareizi rīkojoties, mēs nonākam pie Pareizā mērķa.

Pastāv saistība starp Ra avotu, Dzīvības, Gaismas avotu un cilvēku. Kad cilvēkam ir izpratne par to, kas ir Gaisma, no kurienes Zeme saņem svētību, laimi un enerģiju, viņu pārņems Prieks, iedvesma un entuziasms. Viņam gribas dzīvot. Viņš nekad neizjutīs grūtsirdību un depresiju. Viņš saprot, ka dzīves Ceļā sastopama ikviena situācija ir kārtējais pakāpiens ceļā uz Laimi.

Ja cilvēks pievēršas Gaismai, Dievam, Ra, tad viņš ir uz pareizā ceļa. Tas ir Patiesības ceļš. Ja cilvēks ir orientēts uz ko citu, viņš neizbēgami degradējas. Spilgts ' piemērs narkotiku lietošana. Cilvēks uzskata, ka laime meklējama narkotikās, tātad viņš tiecas pēc tām. Un viņu ir grūti atturēt. Viņš izjūt mokas un ciešanas, kad to nav.

Patiesības ceļu sen jau ir iezīmējuši mūsu senči kā Garīgās Augšupejas Zelta Ceļu.

Domas

Cilvēka domas, emocijas un jūtas nosaka viņa dzīvi. Mēs jau zinām, ka negatīvās, postošās domas izraisa slimības un ciešanas, bet pozitīvās, radošās domas cilvēka dzīvē piesaista labvēlīgus notikumus. Tāpēc ir svarīgi rūpēties, lai nodomi būtu tīri.

Zināšanas

Zināšanas un Gudrība ir atkarīga no Saprāta spēka. Bet Saprāta spēks savukārt ir atkarīgs no cilvēka pa< saules uzskata, no viņa apziņas tipa un laimes izpratnes līmeņa.

Ir pieci laimes izpratnes līmeņi.

Pirmais līmenis. Ķermeņa līmenis. Tas ir baudas, kuras mēs uztveram ar saviem maņu orgāniem. Uz šo līmeni attiecas vēlme pēc pārticības un komforta, ēdiens, miegs, saskarsme, arī dzimumattiecību jomā. Šis līmenis ir svarīgs, tāpēc ka mēs dzīvojam fiziskajā pasaulē. Bet tas nedrīkst būt galvenais.

Zīdainis atrodas šajā apziņas līmenī. Starp citu, ar to ir izskaidrojams fakts, ka pusaudzis vai pieaugušais cilvēks sāk smēķēt. Ja Saprāts tālāk neattīstās, cilvēks nonāk atpakaļ zīdaiņa līmenī, kuram baudas gūšanas nolūkā ir nepieciešams zīst. Šajā gadījumā cigarete ir savdabīgs māneklis, kas noved cilvēku atpakaļ šajā apziņas līmenī. Smēķētājs var būt ļoti gudrs cilvēks, taču viņa Saprāta līmenis ir pats zemākais. Ja cilvēks lieto alkoholiskos dzērienus un narkotikas, tad runa jau ir par Saprāta degradēšanos.

Otrais līmenis. Tā ir bauda, kuru cilvēkam sagādā viņa darbība. Turklāt ir ļoti svarīgi, lai šī darbība sagādātu labumu apkārtējiem cilvēkiem.

Šajā apziņas līmenī atrodas bērni un pusaudži. Viņi grib kustēties un ar kaut ko nodarboties.

Trešais līmenis. Cilvēkam baudu sagādā garīga darbība. Viņam laimes izjūtu izraisa komunicēšanās un mākslas darbi. Šajā līmenī veidojas raksturs un emociju kontrole, kā arī notiek darbs ar domām. Cilvēks ar savu Prātu var panākt miera stāvokli. Un tad viņam nav svarīgs ne ēdiens, ne arī kāda cita darbošanās.

Ļoti svarīgi ir tas, lai prāts būtu skaidrs. Tīri nodomi ir veselības garantija.

Šim apziņas līmenim atbilst jaunības periods un pāreja uz pieauguša cilvēka dzīvi.

Ceturtais līmenis. Šajā līmenī cilvēks saprātīgi attiecas pret dzīvi un pret sevi kā veselā daļiņu. Tāds cilvēks mērķtiecīgi meklē Laimi. To viņš rod saprātīgā darbībā. Viņš grib progresēt. Tādu dzīvi jau var dēvēt par saprātīgu un tādu cilvēku par Homo Sapiens.

Šim apziņas līmenim atbilst briedums.

Piektais līmenis. Šajā līmenī cilvēks apzinās savu mūžīgo garīgo iedabu. Cilvēks saprot, ka nākamajā dzīvē viņš līdzi paņemt vienīgi garīga rakstura uzkrājumus, un tāpēc rūpējas par garīgumu. Šā garīguma apzināšanās rada viņā Laimes izjūtu. Viņš vairs nav atkarīgs no savām vēlmēm. Stiprs Saprāts tās ir zināšanas par to, no kurienes nāk Gaisma, Laime, Labestība.

Šim apziņas līmenim atbilst vecāka gadagājuma cilvēki.

Kā mēs redzam, līdz ar cilvēka vecumu jāpalielinās Saprāta spēkam. Arī Laimes spēks pieaug, pārejot uz augstāku apziņas līmeni. Bet parasti tā nenotiek, jo cilvēks apstājas savā attīstībā, tāpēc ka koncentrējas uz nepareizajiem mērķiem.

Mīlestība

Absolūta pasaules un cilvēku pieņemšana paver mums jaunas iespējas, dāvā jaunas enerģijas. Tas, ka mēs apzināmies sevi kā veselā daļiņu, dod mūsu dzīvei jēgu.

Ja sirdī ir mīlestības deficīts (bet tas rodas, kad mēs stāvam uz egoisma platformas), mēs pakāpeniski noslē« dzamies un nolemjam sevi mokām.

Vienīgi nesavtīga darbošanās šīs pasaules labā spēj mūsu dzīvi piepildīt ar Labestību.

Paša Spēks

Ienākot šajā pasaulē, cilvēkam ir dots noteikts daudzums spēka. Kā ar to rīkoties tas ir atkarīgs vienīgi no viņa paša.

Savu enerģiju var izsaimniekot ļoti ātri, bet var arī sakrāt Dievticības Spēku, kas palīdzēs tālāk progresēt.

Lai iegūtu Spēku, nepieciešams piekopt nevainojamu dzīvi. No tās jāizmet viss nevajadzīgais un liekais un uzmanība jāvērš uz to, kas veicinās mūsu garīgo progresu un dos labumu apkārtējai pasaulei.

No sava paša spēka daudzuma un no mūsu mērķu pareizuma ir atkarīgs mūsu turpmākais ceļš.

Fizikā ir tāds jēdziens kā kvantu lēciens. Kad elektrons ir uzkrājis noteiktu enerģijas daudzumu, tas pāriet uz jaunu daudz augstāku orbītu. Un tad elements kvalitatīvi mainās. Tāpat arī cilvēkam ar nevainojamu un dievbijīgu uzvedību ir jācenšas pa Trojana Taku, pa Zelta Ceļu pāriet uz augstāku savas attīstības pakāpi.

Bet tagad iztēlosimies, ka mūsu Zeme ir tāds pats elektrons, kas riņķo ap kodolu Sauli. Un uz mūsu Zemes ir jāsakrājas Ra enerģijai, Prieka un Sākotnējās Gaismas enerģijai, lai mūsu Saules sistēma un mēs līdz ar šo sistēmu veiktu kvalitatīvu lēcienu savā attīstībā. Tikai tā iespējams nonākt Patiesības Pasaulē. Bet tāds enerģijas uzkrājums ir iespējams vienīgi tad, ja katrs cilvēks Midgradas-Zemes virsū apzināsies to un pārstās iznīcināt Dzīvību, iet pret Dzīvību.

Tātad, ja mēs ilgi un laimīgi gribam dzīvot, mums ir vajadzīgi pareizi mērķi, tīri nodomi, Dzīves un Laimes izpratne, sirdī jālolo mīlestība pret Dievu, pret sevi un apkārtējo pasauli, turklāt ir nepieciešams gana liels sava paša spēka, Dievticības Spēka daudzums.

Laimīga dzīve = Pareizs Mērķis x Tīri Nodomi x Viedas Gudrības x Mīlestība Sirdī x Dievticības Spēks

Pirms dažiem gadiem man radās šāds tēls. Mēs dzīvojam šajā pasaulē kā lielā dzemdē. Māte Zeme iznēsā mūs savās miesās. Ta dod visu dzīvei nepieciešamo. Tāpat kā auglis mātes miesās iziet noteiktus attīstības posmus, nobriest un piedzimst, tā mums šajā pasaulē ir jāiziet noteikti attīstības posmi, jāsasniedz briedums un…jāpiedzimst. Nevis jānomirst, bet tieši jāpiedzimst. Auglis taču nenomirst. Tas no vienas pasaules nonāk citā pasaulē. Pārvēršas par bērnu. Mēs esam ienākuši šajā pasaulē nevis tāpēc, lai nomirtu. Mēs esam atnākuši dzīvot un pilnveidoties mūžīgai dzīvošanai, pārejot no vienas dzīvības formā citā.

Kad iestājas nāve? Tad, kad apstājas mūsu attīstība. Ja auglis mātes miesās pārstāj attīstīties, būs nelaikā dzimis auglis. Tā arī cilvēka dzīve ir līdzīga šādam auglim, ja cilvēks nepieņem šo pasauli, ja viņš negrib attīstīties.

Kā māte izturas pret savu vēl nedzimušo bērnu? Ar mīlestību un maigumu. Viņa cenšas dot tam augšanai un attīstībai visu nepieciešamo. Tieši tāpat pret mums izturas Māmuļa Zeme. Apkārtējā pasaule rūpējas par mums vienmēr, tā rūpējas par visu.

Neviens visā plašajā Visumā neko nevar izdarīt pret mūsu gribu. Tāds ir likums. Viss mūsu dzīvē notiek atbilstoši mūsu vēlmēm un rīcībai. Mums šajā pasaulē ir viens uzdevums kļūt viengabalainiem un nevainojamiem, uzkrāt Dievticības Spēku un nobriest jaunai piedzimšanai.

Dzīves likums ir vienkāršs: dzīvo saskaņā ar Patiesību, proti, saskaņā ar Taisnīgumu, tiecies pretī Gaismai. Lai visam mēraukla ir Sirdsapziņa un Zināšanas.

Piepildi savu dzīvi ar Mdestibu un Ticību, tad iegūsi Pilnību.

PĒCVĀRDĀ VIETA

Līdzība.

Mātes miesās sarunājas divi dvīņi viens ir ticīgais, otrs neticīgais.

Neticīgais mazulis: "Vai tu tici dzīvei pēc piedzimšanas?"

Ticīgais mazulis: "Protams. Visi saprot, ka dzīve pēc dzemdībām eksistē. Mēs šeit esam tāpēc, lai kļūtu stipri un sagatavotos tam, kas mūs sagaida pēc tam."

Neticīgais mazulis: "Tas ir muļķības! Nekādas dzīves pēc dzemdībām nevar būt! Vai tu vari iedomāties, kā tāda dzīve varētu izskatīties?!"

Ticīgais mazulis: "Es nezinu visas detaļas, bet es ticu, ka tur būs vairāk gaismas un ka mēs varbūt staigāsim un paši ēdīsim."

Neticīgais mazulis: "Kādas muļķības! Nav iespējams pašiem staigāt un pašiem ēst! Tas vispār ir smieklīgi! Mums ir nabas saite, kas mūs baro. Zini, es tev gribu pateikt, lūk, ko: nav iespējams, ka pēc dzemdībām pastāvētu dzīve, jo mūsu dzīve ir nabas saite un tā ir pārāk īsa." <

Ticīgais mazulis: "Esmu pārliecināts, ka tas ir iespējams. Gluži vienkārši viss būs mazliet citādi. To var iztēloties. "

Neticīgais mazulis: "Bet no turienes nekad neviens nav atgriezies! Dzīve gluži vienkārši beidzas līdz ar dzemdībām. Un vispār dzīve ir vienīgi lielas ciešanas tumsā."

Ticīgais mazulis: "Nē, nē! Es skaidri nezinu, kāda būs mūsu dzīve pēc dzemdībām, bet jebkurā gadījumā mēs ieraudzīsim mammu, un viņa par mums parūpēsies."

Neticīgais mazulis: "Mammu? Tu tici mammai? Kur tad viņa atrodas?

Ticīgais mazulis: "Viņa vienmēr ir ap mums, mēs atrodamies viņā un, pateicoties viņai, kustamies un dzīvojam, bez viņas mēs gluži vienkārši nevaram eksistēt."

Neticīgais mazulis: "Galīgas muļķības! Neesmu redzējis nekādu mammu, un ir skaidrs, ka viņas gluži vienkārši nav."

Ticīgais mazulis: "Nevaru tev piekrist. Reizēm taču, kad viss apkārt ir klusu, var dzirdēt, kā viņa dzied, un sajust, kā viņa glāsta mūsu pasauli. Es ticu, ka mūsu īstā dzīve sāksies tikai pēc dzemdībām. Bet tu?"

PIELIKUMS

Faktori, kas mazina savu paša spēku

1.  Nepareizs dienas režīms:

a)   atrašanās guļvietā pēc saullēkta;

b)     atrašanās nomodā tad, kad nepieciešams gulēt (no pulksten 22.00 līdz 5.00).

2.   Nepareizs ēšanas režīms:

a)   uztura lietošana pēc pulksten 18.00;

b)   piena dzeršana dienā;

c)   graudaugu lietošana vakarā, kad Saules spēks samazinās.

3.  Tādu produktu lietošana, kuri patērē mūsu dzīvības enerģiju:

a)   visi produkti, kas saistīti ar nāvi un vardarbību. Pirmām kārtām tā ir gaļa, it īpaši sarkanā gaļa. Zivis arī ir produkts, kas saistīts ar vardarbību. Šajā grupā ir iekļaujamas arī olas;

b)     stimulējošas vielas un narkotikas: kafija, melnā ' un zaļā tēja, šokolāde, alkoholiskie dzērieni, tajā skaitā alus, un tabaka;

c) ģenētiski modificēti produkti, kā ari ķīmiskas piedevas.

4.   Nepareizs darba režīms:

a)   strādāšana laikā, kad nepieciešama atpūta;

b)   pārmērīgas fiziskas un psihiskas slodzes.

5.   Pārciestas slimības.

Slimība ir līdzsvara un harmonijas traucējumi attiecībā uz sevi un apkārtējo pasauli. Lai organismā atjaunotu harmoniju, nepieciešams liels daudzums enerģijas.

6.   Nelabvēlīgi ārējie faktori:

a)   izstarojumi: it sevišķi televizora, datora, mikroviļņu krāsns un mobilo telefonu izstarojums;

b)    nelabvēlīgi ekoloģiskie apstākļi;

c)   dzīvošanai nelabvēlīga vieta.

Sevis attīrīšanai no visa iespējamā piesārņojuma un atjaunošanai nepieciešama enerģija.

7.     Šukras pārmērīga izlietošana. Izlaidīgs dzīvesveids.

Dzimumattiecības biežāk nekā reizi mēnesī.

8.   Augstprātības radītas postošas domas.

Nepareiza attieksme pret sevi un apkārtējo pasauli, noliegšana un nepieņemšana, no vienas puses, ārkārtīgs enerģijas patēriņš, no otras puses, traucē enerģijas ieplūšanu no ārienes.

9.   Cilvēka sūtībai un iedabai neatbilstoša darbošanās.

10. Postošas darbības veicinoša mūzika.

Faktori, kas palielina savu paša spēku

1.  Dienas režīms saskaņā ar Ra (ar Sauli):

a)    celšanās Brahma muhurtā (vai līdz ar gaiļiem), proti, pirms saullēkta);

b)    savlaicīga došanās gulēt (no pulksten 21.00 līdz 22.00).

2.   Ēšana saskaņā ar Ra:

a)   maksimālā barības daudzuma uzņemšana pusdienas laikā;

b)   pēdējā ēdienreize līdz pulksten 18.00;

c)    "saules" produktu lietošana dienā, bet "mēness" produktu lietošana vakarā.

3.   Tādu produktu lietošana, kuri papildina dzīvības enerģiju.

Piens un kausētais sviests.

Svaigi, ar mīlestību jūsu dārzā izaudzēti augļi, nelietojot ķīmiskas vielas.

Graudaugi: risi, kvieši, rudzi, auzas, mieži. Pākšaugi: zeltainās pupiņas, aunazirņi, zemesrieksti.

Sēklas: saulespuķu sēklas, sezams (daudz kalcija), ķirbju sēklas.

Rieksti.

Žāvēti augļi.

Medus un citi biškopības produkti.

Garšvielas. •

4.  Tautas mūzikas un garīgās mūzikas klausīšanās.

5.   Uzturēšanās svētās vietās un spēkapilnās vietās, brīvā dabā, cilvēka dzīvei labvēlīgās vietās.

6.   Atturēšanās, arī dzimumattiecību jomā. Tiklība. Askētisms.

7.   Labvēlība.

Labvēlīgam cilvēkam ir pozitīva savstarpējā mijiedarbība ar visām šīs pasaules enerģijām.

8.   Labdarība.

Labdarīga darbība veicina Dievticības Spēku uzkrāšanos.

9.   Cilvēka iedabai atbilstoša darbošanās.

Cilvēks, kas nodarbojas ar sev pienācīgām lietām, nekad nenogurst.

Izmantotās literatūras saraksts

1.                        Balzaks O. Kopoti raksti, XI sēj. Rīga: Liesma, 1985, 336, 337. lpp.

2.   Puškins A. Kopoti raksti, I sēj. Rīga: Liesma, l%7, 465. lpp.

3.    Калашников Б.И. Боги древних цлавян, Москва: Белый город, 2008.

4.   Куровский В.В., Куровская Л.В. Покон Рода Всевышнего (суть 1-3). Веда Прави. Киев: Духовное изд. Родового Огнища Родной Православной Веры, 7516 (2008).

5.    Славяно-Арийские Веды. Кн.2. Омск: Асгардъ, Аркор, 7511.

6.   Трехлебов А.В. Славянский именослов. 2004.

7.   Материалы лекций Суботялова М.А. и Торсунова О.Г".

SATURA RĀDĪTĀJS

Priekšvārds………………………………………………………………………. 5

Sava paša spēka iegūšana…………………………………………………… 7

Dzīvot vai nedzīvot………………………………………………………….. 15

Laika likums…………………………………………………………………… 27

Dienas režīms…………………………………………………………………. 36

Ir laiks dzīvot, proti, dzīvot saskaņā ar Ra!………………….. 46

Ko mēs ēdam?………………………………………………………………… 48

Barības uzņemšanas noteikumi………………………………….. 55

Darba režīms………………………………………………………………….. 60

Ko mēs skatāmies un klausāmies?……………………………………… 64

Ar ko mēs komunicējam un kā?………………………………………… 72

Darboties saskaņā ar savu sūtību……………………………………….. 87

Kā iegūt Dzimtas Spēku…………………………………………………. 141

Pārmērīga seksuālā aktivitāte…………………………………………… 159

Aborti un kontracepcija…………………………………………… 181

Dzimuma enerģijas kontrole…………………………………….. 185

Sava nozīmīguma izcelšana……………………………………………… 190

Dievticības Spēks un Labdarība……………………………………….. 203

Dzīves formula……………………………………………………………… 213

Pēcvārda vietā……………………………………………………………….. 220

Pielikums……………………………………………………………………… 222

PAR AUTORU

Jau studiju gados Valērijs sapņoja par to, ka būs neparasts dakteris. Un tūliņ pēc Krimas medicīnas universitātes pabeigšanas viņš dodas uz Vladimiru, kur uzsāk medicīnas privātpraksi.

TUr viņš nodarbojas ar privātpraksi, studē hipnozi un gremdējas savas zemapziņas un savu pacientu zemapziņas saprāta noslēpumos. Atklājumi un minējumi seko cits citam. Dzimst ideja sarakstīt grāmatu. Pirmās grāmatas nosaukums "Izproti savu slimību" rodas nejauši, kā atklājums.

Šajā neparastajā viņa dzīves periodā Valērijs iepazīstas ar apbrīnojamu cilvēku sirmgalvi, kas dzīvo Vladimiras guberņā, šis sirmgalvis ir seno volhvu un Berendeju pēctecis. Gan šī tikšanās un saskarsme ar zemapziņas noslēpumiem, gan senās krievu pilsētas aura tas viss stipri ietekmēja viņa pasaules uzskatu. Par to viņš sarakstīs atsevišķu grāmatu.

Bet varbūt viss sākās jau daudz agrāk, stāsta pats Valērijs. Man bija 14 gadi. Uz kosmosa kara pilsētiņu dienēt atbrauca jauns leitnants no Ļcņingradas Vladimirs Žukarcncevs. Tagad viņš ir ievērojams rakstnieks un skolotājs. Bet toreiz tikai retais zināja par viņu. Viņš sapulcināja mūs kādus desmit zēnus un vienu meiteni un sāka mācīt karatē un meditēt. Viņu es uzskatu par pirmo mana gara audzinātāju.

Valērijs Siņeļņikovs

DZĪVES FORMULA

Kā iegūt dzīvības spēku

Izdevniecība "Sol Vita" Reģ. api. Nr.2-0714 Cēsu ielā 26, Rīgā, LV 1012 Tālr. 67310761

' tagad īstā astronomiskā ekvinokcija zemes ass precesijas dēļ

iestājas mazliet agrāk par 21. martu.

Content

Siņeļņikovs Valerijs Dzīves Formula Kā iegūt dzīvības spēku

PRIEKŠVĀRDS

SAVA PAŠA SPĒKA IEGŪŠANA

dzīvot vai nedzīvot

LAIKA LIKUMS

DIENAS REŽĪMS

KO MĒS ĒDAM?

DARBA REŽĪMS

KO MĒS SKATAMIES UN KLAUSĀMIES?

AR KO MĒS KOMUNICĒJAM UN KĀ?

DARBOTIES SASKAŅĀ AR SAVU SŪTĪBU

KA IEGŪT DZIMTAS SPĒKU

PARMERIGA SEKSUĀLĀ AKTIVITĀTE

SAVA NOZĪMĪGUMA IZCELŠANA

DIEVTICIBAS SPĒKS UN LABDARĪBA

PĒCVĀRDĀ VIETA

PIELIKUMS

SATURA RĀDĪTĀJS

PAR AUTORU