Gilberta Elizabete

ēd, lūdzies, mīli

Elizabete Gilberta

ēd, lūdzies, mīli

"Lieliska grāmata! Iesaku to izlasīt ikvienam, kurš vēlas mainīt dzīvi, jo ir sapratis, ka nevar vai nevēlas dzīvot kā līdz šim. Grāmata stāsta, kā atrast taisnāko ceļu pašam pie sevis, kā iemācīties priecāties par dzīvi, ziedoties, piedzīvot dievišķo atklāsmi un sasniegt līdzsvaru starp pasaulīgām baudām un garīgu pieredzi.

Kas es esmu? No kurienes nāku? Uz kurieni dodos? Kāpēc vispār esmu šeit, šajā konkrētajā laikā un vietā? Kad beidzot spēšu uzņemties atbildību par savu dzīvi un pārstāšu kopēt sabiedrības noteiktos stereotipus?

Grāmata "Ēd, lūdzies, mīli" saistošā un izklaidējošā veidā man sniedza atbildes uz šiem un citiem dziļi personiskiem jautājumiem."

Elizabete Bruksle, advokāte

“Saistoši, inteliģenti un izklaidējoši memuāri …atmiņas par Indijā pavadīto laiku ir skaistas, patiesas un brivas no pačūlijas smaržas apdvesta juceklīguma.”

Levijs Grosmans, TIME MAGAZINE

“Gilbertas ceļojums ir mistisku sapņu, vīziju un pārdabisku sakritību pilns… Atklātais stāsts par neparasto ceļojumu pat visciniskāko lasītāju rosina sapņot par personisku Dieva atklāsmi kādā meditāciju alā Indijā jeb, kas zin’, pie izcili gardas picas Itālijā.”

Ērika Schickel, LOS ANGELES TIMES

“Brīnišķīga grāmata, kurā Elizabete Gilberta kļūst par lasītāja nevainojamo ekskursiju vadītāju: gudru, možu, cilvēcisku, ēterisku, pārgalvīgu, aizkustinošu un ar nepieciešamo godbijību pret patiešām nozīmīgām lietām. „

Anne Lamott, rakstniece

“Ar “Ēd, lūdzies, mīli” Elizabete Gilberta mūs ved svētceļojumā, turklāt ar tādu humoru, izpratni un šarmu, kas liecina par autores patiesi piedzīvotu pašatklāsmi un rakstnieces talantu.”

Džeks Kornfilds, budistu mūks un meditācijas skolotājs

Sūzenai Bovenaipie kuras var patverties pat tad, ja atrodies divpadsmittūkstoš jūdžu attālumā no viņas

Patiesību, patiesību un velreiz patiesību.1

Šerila Luīze Mollere

Izņemot ārkārtas situācijas, risinot darījumus ar nekustamajiem īpašumiem Kali.

IEVADS jeb PAR KO IR Šī GRĀMATA jeb 109. KRELLĪTE

Ceļojot pa Indiju it sevišķi turienes svētvietās un ašramos1 var sastapt daudz ļaužu, kuriem ap kaklu ir kreļļu virtenes. Noteikti būsiet redzējuši arī senas fotogrāfijas ar kailiem, izdēdējušiem, biedējoša paskata jogiem (reizēm gan jogi ir arī tukli, laipnīgi un staro smaidā), kuri arī valkā šīs krelles. To nosaukums ir japa malas. Indijā tās jau gadsimtiem ilgi savās meditācijās lieto dievbijīgie hinduisti un budisti, tās palīdz koncentrēties lūgšanām. Kaklarotu tur rokā un, atkārtojot mantru, katru reizi ar pirkstiem pārbīda vienu krellīti. Kad viduslaiku krustneši devās ticības karos uz Austrumiem, tie ievēroja dievlūdzējiem šīs japa malas, brīnījās par lūgšanu krellītēm un pārveda tās mājās, Eiropā, kā rožukroni.

Tradicionālā japa malas ir aukliņa ar simt astoņām krellītēm. Austrumu ezotērikā skaitlis 108 tiek uzskatīts par vislabvēlīgāko tas ir ideāls trīsciparu skaitlis, kas bez atlikuma dalās ar trīs, un, saskaitot rezultāta skaitļus, iegūst deviņi trīs reizes pa trīs. Un trīs, kā zināms, ir skaitlis, kas simbolizē absolūto līdzsvaru, tas saprotams katram, kurš mācījies par

' Ašrams senajā Indijā hinduistu askēta, vientuļnieka mītne, mūsdienās reliģiska līdera vadīta lūgšanu un garīgas izziņas vieta, kas pieejama plašai sabiedrībai. (Šeit un turpmāk tulkotājas piezīmes.)

Svēto Trīsvienību vai vismaz aplūkojis pašu parastāko trijkāju tabureti. Tā kā šī grāmata vēsta par maniem centieniem rast līdzsvaru, esmu nolēmusi to veidot kājapa malas, saskaldot savu vēstījumu simt astoņos stāstiņos jeb krellītēs. ŠI simt astoņu stāstu virtene sadalīta trijās daļās: “Itālija”, “Indija” un “Indonēzija” trīs zemes, kuras es šajā sevis izzināšanas gadā apmeklēju. Atbilstoši izvēlētajai shēmai katrā daļā ir trīsdesmit sešas krellītes, un tas man šķiet pievilcīgi ari tīri personiskā ziņā, jo to visu es rakstu savas dzīves trīsdesmit sestajā gadā.

Un tagad, negaidot, līdz aizraušanās ar numeroloģiju būs padarījusi mani pārlieku līdzīgu Luisam Farahanam1 , pabeigšu savu skaidrojumu, piebilstot, ka doma savērt stāstus pavedienā kā japa malas man patīk ari tāpēc, ka tas ir tik… konstruktīvi. Patiesa garīga izziņa ir un vienmēr ir bijusi metodiskas disciplīnas akts. Patiesības meklējumiem nav nekā kopīga ar kampaņveidīgu publisku diskusiju, pat ne šajā visaptverošās atklātības laikmetā. Būdama vienlaikus meklētāja un rakstniece, es uzskatīju par noderīgu, cik tas ir manos spēkos, turēties pie krellītēm un neļaut savai uzmanībai novirzīties no tā, ko cenšos paveikt.

Katrai japa malas ir vēl viena īpaša papildu simt devītā krellīte, kura šim noslēgtajam simt astoņu krellīšu lokam piestiprināta kā atsevišķs piekariņš. Kādreiz es uzskatīju, ka simt devītā krellīte domāta neparedzētam gadījumam, to, manuprāt, varēja pielīdzināt rezerves pogai jaciņā vai jaunākajam dēlam karaliskajā ģimenē. Taču izrādās, ka tai ir kāds augstāks uzdevums. Kad pirksti lūgšanas laikā sasniedz šo iezīmi, jāpārtrauc iedziļināšanās meditācijā un jāpateicas saviem skolotājiem. Tā nu šeit, savā simt devītajā krellītē, es apstājos, vēl nesākusi. Es pateicos visiem saviem skolotā-

1   Louis Farrakhan, dz. 1933. g. amerikāņu islāma līderis.

jiem, kuri šā gada laikā tik pārsteidzošā veidā ienākuši manā dzīvē.

Visvairāk es pateicos savai guru, kas ir pati žēlsirdība un Indijā tik vēlīgi ļāva man mācīties savā ašramā. Šis arī ir īstais brīdis, lai paskaidrotu: par pieredzi Indijā es rakstu tikai no sava personiskā skatpunkta, nevis kā teoloģijas eksperte vai kāda oficiāla viedokļa paudēja. Tālab arī šajā grāmatā ne reizi neminēšu savas guru vārdu es nevaru runāt viņas vārdā. Viņas mācības runā pašas par sevi. Es arī neatklāšu ašrama nosaukumu un atrašanās vietu, aiztaupot šim jaukajam iedibinājumam nevajadzīgu reklāmu, kas to nedz interesē, nedz arī tam ir iespēja šādu reklāmu izmantot.

Vēl pēdējais pateicības apliecinājums. Šajā grāmatā atrodamie personu vārdi ir mainīti visdažādāko iemeslu dēļ, taču visu Indijas ašramā sastapto cilvēku gan indiešu, gan rietumnieku vārdus es izlēmu mainīt, cienot to, ka lielākā daļa cilvēku nedodas garīgā ceļojumā tāpēc, lai vēlāk parādītos kādā grāmatā kā literāri tēli. (Protams, uz mani pašu tas neattiecas.) Šajā labprātīgās anonimitātes politikā pieļāvu tikai vienu vienīgu izņēmumu. Ričardam no Teksasas patiešām ir vārds Ričards, un viņš patiešām nāk no Teksasas. Man gribējās paturēt viņa īsto vārdu, lai uzsvērtu šā cilvēka nozīmīgumu un lielo iespaidu, kādu viņš uz mani atstāja, kamēr atrados Indijā.

Un pēdējā piebilde: kad pajautāju Ričardam, vai būs labi, ja savā grāmatā pieminēšu to, ka viņš kādreiz bijis dzērājs un narkomāns, viņš atbildēja, ka tas būšot tieši tas, kas vajadzīgs.

-     Starp citu, viņš sacīja, man pašam ir licies, ka par to jārunā.

Bet vispirms Itālija…

Bet vispirms ITĀLIJA jeb …Kā ēd, tā ari runā… jeb Trīsdesmit seši stāsti par prieka meklējumiem

Es gribu, lai Džovanni mani noskūpsta.

Ak, bet ir tik daudz iemeslu, kas šo domu padara gluži vai noziedzīgu. Sāksim jau ar to, ka Džovanni ir desmit gadus jaunāks par mani un kā jau lielākā daļa itāļu puišu, kuriem nedaudz pāri divdesmit, vēl arvien dzīvo pie mātes. Jau tas vien padara viņu par neiespējamu romantisku partneri man amerikānietei, profesionālei, kurai ir pāri trīsdesmit un kura tikko piedzīvojusi neizdevušos laulību un postošu, bezgala garu šķiršanos ar tūdaļ pat sekojošu kaislīgu mīlas dēku, kuras noslēgums bija pretīga vilšanās. Šie zaudējumi, kas nāca cits pēc cita, padarījuši mani drūmu un viegli ievainojamu, turklāt to dēļ es jūtos, it kā būtu vismaz septiņus tūkstošus gadu veca. Jau šo apsvērumu dēļ vien es nedrīkstētu uztiept savu žēlabaino, sagrauzto un sagrabējušo “es" jauneklīgi apburošajam un šķistajam Džovanni. Nemaz neminot to, ka esmu sasniegusi vecumu, kad sieviete beidzot sāk šaubīties, vai labākais veids, kā tikt galā ar skaista, brūnacaina jaunekļa zaudējumu, patiešām ir tūdaļ pat likties gultā ar nākamo skaisto, brūnacaino jaunekli. Tādēļ nu jau vairākus mēnešus esmu aizvadījusi vienatnē. Un nolēmusi visu šo gadu nodzīvot celibātā.

Gudrs vērotājs šajā sakarā varētu pajautāt: Tad kāpēc tu devies uz Itāliju?

Un es varu atbildēt vienīgi (jo sevišķi, lūkojoties pāri galdam uz pievilcīgo Džovanni): Labs jautājums.

Džovanni ir mans Draudzīgās izpalīdzēšanas pāra partneris. Lai arī tas izklausās pēc zīmīga mājiena, taču diemžēl tā nav. Patiesībā tas nozīmē vienīgi to, ka mēs šeit, Romā, pāris vakaru nedēļā tiekamies, lai vingrinātos viens otra valodā. Vispirms mēs runājam itāliski, un viņš izturas pret mani ar apbrīnojamu pacietību; tad angliski, un es cenšos būt tikpat iecietīga pret viņu. Džovanni es sastapu dažas nedēļas

pēc ierašanās Romā, tas notika milzīgajā interneta kafejnīcā Piazza Barbarini, kur ielas otrā pusē ir strūklaka ar seksīga izskata ūdensvīru, kas pūš gliemežvākā. Viņš (Džovanni, ne jau ūdensvīrs) bija ievietojis sludinājumu, ka cilvēks, kura dzimtā valoda ir itāļu, sarunu valodas prakses nolūkos vēlas iepazīties ar cilvēku, kura dzimtā valoda ir angļu. Tieši līdzās Džovanni aicinājumam atradās vēl viens sludinājums ar tādu pašu lūgumu, tie sakrita vārds vārdā, ieskaitot pat burtu veidu. Vienīgā atšķirība bija kontaktinformācijā. Pirmajā sludinājumā bija norādīta kāda Džovanni e-pasta adrese, otrs iepazīstināja ar Dario. Taču pat mājas telefona numurs bija viens un tas pats.

Liekot lietā savu neparasti aso intuīciju, es tūlīt pat aizsūtīju abiem vīriešiem e-pasta vēstuli ar vienu un to pašu jautājumu itāliski: “Vai jūs gadījumā neesat brāļi?”

Tas bija Džovanni, kurš man atsūtīja ļoti provokatīvo atbildi: “Vēl trakāk. Esam dvīņi!”

Jā, daudz trakāk. Kā izrādījās, gara auguma, tumsnēji un izskatīgi absolūti vienādi divdesmit piecus gadus veci dvīņi ar milzīgām, brūnām, glāsmaini valgām itāliešu acīm tādām, kas man liek izkust uz vietas. Satikusi šos puišus personiski, sāku prātot, ka manos striktajos noteikumos par celibātā pavadāmo gadu vajadzētu ieviest dažus labojumus. Piemēram, es varētu saglabāt pilnīgu celibātu, vienīgi paņemt sev par mīļākajiem divus glītus divdesmitpiecgadīgus itāļu dvīņupuikas. Tas gan tūdaļ atsauca prātā kādu manu draugu, kurš visādi citādi bija veģetārietis, bet… viņa izņēmuma ēdiena statusā bija bekons. Tomēr… Es jau sāku sacerēt vēstuli, ko nosūtīt Penthouse:

Ņirbošu sveču liesmu iegaismotās Romas kafejnīcas pustumsā nebija iespējams noteikt, kuram no abiem pieder pirksti, kas mani glāsta…

Tomēr nē.

Nē un vēlreiz nē.

Apcirtu savu fantāziju pusvārdā. Nav īstais laiks dzīties pēc romantikas un (tāpat kā naktij neizbēgami seko rīts) vēl vairāk sarežģīt savu jau tā samezgloto dzīvi. Man šis laiks ir dots, lai meklētu dziedināšanu un dvēseles mieru, ko var rast tikai vientulībā.

Kopš tā laika, tas ir, kopš novembra vidus, esmu sirsnīgi sadraudzējusies ar kautro un centīgo Džovanni. Dario gaisīgāko un trakulīgāko no abiem brāļiem esmu iepazīstinājusi ar savu apburošo, mazo zviedru draudzenlti Sofiju, un tas, kā viņi vada savus vakarus Romā, ir gluži cits Draudzīgās izpalīdzēšanas veids. Mēs ar Džovanni tikai sarunājamies. Nu labi, ēdam un sarunājamies. Šādi ēdot un sarunājoties esam aizvadījuši vairākas jaukas nedēļas, ar vienlīdz lielu skubu baudīdami picas un gramatiskas konstrukcijas, un arī šis vakars nav nekāds izņēmums. Burvīgs vakars ar jaunām idiomām un svaigu mozzarella.

Patlaban ir pusnakts, viss ietinies miglā, un Džovanni pavada mani uz manu dzīvokli pa Romas sānieliņām, kas tik dabiski vijas ap senatnīgajām ēkām, gluži kā pārpurvojušās tērces, kad tās ložņā ap ēnainiem ciprešu puduriem. Esam jau pie durvīm. Raugāmies viens otrā. Viņš mani sirsnīgi apkampj. Tas ir kas jauns pirmo nedēļu laikā viņš mēdza tikai paspiest manu roku. Nodomāju: ja nu es paliktu Itālijā vēl kādus trīs gadus, gan jau viņš reiz sasparotos mani arī noskūpstīt. Un tomēr viņš taču varētu mani noskūpstīt jau tagad, šovakar, manu durvju priekšā… Vēl arvien ir iespēja… Mēs stāvam mēnessgaismā, piespiedušies viens otram… Protams, tā būtu šausmīga kļūda… Bet vēl arvien pastāv brīnumaina iespēja, ka viņš to teju teju varētu izdarīt… ja viņš tagad pieliektos… un… un…

Ne uz to pusi.

Džovanni palaiž mani vaļā.

-    Arlabunakti, mana dārgā Liza, viņš saka.

-    Buona notte, caro mio, es atbildu. Tad viena pati dodos augšup pa kāpnēm uz savu ceturtā stāva dzīvokli. Viena ieeju savā mazītiņajā istabiņā. Aizveru durvis. Vēl viena vientuļa nakts Romā. Priekšā vēl viena bezgala gara nīkšana, kad gultā nav neviena un nekā, atskaitot itāļu valodas mācību grāmatu un vārdnīcu kaudzīti.

Esmu viena, esmu viena, esmu pavisam, pavisam viena!

Apjēgusi šo patiesību, es ļauju somai nokrist zemē, nometos ceļos un piespiežu pieri grīdai. Un tūdaļ pat raidu izplatījumā kvēlu pateicības lūgsnu.

Vispirms angliski.

Tad itāliski.

Un visbeidzot lai labāk izteiktu lietas būtību sanskritā.

2

Un, tā kā patlaban esmu šeit, uz grīdas, lūgšanas pozā, ļaujiet man, paliekot šajā pašā stāvoklī, atgriezties trīs gadus tālā pagātnē, brīdī, kad iesākās viss šis stāsts, brīdī, kas piemeklēja mani tieši šādā stāvoklī: uz grīdas, nometušos ceļos, lūdzoties.

Taču viss pārējais šajā trīs gadus senajā ainā bija gluži citāds. Toreiz es neatrados vis Romā, bet gan otrā stāva vannas istabā, Ņujorkas piepilsētas plašajā savrupmājā, kuru kopā ar vīru nesen biju iegādājusies. Bija salts novembris, apmēram trīs naktī. Vīrs gulēja mūsu abu gultā, bet es jau kādu četrdesmit septīto nakti pēc kārtas slēpos vannas istabā un tāpat kā visas iepriekšējās naktis šņukstēju. Es to darīju tik sirsnīgi, ka manā priekšā uz grīdas flīzēm pletās pamatīga asaru un puņķu peļķe, īsta bēdu jūra (ja jums tā tīk), kurā bija saplūdis viss mans kauns un bailes, neziņa un žēlabas.

Es vairs negribu būt precēta sieviete.

Lai ari kā es centos atvairīt šo domu, tā nepielūdzami atgādināja par sevi.

Es vairs negribu būt precēta. Es negribu dzīvot šajā plašajā savrupmājā. Es negribu bērnu.

Valdīja taču uzskats, ka man ir jāvēlas mazais. Man bija trīsdesmit viens gads. Mēs ar vīru bijām kopā astoņus gadus sešus no tiem kā likumīgi laulāts pāris un visu savu dzīvi bijām būvējuši, balstoties uz plaši izplatīto pieņēmumu, ka, sasniedzot dziļi cienījamo trīsdesmit gadu vecumu, man gribēsies noenkuroties un laist pasaulē bērnus. Ap to laiku, mēs kopīgi paredzējām, es būšu nogurusi no ceļojumiem un man būs prieks dzīvot lielas, rosīgas saimes vidū, mājā, kas pilna ar bērniem un pašdarinātām segām, ar sētas pusē iekoptu dārzu un omulīgi burbuļojošu sautējuma katlu uz plīts. (Tas bija visnotaļ precīzs manas mātes portrets, kas liecināja, cik grūti man kādreiz bija izprast atšķirību starp sevi un stipro sievieti, kura mani bija uzaudzinājusi.) Taču es negribēju un, to atklājot, mani pārņēma šausmas itin neko no tā visa. Gluži otrādi, kad tuvojās beigām mani jaunietes gadi un robeža TRĪSDESMIT rēgaini slējās pamalē kā nāves spriedums, es sapratu, ka nepavisam nevēlos palikt stāvoklī. Es nemitējos gaidīt, kad kādā brīdī sagribēšu bēbi, taču tas nenotika. Un es jau nu gan zinu, kā ir kaut ko gribēt, varat man ticēt. Es zinu, ko nozīmē alkas. Taču man to nebija. Vēl vairāk, es nespēju izmest no galvas vārdus, ko, barodama ar krūti savu pirmdzimto, man sacīja mana māsa: “Laist pasaulē bērnu ir tāpat kā tetovēt seju. Iekams to dari, ir pilnīgi droši jāzina, ka tu to patiešām gribi.”

Un tomēr vai es tagad varēju griezties atpakaļ? Viss bija savā vietā. Šim bija jābūt tam gadam. Patiesībā mēs jau vairākus mēnešus bijām mēģinājuši ieņemt bērnu, tikai nekas nebija sanācis (atskaitot to, ka visciniskākajā veidā ņirgājoties par grūtniecību es cietu no psihosomatiskas dabas

nelabumiem, ik ritu krampjaini izvemjot brokastis). Un katru mēnesi, kad man sākās mēnešreize, es, paslēpusies vannas istabā, čukstēju: “Paldies, paldies, paldies, paldies par to, ka man atvēlēts vēl viens mēnesis…”

Centos sevi pārliecināt, ka tas ir normāli. Šādi noteikti jūtas visas sievietes, kad cenšas kļūt grūtas, es spriedu. (“Pretrunu plosīta” šo apzīmējumu es lietoju, izvairīdamās no daudz precīzāka raksturojuma “stindzinošu šausmu varā”.) Mēģināju sev iestāstīt, ka šādas izjūtas nav nekas neparasts, par spīti tam, ka pieredze bija gluži pretēja. Piemēram, pirms nedēļas nejauši sastapu kādu paziņu, kura, iztērējusi divus sava mūža gadus un pasakainu naudas summu neauglības ārstēšanai, nesen bija atklājusi, ka pirmo reizi ir stāvoklī. Viņa bija ekstāzē. “Es kopš laiku laikiem esmu gribējusi būt māte,” viņa man teica. Vēl šī sieviete atzinās, ka gadiem ilgi slepus pirkusi zīdaiņu drēbītes un glabājusi tās zem gultas, lai virs nejauši neuzietu. Es redzēju viņas sejā prieku, un man tas bija pazīstams. Tas bija uz mata tāds pats prieks kā tas, kas pagājušo pavasari staroja manā sejā, kad uzzināju, ka žurnāls, kurā strādāju, sūta mani uz Jaunzēlandi rakstīt reportāžu par milzu kalmāra meklējumiem. Un es nospriedu: “Iekams es par bērnu nespēšu būt tikpat lielā sajūsmā kā par braucienu uz Jaunzēlandi, lai meklētu milzu kalmāru, man bērni nedrīkst būt.”

Es vairs negribu būt precēta sieviete.

Gaišajās dienas stundās man izdevās atvairīt šo domu, bet naktīs tā pārņēma mani savā varā. Kāda katastrofa! Kā gan es varēju būt tik briesmīga stulbene tik dziļi iesakņojusies savā laulībā tikai tāpēc vien, lai to izpostītu? Māju mēs bijām nopirkuši tikai pirms gada. Vai tad es nebiju gribējusi šo skaisto mītni? Vai man tā nepatika? Tad kāpēc es ik nakti klaiņoju pa tās gaiteņiem, gaudodama kā tāda^Medeja3-Vai tad es nelepojos ar visu, ko bijām sapelnīju^, prest-tzo-raaiat V

Hudzonas ielejā, dzīvokli Manhetenā, astoņām telefona līnijām, draugiem un piknikiem, un viesībām, un nedēļas nogalēm, kas pavadītas, klejojot pa kastei līdzīga lielveikala ejām un pērkot uz kredīta arvien jaunas un jaunas saimniecībā noderīgas ietaises? Es biju aktīvi iesaistījusies ikkatrā šis dzīves veidošanas posmā tad kāpēc es jutos tā, it kā nekas no tā visa nebūtu mans? Kāpēc es jutos tik nomākta no visiem šiem pienākumiem, nogurusi būt galvenā pelnītāja un saimniece, sociālā koordinatore un suņa staidzinātāja, sieva un drīzumā māte, un retajos, nozagtajos brīžos ari rakstniece…?

Es vairs negribu būt precēta sieviete.

Mans vīrs gulēja istabā, mūsu gultā. Es viņu gan mīlēju, gan ienīdu. Es nevarēju atļauties modināt viņu, lai dalītos savās ciešanās, kāda tam būtu jēga? Viņš jau mēnešiem ilgi bija noraudzījies manā sabrukumā, vērojis, ka uzvedos kā ārprātīga (par šo apzīmējumu mēs abi bijām vienisprātis), un es viņu tikai nogurdināju. Mēs abi zinājām, ka ar mani kaut kas nav kārtībā, un viņam sāka zust pacietība. Mēs strīdējāmies un kliedzām viens uz otru un tad pagurām tā, kā spēj pagurt vien pāri, kuru laulība ir uz iziršanas robežas. Mums bija vajāta dzīvnieka acis.

Daudzie iemesli, kālab es vairs negribēju būt šā vīrieša sieva, ir pārāk personiski un pārāk skumīgi, lai tos šeit iztirzātu. Daudz kas ir saistīts ar manām problēmām, taču laba tiesa mūsu nesaskaņu noteikti attiecināma uz viņa personu. Tas ir tikai dabiski; laulībā galu galā vienmēr ir divi divas balsstiesības, divi viedokļi, divi savstarpēji konfliktējošu lēmumu, vēlmju un ierobežojumu kopumi. Taču es nedomāju, ka šajā grāmatā būtu lietderīgi apspriest mana vira personiskās problēmas. Tāpat es ne no viena neprasu, lai man ticētu proti, tam, ka esmu spējīga sniegt mūsu stāsta objektīvu versiju. Tālab mūsu laulības sabrukuma hronika šeit tā ari netiks atspoguļota. Nevēlos ari apspriest visus tos iemeslus, kāpēc

es vēl arvien tomēr gribēju būt šā vīrieša sieva, ne viņa pievilcību, ne to, kāpēc es viņu mīlēju un apprecējos ar viņu un kāpēc nebiju varējusi iedomāties dzīvi bez viņa. Neatklāšu neko no tā visa. Pietiks, ja pateikšu, ka tajā naktī viņš vēl arvien bija gan mana bāka, gan mans albatross. Vienīgi vēl mazāk iedomājama par aiziešanu bija palikšana; vienīgi neiespējamāka par palikšanu bija aiziešana. Es negribēju iznīcināt neko un nevienu. Gribēju tikai klusi izslīdēt pa sētas durvīm, nesaceļot nekādu jezgu un neradot nepatīkamas sekas, tad mesties skriešus un apstāties tikai tad, kad būšu sasniegusi Ziemeļpolu.

Šī manas atklāsmes daļa nav visai priecīga, es zinu. Tomēr es to šeit stāstu, jo toreiz, tajā vannas istabā uz grīdas, notika kaut kas tāds, kas uz visiem laikiem mainīja manas dzīves virzību, kaut kas līdzīgs grandiozai astronomiskai kataklizmai, kad planēta bez kāda loģiski izskaidrojama iemesla tiek izsviesta kosmosā un tās izkausētais kodols nobīdās, pārvietojot polus un radikāli mainot tās formu, tā ka visa planētas masa no sfēriskas pēkšņi kļūst iegarena. Nu, apmēram uz to pusi!

Notika tas, ka es sāku lūgties.

Jūs jau sapratāt Dievam.

3

Jā, es tiešām lūdzos pirmoreiz. Un, tā kā es pirmoreiz iekļauju savā grāmatā ārkārtīgi ietilpīgo vārdu “DIEVS” un šis vārds šajās lappusēs turpmāk parādīsies visai bieži, šķiet tikai godīgi, ja uz brīdi apstāšos, lai paskaidrotu, ko īsti es domāju, izrunādama šo vārdu, lai lasītāji varētu izlemt, cik lielā mērā katram jājūtas aizskartam.

Strīdu par to, vai Dievs eksistē, atstājot uz vēlāku laiku (nē, labāk vispār apiesim šo strīdu!), ļaujiet man vispirms paskaidrot, kāpēc es lietoju vārdu “Dievs”, ja tikpat viegli varētu teikt

Jehova, Allāhs, Šiva, Brahma, Višnu vai Zevs. Es varētu attiecināt uz Dievu ari vārdu “Tas” kā senajos sanskrita rakstos. Tieši šis vārds, manuprāt, tuvojas visaptverošajai un neizsakāmajai būtībai, ko reizēm esmu izjutusi. Tomēr “Tas” man šķiet pārlieku bezpersonisks lieta, nevis būtne un es pati nemaz nespēju lūgt kaut kādu To. Man ir nepieciešams īsts vārds, tikai tad es pilnībā spēju sajust personisko klātbūtni. Šā paša iemesla dēļ es neraidu savas lūgšanas Visumam, Lielajam Tukšumam, Spēkam, Mūžīgajai Patībai, Absolūtam, Radītājam, Gaismai, Augstākajai Varai vai pat, manuprāt, vispoētiskākajam Dieva apzīmējumam (tas sastopams gnostiķu evaņģēlijā) Ritējuma Ēnai.

Man nav iebildumu pret visiem šiem vārdiem. Jūtu, ka tie visi ir piemēroti, jo vienlīdz apmierinoši un neapmierinoši apzīmē neaprakstāmo. Taču ikvienam no mums ir vajadzīgs kāds funkcionāls vārds, ko piešķirt šai neaprakstāmībai, un vārds “Dievs” man šķiet vissirsnīgākais, tālab ari es to lietoju. Man arī jāatzīstas, ka pārsvarā vēršos pie Dieva kā pie “Viņa”, pie vīrieša, par ko gan īpaši neraizējos, jo manā izpratnē tas ir tikai ērti lietojams personas vietniekvārds, nevis precīzs anatomisks apraksts vai iegansts revolūcijai. Protams, man nekas nav pretī, ja cilvēki vēršas pie Dieva, sakot “Viņa”, un man šī viņu vēlme ir saprotama. Tātad abi ir vienlīdzīgi apzīmējumi, vienlīdz piemēroti un nepiemēroti. Tomēr, vai nu tas būtu viens, vai otrs no šiem vietniekvārdiem, domāju, ka jauks žests ir tā rakstīšana ar lielo sākumburtu tāda maza pieklājība pret dievišķo esību.

No kultūras (bet ne no teoloģijas) aspekta esmu kristiete. Esmu dzimusi balto anglosakšu protestantu vidē. Un, lai arī es patiešām mīlu lielo miera skolotāju, vārdā Jēzus, un lai ari saglabāju sev tiesības īpaši smagās situācijās jautāt sev, ko tādā brīdī darītu Viņš, es nekādi nespēju pieņemt negrozāmo kristietības dogmu, proti Kristus ir vienīgais ceļš uz Dievu.

Stingri ņemot, tādēļ es nedrīkstu saukt sevi par kristieti. Zinu, ka lielākā daļa kristiešu raugās uz manām izjūtām labvēlīgi un bez aizspriedumiem. Tomēr jāatzīst, ka lielākā daļa man pazīstamo kristiešu nav necik strikti savos uzskatos. Tiem, kuri tādi ir, varu vienīgi paust savu visdziļāko nožēlu par to, ka esmu aizvainojusi viņu jūtas, un turpmāk neapgrūtināt viņus ar savu klātbūtni.

Savā būtībā es jūtos tuva visu reliģiju transcendentālajiem mistiķiem. Ar jūsmīgu saviļņojumu mūždien esmu atsaukusies katram, kurš jebkad teicis, ka Dievs mīt nevis dogmatiskos Svētajos Rakstos vai augstā debesu tronī, bet ir mums pavisam tuvu daudz tuvāk, nekā spējam iztēloties, Viņa dvaša caurstrāvo mūsu sirdis. Ar pateicību esmu atsaukusies katram, kas jebkad aizceļojis savas sirds dzīlēs un tad atgriezies pasaulē ar vēstījumu mums, pārējiem, ka Dievs ir augstākās mīlestības pārdzīvojums. Visās pasaules reliģiskajās tradīcijās bijuši svētie mistiķi un transcendenti, kuri vēstījuši tieši par šo pārdzīvojumu. Diemžēl daudzi beiguši savu dzīvi apcietinājumā vai nonāvēti. Esmu par viņiem visaugstākajās domās.

Tas, pie kā esmu nonākusi savā ticībā Dievam, galu galā ir pavisam vienkārši. Man kādreiz bija patiesi lielisks suns. Savulaik no “jūrskolas” izglābtais kucentiņš bija vismaz desmit dažādu sugu krustojums, bet no katras likās mantojis pašu labāko. Viņš bija brūnā krāsā. Kad cilvēki man jautāja: “Kāds ir tavs suns?” es allaž atbildēju vienu un to pašu: “Mans suns ir brūns.” Un arī tad, kad jāuzklausa jautājums: “Kādam Dievam tu tici?” mana atbilde ir pavisam vienkārša: “Es ticu visuresošajam Dievam.”

4

Protams, kopš tās nakts vannas istabā uz grīdas, kad es pirmoreiz pati vērsos pie Dieva, man ir bijis gana daudz laika, lai formulētu, ko es domāju par dievišķo esību. Taču nomācošās

novembra krīzes pašā drūmākajā bridi man nebija ne mazākās vēlmes sakārtot savus teoloģiskos uzskatus. Mana vienīgā vēlēšanās bija kaut kā saglābt savu dzīvi. Beidzot biju pamanījusi, ka esmu nonākusi bezcerīgā un nu jau dzīvību apdraudošā izmisumā, un atcerējos, ka šādās situācijās cilvēki reizēm vēršas pēc palīdzības pie Dieva. Šķiet, biju to izlasījusi kādā grāmatā.

Tas, ko es savu aizlauzto šņukstu starplaikos sacīju Dievam, skanēja apmēram šādi: Sveiks, Dieviņ! Kā sviežas? Es esmu Liza. Priecājos ar Tevi iepazīties.

Tā nu tas bija es runāju ar Visuma radītāju tā, it kā mēs tikko būtu iepazīstināti kokteiļu vakarā. Taču šajā dzīvē mēs mēdzam izmantot to, kas mums ir zināms, un tieši šos vārdus es allaž lietoju, kad mani ar kādu iepazīstina. Patiesību sakot, es tik tikko noriju nākamo teikumu: “Vienmēr esmu bijusi sajūsmā par Taviem darbiem.”

-    Atvaino, ka traucēju Tevi tik vēlā nakts stundā, es turpināju. Taču man ir nopietnas nepatikšanas. Un atvaino, ka nekad agrāk neesmu pie Tevis vērsusies, taču es vismaz ceru, ka vienmēr esmu no sirds paudusi pateicību par visiem tiem labumiem, ar kuriem esi apveltījis manu dzīvi.

ŠI doma lika man šņukstēt vēl stiprāk. Dievs bija tepat, viņš visu laiku bija mani gaidījis. Kaut cik saņēmusies, es turpināju: Neesmu nekāda lietpratēja lūgšanu lietā, Tu jau zini. Bet varbūt Tu, lūdzu, varētu man palīdzēt? Man patiesi vajadzīgs atbalsts. Es nezinu, ko iesākt. Man vajadzīga atbilde. Lūdzu, pasaki man, ko darīt. Lūdzu, pasaki man, ko darīt. Lūdzu, pasaki man, ko darīt…

Un tā šī lūgšana saruka līdz vienkāršajam: Lūdzu, pasaki man, ko darīt. Es to atkārtoju atkal un atkal. Nezinu, cik reizes to lūdzu. Zinu tikai to, ka lūdzos kā cilvēks, kurš cīnās par savu dzīvību. Un asaras plūda aumaļām.

Un tad gluži neviļus tās norima.

Pēkšņi es atklāju, ka vairs neraudu. Biju pārstājusi raudāt, var teikt, šņukstiena vidū. Izmisums bija itin kā izsūknēts no manis. Atrāvu pieri no grīdas un pārsteigta uzrausos sēdus, prātodama, vai tagad ieraudzīšu to Dižo Patību, kas tik brīnumaini nosusinājusi manas asaras. Taču tur nekā nebija. Es biju viena. Tomēr ne gluži viena. Mani ieskāva kaut kas, ko es varētu aprakstīt vienīgi kā klusuma kupolu klusums bija tik brīnumains, ka baidījos ievilkt elpu, lai to neaizbaidītu. Tas bija manī un ap mani. Nezinu, vai jebkad biju pieredzējusi tādu klusumu.

Tad es izdzirdēju balsi. Lūdzu, neuztraucieties, tā nebija Čārltona Hestona1 balss no Vecās Derības holivudiskās versijas, nedz arī balss, kura vēstītu, ka man savā pagalmā jāierīko beisbola laukums. Tā bija tikai manas pašas balss, tomēr tāda, kādu es to līdz šim nebiju dzirdējusi. H gan piederēja man, taču bija apbrīnojami rāma, vieda un līdzcietības pilna, it kā es savā dzīvē būtu pieredzējusi vien vienīgu un bezgalīgu paļāvību un mīlestību. Kā lai aprakstu labestīgo siltumu šajā balsī, kad tā sniedza man atbildi, kas uz visiem laikiem pievērsa mani Dievam?

Balss sacīja: Ej vien atpakaļ gultā, Liza.

Es izdvesu nopūtu.

Pēkšņi man kļuva skaidrs, ka tas ir vienīgais, ko tobrīd varu iesākt. Citu atbildi es nebūtu pieņēmusi. Manī nebūtu viesusi uzticību pērkondimdoša balss, kas vēstītu: Tev jāšķiras no vīra! vai Tu nedrīksti šķirties no vīra! Tā nebūtu patiesā gudrība. Patiesā gudrība katrā attiecīgajā brīdī sniedz vienīgo iespējamo atbildi, un tajā naktī atgriešanās gultā bija vienīgā saprātīgā rīcība. Ej vien atpakaļ gultā, teica šī viedā iekšējā balss, jo šajā brīdī, šajā novembra ceturtdienas naktī pulksten trijos, tev nav jāzina galīgā atbilde. Ej vien atpakaļ gultā,

' Charlton Heston, dz. 1924. g. amerikāņu kinoaktieris, tēlojis Mozu filmā

“Desmit baušļi".

vienīgais, kas tev patlaban ir darāms jāatpūšas un jākrāj spēki tam brīdim, kad uzzināsi atbildi. Ej vien atpakaļ gultā, kad nāks vētra, tev pietiks spēka stāties tai pretī. Un vētra nāks. Tā būs drīz. Bet ne šonakt. Tāpēc:

Ej vien atpakaļ gultā, Liza.

Zināmā mērā šai epizodei piemīt visas tipiskai kristīgai atklāsmei raksturīgās iezīmes dvēseles tumšā nakts, sauciens pēc palīdzības, balss, kas atbild, pārtapšanas izjūta. Bet es nevaru apgalvot, ka tā man būtu bijusi reliģiska atklāsme, vismaz ne tradicionālajā veidā ar piedzimšanu no jauna un glābšanos. To, kas notika tajā nakti, es drīzāk dēvētu par reliģiskas sarunas sākumu. Pirmie vārdi atklātā un izzinošā dialogā, kas galu galā aizveda mani tik tuvu Dievam.

5

Ja es būtu zinājusi, ka viss notiks tik nelāgi kā reiz sacīja Lilija Tomlina1 vēl pirms tas sāka kļūt pa īstam nelāgi, šaubos gan, vai tonakt būtu tik labi gulējusi. Taču pēc septiņiem ļoti grūtiem mēnešiem es pametu savu viru. Kad beidzot biju to izlēmusi, domāju, ka ļaunākais nu ir aiz muguras. Taču tas liecina tikai par to, cik maz man bija sajēgas par šķiršanās procesu.

Reiz žurnālā The New Yorker bija publicēta kāda anekdote. Sarunājas divas sievietes, viena saka otrai: “Ja gribi kādu patiesi iepazīt, tev no viņa jāizšķiras.” Mana pieredze izrādījās pretēja. Tā teica: ja gribi pārliecināties, ka cilvēku patiesībā nemaz NEPAZĪSTI, tev jāizšķiras no viņa. Vai no viņas. Jo tieši tā notika ar mani un manu viru. Domāju, ka mūs abus satrieca atklāsme, cik strauji no cilvēkiem, kuri viens otru pazina labāk par visu pasaulē, mēs kļuvām par otram neizdibināmāko svešinieku, kāds jebkad mitis uz šis Zemes. Atsvešinātības pamatā bija dziļā pārliecība, ka abi darām ko tādu, ko

1  Lily Tomlin, dz. 1939. g. amerikāņu aktrise, rakstniece un producente.

otrs nemūžam nebūtu varējis pieņemt kā iespējamu: viņam pat sapņos nebūtu varējis rādīties, ka es viņu pametīšu, un es pat savās ļaunākajās fantāzijās nebūtu iedomājusies, ka viņš šo procesu man padarīs tik grūtu.

Atstājot vīru, biju svēti pārliecināta, ka visus praktiskas dabas jautājumus mēs nokārtosim dažu stundu laikā, ņemot talkā kalkulatoru, kaut cik veselā saprāta un kādu nieku labvēlības pret cilvēku, kurš reiz ticis mīlēts. Mans sākotnējais priekšlikums bija pārdot māju un tās vērtību sadalīt uz pusēm; man pat prātā nenāca, ka mēs varētu rīkoties citādi. Vīram šis priekšlikums nelikās taisnīgs. Tad nu es kļuvu vēl pretimnākošāka, ierosinot pat šādu sadalījumu: viņam tiek viss īpašums, es savukārt uzņemos visu vainu. Taču pat tas viņu neapmierināja. Nu es biju galīgā neziņā. Kā lai risina sarunas, ja jau esat piedāvājuši visu? Man vairs neatlika nekas cits kā gaidīt viņa pretpriekšlikumu. Vainas sajūta, kas manī bija, pametot vīru, liedza domāt, ka man būtu ļauts paturēt kaut vai peniju no pēdējās desmitgades laikā sapelnītās naudas. Vēl vairāk, mans jauniegūtais garīgums nepieļāva nekādu cīnīšanos. Tāda bija mana pozīcija es nedrīkstēju pat aizstāvēties pret viņu, kur nu vēl cīnīties. Ilgu laiku, pretojoties visu to cilvēku padomiem, kuriem rūpēja mans liktenis, es pat atteicos konsultēties ar juristu, jo arī to uzskatīju par karadarbības aktu. Gribēju būt kā Gandijs. Gribēju būt kā Nelsons Mandela. Taču aizmirsu, ka gan Gandijs, gan Mandela bija juristi.

Ritēja mēneši. Mana dzīve, gaidot atbrīvošanu, gaidot, kādi būs brīvības nosacījumi, karājās diedziņā. Mēs dzīvojām atsevišķi (viņš pārcēlās uz mūsu Manhetenas dzīvokli), taču nekas neatrisinājās. Rēķini krājās kaudzē, karjera apstājās, mājas dzīve gāja postā, un vīra klusēšanu pārtrauca tikai neregulāri paziņojumi, kuros man tika atgādināts, kāda prātam neaptverama stulbene es esmu.

Un tad parādījās Deivids.

Visas šo pretīgo šķiršanās gadu traumas un komplikācijas vēl daudzkāršoja drāma ar Deividu puisi, kurā es iemīlējos laikā, kad raisījos vaļā no laulības. Vai es sacīju, ka “iemīlējos” Deividā? Ar to es gribēju teikt, ka izniru no savas laulības un ielēcu Deivida apskāvienos tieši tāpat, kā multenītē cirka akrobāts no augsta podesta ielec mazītiņā ūdens krūzītē un pazūd tur bez pēdām. Glābjoties no savas laulības, es tvēros pie Deivida, it kā viņš būtu pēdējais helikopters, kas izlido no Saigonas. Viņš iemiesoja visas manas cerības uz laimi un izglābšanos. Un jā, es viņu mīlēju. Bet, ja vien es spētu izdomāt vārdu, kas būtu spēcīgāks par “neprātīgi”, lai raksturotu savu mīlu uz Deividu, es to lietotu, un neprātīga mīla allaž izrādās arī ērkšķainākā.

Tiklīdz biju atstājusi vīru, es pārvācos pie Deivida. Viņš bija ir lielisks jauneklis. Dzimis ņujorkietis, aktieris un rakstnieks, ar brūnām, glāsmaini valgām itāļu acīm, kādas mani vienmēr (vai esmu to jau reiz sacījusi?) atbruņojušas. Stilīgs, neatkarīgs, veģetārietis, asprātīgs, apgarots, pavedinošs. Dumpīgs dzejnieks jogs no Jonkersas. Paša Dieva mīlulis seksīgais brašulis. Krāšņāks par pašu dzīvi. Tāds viņš vismaz bija man. Kad mana labākā draudzene Sūzena pirmoreiz dzirdēja, kā es stāstu par Deividu, viņa uzmeta acis manai drudžaini pietvīkušajai sejai un nopūtās: Ak mans Dievs, skuķīt, tu esi mēslos līdz ausīm!

Ar Deividu man iznāca iepazīties tāpēc, ka viņš spēlēja lugā, kuras pamatā bija mani īsie stāsti. Viņš spēlēja manis izdomātu tēlu, un tas savā ziņā ir zīmigi. Neprātīgi mīlot, tā ir vienmēr, vai ne? Neprātīgi iemīlējušies, mēs allaž padarām savu partneri par izdomātu tēlu, pieprasot, lai tas būtu tāds, kādu mēs to gribam, un jūtamies satriekti, kad mīļotais atsakās spēlēt lomu, ko jau no sākta gala tam esam ierādījuši.

Bet pirmajos mēnešos, kad viņš vēl bija mans romantiskais varonis un es viņa sapņa iemiesojums, mums abiem kopā

bija tik neizsakāmi labi! Tā bija tik liela kaisle un saderība, kādu es līdz tam nebūtu varējusi iztēloties. Mēs izgudrojām paši savu valodu. Devāmies kopīgās pastaigās un izbraucienos. Mēs pacēlāmies nepieredzētos augstumos un ienirām pašās dzelmainākajās dzīlēs, mēs plānojām kopīgi apceļot pasauli. Pat abi kopā nīkstot transporta sastrēgumā, mēs guvām vairāk prieka, nekā lielākā daļa pāru gūst savā medusmēnesī. Lai uzsvērtu, ka esam viens veselums, mēs saucām viens otru vienā un tajā pašā mīļvārdiņā. Mēs izvirzījām mērķus, devām solījumus un zvērestus, mēs kopīgi pusdienojām. Viņš lasīja man priekšā grāmatas un mazgāja manu veļu. (Kad tas notika pirmo reizi, es piezvanīju Sūzenai, lai dalītos ar viņu šajā neticamajā brīnumā apmēram tā, it kā es tikko būtu ieraudzījusi kamieli runājam pa taksofonu. Es teicu:

-     Vīrietis nupat izmazgāja manu veļu. Un pat smalkās vešiņas, iedomājies ar rokām! Un viņa atkārtoja: Ak mans Dievs, skuķīt, tu esi mēslos līdz ausīm!)

Mana un Deivida pirmā vasara izskatījās kā iemīlēšanās ainu montāža no visām jebkad skatītajām romantiskajām kinolentēm, ieskaitot epizodes ar plunčāšanos piekrastes bangās un skrējienu roku rokā pa saulrieta apzeltītām pļavām. Tajā laikā es vēl arvien ticēju, ka mana šķiršanās norisināsies mierīgi, kaut arī biju atvēlējusi vīram brīvu vasaru bez sarunām par sāpīgo tematu, lai mēs abi varētu atgūt vēsu prātu. Atrodoties šādā laimes pilnībā, bija tik viegli nedomāt par šo zaudējumu. Tad šī vasara (citiem vārdiem atelpa) beidzās.

2001. gada 9. septembrī es pēdējo reizi tikos ar savu vīru aci pret aci, nenojauzdama, ka visām turpmākajām tikšanās reizēm nepieciešams priekšnosacījums būs jurista klātbūtne. Mēs pusdienojām restorānā,, es centos runāt par mūsu šķiršanos, taču tikšanās izvērtās par vienu vienīgu ķildu. Viņš darīja man zināmu, ka esmu mele un nodevēja un ka viņš mani ienīst un nekad vairs ar mani nerunās. Aiznākamajā

rītā es pamodos pēc trauksmainā miegā pavadītas nakts un uzzināju, ka teroristu lidmašīnas ietriekušās manas pilsētas abās augstākajās celtnēs. Es jutos tā, it kā viss, kas reiz šķitis varens un nesagraujams, būtu pārvērties gruzdošā drupu lavīnā. Piezvanīju vīram, lai pārliecinātos, ka viņš ir drošībā, un abi kopā apraudātu šo nelaimi, taču viņš nebija sasniedzams. Tajā nedēļā, kad Ņujorkā visi bija aizmirsuši savstarpējās ķildas godbijībā pret tikko notikušo prātam neaptveramo traģēdiju, es savu vīru nevarēju sazvanīt. Tātad mums abiem tas tagad bija skaidrs viss bija pilnīgi un neatgriezeniski beidzies.

Nebūs daudz pārspīlēts, ja teikšu, ka nākamos četrus mēnešus es pavadīju bez miega.

Man jau līdz tam bija šķitis, ka esmu aizlauzta, bet nu (solidarizējoties ar visas pasaules acīmredzamo sagrlļošanos) mana dzīve patiešām sašķīda druskās. Tagad man jāsaviebjas, atceroties, ko šajos mūsu kopdzīves mēnešos tūlīt pēc 11. septembra un aiziešanas no vīra es uztiepu Deividam. Iedomājieties viņa pārsteigumu, atklājot, ka vislaimīgākā, vispašapzinīgākā sieviete, kādu viņš jebkad pazinis, patiesībā atstājiet tikai viņu uz brīdi vienu! ir drūmi piesmirkusi bezdibenīgu skumju aka. Es jau atkal nevarēju mitēties raudāt. Tas bija tad, kad viņš sāka attālināties un es ieraudzīju sava aizrautīgā romantiskā varoņa otru pusi Deividu, kas bija savrups kā kuģa avāriju piedzīvojis jūrnieks, nelaipns saskarsmē, tāds, kuram vajadzīgi lielāki personiskās telpas plašumi nekā veselam Amerikas bizonu baram.

Arī labākos apstākļos Deivida pēkšņā emocionālā atkāpšanās man, visticamāk, būtu izvērtusies par katastrofu, pieņemot, ka esmu šīs planētas mīlīgākā dzīvības forma (kaut kas līdzīgs zelta retrīvera un jūras pīlītes krustojumam), taču tobrīd situācija bija pati draņķīgākā. Es biju grūtsirdīga un sašļukusi un prasīju vairāk rūpju nekā priekšlaikus dzimuši

trīnīši. Deivida attālināšanās padarīja mani vēl nožēlojamāku, un tas tikai veicināja viņa tieksmi atkāpties, līdz itin drīz viņš laidās lapās, tikko nonāca manu asaraino diedelējumu: “Kur tu iesi? Kas ar mums notiek?” krustugunīs.

(Draudzīgs mājiens: vīriešiem tas PATĪK.)

Fakts ir tāds, ka es kļuvu atkarīga no Deivida (savai aizstāvībai varu teikt, ka viņš, būdams savā ziņā “liktenīgais vīrietis”, pats to sekmēja), un tagad, kad viņa uzmanība bija mazinājusies, es cietu no viegli paredzamām sekām. Atkarība raksturo katru mīlas stāstu, kam pamatā ir neprātīga kaislība. Viss sākas ar to, ka dievināšanas objekts sniedz reibinošu, halucinogēnu devu kaut kā tāda, par ko jūs nemūžam nebūtu uzdrošinājies teikt, ka pēc tā kārojat, sava veida emocionālu dubultnarkotiku, kas sastāv no apdullinošas mīlas un bangojoša uzbudinājuma. Drīz vien jau jūs ar katram narkomānam raksturīgajām slāpēm un apmātību sākat pieprasīt šo kvēlo uzmanību. Kad narkotiskā viela kavējas, jūs tūdaļ kļūstat slims, traks un iztukšots (nemaz neminot aizvainojumu pret piegādātāju, kurš pats pamudinājis jūs uz šo atkarību, bet tagad atsakās izsniegt labo vielu par spīti tam, ka jūs zināt: viņš to kaut kur slēpj, sasodīts, jo viņš taču agrāk deva jums to par brīvu). Nākamajā stadijā atkarīgo jau var sastapt izkāmējušu un drebošu tupam kaktā, gatavu pārdot savu dvēseli vai aplaupīt kaimiņus, lai tikai vēl vienu reizi dabūtu šo vielu. Pa to laiku apjūsmas objekts pamazām sāk just pret jums riebumu. Viņš raugās tā, it kā jūs nepazītu, ne vairs kā uz būtni, kuru reiz tik kaisli mīlējis. Ironiski ir tas, ka jūs pat nevarat viņam to pārmest. Palūkojieties vien uz sevi. Jūs esat kļuvis par nožēlojamu nelaimes čupiņu, līdz nepazīšanai pārvērties pat paša acīs.

Te nu tas ir. Jūs esat sasniedzis apmātības galējo robežu savas personības pilnīgu un nesaudzīgu degradāciju.

Tas, ka tagad esmu spējīga par to visu mierīgi uzrakstīt,

pierāda laika dziedinošo spēku, jo, kad tas notika, es to vis tik viegli neuztvēru. Zaudēt Deividu tūlīt pēc laulības kraha, pēc teroristu uzbrukuma manai pilsētai un pretīgā šķiršanās procesa gaitā (dzīves pieredze, ko mans draugs Braiens salīdzināja ar “iekļūšanu smagā autoavārijā, kas atkal un atkal atkārtojas katru dienu divus gadus no vietas”)… Tas gluži vienkārši bija par daudz.

Dienā mums ar Deividu turpinājās prieks un saderība, bet nakti, viņa gultā, es kļuvu par tādu kā atomziemā izdzīvojušo: viņš redzami vairījās no manis, ar katru dienu vairāk, it kā es būtu kāds infekcijas perēklis. Sāku baidīties no nakts, it kā tas būtu laiks, kas man pavadāms moku kambarī. Man nācās gulēt līdzās Deivida skaistajam, nepieejamam, aizmigušajam ķermenim, un mani pārņēma vientulības izmisums un smalki detalizētas pašnāvības domas. Ikviena ķermeņa daļa bija sāpīga. Jutos tā, it kā es būtu kaut kāda primitīva, smagi pielādēta mašīna, novietota zem daudz lielāka sprieguma, nekā paredzēts tās mehānismam, gatava katru brīdi uzsprāgt, nopietni apdraudot tos, kas ir līdzās. Iztēlojos savus locekļus, kas atdalās no torsa, bēgot no vulkāniskā izmisuma kodola, par kādu es biju pārvērtusies. Gandrīz ik rītu Deivids mostoties ieraudzīja mani glīti guļam uz grīdas blakus gultai, ierušinājušos dvieļu kaudzē kā suni.

-     Kas noticis? viņš vaicāja. Kārtējais vīrietis, kuru biju bezgalīgi nogurdinājusi.

Šķiet, ka šajā laikā es nokritos svarā vismaz par trīsdesmit mārciņām.

6

Ak, bet šajos pāris gados jau nebija tikai sliktais vien…

Dievs taču nemēdz aizcirst durvis jums deguna priekšā, neatverot skautu cepumu kārbiņu (vai kā tur tā vecā paruna vēsta). Visu šo bēdu ēnā ar mani notika dažas brīnumainas

lietas. Pirmām kārtām es beidzot sāku mācīties itāļu valodu. Tad vēl atradu indiešu guru. Un visbeidzot kāds vecs dziednieks uzaicināja mani apmesties pie viņa uz dzīvi Indonēzijā.

Paskaidrošu visu pēc kārtas.

Sākšu ar to, ka viss kaut cik sakustējās, kad 2002. gada sākumā es aizgāju no Deivida mitekļa un pirmoreiz mūžā pati sev sameklēju dzīvokli. Es to nevarēju atļauties, jo vēl arvien turpināju maksāt par lielo ārpilsētas savrupmāju, kurā vairs neviens neuzturējās un kuru virs man aizliedza pārdot. Vēl arvien centos samaksāt visu savu juridisko konsultantu un advokātu honorārus un noturēties virs ūdens… Tomēr manai izdzīvošanai bija nepieciešama Pašai Sava guļamistaba. Šo dzīvokli es uzlūkoju gandrīz kā sanatoriju, kā viesnīcas tipa klīniku savai atlabšanai. Nokrāsoju sienas vissiltākajās krāsās, kādas varēju atrast, un reizi nedēļā pirku sev ziedus, it kā dotos pati sevi apciemot slimnīcā. Māsa man dzīvokļa iesvētībās uzdāvināja termoforu, lai es nebūtu gluži viena savā aukstajā gultā, un es ik nakti gulēju, piespiedusi šo priekšmetu pie sirds, kā dziedinādama sportojot iegūtu savainojumu.

Mēs ar Deividu sarāvām attiecības pilnīgi un pavisam. Bet varbūt tomēr ne. Nu jau ir grūti atcerēties, cik reižu mēs šo mēnešu laikā izšķīrāmies un atkal sagājām kopā. Manā apziņā bija radusies shēma: es šķiršos no Deivida, atgūšu spēkus un pašapziņu, un tad (kā allaž, tikai mana spēka un pašapziņas valdzinājuma dēļ) viņa kaisle pret mani modīsies no jauna. Mēs mierīgi un prātīgi, ar cieņu apspriedām iespēju “mēģināt vēlreiz”, ikreiz nākot klajā ar kādu saprātīgu jaunu plānu, kā mazināt mūsu acīm redzamo nesaderību. Mēs bijām tik ļoti sasparojušies to paveikt. Vai tad divi cilvēki, kuri tik ļoti mīl viens otru, beigu beigās nespētu tapt laimīgi? Tam bija jānotiek. Vai ne tā? No jauna savienojušies un svaigu cerību spārnoti, mēs bijām kopā dažas reibinoši laimīgas dienas. Reizēm pat nedēļas. Bet galu galā Deivids atkal aizgāja no manis un

es tvēros pie viņa (vai ari es tvēros pie viņa un viņš aizgāja no manis: mums nekad nebija skaidrs, kas īsti bija sākumā), un es atkal biju nelaimīga. Un viņš atkal bija prom.

Deivids bija mana kaķumētra1 un mans kriptonlts2 .

Taču laika sprīžos, kad bijām šķirti, es, cik nu cītīgi vien tas bija iespējams, mācījos dzīvot viena. Un šī pieredze briedināja manī iekšējas pārmaiņas. Sāku apjēgt, ka lai arī mana dzīve vēl arvien atgādināja plaša mēroga transporta avāriju uz Ņūdžersijas maģistrāles brīvdienu satiksmes plūsmā es balansēju uz sliekšņa, aiz kura varu tapt par pašregulējošos individualitāti. Brīžos, kad nejutu pašnāvnieciskas tieksmes šķiršanās vai Deivida drāmas sakarā, biju priecīga par visiem tiem laika un telpas nogriežņiem savā dzīvē, kad varēju uzdot sev radikāli jaunu jautājumu: “Ko tu gribi darīt, Liza?”

Lielāko daļu laika (vēl arvien pastāvīgi raizējoties par atbrīvošanos no laulības) es pat neuzdrošinājos uz to atbildēt, bet tikai slepus priecājos par tā esamību. Un, kad beidzot sāku atbildēt, darīju to visnotaļ piesardzīgi. Es ļāvu sev izpaust tikai mazmazītiņas, bērna pirmajiem solīšiem līdzīgas vēlēšanās. Piemēram:

Es gribu apmeklēt jogas kursus.

Es gribu aiziet no šīm viesībām paagrāk, lai mājās varētu palasīt romānu.

Es gribu nopirkt sev jaunu portfeli.

Tad parādījās tā viena dīvainā atbilde, allaž viena un tā pati:

Es gribu iemācīties runāt itāliski.

Gadiem ilgi es biju vēlējusies prast runāt itāliski valodā, kura man šķiet skaistāka par rozēm, taču man nekad nebija praktiska pamatojuma to iemācīties. Kāpēc labāk

' Piparmētru dzimtas augs, satur eļļu, kas uz dažiem kaķiem iedarbojas tāpat kā marihuāna uz cilvēkiem.

2    Izdomāts minerāls, kas komiksu varonim Supermenam atņēma viņa spēku.

neuzspodrināt franču vai krievu valodu, kuras pirms gadiem esmu mācījusies? Vai arī apgūt spāņu valodu, ar kuras palīdzību es varētu labāk saprasties ar miljoniem savu līdzbiedru amerikāņu? Ko es iesākšu ar itāļu valodu? Es taču netaisos pārcelties tur uz dzīvi. Tad jau praktiskāk būtu iemācīties spēlēt akordeonu.

Bet vai tad vienmēr visam vajadzīgs praktisks pielietojums? Gadiem ilgi esmu bijusi tik uzcītīgs zaldātiņš strādājusi, radījusi, vienmēr iekļāvusies termiņos, rūpējusies par saviem tuviniekiem, smaganām un labo slavu, piedalījusies vēlēšanās utt. Vai tad šis dzīves laiks atvēlēts vienīgi pienākumiem? Vai šajā tumšajā zaudējumu laikposmā man būtu vajadzīgs vēl kāds pamatojums itāļu valodas apguvei kā vien doma, ka tas ir vienīgais, kas man šajā brīdī varētu sagādāt prieku? Un galu galā tas nav pārlieku augsts mērķis vēlme iemācīties valodu. Tas nav gluži tā, it kā es trīsdesmit divu gadu vecumā pēkšņi paziņotu: “Es gribu kļūt par Ņujorkas baleta prīmu.” Mācīties valodu ir kaut kas tāds, ko jūs patiešām varat. Tā nu es pierakstījos kursos kādā tālākizglītības iestādē (pazīstamā kā “Vakarskola šķirtenēm”). Maniem draugiem tas šķita trakoti jocīgi. Niks man vaicāja: Kāpēc tev jāmācās itāļu valoda? Ja nu vienīgi itāļi vēlreiz iebruks Etiopijā, un šoreiz veiksmīgi, tad tu varēsi lielīties, ka proti valodu, kurā runā veselās divās valstīs.

Bet man tā patika. Ik vārds man bija cīruļa treļļi, burvju triks, trifele. Pēc nodarbības es, lietum līstot, bridu mājās, sagatavoju karstu vannu un, gulēdama putās, skaļi lasīju itāļu vārdnīcu, šādi novēršot prātu no šķiršanās smaguma un sirdssāpēm. Šie vārdi lika man smieties aiz prieka. Savu mobilo telefonu es sāku dēvēt par il mio telefonino (mans mazais telefoniņš). Es kļuvu par vienu no tiem neciešamajiem ļautiņiem, kuri allaž sveicina ar ciao! Tikai es biju sevišķi neciešama, jo turklāt arī paskaidroju vārda ciao izcelsmi. (Ja

jūs to vēl nezināt: tas ir saīsinājums frāzei, kuru kā draudzīgu sveicienu mēdza lietot viduslaiku venēcieši: Sono il suo schiavo! Tulkojumā: Esmu tavs vergs!) Šo vārdu izrunāšana vien liek man justies seksīgai un laimīgai. Advokāte, kura nodarbojas ar manu šķiršanos, teica man, lai es neraizējoties; viņai reiz bijusi kliente (pēc izcelsmes korejiete), kura pēc pretīgas šķiršanās oficiāli mainījusi savu vārdu uz kaut ko itālisku tikai tāpēc, lai atkal justos seksīga un laimīga.

Varbūt es beigu beigās tomēr došos uz Itāliju…

7

Otrs visnotaļ nozīmīgs tālaika notikums bija jauniegūta garīgā mācība. Protams, tā bija palīdzība un atbalsts; manā dzīvē ienāca īsta indiešu guru, par ko es mūžam būšu pateicīga Deividam. Ar savu guru es tiku iepazīstināta pašā pirmajā vakarā, kad ierados viņas dzīvoklī. Var teikt, ka gan guru, gan Deividā iemīlējos vienlaikus. Iegājusi dzīvoklī, ieraudzīju uz tualetes galdiņa starojoši skaistas indietes portretu. Kas viņa ir? es jautāju.

-    Mana garīgā skolotāja, viņš atbildēja.

Mana sirds iepukstējās straujāk, tad pārgalvīgi apmeta kūleni un novēlās garšļaukus. Pēc tam mana sirds piecēlās, nopurinājās un, dziļi ievilkusi elpu, paziņoja: “Es arī gribu sev garīgo skolotāju.” Apgalvojot, ka to paziņoja sirds, runādama ar manu muti, es to domāju burtiski. Es jutu sevī dīvainu dalīšanos: mans prāts uz brīdi bija atstājis ķermeni, tas pārsteigts pagriezās pret sirdi un klusi jautāja: “Vai PATIEŠĀM?”

“Jā,“ atbildēja sirds. “Patiešām.”

Tad prāts nedaudz sarkastiski vaicāja sirdij: “Kopš KURA laika?”

Bet es jau zināju atbildi: kopš tās nakts vannas istabā uz grīdas.

Mans Dievs, es tik tiešām vēlējos sev garīgo skolotāju.

Nekavējoties sāku fantazēt, kas notiks, ja tādu iemantošu. Iztēlojos, kā šī starojoši skaistā indiete pāris vakaru nedēļā ierodas manā dzīvoklī un mēs sēžam, dzerdamas tēju un runādamas par Dievu; viņa dotu man lasāmvielu un izskaidrotu manu meditācijās piedzīvoto dīvaino sajūtu nozīmi…

Visas fantāzijas izkūpēja, kad Deivids pastāstīja man par šīs sievietes starptautisko darbību, par viņas skolniekiem, kuru skaits sniedzas desmitos tūkstošu un daudzi no tiem tā arī nekad nav sastapuši viņu personiski. Taču, viņš piebilda, šeit pat Ņujorkā katru otrdienas vakaru notiekot sanāksmes, kurās guru mācekļi pulcējoties, lai kopīgi meditētu un dziedātu. Ja tevi pārlieku nešausmina doma atrasties vienā telpā ar pāris simtiem cilvēku, kuri sanskritā skandē Dieva vārdu, sacīja Deivids, vari kādreiz atnākt.

Es piebiedrojos viņam jau nākamās otrdienas vakarā. Manī nepavisam neizraisīja šausmas šie ikdienišķa izskata ļaudis, kas dziedāja Dievam, gluži otrādi, es jutu, kā, skanot šiem dziedājumiem, manu dvēseli caurauž gaisma. Tovakar es nācu mājās un jutu, ka manī strāvo gaiss, it kā es būtu uz veļas auklas izkārts tīrs palags, it kā pati Ņujorka būtu pārvērtusies par pilsētu, kas izgatavota no rīspapīra; es biju tik viegla, ka varētu skriet pāri jumtiem. Pasāku katru otrdienu apmeklēt šos dziedājumus. No rītiem meditēju ar seno sanskrita mantru, ko guru devusi visiem saviem mācekļiem (majestātisko Om Namah Shivaya, kas nozīmē “Es godāju Dievu, kas mājo manī”). Tad es pirmo reizi klausījos pašu guru, un viņas vārdi lika skudriņām skraidīt pār visu ķermeni, pat pār seju. Kad dzirdēju, ka viņai Indijā ir ašrams, sapratu, ka man tur jānokļūst, cik ātri vien iespējams.

8

Ap to pašu laiku man vajadzēja doties uz Indonēziju.

Tas bija žurnāla organizēts komandējums. Tieši tad, kad

man sevis bija visvairāk žēl, kad jutos vientuļa un salauzta, un iesprostota šķiršanās dēļ internēto personu nometnē, sieviešu žurnāla redaktore apvaicājās, vai viņa varētu noligt mani komandējumam uz Bali, lai es uzrakstītu reportāžu par jogas nometnēm. Es savukārt uzdevu viņai veselu gūzmu pretjautājumu, galvenokārt tādā garā: “Vai pupa ir zaļa? Vai Džeimss Brauns1 uzdzen grūtsirdību?” Kad es nokļuvu Bali (īsi sakot, tā izrādījās ļoti patīkama vieta), skolotāja, kas vadīja jogas kūri, vaicāja: Tā kā jūs visi esat šeit, varbūt jūsu vidū atrodas kāds, kas vēlētos apciemot Bali dziednieku, kurš tāds ir jau devītajā paaudzē? (Vēl viens jautājums, kas ir pārāk nepārprotams, lai uz to atbildētu.) Tā nu mēs visi kādu vakaru devāmies uz dziednieka mītni.

Dziednieks, kā izrādījās, bija sīks večuks ar rūsgani brūnu ādu, nebēdnīgām acīm un gandrīz bezzobainu muti. Viņa līdzība ar “Zvaigžņu karu” personāžu Jodu bija tik liela, ka to nemaz nav iespējams pārspīlēt. Dziednieka vārds bija Ketuts Lijers. Viņš runāja lauzītā un visnotaļ amizantā angļu valodā, bet, kad viņam kāds vārds aizmirsās, mums tepat pie rokas bija tulks.

Mūsu jogas skolotāja iepriekš bija teikusi, ka varam uzdot dziedniekam kādu jautājumu vai izvirzīt problēmu un viņš centīšoties palīdzēt mūsu likstās. Dienām ilgi biju prātojusi, ko viedajam vīram jautāt. Pirmās domas, kas nāca prātā, bija tizlas. “Vai jūs varētu piedabūt manu vīru uz šķiršanos? Vai jūs varētu panākt, lai Deivids atkal jūt manu seksuālo valdzinājumu?” Man pašai par šīm domām bija kauns: kurš gan ceļo uz otru pasaules malu, lai Indonēzijā satiktu sirmu dziednieku, tāpēc vien, lai pažēlotos viņam par nedienām ar džekiem?

'James Brown (1933-2006) amerikāņu mūziķis, uzskatīts par soulmūzikas

krusttēvu.

Kad nu vecais virs vērsās pie manis ar jautājumu, kas ir tas, ko es patiešām vēlos, es atradu citus, patiesākus vārdus.

-            Es vēlos pastāvīgu saikni ar Dievu, es viņam atbildēju.

-     Reizēm mani pārņem sajūta, ka es izprotu dievišķā dabu, taču tad to atkal pazaudēju, jo mani novērš sīkmanīgas kārības un bailes. Es gribu visu laiku būt kopā ar Dievu. Tomēr es nevēlos kļūt par mūķeni vai pilnīgi atteikties no pasaulīgajām baudām. Laikam es gribētu iemācīties dzīvot šajā pasaulē un baudīt tās priekus, bet tajā pašā laikā nodoties Dievam.

Ketuts paziņoja, ka uz manu jautājumu atbildēšot ar attēla palīdzību. Viņš man parādīja zīmējumu, ko reiz bija uzskicējis meditācijas laikā. Tā bija vīrieša figūra ar lūgšanā saliktām rokām. Šai figūrai bija četras kājas un nebija galvas. Vietā, kur vajadzēja atrasties galvai, bija tikai mežonīgs ziedu un paparžu biezoknis. Toties virs sirds bija uzzīmēta maza, smaidoša sejiņa.

-    Lai rastu līdzsvaru, kuru tu tik ļoti vēlies, Ketuts ar tulka palīdzību skaidroja, lūk, par ko tev jākļūst. Tev jāstāv stingri zemē ar kājām, it kā tev to būtu četras, nevis divas. Šādi tu varēsi palikt pasaulē. Taču tev jāpārstāj raudzīties uz pasauli ar prātu. Tev jālūkojas tajā ar sirdi. Tā tu iepazīsi Dievu.

Tad viņš pajautāja, vai drīkstot palasīt manā plaukstā. Iedevu dziedniekam kreiso roku, un viņš ņēmās likt mani pa gabaliņam kopā kā bilžu mīklu.

-    Tu esi pasaules apceļotāja, viņš iesāka.

Nodomāju: ņemot vērā, ka šobrīd atrodos Indonēzijā, tas

laikam būtu pats par sevi saprotams, tomēr cietu klusu…

-    Tu esi lielāka veiksminiece par jebkuru, ko līdz šim esmu sastapis. Tu nodzīvosi garu mūžu, daudz pieredzēsi, iemantosi pulka draugu. Tu redzēsi visu pasauli. Tavā dzīvē ir tikai viena problēma. Tu visu pārāk ņem pie sirds. Allaž par daudz satraucies, par daudz nervozē. Ja es tev apsolīšu, ka visā tavā

dzīvē nebūs nekā tāda, par ko būtu vērts uztraukties, vai tu man ticēsi?

Nebiju īsti pārliecināta, tomēr nervozi pamāju.

-     Tev ir radošs darbs, varbūt esi māksliniece, un tev par to maksā labu naudu. Par to, ko tu dari, tev vienmēr maksās labu naudu. Ar naudu tu esi devīga, varbūt pat pārāk devīga. Vēl viena problēma. Vienu reizi dzīves laikā tu pazaudēsi visu savu naudu. Izskatās, ka tas notiks itin drīz.

-     Manuprāt, tas notiks tuvāko sešu vai desmit mēnešu laikā, es sacīju, domādama par šķiršanos.

Ketuts pamāja, kā gribēdams teikt: “Jā, apmēram tā tas izskatās.” Tomēr neuztraucies, viņš turpināja. Pēc tam kad būsi visu savu naudu zaudējusi, tu to dabūsi atpakaļ. Viss tūlīt pat nokārtosies. Tavā dzīvē būs divas laulības. Viena īsa, otra gara. Un tev būs divi bērni…

Gaidīju jau, ka viņš teiks: “Viens īss, otrs garš,” taču vecais vīrs piepeši apklusa un, saraucis pieri, bridi raudzījās manā plaukstā. Tad viņš novilka: Dīvaini… Tas ir vārds, ko negribētos dzirdēt ne no zīlnieka, ne zobārsta. Lai labāk varētu saskatīt, viņš palūdza mani nostāties tieši zem spuldzes.

-      Es kļūdījos, Ketuts paziņoja. Tev būs tikai viens bērns. Lielos gados. Meita. Varbūt. Ja tu tā izlemsi… Bet ir vēl kas. Viņš atkal sarauca pieri un pēkšņi turpināja pilnīgā paļāvībā: Reiz, pavisam drīz, tu atgriezīsies Bali. Tā būs. Tu paliksi šeit, Bali, kādus trīs, varbūt četrus mēnešus. Tu man būsi draugs. Varbūt tu dzīvosi šeit, kopā ar manu ģimeni. Es varēšu runāt ar tevi angliski. Man nekad nav bijis neviena, ar kuru es varētu vingrināties runāt angliski. Es domāju, ka tev labi izdodas rīkoties ar vārdiem. Manuprāt, tavs radošais darbs ir kaut kā saistīts ar vārdiem, vai ne?

-Jā! es atsaucos. Esmu rakstniece. Grāmatu rakstniece!

-    Tu esi grāmatu rakstniece no Ņujorkas, viņš atkārtoja kā piekrītot, kā apstiprinot. Tātad tu atkal atbrauksi uz Bali

un dzīvosi šeit, un mācīsi man angļu valodu. Un es tev mācīšu visu, ko zinu.

Tad viņš piecēlās un saberzēja rokas, kā sacīdams: “Tas nu ir izlemts.”

-Ja no jūsu puses, kungs, tas ir nopietni, es sacīju, tad ari no manas puses tas būs nopietni.

Viņš veltīja man bezzobainu smaidu un paziņoja: Tad jau tiksimies, aligator!

9

Es nu reiz esmu cilvēks, kurš tad, ja indonēziešu dziednieks devītajā paaudzē paziņo, ka mans liktenis ir doties uz Bali un nodzīvot pie viņa četrus mēnešus, nospriedis, ka jādara viss iespējamais, lai tā ari notiktu. Tad ari manī sāka briest doma par veselu gadu, ko es varētu veltīt ceļojumiem. Man bija absolūti nepieciešams atkal nokļūt Indonēzijā, un šoreiz pašai par saviem līdzekļiem. Tas bija acīmredzami. Lai arī, ņemot vērā manu haotisko un izpostīto dzīvi, nepavisam nebija skaidrs, kā to īstenot. (Man ne vien bija jātiek galā ar dārgo šķiršanās procesu un jānoskaidro savas attiecības ar Deividu, no trīs vai četru mēnešu ilgas prombūtnes mani atturēja ari darbs žurnālā.) Taču man bija tur jānokļūst. Vai tad viņš to netika pareģojis? Visu sarežģīja tas, ka es gribēju doties ari uz Indiju, lai apmeklētu savas guru ašramu un ari brauciens uz Indiju ir visnotaļ dārgs un laikietilpīgs pasākums. Lai padarītu to visu vēl neskaidrāku, pēdējā laikā es vai miru nost, cik ļoti vēlējos nokļūt Itālijā, kur varētu vingrināties itāļu valodā tās dabiskajā vidē, un mani vilināja doma kādu laiku padzīvot kultūrā, kur ir cieņā bauda un daile.

Visas šis vēlmes, šķiet, izslēdza cita citu. Sevišķi jau konflikts starp Itāliju un Indiju. Kas bija svarīgāk? Vai tā manas būtības daļa, kura gribēja Venēcijā mieloties ar teļa gaļu? Vai tā, kura ašrama askēzē gribēja mosties ilgi pirms ausmas,

lai uzsāktu garo dienu ar meditāciju un lūgšanām? Diženais sūfisma1 dzejnieks un filozofs Rumi2 reiz ieteica saviem skolniekiem uzrakstīt trīs lietas, kuras tie dzīvē visvairāk vēlētos. Ja kāds no saraksta punktiem būs pretrunā ar kādu citu, Rumi brīdināja, jūs esat lemti neveiksmei. Labāk ir dzīvot savu dzīvi ar vienu mērķi, viņš mācīja. Bet kā tad ar harmoniskas dzīves priekšrocībām, neieslīgstot galējībās? Ja nu tomēr kaut kā izdodas izveidot savu dzīvi tik vispusīgu, ka varat savienot šķietami nesavienojamo, neko neizslēdzot no pasaules kopainas? Mana patiesība bija tieši tā, ko es teicu Bali dziedniekam, es gribēju piedzīvot abus. Es vēlējos pasaulīgos priekus un dievišķi pārpasaulīgo cilvēka dzīves lieliskuma abējādās izpausmes. Es vēlējos to, ko grieķi dēvēja par kalos kai agathos, unikālo labā un skaistā līdzsvaru. Pēdējo grūto gadu laikā biju pazaudējusi abus, jo gan prieks, gan nodošanās Dievam uzplaukst dzīves telpā, kas ir brīva no saspīlējuma, turpretī es dzīvoju nepārtrauktas spriedzes gigantiskajā atkritumu presētavā. Kā salāgot prieka alkas ar tieksmi ziedoties? Nu, gan jau pastāvēja kāds veids, kā apgūt šo meistarstiķi. Jau no īsās uzturēšanās Bali man šķita, ka varbūt iemācīšos to no baliešiem. Varbūt no šā paša dziednieka…

Ar četrām kājām balstīties zemē, galvu pilnu ziediem, lūkoties pasaulē ar sirdi…

Tā nu es pārstāju mocīties ar izvēli Itālija? Indija? Indonēzija? Un galu galā vienkārši atzinu, ka vēlos visas trīs. Četrus mēnešus katrā no šīm zemēm. Protams, tas bija pretenciozāks sapnis par “es gribu nopirkt sev jaunu portfeli”. Bet tieši to es vēlējos. Un vēl es zināju, ka gribu par to uzrakstīt. Nebija tā, ka es gribētu pilnībā izpētīt šīs valstis, tas ir izdarīts

1 Sūfisms mistisks virziens islāma reliģijā, kura pamatā ir atziņa par Dieva izzināšanu un saplūšanu ar to mistiskas mīlestības rezultātā.

2  Mevlana Jalals ad Dins Muhammeds Rumi izcils XIII gs. persiešu sūfisma dzejnieks.

jau pirms manis. Drīzāk gribēju izpētīt kādu noteiktu savas personības šķautni uz katras valsts fona, tādā vietā, kur šī konkrētā joma ir ļoti izkopta. Itālijā es gribēju izpētīt baudījuma gūšanas mākslu, Indijā garīgas kalpošanas mākslu, bet Indonēzijā mākslu sabalansēt tās abas. Tikai vēlāk, kad šis sapnis jau bija formulēts, pamanīju laimīgo sakritību, ka visu triju valstu nosaukumi sākas ar “I”. Šādam pašatklāsmes ceļojumam tā šķita visnotaļ labvēlīga zīme.1

Tagad, ja vēlaties, varat iztēloties visas iespējamās zobgalības, ko šis atklājums izsauca manos pārgudrajos draugos. Es gribēju doties uz trim “I”, vai ne? Tad kāpēc nepavadīt gadu Irānā, Izraēlā un Islandē? Vai vēl labāk kā būtu ar svētceļojumu uz Dižo Treju Zemju triumvirātu īslipu, 1-95 un Ikea?2 Mana draudzene Sūzena ierosināja, ka man varbūt vajadzētu dibināt bezpeļņas SIA atbalsta organizāciju “Šķiršanās pāri robežām”. Bet visa šī jokošanās bija pa tukšo, jo “I” jeb “es” vēl nebiju brīva, lai varētu kaut kur doties. Šķiršanās lai gan jau sen biju pārtraukusi laulības attiecības vēl nebija notikusi. Es sāku nodarboties ar juridisku spiedienu uz savu vīru, izstrādājot tik pretīgus gājienus, kādi būtu varējuši dzimt tikai manos ļaunākajos nakts murgos, piemēram, rakstot un iesniedzot drausmīgus juridiskas apsūdzības rakstus (kā to prasīja Ņujorkas štata tiesa), piedēvējot viņam mentālu cietsirdību dokumentus, kuros nebija ne miņas no smalkjūtības, ne tuvu tam, lai vienkārši pateiktu tiesnesim: “Klausieties, tās bija patiesi sarežģītas attiecības, un arī es esmu pieļāvusi milzu kļūdas, un man ir ļoti žēl, bet es vēlos vienīgi lai man ļautu iet.”

1 / es. (Angļu vai.)

2 īslipa Ņujorkas dienvidaustrumu daļa; 1-95 Savienoto Valstu Austrumu krasta galvenā automaģistrāle; Ikea starptautiska lētu sadzīves un mājsaimniecības preču mazumtirdzniecības kompānija.

(Te es ieturēšu pauzi, lai aizlūgtu par savu jauko lasitāju: lai jums nekad, nekad nebūtu jāšķiras Ņujorkā.)

2003. gada pavasari process bija sasniedzis kulmināciju. Pusotru gadu pēc tam, kad biju aizgājusi, virs beidzot bija ar mieru apspriest šķiršanās nosacījumus. Jā, viņš gribēja naudu un māju, un Manhetenas dzīvokļa īres tiesības tieši to, ko es viņam visu laiku biju piedāvājusi. Bet viņš pieprasīja vēl šo to tādu, kas man nemūžam nebūtu nācis prātā (tiesības uz manu laulības laikā sarakstīto grāmatu autoratlīdzību, manu darbu turpmāku ekranizēšanas aizliegumu, daļu no manām iemaksām pensijas fondā utt.), un te nu man beidzot bija jāpaceļ sava balss protestā. Sekoja mēnešiem ilgas pārrunas mūsu juristu starpā, kompromisi virzījās ik pa pussolitim, un pamazām sāka izskatīties, ka mans virs beidzot pieņems pārveidotos nosacījumus. Tas man dārgi maksāja, taču ciņa tiesā būtu vēl dārgāka un laikietilpīgāka, nemaz nerunājot par dvēseles mokām. Ja viņš parakstītu vienošanos, man atliktu tikai samaksāt un aiziet. Un tas mani pilnīgi apmierināja. Attiecības nu jau bija pilnīgi izpostītas, mūsu starpā vairs nepastāvēja pat elementāra pieklājība, un vienīgais, ko es gribēju, bija aizvērt aiz sevis durvis.

Jautājums bija vai viņš parakstīs? Pagāja vēl dažas nedēļas, kuru laikā vīrs apstrīdēja vairākus nosacījumus. Ja viņš nepiekristu šim vienošanās līgumam, mums nāktos doties uz tiesu. Tiesa gandrīz nenovēršami nozīmētu to, ka visus atlikušos naudas līdzekļus aprītu juristu honorāri. Pats ļaunākais tiesas darbos aizritētu vēl viens gads vēl gads, ja ne vairāk, būtu jāpavada šādās nejēdzībās. Tātad, ja vien mans vīrs tā nolemtu (un viņš vēl arvien bija mans vīrs), tas izsvītrotu vēl gadu no manas dzīves. Vai es savā nodabā ceļošu pa skaisto Itāliju, Indiju un Indonēziju? Vai arī no manis purinās ārā liecības kaut kādā sasodītā tiesas nama pagrabā?

Es zvanīju savai advokātei četrpadsmit reizes dienā vai

ir kādi jaunumi? un dienu no dienas viņa man apliecināja, ka darot visu, kas esot viņas spēkos, un, tiklīdz līgums tikšot parakstīts, viņa man nekavējoties zvanīšot. Nervu sasprindzinājums tajā laikā bija kaut kas vidējs starp zobu klabināšanu pie priekšnieka kabineta durvīm un biopsijas rezultātu gaidīšanu. Man, protams, patiktu pavēstīt, ka biju mierīga un apskaidrota, taču tas tā nebija. Vairākas naktis no vietas es mežonīgu dusmu lēkmēs dauzīju savu dīvānu ar beisbola nūju. Bet lielākoties biju vienkārši drūmi nomākta.

Pa to laiku mēs ar Deividu atkal sarāvām attiecības. Šoreiz, kā likās, uz visiem laikiem. Bet varbūt tomēr ne mēs taču nevarējām tā vienkārši aiziet katrs uz savu pusi. Reizēm mani pārplūdināja vēlme upurēt visu uz viņa mīlestības altāra. Citkārt vadīja gluži pretējs instinkts uzcelt manis un šā puiša starpā cik vien var augstu un biezu sienu, cerot, ka varbūt tad beidzot iemantošu mieru un laimi.

Manā sejā bija iezagušās grumbas, starp uzacīm no satraukuma un raudāšanas iegrauzušās paliekošas rievas.

Un tam visam pa vidu brošētā izdevumā tika publicēta grāmata, kuru biju uzrakstījusi pirms dažiem gadiem, un man nācās doties nelielā reklāmas braucienā. Lai būtu jautrāk, paņēmu līdzi savu draudzeni īvu. īva ir vienos gados ar mani, uzaugusi Beirūtā, Lebanonā. Tas nozīmē: kamēr es Konektikutas vidusskolā sportoju un attīstīju savas muzikālās spējas, viņa, lai paliktu dzīva, piecas no septiņām naktīm slēpās bumbu patvertnē. Nezinu, kā šī agrīnā vardarbības iepazīšana ļāvusi izveidoties būtnei, kura tagad ir tik nosvērta, bet īva ir viena no mierīgākajām dvēselēm, ko es pazīstu. Vēl vairāk, viņa kļuvusi par to, ko es dēvēju par “telefonu uz kosmosu”, tādu tikai īvai vien piemītošu īpašu saiti ar dievišķo, kas darbojas divdesmit četras stundas diennaktī.

Tā nu mēs braucām cauri Kanzasai, un es sakarā ar šo šķiršanās lietu biju savā nu jau ierastajā sviedraina satraukuma

stāvoklī vai viņš parakstīs vai neparakstīs? un vienubrīd sacīju īvai: Nezinu, vai izturēšu vēl vienu gadu tiesas darbu. Kaut es varētu panākt šai lietā kādu dievišķu iejaukšanos! Kaut es varētu uzrakstīt petīciju Dievam, palūdzot, lai Viņš beidzot pieliek punktu šai jezgai.

-    Tad kāpēc tu to nedari?

Izklāstīju īvai savus personiskos uzskatus par lūgšanu. Proti, man ir neērti prasīt Dievam kādas konkrētas lietas, jo tas manā uztverē saistās ar tādu kā ticības vājumu. Man nepatīk lūgt: “Vai tu nevarētu mainīt šo vai citu apstākli manā dzīvē, jo tas man rada grūtības?” Jo kas zina? Dievs varbūt kaut kāda iemesla dēļ grib, lai es izturu ari šo pārbaudījumu. Man daudz piedienīgāk šķiet lūgt drosmi, lai, sastopoties ar visu, kas nāks manā dzīvē, es uzņemtu to aukstasinīgi, lai arī kā viss izvērstos.

īva manī pieklājīgi noklausījās, tad pajautāja: Kur tu esi rāvusi šo stulbo ideju?

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-    Kur tu ņēmi šo domu, ka nedrīksti raidīt Visumā lūgšanu? Tu taču pati esi daļa no Visuma, Liza. Tu esi tā sastāvdaļa tev ir visas tiesības piedalīties Visuma procesos un darīt zināmas savas sajūtas. Tāpēc met pie malas šo aizspriedumu. Pierādi savu taisnību. Tici man ja ne vairāk, tad tas vismaz tiks izskatīts.

-    Vai tiešām? Man tas bija kas jauns.

-    Tiešām! Klausies: ja tu tagad pat rakstītu Dievam lūgumrakstu, kas tajā būtu teikts?

Brīdi padomāju, tad izvilku piezīmju grāmatiņu un uzrakstīju šādu lūgšanu:

Mīļais Dievs!

Lūdzu, iejaucies un palīdzi man šajā šķiršanās lietā.

Mana un mana vīra laulība nav izdevusies, un tagad

negrib izdoties arī šķiršanās. Šis postošais process izraisa ciešanas mums un visiem, kuri mūs mīl.

Es saprotu, ka esi aizņemts ar kariem un traģēdijām, un konfliktiem, kas ir daudz lielāki par viena nefunkcionējoša pāra nebeidzamo strīdu. Taču, manuprāt, planētas veselību ietekmē katra uz tās dzīvojoša indivīda veselība. Kamēr kaut tikai divas dvēseles ir iesaistītas konfliktā, tas piesārņo visu pasauli. Un otrādi -ja kaut viena vai divas dvēseles var atbrīvoties no nesaskaņām, tas uzlabo visas pasaules veselību, tāpat kā dažas veselas šūnas organismā var veicināt šā organisma vispārējo veselību.

Es pazemīgi lūdzu, lai Tu palīdzētu mums izbeigt šo konfliktu, un tad diviem cilvēkiem radīsies iespēja būt brīviem un veseliem, un līdz ar to pasaulē, kura jau tā ir pārpilna ciešanu, kļūs nedaudz mazāk naida un rūgtuma.

Pateicos par Tavu laipno uzmanību.

Ar cieņu Elizabete M. Gilberta

Izlasīju to īvai, un viņa atzinīgi māja ar galvu.

-    Es to parakstītu, viņa sacīja.

Pasniedzu viņai lūgumrakstu līdz ar pildspalvu, taču viņa bija pārāk aizņemta stūrējot, tāpēc teica: Nē, pieņemsim, ka es to jau esmu parakstījusi. Es to parakstīju savā sirdi.

-    Paldies, īva. Esmu pateicīga par tavu atbalstu.

-    Tā. Kas vēl to varētu parakstīt? viņa jautāja.

-    Mani tuvinieki. Māte un tēvs. Un māsa.

-     Labi, īva pamāja. Viņi to jau ir izdarījuši. Uzskati, ka tur apakšā ir ari viņu vārdi. Es patiešām jūtu, ka viņi to paraksta. Viņi tagad ir atbalstītāju sarakstā. Kurš vēl varētu to parakstīt? Sāc saukt vārdus.

Tā nu es sāku saukt visu to cilvēku vārdus, kuri, pēc manām domām, varētu parakstīt šo lūgumu. Es nosaucu savus tuvākos draugus, tad vēl dažus radiniekus un kolēģus. Pēc katra

vārda īva dziļā pārliecībā paziņoja: Ahā. Viņš to jau parakstīja, vai: Viņa to nupat parakstīja. Brīžiem viņa iestarpināja savus parakstītājus, piemēram: Tikko parakstījās mani vecāki. Viņi uzaudzināja bērnus kara apstākļos. Viņi ienīst bezjēdzīgus konfliktus. Viņiem būtu prieks redzēt, ka tava šķiršanās ir galā.

Es aizvēru acis un gaidīju, kad pie manis atnāks vēl kādi vārdi.

-    Domāju, ka ari Bils un Hilarija Klintoni tur tikko parakstījās, es teicu.

-    Man nav ne mazāko šaubu, piekrita īva. Paklau, Liza, šo lūgumrakstu var parakstīt ikviens. Vai saproti? Sauc visus, dzīvus vai mirušus, un sāc vākt parakstus.

-    To ir parakstījis Svētais Asīzes Francisks!

-    Bet, protams! īva piekrītoši uzsita ar roku pa stūri.

Nu es klāju vaļā:

-      Tikko parakstījās Ābrahams Linkolns! Un Gandijs un Mandela, un visi miera cīnītāji. Eleonora Rūzvelta, Māte Terēze, Bono, Džimijs Kārters, Mohammeds Ali, Džekija Robinsone un dalailama… Un mana vecmāmiņa, kura nomira 1984. gadā, un vectēvs, kurš vēl ir dzīvs… Un mans itāļu valodas skolotājs un mans ārsts, un mans aģents… Un Mārtiņš Luters Kings juniors un Ketrina Hepbema… Un Mārtiņš Skorsēze (no viņa pat tas netika īpaši gaidīts, tomēr bija jauki)… Un mana guru, protams… Un Džoanna Vudvorda, un Žanna d’Arka, un mis Kārpentere, mana ceturtās klases skolotāja, un Džims Hensons…

Vārdi bira kā no pārpilnības raga. Tie nepārstāja plūst kādu stundu, kamēr braucām cauri Kanzasai, un miera petīcija stiepās neredzamā lapu virtenē, pilnā ar atbalstītāju parakstiem. īva visu laiku apliecināja -jā, viņš to parakstīja, jā, viņa to parakstīja un, atrodoties tik daudzu diženu labu vēlošu dvēseļu ielenkumā, manī ieplūda milzīga aizsardzības sajūta.

Saraksts pamazām kļuva retāks, un līdz ar to kliedējās mans satraukums. Man nāca miegs. Paguli vien, drošināja īva. Es stūrēšu. Aizvēru acis. Parādījās vēl pēdējais vārds. Maikls Dž. Fokss tikko parakstījās, es nomurmināju un ieslīgu snaudā. Nezinu, cik ilgi nogulēju, varbūt tikai desmit minūtes, taču miegs bija dziļš. Kad pamodos, īva vēl arvien stūrēja. Viņa klusi pie sevis dungoja dziesmiņu. Es nožāvājos.

Iezvanījās mans mobilais telefons.

Blenzu uz jukušo telefonino, kas satraukti vibrēja īrētās automašīnas pelnu traukā. Jutos apjukusi, vēl miega apdullināta, pēkšņi nespēdama atcerēties, kā ar tādu telefonu apietas.

-       Ņem tik ciet, mudināja īva, jau visu zinādama.

-    Atbildi.

Paņēmu telefonu un iečukstēju tajā “hallo”.

-    Labi jaunumi! ziņoja mana advokāte no tālās Ņujorkas.

-    Viņš tikko to parakstīja!

10

Pagājušas dažas nedēļas, un es jau dzīvoju Itālijā.

Es pametu darbu, samaksāju šķiršanās rēķinus un juristu honorārus, atstāju māju un dzīvokli, sametu atlikušo iedzīvi māsas noliktavā un sakravāju divas ceļasomas. Mans ceļojumu gads ir sācies. Un, pateicoties pārsteidzošam un negaidītam brīnumam, es tiešām varu to atļauties. Mans izdevējs jau iepriekš nopirka grāmatu, kurā esmu nolēmusi aprakstīt savus ceļojumus. Citiem vārdiem sakot, viss izrādījās tieši tā, kā to bija pareģojis Bali dziednieks. Es zaudēšu visu savu naudu, un tā man tūdaļ pat tiks atlīdzināta ja ne gluži pilnā mērā, tad vismaz pietiekami, lai nopirktu sev gadu brīvas dzīves.

Tā nu tagad esmu Romas iedzīvotāja. Dzīvoklis, kuru sameklēju, ir klusa studija vēsturiskā celtnē, tā atrodas tikai

dažus šaurus kvartālus no Spāņu kāpnēm, kas nolaižas zem eleganto Borgēzes dārzu gleznainajām ēnām, un mazu gabaliņu no Piazza del Popolo, kur senie romieši mēdza sacensties ar kaujas ratiem. Protams, šis rajons nav gluži tik grandiozs savā panorāmiskajā plašumā kā mana vecā Ņujorkas apkaime, kur pavērās skats uz Linkolna tuneli, tomēr…

Man tas būs gana labs.

11

Pirmā maltīte, ko ieturēju Romā, nebija nekas īpašs. Tikai mājās gatavota pasta (spaghetti carbonara) ar apceptiem spinātiem un ķiploku piedevu. (Dižais dzejnieks romantiķis Šellijs kādam savam draugam Anglijā reiz rakstīja šausmu pilnu vēstuli par itāļu virtuvi: “Augstdzimušas jaunavas šeit ēd Tu nemūžam neuzminēsi, ko, ĶIPLOKUS!”) Es paņēmu arī vienu artišoku, tikai lai nogaršotu; romieši trakoti lepojas ar saviem artišokiem. Tad vēl bija brīnumjauka negaidīta papildu piedeva, ko viesmīle atnesa par brīvu, apcepti cukini ziedi, vidū maigi pārziesti ar sieru (viss bija pagatavots tik uzmanīgi, ka ziediem droši vien pat nebija sanācis pamanīt, ka tie vairs neatrodas pie kātiem). Pēc spageti es nobaudīju teļa gaļu. Ak, un vēl es izdzēru pudeli mājas sarkanvīna, tas nu bija pašā laikā. Un uzkodu siltu maizi ar olīveļļu un sāli. Desertā tiramisu.

Pēc maltītes atgriežoties mājās, tā ap pulksten vienpadsmitiem vakarā, izdzirdu troksni, kas nāca no kādas ēkas manā ielā, kaut ko tādu, kas izklausījās pēc septiņgadīgu bērnu saieta varbūt dzimšanas dienas ballīte? Smiekli un spiegšana, un skrejošu kāju dipoņa. Uzkāpu pa kāpnēm savā dzīvoklī, atlaidos jaunajā gultā un nodzēsu gaismu. Gaidīju, kad nāks nemiers un asaras, jo tā ar mani parasti notika, kad nodzēsu gaismu, taču dīvainā kārtā jutos itin labi. Jutos pat lieliski. Mani pārņēma apmierinātības agrīnie simptomi.

Mans nogurušais ķermenis jautāja manam nogurušajam prātam: “Vai tiešām tas bija viss, kas tev vajadzīgs?”

Atbilde nesekoja. Es jau biju aizmigusi.

12

Visās Rietumu pasaules lielpilsētās šis tas allaž ir vienāds. Tādi paši afrikāņu vīrieši tirgo tādus pašus dizaineru rokassomiņu un saulesbriļļu pakaļdarinājumus, tādi paši gvatemaliešu muzikanti savās bambusa stabulēs pūš allaž to pašu “labāk būt zvirbulim nekā gliemezim”. Taču dažas parādības ir sastopamas vienīgi Romā. Piemēram, sviestmaižu pārdevējs, kas ikreiz, kad runājamies, tik jauki uzrunā mani par “daiļo”. “Vai vēlaties šo panirto ceptu vai aukstu, bella?” Vai pārīši, kas sastopami visās iespējamās vietās; tie apskaujas uz soliņiem, glāsta viens otra matus un kājstarpi, nemitīgi maigojas, it kā šajā jomā būtu izsludinātas sacensības…

Un vēl te ir strūklakas. Plīnijs Vecākais savulaik rakstīja: “Ja kāds aplūkotu Romas publiskās ūdens apgādes pārpilnību pirtīm, cisternām, grāvjiem, namiem, dārziem, villām un izrēķinātu attālumu, ko šis ūdens veic, piepildot akas, izlaužoties cauri kalniem, applūdinot ielejas, viņam nāktos atzīt, ka visā pasaulē nav sastopams nekas brīnumaināks.”

Dažus gadsimtus vēlāk jau ir uzradušās dažas manu Romas iemīļotāko strūklaku kandidātes. Viena no tām atrodas Villa Borghese. Šīs strūklakas centrā ir draiska bronzas ģimene. Tētis ir fauns, bet māmiņa parasta sieviete. Viņiem ir mazulis, kurš mielojas ar vīnogām. Mamma un tētis attēloti dīvainā pozā ar seju viens pret otru, saķērušies rokās, bet atliekušies atpakaļ. Grūti noteikt, vai viņi rausta viens otru ķildodamies vai griežas jautrā rotaļā, taču šajā nodarbē jūtams milzums enerģijas. Juniors sēž, uzrausies uz viņu sadotajām rokām, tieši abiem pa vidu, un, nelikdamies ne zinis par vecāku ķīviņu vai

rotaļu, loka iekšā vīnogu ķekaru. Viņa mazie, šķeltie nadziņi nokarājas lejup. (Mazais, kā redzams, atsities tēvā.)

Ir 2003. gada septembra sākums. Laiks ir silts tāds, kas mudina uz laiskumu. Līdz šim brīdim, ceturtajai dienai Romā, mans stāvs vēl nav metis ēnu pār baznīcas vai muzeja durvju aiļu, neesmu ari ieskatījusies tūristu ceļvedī. Toties bez gala un bez mērķa esmu klaiņojusi un beidzot atradusi kādu mazu iestādījumu, kur, kā mani informēja kāds laipns autobusa šoferis, pārdodot labāko gelato visā Romā. To sauc 11 Gelato di San Crispino. Neesmu īsti droša, bet, manuprāt, to varētu tulkot kā “Svētā Sproggalvja1 saldējums”. Izmēģināju kombināciju ar medu un lazdu riekstiem. Tajā pašā dienā atgriezos, lai nobaudītu greipfrūtu un meloni. Tad, pēc pusdienām, arī tajā pašā dienā, vēl pēdējo reizi nogāju visu to gabalu tāpēc vien, lai degustētu kausiņu gelato ar ingveru un kanēli.

Cenšos katru dienu izlasīt vienu avīžrakstu, lai gan tas aizņem tik briesmīgi daudz laika. Aptuveni katru trešo vārdu meklēju vārdnīcā. Šodienas jaunumi bija satriecoši. Grūti iztēloties vēl dramatiskāku virsrakstu kā Obesita! I Bambini Italiani Sono i Piu Grassi d'Europa! Mīļais Dievs! Aptaukošanās! Raksts, cik saprotu, vēsta, ka itāļu mazuļi esot paši resnākie Eiropā. Lasot tālāk, es uzzinu, ka itāļu zīdaiņi ir jūtami resnāki par vācu zīdaiņiem un ļoti jūtami resnāki par franču zīdaiņiem. (Visžēlīgā kārtā nekas nav teikts, kādi tie ir attiecībā pret mazajiem amerikāņiem.) Arī lielāki bērni Itālijā pēdējā laikā esot bīstami aptaukojušies, teikts rakstā. (Makaronu industrija sevi attaisnojusi.) Šo satraucošo statistiku par itāļu bērnu resnumu vakar atklāja nav vajadzības tulkot una taskforce internazionale. Šā raksta atšifrēšana man aizņēma gandrīz stundu. Visu šo laiku ēdu picu un klausījos, kā viens no resnajiem itāļu bērniem ielas pretējā pusē spēlē akordeonu. Man šis puika nepavisam nešķita aptaukojies, varbūt

1 Crisp sprogains. (Angļu vai.)

tāpēc, ka viņš bija čigāns. Neesmu pārliecināta, vai netiku pārpratusi raksta pēdējo rindiņu, bet šķiet, tur bija pausts valdības viedoklis, ka vienīgais veids, kā tikt galā ar aptaukošanās krīzi Itālijā, esot liekā svara nodokļa ieviešana… Vai tas varētu būt tiesa? Ja vēl dažus mēnešus šādi ēdīšu, vai tas sāks attiekties arī uz mani?

Katru dienu lasīt avīzi ir svarīgi arī tāpēc, lai uzzinātu, kā klājas pāvestam. Šeit, Romā, ziņojumi par pāvesta veselības stāvokli laikrakstos ir tikpat ierasti kā laika ziņas vai televīzijas programma. Šodien pāvests jūtas noguris. Vakar pāvests nejutās tik noguris kā šodien. Cerams, ka rīt pāvests būs noguris mazāk nekā šodien.

Man šī ir tāda kā valodas brīnumzeme. Kas gan var būt labāks par Romu cilvēkam, kurš vienmēr gribējis runāt itāliski? It kā šo pilsētu kāds būtu izgudrojis tieši manām vajadzībām, pilsētu, kurā visi (pat bērni, pat taksometru vadītāji, pat aktieri reklāmas klipos!) runā šajā maģiskajā valodā. Ir tā, it kā visa sabiedrība mērķtiecīgi sadarbotos, lai iemācītu man itāļu valodu. Kamēr es šeit uzturos, viņi pat savas avīzes drukā itāliski; patiesi, viņi to dara no tfciva prāta! Viņiem ir grāmatnīcas, kurās visas grāmatas ir itāļu valodā! Vakar no rīta atradu vienu šādu grāmatnīcu un jutos kā nokļuvusi apburtā pilī. Te viss bija itāliski, pat doktors Soiss1 . Klimtu pa turieni, pieskardamās visām grāmatām, klusībā cerot, ka nejaušs vērotājs varētu noturēt mani par iedzimto. Ak, cik ļoti es vēlos, lai itāļu valoda man atklājas! Šī sajūta atgādina laiku, kad man bija četri gadi un es vēl nemācēju lasīt, bet vai miru nost no vēlmes apgūt šo prasmi. Atceros, kā kopā ar māti sēdēju ārsta uzgaidāmajā telpā, turēdama sev priekšā žurnālu Good Housekeeping, lēni pāršķīru lapas un cerēju, ka

1  Theodos Seuss Geise (1904-1994) amerikāņu rakstnieks un karikatūrists, daudzu populāru bērnu grāmatu autors, publicējies ar pseidonimu Dr. Seuss.

visi pieaugušie, kas tobrīd atradās turpat, domā, ka es patiešām lasu. Kopš tā laika nekad vairs neesmu jutusi tik milzīgas slāpes pēc zināšanām. Šajā grāmatnīcā es atradu dažus amerikāņu dzejnieku darbus ar angļu oriģināltekstu lappuses vienā pusē un itāļu atdzejojumu otrā. Nopirku Roberta Lovela1 sējumiņu un tad vēl otru Luīzes Glukas2 .

Ik uz soļa dzīve piedāvā spontānas nodarbības sarunvalodā. Šodien sēdēju parkā uz soliņa, kad pienāca kāda trausla, melnā tērpta večiņa, piesēda līdzās un sāka mani par kaut ko strostēt. Es, mēma un apjukusi, papurināju galvu. Atvainojos ļoti jaukā itāļu valodā: Man žēl, bet es nerunāju itāliski, bet viņa uzlūkoja mani tā, it kā labprāt ieblieztu man pa pieri ar koka karoti, ja viņai tāda gadītos pie rokas. Jūs taču saprotat! viņa triumfējoši paziņoja. (Jocīgi, bet viņai bija taisnība. Šo teikumu es patiešām sapratu.) Nu viņa gribēja uzzināt, no kurienes esmu ieradusies. Pateicu, ka esmu no Ņujorkas, un apjautājos, no kurienes ir viņa. Ak, viņa bija no Romas. To dzirdot, es sasitu plaukstas kā bērns. Ak, Roma! Skaistā Roma! Es mīlu Romu! Brīnišķīgā Roma! Večiņa skeptiski klausījās manās primitīvajās sajūsmas izpausmēs. Tad viņa pielika tām punktu, pajautādama, vai esmu precējusies. Atbildēju, ka esmu šķīrusies. Tā bija pirmā reize, kad tiku to kādam teikusi, un te nu bija, es to pateicu itāliski. Protams, viņa noprasīja: -Perche?Nu… “Kāpēc” ir jautājums, uz kuru grūti atbildēt jebkurā valodā. Es brīdi minstinājos, tad paziņoju: L’abbiamo rotto. (Mēs to pārkāpām.)

Vecā kundze pamāja ar galvu, piecēlās un aiztecēja pa ielu uz autobusu pieturu. Iekāpdama autobusā, viņa pat nepagrieza galvu, lai atskatītos uz mani. Vai es biju viņu kaut kā sadusmojusi? Dīvaini, bet vismaz divdesmit minūtes gaidīju

1  Robert Lowell (1917-1977) viens no ievērojamākiem amerikāņu XX gs. dzejniekiem.

2  Louise Elisabeth Cluck, dz. 1943. g. amerikāņu dzejniece.

veco dāmu, sēdēdama uz parka sola un pretēji veselajam saprātam domādama, ka viņa atgriezīsies un turpinās sarunu, taču viņa, protams, neatgriezās. Večiņas vārds bija Čelesta ar asu “č” kā vārdā “čells”.

Vēlāk tajā pašā dienā es atradu bibliotēku. Vai dieniņ, cik ļoti man patīk bibliotēkas! Romā, protams, šī bibliotēka ir burvīgs, sens ierīkojums, un tajā ir iekšpagalms ar dārzu, par kura esamību nemūžam nevarētu iedomāties, ja aplūkotu ēku tikai no ielas puses. Dārzs ir apelsīnu kokiem apstādīts precīzs kvadrāts ar strūklaku pašā vidū. Šī strūklaka varētu pretendēt uz manas mīļākās strūklakas statusu Romā, tas man uzreiz bija skaidrs, kaut ari tā nelīdzinājās nevienai no līdz šim redzētajām. Tā nebija izkalta no majestātiskā marmora, vienkārši mazs, zaļi apsūnojis dabisku iežu veidojums, kas atgādināja pinkainu, urdzošu paparžu skupsnu. (Patiesību sakot, strūklaka izskatījās gluži kā mežonīgais lapu biezoknis, kas izauga no lūgšanā iegrimušās figūras galvas, kuru man tika uzzīmējis vecais indonēziešu dziednieks.) Ūdens šāvās ārā no ziedošā krūma viduča, tad nolija atpakaļ uz tā lapām, piepildot visu pagalmu ar jauku, melanholisku skaņu.

Sameklēju soliņu zem apelsīnu koka un atvēru vienu no vakar nopirktajiem dzejoļu krājumiem. Luīze Gluka. Izlasīju pirmo dzejoli itāliski, tad angliski un pēkšņi apstājos pie rindas:

Dal centro della mia vita venne un grande fontānā…

(No manas dzīves viduča šaujas varena strūklaka…)

Sajutusi atvieglojuma trīsas, ļāvu grāmatai noslīdēt klēpī.

13

Ja runājam godīgi, es nepavisam neesmu labākā ceļotāja pasaulē.

Es to apzinos, jo esmu daudz ceļojusi un satikusi cilvēkus, kuriem tas padodas lieliski. Esmu sastapusi ceļotājus, kas

apveltīti ar tik dzelžainu veselību, ka var vienā mierā tempt litriem ūdeni no Kalkutas rensteles un nesaslimt. Cilvēkus, kas viegli uzķer jaunas valodas, kamēr mēs, pārējie, saķeram tikai infekcijas. Cilvēkus, kas zina, kā tikt galā ar draudīgu robežsargu vai pielabināties neatsaucīgam birokrātam vīzu birojā. Cilvēkus, kuru augums un sejas krāsa ir tāda, ka tie izskatās vienlīdz iederīgi, lai kurp arī dotos: Tlircijā viņus var noturēt par turkiem, Meksikā viņi piepeši pārvēršas par meksikāņiem, Spānijā izskatās pēc baskiem, bet Ziemeļāfrikā pēc arābiem…

Man šīs īpašības nepiemīt. Galvenais es neieplūstu masā. Gara auguma, blonda, ar sārtu sejas krāsu, es esmu nevis hameleons, bet drīzāk gan flamingo. Visur, kurp vien dodos, varbūt vienīgi atskaitot Diseldorfu, mani nevar nepamanīt. Kad biju Ķīnā, sievietes uz ielas nāca klāt un rādīja mani saviem bērniem, it kā es būtu kāds no zooloģiskā dārza izmucis eksotisks dzīvnieks. Viņu bērni nekad nebija redzējuši nevienu, kas kaut cik līdzinātos šai spocigi sārtsejainajai un dzeltengalvainajai būtnei, un, ieraugot mani, bieži vien sāka raudāt. Tas man Ķīnā patiešām riebās.

Man nepadodas (vai, pareizāk sakot, ir slinkums) pirms ceļojuma izpētīt savu nākamo dzīvesvietu, es drīzāk sliecos aizbraukt un tad… tad jau redzēs, kas notiks. Šādi ceļojot, parasti “notiek” tas, ka iznāk daudz laika pavadīt, apmulsušai stāvot dzelzceļa stacijas vidū, vai arī savas nezināšanas dēļ izgrūst pārāk daudz naudas viesnīcām. Mana apšaubāmā ģeogrāfijas un virziena izjūta nozīmē to, ka savā dzīvē esmu pabijusi sešos kontinentos un man ir bijusi tikai ļoti aptuvena apjēga, kurā no tiem es katrā reizē atrodos. Bez niķīgā iekšējā kompasa man piemīt ari aukstasinības trūkums, kas ceļojumu var tikai apgrūtināt. Man tā ari nav izdevies iemācīties piešķirt savai sejai lietpratīgas neredzamības izteiksmi, kas ir tik noderīga, apceļojot svešus, bīstamus apvidus. Jūs jau

zināt to supernesatricināmo, totāli zinošo sejas izteiksmi, kura liek izskatīties piederīgiem šejienei, turienei, visurienei, kaut vai atrodoties Džakartas grautiņa epicentrā. Ak nē! Kad nezinu, ko darīt, arī izskatos pēc tādas, kas nezina, ko darīt. Kad esmu sajūsmināta vai noraizējusies, arī izskatos sajūsmināta vai noraizējusies. Un, kad esmu apmaldījusies, un tas notiek bieži, tik tiešām izskatos apmaldījusies. Mana seja ir katras manas domas nepārprotams raidītājs. Kā Deivids reiz atzīmēja: “Tava seja ir pretmets pokera sejai. Tev ir tāds… minigolfa ģīmītis.”

Ak, un kur tad vēl visi tie pārbaudījumi, ko ceļošana uzlikusi manam gremošanas traktam! Es patiešām nevēlos atvērt šo (atvainojiet par izteicienu) tārpu burku, un pilnīgi pietiks, ja pateikšu, ka esmu izbaudījusi uz savas ādas visas iespējamās gremošanas trakta ārkārtas avārijas. Lebanonā es kādu vakaru smagi saslimu un varēju iedomāties vienīgi, ka esmu kaut kādā veidā nonākusi saskarē ar Ebola vīrusa Vidējo Austrumu varietāti. Ungārijā cietu no gluži citādiem zarnu darbības sarežģījumiem, un tie uz visiem laikiem mainīja manu attieksmi pret jēdzienu “padomju bloks”. Taču man ir bijuši arī cita veida savārgumi. Piemēram, mana mugura sabojājās jau pirmajā Āfrikas ceļojuma dienā; es biju vienīgā savā grupā, kura iznāca no Venecuēlas džungļiem ar indīga zirnekļa kodumiem; un es jums jautāju (atbildiet lūdzami!): Kurš ir spējīgs dabūt saules dūrienu Stokholmā?

Tomēr, par spīti visam, ceļojumi ir manas dzīves lielā mīlestība. Kopš sešpadsmit gadu vecuma, kad par savu bērnaukles darbā sapelnīto naudu aizbraucu uz Krieviju, mani vienmēr pavada sajūta, ka ceļošana ir jebkuru tēriņu un upuru vērta. Savā mīlestībā pret ceļojumiem esmu tik uzticīga un pastāvīga, cik uzticīga un pastāvīga ne vienmēr esmu bijusi citās savās mīlestībās. Ceļojums dara mani laimīgu, apmēram tāpat kā jaunu māti dara laimīgu viņas neciešamais, vēdergraižu

mocītais, nemierīgais jaundzimušais, mani gluži vienkārši neuztrauc, ko tas no manis prasīs. Es to dievinu. Tas ir mans. Tas izskatās tieši pēc manis. Tas var mani apvemt no galvas līdz kājām un es par to nenieka nebēdāšu.

Būdama flamingo, es tomēr neesmu gluži bezpalīdzīga pasaules plašumos. Man ir pašai savs izdzīvošanas paņēmienu krājums. Esmu pacietīga. Es zinu, kā viegli sakravāties. Esmu bezbailīga ēdēja. Bet mans galvenais ceļošanas talants ir tāds, ka esmu spējīga sadraudzēties ar jebkuru. Es varu saprasties pat ar mironi. Reiz, būdama Serbijā, es sapazinos ar kādu kara noziedznieku un viņš mani uzaicināja pavadīt brīvdienas kalnos kopā ar viņa ģimeni. Es nebūt nelepojos ar to, ka manā dārgāko un tuvāko cilvēku sarakstā ir serbu masu slepkava (man nācās nodibināt ar viņu draudzību žurnāla raksta dēļ un arī tādēļ, lai viņš mani nesacaurumotu), es tikai apliecinu es to varu. Ja tuvumā negadīsies neviens, ar ko parunāties, es varbūt iepazīšos ar četru pēdu augstu akmeņu krāvumu. Šā iemesla dēļ es nebaidos braukt pat uz pašiem nomaļākajiem pasaules nostūriem, ja vien tur ir sastopamas cilvēciskas būtnes. Pirms devos uz Itāliju, man daudzi jautāja: Vai tev Romā ir kādi draugi? un man nācās tikai noliedzoši purināt galvu, klusībā domājot: “Bet gan jau būs.”

Ceļojumos draugus parasti iemanto nejauši, piemēram, sēžot tiem blakus vilcienā vai restorānā, vai īslaicīgās aizturēšanas kamerā. Bet tās ir gadījuma tikšanās, un nevar taču pilnīgi paļauties uz nejaušību. Sistemātiskāka metode vēl arvien ir vecā labā “ieteikuma vēstuļu” paraža (mūsdienās tas drīzāk gan ir e-pasts), kur jūs formāli iepazīstina ar paziņas paziņu. Tas ir lielisks veids, kā iepazīties ar cilvēkiem, ja esat pietiekami nekaunīgi, lai piezvanītu, uzkrītot kā sniegs uz galvas, un paši sevi ielūgtu pusdienās. Tā nu, pirms devos uz Itāliju, es apjautājos visiem saviem Amerikas paziņām, vai viņiem ir draugi Romā, un varu priecīgi ziņot, ka ielidoju

Itālijā ar pamatīgu telefonu sarakstu, kurā bija pārstāvēti galvaspilsētas iedzimtie.

No visiem potenciālo jauno itāļu draugu saraksta kandidātiem mani visvairāk intriģēja tikšanās ar puisi, vārdā saturieties! Luka Spageti. Luka Spageti ir mana koledžas laiku drauga Patrika Makdevita draugs. Un, zvēru pie Dieva, šis patiešām ir viņa vārds, neesmu to izdomājusi. Tas būtu bijis par traku iedomāties ko tādu! Iztēlojieties soļot pa dzīvi ar vārdu Patriks Makdevitsl

Tātad es plānoju satikties ar Luku Spageti, cik drīz vien iespējams.

14

Tomēr vispirms man vajadzēja iestāties kursos. Šodien sākas nodarbības Leonardo da Vinči Akadēmijas Valodu mācību centrā, kur es piecas dienas nedēļā pa četrām stundām mācīšos itāļu valodu. Es tik ļoti priecājos par šīm mācībām. Esmu dedzīga skolniece. Jau iepriekšējā vakarā sakārtoju savas drēbes tieši tāpat, kā to tiku darījusi, sākot pirmo klasi, netrūka ne smalku ādas kurpju, ne jaunas sviestmaižu kastītes. Cerams, ka iepatikšos pasniedzējam.

Pirmajā dienā šajā Leonardo da Vinči mācību centrā mums visiem bija jāpilda tests, lai katrs tiktu ieskaitīts savam zināšanu līmenim atbilstošā apmācības grupā. Tiklīdz es to padzirdēju, tūdaļ pat sāku cerēt, ka mani neieliks pirmā līmeņa grupā, jo tas būtu pazemojoši, ņemot vērā to, ka jau veselu semestri biju mācījusies savā Ņujorkas šķirteņu vakarskolā, vasaru aizvadījusi, iegaumējot uz kartona strēmelītēm uzrakstītus vārdus, un jau nedēļu pavadījusi Romā, praktizējoties valodā pat apspriežot ar sirmām vecmāmuļām šķiršanās tematu. Es pat lāgā nezināju, cik līmeņu ir šajos valodu kursos, taču, tiklīdz izdzirdu vārdu "līmenis”, nospriedu, ka man jāmēģina pildīt otrā līmeņa testu. Vismaz.

Šodien līst lietus, un es ierodos skolā agri (kā allaž esmu darījusi zubriķel) un ķeros pie darba. Cik briesmīgi grūts tests! Netiku galā ne ar desmito daļu. Es tik daudz zināju, zināju desmitiem itāļu vārdu, taču man netika jautāts itin nekas no tā. Tad sekoja mutiskais pārbaudījums, kas bija vēl ļaunāks. Kārnais itāļu valodas skolotājs izjautāja mani, runādams, manuprāt, daudz par ātru, un man tik tiešām būtu izdevies daudz labāk, taču es kļuvu nervoza un pieļāvu kļūdas pat tur, kur man viss bija skaidrs. (Piemēram, kāpēc es teicu: Vado a scuola, nevis Sono andata a scuolal Es taču to zināju!)

Tomēr beigās viss iznāk labi. Kārnais skolotājs, pārlaidis acis manam rakstudarbam, nosaka manu zināšanu līmeni:

OTRAIS!

Nodarbības sākas pēcpusdienā. Dodos nobaudīt otrās brokastis (ceptus cigoriņus), tad pastaigas solī atgriežos skolā un, lepni pagājusi garām visiem pirmā līmeņa kursantiem (kuri noteikti ir malto stupido), ieeju savā klasē. Tajā ir man līdzīgie. Tikai ātri vien kļūst skaidrs, ka viņi nav mani līdzinieki un man šeit nav ko meklēt, jo otrais līmenis ir šaušalīgi grūts. Jūtos kā peldētāja, kas tik tikko turas uz ūdens un ar katru elpas vilcienu ierauj to nāsīs. Skolotājs, tas kalsnais puisis (Kāpēc skolotāji šeit ir tik izkāmējuši? Izkāmējuši itālieši nevieš manī uzticību), skaidro visu par ātru, pārlēkdams pāri veselām mācību grāmatas nodaļām un vienā laidā atkārtodams: “Tas jums jau ir zināms, tas jums jau ir zināms…” un uzturēdams vārdu krusai līdzīgu sarunu ar maniem neapšaubāmi raiti runājošajiem kursabiedriem. Mans kuņģis aiz šausmām sažņaudzies mezglā, es tveru pēc gaisa, klusībā lūgdamās, kaut viņš mani neizsauktu. Tiklīdz ir klāt starpbrīdis, trīcošām kājām metos ārā no klases un teciņiem vien jožu uz administrācijas kantori, kur, tikko valdīdama asaras, ļoti skaidrā angļu valodā ņemos diedelēt, vai mani gadījumā,

lūdzu, nevarētu pārcelt uz pirmā līmeņa kursu. Tas tiek izdarīts. Un tagad esmu šeit.

Šis skolotājs ir tukls un runā lēni. Tā ir daudz labāk.

15

Interesantākais šajos itāļu valodas kursos ir tas, ka mācīties nevienam nav patiesas vajadzības. Esam divpadsmit skolēni, dažāda vecuma, no visas pasaules, un visi ieradušies Romā viena un tā paša iemesla dēļ mācīties itāļu valodu vienkārši tāpēc, ka mums tā patīk. Neviens no mums nevar nosaukt kaut vienu pašu praktisku iemeslu tam, ka ir šeit. Nevienam priekšnieks nav pateicis: “Jums ir vitāli nepieciešams iemācīties runāt itāliski, lai mēs varētu vadīt savu biznesu arī aizjūras zemēs.” Visiem, to skaitā pat saspringtajam vācu inženierim, ir kopīgs tas, ko biju uzskatījusi tikai par savu personisko motīvu: mēs visi vēlamies runāt itāliski, jo mums patīk sajūtas, ko šī valoda mūsos raisa. Skumīga paskata krieviete stāsta mums, ka uzsaukusi pati sev itāļu valodas kursus tāpēc, ka “manuprāt, es taču arī reiz esmu pelnījusi kaut ko skaistu”. Vācu inženieris apgalvo: “Gribu itāļu valodu, jo man tīk dolce vīta.” Saldā dzīve. (Tikai viņa cietajā ģermāņu izrunā drīzāk izklausās, ka viņam patīkot “deutsche vita” vācu dzīve, kuru (man ir tādas aizdomas) viņš jau ir papilnam atēdies.)

Kā uzzināšu turpmāko mēnešu gaitā, pastāv daži vērā ņemami iemesli, kuru dēļ itāļu valoda patiesi ir pati valdzinošākā un skaistākā valoda pasaulē. Tas arī izskaidro, kāpēc es neesmu vienīgais cilvēks, kurš tā domā. Lai saprastu, kāpēc tā, vispirms ir jāzina, ka Eiropa kādreiz bijusi neskaitāmu no latiņu valodas atvasinātu dialektu jūklis, no kā, aizritot gadsimtiem, pakāpeniski izveidojušās nedaudzas atsevišķas valodas franču, portugāļu, spāņu, itāļu. Tas, kas notika Francijā, Portugālē un Spānijā, bija dabiska evolūcija: visietekmīgākās

pilsētas dialekts pamazām kļuva par valodu, ko lietoja visā novadā. Tāpēc tā, ko mēs šodien saucam par franču valodu, īstenībā ir viduslaiku parīziešu valodas variācija. Portugāļu valoda patiesībā ir lisaboniešu, spāņu valoda madridiešu dialekts. Tā bija kapitālistu uzvara: spēcīgākā lielpilsēta galu galā noteica visas valsts valodu.

Itālijā notika citādi. Visnotaļ būtiska atšķirība bija tā, ka Itālija ļoti ilgu laiku nebija vienota valsts. Tā tika apvienota ļoti vēlu (1861. gadā), bet līdz tam bija savstarpēji karojošu pilsētvalstu pussala ar lepniem vietējiem prinčiem vai citām Eiropas varām. Dažas Itālijas daļas piederēja Francijai, citas Spānijai, vēl citas Baznīcai vai arī kādiem, kas tik vien spēja kā sagrābt vietējo pili vai cietoksni. Visa šī dalītā kundzība padarīja Itālijas ļaudis vai nu pārlieku pazemīgus, vai pārlieku augstprātīgus. Lielākajai daļai nepatika būt savu Eiropas līdzbiedru pakļautībā, taču vienmēr ir pastāvējis arī vienaldzīgais pūlis, kurš saka: “Franza o Spagna, purche se magna,” kas dialektā nozīmē: “Spranči vai spāņi, ka tik pilna māga.”

Visa šī iekšējā sadrumstalotība nozīmēja to, ka nebija vienotas Itālijas, tātad nepastāvēja ari itāļu valoda. Tāpēc nav nekāds brīnums, ka gadsimtiem ilgi itālieši runāja un rakstīja lokālajos dialektos, kas citiem bija nesaprotami. Florenciešu zinātnieks diezin vai varēja sazināties ar sicīliešu dzejnieku vai Venēcijas tirgotāju (ja nu vienīgi latīniski, un to diez vai varēja uzskatīt par nacionālo valodu). Sešpadsmitajā gadsimtā pulciņš itāļu inteliģentu, sanākuši kopā, nosprieda, ka tas ir absurdi. Visi bija vienisprātis, ka itāļu pussalai vajadzīga itāfu valoda, ja ne citādi, tad vismaz kā rakstu valoda. Tad nu šie zinību vīri ķērās pie kaut kā tāda, kam visā Eiropas vēsturē nebija precedenta: rūpīgi izvēlējušies skaistāko no visiem vietējiem dialektiem, viņi to kronēja par itāļu valodu.

Lai atrastu skaistāko dialektu, kādā jebkad runāts Itālijā, viņiem nācās ielūkoties divsimt gadu senā pagātnē,

proti četrpadsmitā gadsimta Florencē. Tā, ko šis kongress nolēma turpmāk uzskatīt par īsto itāļu valodu, bija dižā florenciešu dzejnieka Dantes Aligjēri valoda. 1321. gadā, laizdams klajā savu “Dievišķo komēdiju”, kurā izklāstīts iztēles ceļojums pa elli, šķīstītavu un debesīm, Dante pārsteidza literāro pasauli ar to, ka nebija rakstījis latīniski. Viņš juta, ka latīņu valoda ir izkurtējusi elitāra valoda un ka tās lietošana nopietnas prozas darbos “pārvērtusi literatūru par ielasmeitu”, pārvēršot stāstījumu lietā, ko iespējams nopirkt tikai par naudu, iegūstot aristokrātiskās izglītības privilēģijas. Tad Dante izgāja ielās, lai celtu gaismā patieso florenciešu valodu, kādā runāja viņa pilsētas iedzīvotāji (viņu vidū bija tik izcili laikabiedri kā Bokačo un Petrarka), un tieši šajā valodā izstāstītu savu stāstu.

Savu šedevru Dante uzrakstīja valodā, ko pats nosauca par dzimtās valodas dolce stil nuovo jauko, jauno stilu, un, rakstot tajā, viņš šo dzimto valodu noslīpēja, līdz ar to ietekmējot to tāpat, kā Šekspīrs vēlāk ietekmēs Elizabetes laikmeta angļu valodu. Nacionāli noskaņotās inteliģences grupai, kas sanāca kopā un nolēma, ka Dantes itāļu valoda tagad būs Itālijas oficiālā valoda, vēsturiski ir liela līdzība ar Oksfordas mācībspēku grupu, kas daudz vēlāk, deviņpadsmitā gadsimta sākumā, kādu dienu nolēma, ka no šā brīža Anglijā visi runās tīrā Šekspīra valodā. Un tas patiešām izdevās.

Tāpēc itāļu valoda, kādā runājam šodien, nav romiešu vai venēciešu (kaut ari Roma un Venēcija bija visnozīmīgākās militārās un tirdzniecības pilsētas), pat ne gluži florenciešu valoda. Pamatā tā ir Dantes valoda. Nevienai citai Eiropas valodai nav šādas mākslinieciskas izcelsmes. Un varbūt neviena valoda nekad nav tikusi svētīta tik pilnīgi paust cilvēku jūtas kā šī četrpadsmitā gadsimta Florences itāļu valoda, ko izdaiļojis viens no dižākajiem Rietumu civilizācijas dzejniekiem. Dante savu “Dievišķo komēdiju” rakstīja

terza rima trīskāršajā atskaņā, tā ir atskaņu virkne, katra atskaņa ik pa piecām rindām atkārtojas trīs reizes, piešķirot viņa florenciešu sarunvalodai to, ko mācītie vīri nosauca par “kaskādes ritmu” ritmu, kas vēl arvien ir dzīvs lēkājošajās poētiskajās kadencēs, kādās pat šodien runā itāļu taksisti un miesnieki, un valdības administrācija. “Dievišķās komēdijas” pēdējā rindā, kur Dante stājas pretī paša Dieva vīzijai, ir novēlējums, kas vēl arvien ir viegli saprotams katram, kurš ir pazīstams ar tā saukto moderno itāļu valodu. Dante raksta, ka Dievs nav tikai apžilbinoša brīnišķīgas gaismas vīzija, bet ka vairāk par visu Viņš ir l’amor che move il sole e l'altre stelle…

Tā mīlestība, caur kuru griežas saule, mēness, zvaigznes.1

Tātad patiesi nav nekāds brīnums, ka es tik dedzīgi alkstu iemācīties šo valodu.

16

Pēc desmit Itālijā pavadītām dienām man beidzot sadzen pēdas Depresijas rēgs un Vientulības bieds. Kādu vakaru pēc laimīgas skolā pavadītas dienas dodos caur Villa Borghese, un saule rietot zeltī Svētā Pētera baziliku. Šajā romantiskajā vidē jūtos apmierināta, pat būdama viena, lai ari parkā ikviens vai nu glāsta savu mīļoto, vai rotaļājas ar smejošu bērnu. Es apstājos, lai atbalstītos pret balustrādi un nolūkotos saulrietā; man iznāk mazliet par daudz aizdomāties, tad manas domas pārvēršas drūmā prātuļošanā, un tas ir brīdis, kad tie mani notver.

Tie uzbrūk man klusi un draudīgi kā Pinkertona detektīvi, un tad mani sakampj Depresijas rēgs no kreisās un Vientulības bieds no labās puses. Tiem nav nekādas vajadzības uzrādīt man savus žetonus. Pazīstu šos puišus pat pārlieku labi. Nu jau gadiem ilgi esmu spēlējusi ar tiem kaķi un peli. Kaut gan man jāatzīst, ka esmu pārsteigta, sastopot viņus

1 Atdzejojis Valdis Bisenieks.

šajā novakarē šeit, elegantajā itāliešu dārzā. ŠI nu nepavisam nav tā vieta, kur tie iederētos.

-   Kā jūs mani šeit atradāt? es jautāju. Kas jums pateica, ka esmu aizceļojusi uz Romu?

Depresijas rēgs, kā allaž gudrinieks, atbild: Kā, vai tiešām tu nepriecājies mūs sastapt?

-   Vācies prom, es viņam uzšņācu.

Vientulības bieds, iejūtīgāks policists, bilst: Atvainojiet, kundze. Bet man jūs jāpavada visu ceļojuma laiku. Tāds ir mans uzdevums.

-   Man gan labāk patiktu, ja tu to nedarītu, es viņam saku, un viņš rausta plecus, gandrīz kā atvainodamies, tomēr pievirzās vēl tuvāk.

Tad viņi mani pārmeklē. Viņi iztukšo manas kabatas, izvelkot no tām visu prieku, ko esmu šeit atradusi. Depresijas rēgs konfiscē pat manu individualitāti, bet tā jau viņš ir rīkojies allaž. Tad Vientulības bieds sāk mani pratināt; man ir bail, jo tas vienmēr velkas stundām ilgi. Viņš ir pieklājīgs, bet nepielūdzams un galu galā vēlreiz mani pieveic. Viņš jautā, vai man ir zināms kāds iemesls, lai es būtu laimīga. Viņš jautā, kāpēc šovakar esmu viena jau atkal. Viņš jautā (lai arī šī jautājumu virkne ir atkārtota simtiem reižu), kāpēc man neizdodas saglabāt attiecības, kāpēc es izpostīju savu laulību, kāpēc salaidu visu grīstē ar Deividu, kāpēc esmu sabojājusi attiecības ar visiem vīriešiem, ar kuriem man tādas jebkad bijušas. Viņš jautā man, kur es biju tajā vakarā, kad man palika trīsdesmit, un kāpēc kopš tā laika man tik slikti klājas. Viņš man jautā, kāpēc reiz nevaru kļūt nosvērta un kāpēc nedzīvoju mājās, skaisti iekārtotā namā, audzinādama jaukus bērnus, kā pienāktos ikvienai cienījamai mana vecuma sievietei. Viņš jautā, kāpēc esmu ieņēmusi galvā, ka man pienākas šādas Romas brīvdienas, ja reiz esmu tik bezatbildīgi sapostījusi savu dzīvi. Kāpēc esmu iedomājusies, ka

šāda koledžas skuķes cienīga bēgšana uz Romu darīs mani laimīgu. Viņš grib zināt, kādas būs manas vecumdienas, ja vēl turpināšu piekopt šādu dzīvesveidu.

Dodos mājup, cerot no viņiem atkratīties, taču viņi, abi šie lempji, neatkāpjas no manis ne soli. Depresijas rēga stingrā roka ir uz mana pleca, un Vientulības bieds tirda mani ar jautājumiem. Es pat neapgrūtinu sevi ar vakariņām, negribu, lai viņi mani novērotu. Negribu ļaut viņiem doties augšup pa kāpnēm man līdzi dzīvoklī, taču es pazīstu Depresijas rēgu: viņam ir savi ieroči, tāpēc nav nekādas iespējas atturēt viņu no nākšanas, ja reiz viņš ir nolēmis, ka to vēlas.

-   No jūsu puses nav glīti lauzties šeit iekšā, es aizrādu Depresijas rēgam. Esmu ar jums jau norēķinājusies. Es savu sodu izcietu jau tur, Ņujorkā.

Taču viņš tikai veltī man tumšu smaidu, iesēžas manā mīļākajā krēslā, noliek kājas uz galdiņa un aizsmēķē cigāru, piepildot telpu ar šaušalīgiem dūmiem. Vientulības bieds bridi to vēro, tad nopūšas, ierāpjas manā gultā un, pilnīgi apģērbies, ar kurpēm kājās, pārvelk sev pāri segu. Viņš grib panākt, lai šonakt atkal ar viņu pārguļu. Es to gluži vienkārši zinu.

17

Tikai pirms pāris dienām es pārtraucu zāļu lietošanu. Likās kaut kā nejēdzīgi lietot antidepresantus Itālijā. Kā gan šeit varētu justies depresīvi?

Turklāt es nekad neesmu vēlējusies lietot zāles. Ļoti ilgi tam pretojos, galvenokārt man bija vesela virkne personisku iebildumu (amerikāņi ir pārzāļoti; mums nav zināmi pēcefekti, kādus pēc ilgāka laika šis preparāts varētu atstāt uz cilvēka smadzenēm; tas ir noziegums, ka pat amerikāņu bērni mūsdienās lieto antidepresantus; mēs ārstējam mūsu nacionālās garīgās veselības kritiskā stāvokļa simptomus, nevis tā cēloņus). Tomēr dažu pēdējo gadu laikā manā dzīvē neapšaubāmi

bija iestājusies nopietna krīze, turklāt šī krīze ieilga. Izirstot manai laulībai un padziļinoties drāmai ar Deividu, man sāka parādīties visi smagas depresijas simptomi miega, apetītes un libido zudumi, nekontrolējamas asaru lēkmes, hroniskas muguras un vēdera sāpes, ieraušanās sevī un izmisums; es nespēju koncentrēties darbam, pat nespēju gausties par to, ka republikāņi tikko atkal uzvarējuši prezidenta vēlēšanās… Tā tas turpinājās vēl un vēl.

Kad esat apmaldījušies šajā mežā, reizēm paiet krietns laiks, iekams attopaties, ka patiešām esat apmaldījušies. Jūs ilgu laiku varat sev iegalvot, ka klaiņojat tikai pāris soļu attālumā no takas, ka kuru katru brīdi varat atrast atpakaļceļu. Tad no jauna un atkal no jauna iestājas nakts, un jums aizvien vēl nav ne jausmas, kur atrodaties, un pienāk brīdis, kad jāatzīst, ka esat aizmaldījušies pārāk tālu un vairs nezināt, kurā pusē lec saule.

Es savu depresiju uzņēmu tā, it kā tā būtu manas dzīves lielākā cīņa un tā tas, protams, arī bija. Es kļuvu par savas nospiestības pētnieci, cenzdamās atšķetināt tās cēloņus. Kādas bija šā izmisuma saknes? Vai tās bija psiholoģiskas dabas? (Mammas un tēta vaina?) Vai tā bija vienkārši īslaicīga “melnā josla” manā dzīvē? (Kad beigsies šķiršanās process, vai līdz ar to beigsies arī depresija?) Vai ģenētika? (Melanholija, dēvēta dažādos vārdos, paaudžu paaudzēs ir vijusies cauri manai dzimtai līdz ar tās skumjo līgavaini alkoholismu.) Vai kulturālas dabas? (Varbūt tās bija tikai pēcfeminisma laikmeta amerikāņu karjeras meitenes mieles, meklējot līdzsvaru aizvien drudžainākajā un atsvešinātākajā urbāniskajā pasaulē?) Vai sakne meklējama astroloģijā? (Esmu tik skumja tāpēc, ka esmu viegli ievainojamais Vēzis, kura galvenās iezīmes nosaka nepastāvīgie Dvīņi?) Vai mākslinieciskajā dabā? (Vai tad mēs, radošās personības, allaž nesirgstam ar depresiju tālab vien, ka esam tik pārjūtīgas un

izcilas?) Vai evolūcijā? (Vai es nesu sevi neskaidras bailes, kas nāk no manas sugas gadu tūkstošiem ilgajiem centieniem izdzīvot brutālajā pasaulē?) Vai karmā? (Vai šis drūmuma spazmas nav vienkārši iepriekšējo dzīvju sliktās uzvedības sekas, pēdējie šķēršļi pirms atbrīvošanās?) Vai hormonos? Diētā? Filozofijā? Sezonālā nepastāvībā? Apkārtējās vides ietekmē? Vai es nīku pārpasaulīgās ilgās pēc Dieva? Vai manī bija ķīmisks disbalanss? Vai vienkārši man bija nepieciešamība pēc mierinājuma?

Cik gan milzīgs daudzums visdažādāko faktoru veido vienu vienīgu cilvēcisku būtni! Cik bezgala daudzos slāņos mēs funkcionējam, un cik daudz dažādu iespaidu saņemam no sava prāta, ķermeņa, pagātnes, ģimenes, pilsētas, dvēseles un brokastīm! Man radās sajūta, ka varbūt mana depresija ir mūžam mainīgs visu šo faktoru salikums, un tajā turklāt vēl iekļauti tādi elementi, kurus nemaz nemāku nosaukt. Tā nu es metos cīņā visos iespējamos līmeņos. Sapirkos pašpalīdzības grāmatas ar stulbiem nosaukumiem (nekad neaizmirstot ievākot grāmatu Hustler pēdējā numurā, lai apkārtējie neredzētu, ko patiesībā es lasu). Sāku saņemt profesionālu palīdzību no terapeites, kas bija vienlīdz laipna un izprotoša. Lūdzu Dievu kā jaunuzņemta mūķene. Pārstāju ēst gaļu (gan uz neilgu laiku), kad man kāds pateica, ka es “apēdot dzīvnieka bailes, ko tas izjūt nāves brīdī”. Kāds ēterisks “jaunā laikmeta” masāžas speciālists ieteica man valkāt oranžas apakšbikses, lai atjaunotu līdzsvaru manās seksuālajās čakrās, un varat iedomāties! es to patiešām darīju. Izdzēru tādu kvantumu sasodītās Sentdžonsa augu tējas, ka ar to varētu uzmundrināt vesela Krievijas gulaga iemītniekus, taču diemžēl bez jebkāda redzama efekta. Es vingroju. Es pakļāvu sevi pacilājošu mākslas darbu ietekmei un rūpīgi izsargājos no skumīgām filmām, grāmatām un dziesmām (ja kāds

pateica vienā teikumā vārdus “Leonards” un “Koens”, tūdaļ pat naski manījos prom).

Centos cīnīties ar nebeidzamo pinkšķēšanu. Atceros kādu nakti, kad jau atkal biju ierāvusies tajā pašā vecās tahtas vecajā stūrī un jau atkal mirku tajās pašās vecajās asarās, nebeidzami atgremojot tās pašas vecās, drūmās domas; es sev uzdevu jautājumu: “Vai šajā ainā ir kaut kas, ko tu spēj mainīt, Liza?” Un vienīgais, ko varēju iedomāties, bija piecelties kājās un, vēl arvien šņukstot, censties nobalansēt, stāvot istabas vidū uz vienas kājas. Tikai lai pierādītu, ka es kaut arī nespēšu apturēt asaras vai pārtraukt savu drūmo iekšējo dialogu tomēr vēl neesmu pilnīgi zaudējusi kontroli pār sevi: vismaz varēju, histēriski raudādama, nobalansēt uz vienas kājas. Ei, tas jau bija sākums!

Es allaž šķērsoju ielu, lai varētu iet pa tās saulaino pusi. Es krampjaini turējos savā atbalsta sakaru tīklā, mīlot savus tuviniekus un kultivējot vērtīgākās draudzības. Un, kad uzmācīgie sieviešu žurnāli turpināja man iestāstīt, ka mans zemais pašvērtējums nepavisam nav labākais ierocis cīņā ar depresiju, parūpējos par glītu matu griezumu, sapirkos skaistas drēbes un ekskluzīvu dekoratīvo kosmētiku. (Kāds draugs izteica man komplimentu par manu jauno izskatu, un es spēju vien drūmā balsī izdvest: “Operācija “Pašvērtējums”. Draņķīgā diena numur viens.”)

Pēc aptuveni divus gadus ilgušās cīņas ar grūtsirdību es ķēros pie pēdējā salmiņa medikamentiem, ja drīkstu šeit uzmākties ar saviem uzskatiem, manuprāt, tas tiešām ir pats pēdējais, pie kā ķerties. Man pašai lēmums nostāties uz “Vitamīna P” ceļa nobrieda pēc nakts, kad daudzas stundas biju nosēdējusi guļamistabā uz grīdas, visiem spēkiem cenzdamās sevi pārliecināt un nepārgriezt vēnas ar virtuves nazi. Tonakt es uzvarēju šajā strīdā ar nazi, taču ar niecīgu pārsvaru. Tajā laikā man bija vēl arī citas spožas idejas par to, kā manas

ciešanas varētu izbeigt lēciens no augstceltnes vai lode, kas izšķaidītu smadzenes. Bet šī nakts, pavadīta ar nazi rokā, bija kaut ko panākusi.

Nākamajā rītā, tiklīdz uzlēca saule, es piezvanīju savai draudzenei Sūzenai un lūdzu viņai palīdzību. Nedomāju, ka visā manas dzimtas pastāvēšanas vēsturē kāda sieviete būtu šādi rīkojusies, proti pašā dzīves pilnbriedā apsēdusies lielceļa vidū un paziņojusi: “Tālāk vairs nevaru paiet ne soli kādam man jāpalīdz.” Tas šīm sievietēm nebūtu pietiekams iemesls, lai apturētu gājumu. Neviens nedz gribētu, nedz varētu viņām līdzēt. Notiktu vienīgi tas, ka viņas pašas un viņu ģimenes locekli ciestu badu. Es nekādi nevaru nedomāt par šīm sievietēm.

Un nemūžam neaizmirsīšu Sūzenas seju, kad stundu pēc mana palīgā sauciena viņa iebrāzās dzīvoklī un ieraudzīja mani tupam uz dīvāna kā nelaimes čupiņu. Manas ciešanas atspoguļojās viņā kā skaidri nolasāmas bailes par manu dzīvību, un tā vēl arvien ir viena no baisākajām atmiņu ainām visu šo baiso gadu laikā. Dēdēju, sarāvusies čokurā, kamēr Sūzena zvanīja pa telefonu, lai sameklētu psihiatru, kurš tajā pašā dienā varētu sniegt konsultāciju un varbūt izrakstīt ari antidepresantus. Klausījos Sūzenas sarunā ar ārstu un dzirdēju viņu sakām: “Baidos, ka mana draudzene varētu sev ko nopietni nodarīt.” Arī man pašai no tā bija bail.

Kad tajā pēcpusdienā devos vizītē pie psihiatra, viņš jautāja man, kāpēc tik ilgi esmu vilcinājusies meklēt palīdzību. It kā visu šo laiku es nebūtu centusies palīdzēt pati sev! Izteicu viņam savus iebildumus un nepatiku pret antidepresantiem. Sakrāvu uz viņa galda savu trīs jau iznākušo grāmatu eksemplārus un paziņoju: Esmu rakstniece. Lūdzu, nedariet neko tādu, kas varētu kaitēt manām smadzenēm. Uz to viņš atbildēja: Ja jums būtu slimas nieres, jūs taču nešaubīdamās lietotu tām paredzētās zāles; kālab šaubāties tagad? Tas

gan liecināja vienīgi par to, ka viņš neko nezina par manu ģimeni; Gilberti atteiktos sazāļot arī nieres, uzskatot, ka esam ģimene, kam jebkura slimība ir personiskas, ētiskas, morālas izgāšanās pazīme.

Viņš izrakstīja man vairākus medikamentus ksanaksu, soloftu, velbutrlnu, bisperinu līdz mēs atradām kombināciju, kas neizraisīja man sliktu dūšu un nepārvērta libido par tālām un miglainām atmiņām. Ļoti ātri, nepilnas nedēļas laikā, es jau jutu savu apziņas logu paveramies par kādu collu plašāk, ielaižot dienasgaismu. Turklāt es beidzot varēju gulēt. Un tā bija īsta dāvana, jo, ja jūs nevarat gulēt, tad nevarat ari izvilkt sevi no bedres to izdarīt nav ne mazākās iespējas. Zāles atdeva man šīs spirdzinošās nakts stundas, novērsa roku trīcēšanu, mazināja žņaudzošo sajūtu krūškurvi un atbrīvoja nospriegoto trauksmes signāla pogu sirdi.

Tomēr es nekļuvu pieļāvīgāka attiecībā uz zāļu lietošanu, kaut ari tās palīdzēja nekavējoties. Lai ari kā man censtos iestāstīt, ka šis zāles ir pilnīgi nekaitīgas un to lietošana visnotaļ noderīga, es biju un paliku ar tām konfliktā. Šis zāles gan bija daļa no mana tilta uz otru krastu tas nebija apspriežams, taču es gribēju no tām atteikties, cik drīz vien iespējams. Zāles sāku lietot 2003. gada janvāri. Maijā jau biju jūtami samazinājusi devu. Tie bija paši smagākie mēneši, manas šķiršanās pēdējie mēneši un pēdējie saraustītie mēneši kopā ar Deividu. Vai, mazliet pavelkot to visu garumā, būtu izturējusi šo laiku bez zālēm? Vai būtu izdzīvojusi pašas spēkiem? Es nezinu. Tā notiek cilvēka dzīvē nav izmēģinājuma variantu, nav iespējas uzzināt, kas ar katru no mums būtu noticis, ja kāds mainīgais lielums tiešām būtu mainījies.

Es apzinos, ka zāles padarīja manu izmisuma sajūtu mazāk katastrofālu. Un esmu par to pateicīga. Tomēr vēl arvien man ir ļoti dalīta attieksme pret garastāvokli uzlabojošiem medikamentiem. Jūtu bijību pret zāļu iedarbības spēku, taču man

dara raizes to izplatība. Domāju, ka mūsu valstī to izrakstīšana un lietošana būtu krietni vien jāierobežo, turklāt visos gadījumos būtu vajadzīga arī psihologa terapija. Jebkuras slimības simptomu ārstēšana ar medikamentiem, neizpētot šīs slimības cēloni, ir tikai klasiska rietumnieku cāļa smadzeņu izperināta doma, ka šādi ikkatru var dabūt uz kājām. Varbūt šīs tabletes patiešām izglāba manu dzīvību, taču tas notika tikai savienojumā ar vēl kādiem divdesmit citiem pūliņiem, kuriem es nodevos, lai sevi glābtu, un es ceru šīs zāles nekad vairs nedzert. Lai ari ārsts uzstāja, ka, ņemot vērā manu “sliecību uz melanholiju”, man savā dzīvē daudzkārt ar pārtraukumiem jāturpina lietot antidepresantus, es no visas sirds ceru, ka viņš kļūdās. Es darīšu visu, kas ir manos spēkos, lai pierādītu, ka viņam nav taisnība, vai vismaz ar visiem ieročiem, kas atrodami manā arsenālā, apkarošu šo sliecību uz melanholiju. Vai šī mana stūrgalvība mani iznīcina vai saglabā, nemāku teikt.

Bet tāda nu es esmu.

18

Vai, pareizāk sakot, te nu es esmu. Esmu Romā un… esmu ķezā. Manā dzīvē no jauna ielauzušies Depresijas un Vientulības bendesmaisi, un tieši pirms trim dienām es ieņēmu pēdējo velbutrīnu. Apakšējā atvilktnē gan vēl glabājas zāles, taču es tās negribu. Gribu atbrīvoties no tām uz visiem laikiem. Taču nevēlos redzēt savā tuvumā Depresijas rēgu un Vientulības biedu. Tā nu nezinu, ko iesākt; raujos čokurā aiz bailēm, kā mēdzu rauties vienmēr, kad nezinu, ko iesākt. Tad nu šovakar es daru tā: pasniedzos pēc savas visslepenākās piezīmju grāmatiņas, ko glabāju blakus gultai, ja man kādreiz būtu nepieciešama palīdzība. Atveru to. Uzšķiru pirmo tukšo lapu. Ierakstu:

-   Man vajadzīga Tava palīdzība.

Tad gaidu. Pēc neilga laika nāk atbilde manis pašas rokrakstā:

Esmu šeit. Ko varu darīt Tavā labā?

Un tā sākas mana visdīvainākā un konfidenciālākā saruna. Šajā slepenajā piezīmju grāmatiņā es sarunājos pati ar sevi. Es runāju ar to pašu balsi, ko saklausīju tonakt uz vannas istabas grīdas, kad pirmoreiz asarām acīs lūdzu Dievam palīdzību un kaut kas (vai kāds) man sacīja: “Ej vien atpakaļ gultā, Liza.” Gados, kas mani šķir no tās reizes, smagu ciešanu brīžos atkal esmu sastapusies ar šo balsi un secinājusi, ka labākais veids, kā man pie tās vērsties, ir rakstisks dialogs. Biju arī pārsteigta, atklājot, ka gandrīz vienmēr varu tai piekļūt vienalga, cik melni būtu mani pārdzīvojumi. Pat smagāko ciešanu laikā šī mierīgā, nosvērtā, sirsnīgā un bezgala pārliecinošā balss (tā varbūt esmu es pati, bet varbūt tomēr ne gluži) jebkurā dienas vai nakts laikā ir pieejama sarunai uz papīra.

Nolēmu neuztraukties par to, ka šī rakstiskā saruna pašai ar sevi varētu liecināt, ka esmu šizofrēniķe. Varbūt balss, pēc kuras es tiecos, pieder Dievam, varbūt šādi ar mani sarunājas mana guru vai varbūt eņģelis, kam ticis uzdots mani pieskatīt, varbūt tas ir mans augstākais “Es”, bet varbūt tā patiesībā ir tikai manis pašas radīta neapzināta konstrukcija, ko lieku lietā, lai pasargātu sevi no pašmocības. Svētā Terēze šādas brīnumainas iekšējās balsis dēvēja par “esamībām” vārdi no pārdabiskā, pārtulkoti tavā valodā, stihiski iemājo prātā un sniedz tev dievišķu mierinājumu. Es, protams, zinu, ko par šādiem garīgiem mierinājumiem būtu teicis Freids ka tie ir iracionāli un “…nevieš uzticību. Pieredze mums māca, ka pasaule nav nekāda bērnistaba.” Piekrītu pasaule patiešām nav bērnistaba. Bet tieši tāpēc, ka šī pasaule ir pārbaudījumu pilna, reizēm jāvēršas pēc palīdzības ārpus tās jurisdikcijas, lūdzot mierinājumu augstākajai varai.

Mana garīgā eksperimenta sākumā man nebija tik lielas ticības savai iekšējā vieduma balsij. Atceros, ka reiz paņēmu piezīmju grāmatiņu un bēdu un dusmu rūgtajā niknumā uzkricelēju ziņu savai iekšējai balsij savam dievišķajam iekšējam mierinājumam ar drukātiem burtiem, kas aizņēma veselu lapu:

PIE VELNA, ES TEV NETICU!!!!!!!

Pēc brīža, vēl arvien smagi elpojot, skaidri sajutu sevī iedegamies sīku gaismiņu, un tad es rakstīju šo nedaudz uzjautrināto un nesatricināmi mierīgo atbildi:

Ar ko tu tādā gadījumā sarunājies?

Kopš šā laika vairs nešaubos par tās eksistenci. Tā nu šovakar es atkal tiecos pēc šis balss. Kopš ierašanās Itālijā šī ir pirmā reize, kad to daru. Šovakar ierakstu savā kladītē, ka jūtos vāja un nobijusies. Paskaidroju, ka parādījies Depresijas rēgs kopā ar Vientulības biedu, un man ir bail, ka tie nemūžam no manis neatstāsies. Pastāstu, ka nevēlos lietot zāles, taču baidos, ka man tomēr nāksies to darīt. Baidos, ka nekad vairs tā īsti nespēšu savākt savu dzīvi kā vienotu veselumu.

Kā atbilde kaut kur no iekšienes iznirst nu jau pazīstama esamība, sniedzot man iedrošinājumu, ko, būdama nepatikšanās, vienmēr esmu vēlējusies no kāda dzirdēt. Lūk, ko pati ar savu roku esmu uzrakstījusi nākamajā lappusē:

Esmu šeit. Tas nekas, ja Tev visu nakti jāpaliek nomodā raudot, es būšu pie Tevis. Ja Tev atkal jādzer zāles, lai notiek, iedzer tās es Tevi mīlēšu tik un tā. Ja Tu vari iztikt bez zālēm, arī tad es Tevi mīlēšu. Es Tevi sargāšu līdz pat Tavai nāves stundai, un arī pēc Tavas nāves es turpināšu Tevi sargāt. Esmu stiprāka par Depresijas rēgu un drosmīgāka par Vientulības biedu, un itin nekas mani nespēs nogurdināt.

Šovakar šis dīvainais iekšējās draudzības žests sev pašai pasniegtā palīdzīgā roka, kad līdzās nav neviena cita, kas spētu mierināt, atgādina kaut ko, kas reiz ar mani notika Ņujorkā. Kādu dienu es steidzīgi iegāju biroju ēkā un metos uz liftu. Iekāpjot tajā, netīšām uzmetu acis apsardzes spoguļa attēlam. Tajā bridi smadzenes izdarīja ko dīvainu tās izgrūda sekundes daļā radušos ziņojumu: “Ei! Tu taču viņu pazīsti! Tā ir tava draudzene!” Un es patiešām smaidīdama metos pretī savam spoguļattēlam, gatava apsveicināties ar meiteni, kuras vārdu biju piemirsusi, lai arī seja šķita ārkārtīgi pazīstama. Nākamajā mirklī es, protams, aptvēru savu alošanos un samulsusi iesmējos par šo gandrīz sunisko misēkli spoguļa priekšā. Taču šajā skumīgajā Romas vakarā man nez kāpēc nāk prātā tieši šis atgadījums, un es uzrakstu lapas apakšā mierinošu atgādinājumu:

Nekad neaizmirsti, ka reiz, sensenos laikos, kādā izklaidības brīdī Tu sevī pazini savu draudzeni.

Aizmiegu, piespiedusi pie krūtīm piezīmju grāmatiņu, kas atvērta vietā, kur ierakstīts pēdējais apgalvojums. No rīta pamostoties es vēl arvien saožu Depresijas rēga atstāto tikko jaušamo dūmu smaku, bet viņu pašu vairs nekur nemanu. Kaut kad pa nakts melnumu viņš aizvācies. Un tam līdzi aiztinies arī viņa drauģelis Vientulības bieds.

19

Tomēr tajā visā ir ari kas dīvains. Kopš atrodos Romā, neesmu vairs spējīga nodarboties ar jogu. Gadiem ilgi esmu to nopietni un regulāri piekopusi, un, vislabāko nodomu mudināta, es pat paņēmu līdzi savu jogas paklājiņu. Bet šeit tas vienkārši nevedas. Kad tad lai es veicu savus jogas vingrinājumus? Pirms vai pēc dinamītveidīgajām itāļu brokastīm, kas sastāv no šokolādes biskvītiem un dubulta kapučino? Pirmajās dienās Romā es no rītiem rotaļīgi izritināju jogas

paklājiņu, taču atklāju, ka spēju vienīgi blenzt uz to un man turklāt vēl nāk smiekli. Reiz es pat, iejuzdamās jogas paklājiņa lomā, pateicu to sev skaļi: Labi, mazā mis Penne ai Quattro Formaggi… paskatīsimies, kā tev šodien veiksies. Tad es, nedaudz samulsusi, iestūķēju paklājiņu atpakaļ ceļasomas pašā dibenā (kā izrādījās, tas palika tur neattlts līdz pat Indijai). Pēc tam es devos pastaigā, pa ceļam notiesājot kādu pistāciju gelato. Itāļi to uzskata par visnotaļ saprātīgu ēdmaņu pulksten 9.30 no rīta, un es no visas sirds esmu vienisprātis ar viņiem.

Romas kultūra gluži vienkārši nesader ar jogu, vismaz tā man šķiet. Patiesībā esmu secinājusi, ka Romai un jogai nav absolūti nekā kopīga. Ja neskaita to, ka abas kaut kā skaniski saistās ar vārdu toga.

20

Man šeit vajadzēja iegūt draugus. Tad nu es ar skubu ķēros pie tā, un tagad, oktobrī, man jau ir prāvs pulciņš. Patlaban es Romā pazīstu divas Elizabetes, es pati esmu trešā. Abas ir amerikānietes, un abas ir rakstnieces. Pirmā Elizabete ir romāniste, savukārt otra Elizabete raksta par ēdieniem. Ņemot vērā viņas dzīvokli Romā, māju Umbrijā, viru itāli un darbu, kura dēļ jāceļo pa visu Itāliju, nobaudot ēdienus un rakstot par tiem Gourmet, tā vien šķiet, ka otra Elizabete savā iepriekšējā dzīvē būs izglābusi veselu baru slīkstošu bāreņu. Nav nekāds brīnums, ka viņa pārzina visas labākās Romas vietiņas, ari gelateria, kurā pasniedz sasaldētu rīsu pudiņu (ja šo ēdienu nepasniedz debesīs, es patiešām nevēlos tur nokļūt). Kādu dienu viņa aizved mani pusdienās, un mēs ēdam ne vien jērgaļu un trifeles, un carpaccio, kurā iepildīts riekstu uzputenis, bet arī eksotisku ēdienu no pikantiem lampascione, kas visiem taču tas ir zināms! ir savvaļas hiacintes sīpoli.

Protams, tagad esmu draugos ari ar Džovanni un Dario,

saviem fantastiskajiem valodas apguves Draudzīgās izpalīdzēšanas pāra dvīņiem. Manuprāt, Džovanni jaukums padara viņu gluži vai par Itālijas nacionālo bagātību. Es viņu iemīļoju uz mūžīgiem laikiem jau mūsu pirmajā tikšanās vakarā, kad mani vai traku padarīja mana nespēja atrast vārdus, kurus tik ļoti gribējās pateikt itāliski, un viņš, uzlicis roku man uz pleca, sacīja: Liza, kad tu mācies ko jaunu, tev jāizturas pret sevi ļoti laipni. Brīžiem man liekas, ka viņš ar savu domātāja pieri, filozofa grādu un nopietnajiem politiskajiem uzskatiem ir gados vecāks par mani. Reizēm man trakoti gribas viņu sasmīdināt, taču Džovanni ne vienmēr saprot manus jokus. Ir grūti uztvert humoru citā valodā. Sevišķi, ja esi tik nopietns jauns cilvēks, kāds ir Džovanni. Citu vakaru viņš man sacīja:

-   Kad tu runā ar ironiju, es allaž palieku tev astē. Esmu lēnāks. It kā tu būtu zibens, bet es pērkons.

Un es nodomāju: “Jā, puisīt! Un tu esi magnēts, es dzelzs. Dod man savu spēku, paņem manu maigumu!”

Tomēr viņš vēl arvien nav mani noskūpstījis.

Dario, otru dvīņubrāli, es necik bieži neredzu, toties viņš daudz laika pavada ar Sofiju. Sofija ir mana labākā draudzene no valodas kursiem, un viņa neapšaubāmi ir būtne, ar kuru arī jūs gribētu pavadīt laiku, ja būtu Dario. Sofija ir zviedriete, vecumā nedaudz zem trīsdesmit, un tik sasodīti smukiņa, ka prasīt prasās, lai tiktu uzsprausta uz āķa par ēsmu visdažādāko tautību un vecumu vīriešu zvejošanai. Sofija, par šausmām ģimenei un apjukumu kolēģiem, uz četriem mēnešiem pārtraukusi savu labi atalgoto darbu Zviedrijas bankā tikai tāpēc, ka viņai gribējās doties uz Romu un iemācīties runāt skaistajā itāļu valodā. Katru dienu, beidzoties nodarbībām, mēs ar Sofiju ejam gar Tibru, ēdam gelato un kopīgi mācāmies. To, ko mēs darām, pat īsti nevar nosaukt par “mācīšanos”. Tā drīzāk ir kopīga itāļu valodas izbaudīšana, gandrīz vai dievināšanas pilns rituāls, un mēs allaž sniedzam viena otrai

jaunas, skaistas idiomas. Piemēram, iepriekšējā dienā mēs bijām iemācījušās, ka un’amica stretta ir “tuva draudzene”. Bet vārds stretta tulkojumā nozīmē “šaurs, piegulošs” kā apģērbs, piemēram, šauri svārki. Tātad tuvs draugs itāļiem ir tāds, ko var valkāt cieši pieglaudušos ādai, un tieši tāda man kļuvusi mana mazā zviedru draudzenīte Sofija.

No sākuma man labpatika domāt, ka mēs ar Sofiju izskatāmies kā māsas. Tad kādu dienu mēs Romā paņēmām taksi un puisis, kas to vadīja, pajautāja, vai Sofija gadījumā neesot mana meita. Nu, mīlīši tā meitene ir tikai kādus septiņus gadus jaunāka par mani! Mans prāts ieslēdzās īstā panikas apvaldīšanas režīmā, cenšoties atrast viņa teiktajam kaut cik apmierinošu izskaidrojumu. (Piemēram, es domāju: varbūt šis taksists Romas iedzimtais necik labi nerunā itāliski un patiesībā gribējis pajautāt, vai neesam māsas.) Bet nē. Viņš teica “meita” un tā arī to bija domājis. Ak, ko gan lai es tur saku? Pēdējo gadu laikā esmu tik daudz pārdzīvojusi. Pēc šķiršanās noteikti izskatos salauzta un novecojusi. Bet, kā teikts tajā vecajā no Teksasas nākušajā kantridziesmā: “Es apmelota, apsūdzēta, ar kauna zīmi iezīmēta un tomēr Tavā priekšā stāvu…”

Esmu sadraudzējusies ari ar kādu jauku laulātu pāri Mariju un Džulio; ar viņiem iepazīstināja mana draudzene Anna amerikāņu gleznotāja, kura Romā bija uzturējusies pirms dažiem gadiem. Džulio ir filmu producents, Marija strādā kādā starptautiskā lauksaimniecības plānošanas organizācijā. Viņš necik labi nerunā angliski, toties viņa tekoši runā itāliski (un tikpat tekoši arī franču un ķīniešu valodā, tātad tas nav nekas biedējošs). Džulio grib mācīties angļu valodu; viņš apjautājas, vai mēs varētu vingrināties sarunvalodā un būt otrs Draudzīgās izpalīdzēšanas pāris. Ja jūs izbrīna, kāpēc viņš nevar apgūt angļu valodu no savas Amerikā dzimušās sievas, tas ir tāpēc, ka viņi ir precējušies un ikreiz, kad cenšas

viens otru kaut kā pamācīt, izceļas pamatīgs ķīviņš. Tā nu mēs ar Džulio tiekamies divas reizes nedēļā, lai, ēdot pusdienas, vingrinātos itāļu un angļu valodā. īsti piemērots uzdevums diviem cilvēkiem, kuriem nav nekādas kopīgas pagātnes un līdz ar to nekādas pieredzes vienam otra kaitināšanā.

Džulio un Marijai pieder skaists dzīvoklis, kur visiespaidīgākā sastāvdaļa, manuprāt, ir siena, ko Marija reiz aprakstījusi ar niknām, pret Džulio vērstām lamām (uzkricelētām ar treknu, melnu flomāsteru), jo abi sastrīdējušies, un… “viņš prot bļaustīties skaļāk par mani” un ari viņa gribējusi tikt pie vārda.

Man šķiet, ka Marija ir satriecoši seksīga, ko vēlreiz pierāda šis temperamentīgais grafīti izvirdums. Taču interesanti, ka Džulio krustu šķērsu aprakstītajā sienā saskata Marijas apspiestības apliecinājumu, jo viņam veltītās lamas tā uzrakstījusi itāliski, bet itāļu valoda ir viņas otrā valoda valoda, kurā viņai mirkli jāpadomā, pirms izvēlas vārdus. Viņš spriež: ja Marija patiesi ļautos dusmām ko viņa nekad nedara, jo ir kārtīga angļu protestante, viņa to visu būtu rakstījusi savā dzimtajā angļu valodā. Džulio uzskata, ka tādi, proti apspiesti, ir visi amerikāņi. Un tas padarot viņus bīstamus un potenciāli slepkavnieciskus reizēs, kad tie zaudē savaldīšanos.

-   Mežonīgi ļautiņi, viņš nosaka diagnozi.

Mani jūsmina tas, ka šo sarunu mēs visi trīs risinām pie nesteidzīgi apcerīgām pusdienām, lūkodamies aprakstītajā sienā.

-   Vai vēlies vēl vīnu, dārgais? piedāvā Marija.

Bet mans visjaunākais draugs Itālijā, protams, ir Luka Spageti. Starp citu, pat šeit, Itālijā, uzvārds “Spageti” tiek uzskatīts par visnotaļ jocīgu. Esmu pateicīga Lūkam Spageti par to, ka viņa dēļ es beidzot varu pielīdzināties savam draugam Braienam, kuram tikusi tā laime uzaugt kaimiņos Amerikas

pamatiedzīvotāju zēnam, vārdā Deniss Ha-Ha, un tādēļ allaž plātīties, ka viņam bijis draugs ar viskolosālāko vārdu. Nu beidzot varu ar viņu sacensties.

Ari Luka runā nevainojamā angļu valodā un ir krietns ēdājs (itāliski una buona forchetta laba dakšiņa), līdz ar to viņš ir lieliska kompānija tādai rīmai kā es. Viņš itin bieži dienas vidū mēdz man piezvanīt, lai pateiktu: “Paklau, esmu tepat netālu vai nevēlies saskrieties uz vienu ātro kafijas tasi? Vai šķīvi vērša astes galerta?” Mēs aizvadām krietni daudz laika neganti aizraujošos klaiņojumos pa Romas sānieliņām. Mums patīk restorāniņi bez izkārtnēm, ar fluorescējošu apgaismojumu. Sarkanrūtoti plastmasas galdauti. Mājās uzliets limoncello liķieris. Mājās darīts sarkanvīns. Neaptverami pastas kvantumi, ko pasniedz tie, kurus Luka dēvē par “mazajiem jūlijiem cēzariem” pašapzinīgi un uzplijīgi vietējie puiši ar spalvainām rokām un rūpīgi koptu matu vilni virs pieres. Reiz es sacīju Lūkam: Man šķiet, ka šie puiši uzskata sevi pirmām kārtām par romiešiem, otrām kārtām par itāļiem un tikai tad par eiropiešiem.

-   Nē, viņš izlaboja manis teikto. Viņi ir pirmām kārtām romieši, otrām kārtām romieši un arī trešām kārtām romieši. Un katrs no viņiem ir imperators.

Luka ir nodokļu inspektors. Itāļu nodokļu inspektors, un tas nozīmē to, ka viņš atbilstoši savam paša raksturojumam ir “mākslinieks”, jo Itālijas likumu krājumos pastāv vairāki simti nodokļu likumu un pa lielākai daļai tie ir pretrunā cits ar citu. Līdz ar to nodokļu deklarācijas aizpildīšana prasa džezam līdzīgu improvizāciju. Tas, ka Luka ir nodokļu inspektors, man šķiet pagalam jocīgi, jo liekas pārlieku sauss darbs tik bezbēdīgam puisim. Lūkam savukārt šķiet jocīga manas būtnes otra puse jogas puse -, kuras izpausmes viņš nekad nav redzējis. Viņš nekādi nevar saprast, kālab es vēlos doties uz Indiju un, lai nu vēl kur, bet uz ašramu! ja visu šo gadu

es tik jauki varētu pavadīt Itālijā, kurai acīmredzami esmu piederīga. Vērodams, kā es ar maizes gabalu savācu no šķīvja pārpalikušo mērci un pēc tam vēl nolaizu pirkstus, Luka man jautā: Kā tu domā ko tu tur, tajā Indijā, ēdīsi? Reizēm viņš izcili ironiskā tonī saukā mani par Gandiju, sevišķi tajās reizēs, kad es atkorķēju otro vīna pudeli.

Luka ir daudz ceļojis, taču apgalvo, ka nevarētu dzīvot nekur citur kā vien Romā, kur mīt viņa māte. Un, tā kā viņš ir itāļu vīrietis, ko gan citu viņš galu galā varētu teikt? Bet ne jau tikai mamma ir tā, kas Luku šeit piesaista. Viņam ir nedaudz pāri par trīsdesmit, un viņam kopš pusaudža gadiem ir viena un tā pati draudzene (jaukā Džuliāna, kuru viņas apburošajā vientiesībā Luka maigi un trāpīgi raksturo kā acqua e supene ūdens un ziepes). Visi draugi viņam ir kopš bērnības, un visi ir no vienas apkaimes. Katru svētdienu viņi visi kopā noskatās futbola spēli stadionā vai bārā (ja Romas komandas spēlē kaut kur citur) un tad katrs atsevišķi atgriežas dzimtajās mājās, lai notiesātu pamatīgas svētdienas pusdienas, ko pagatavojušas viņu mātes un vecāsmātes.

Arī es nepamestu Romu, ja būtu Luka Spageti.

Luka pāris reižu apmeklējis arī Ameriku, un viņam tur paticis. Ņujorka viņu fascinējusi, taču viņš domā, ka cilvēki tur pārāk daudz strādā, lai arī tūdaļ pat atzīst, ka viņiem tas laikam sagādājot prieku vismaz tā izskatoties. Tostarp romieši pa lielākai daļai cītīgi strādā un errojas par to. Lūkam Spageti nav patikuši amerikāņu ēdieni, kurus, atbilstoši viņa teiktajam, varot raksturot ar trim vārdiem: “Vilcienā zelējamā pica.”

Kopā ar Luku es biju arī tad, kad pirmoreiz mēģināju ēst jaundzimuša jēra zamiņas. Tā ir Romas īpašā delikatese. Lai arī ēdienos izsmalcināta, Roma patiesībā ir visai raupja pilsēta, pazīstama ar to, ka tur uzturā tradicionāli lieto zarnas un mēles visas tās dzīvnieku daļas, ko ziemeļos bagāti

cilvēki met ārā. Man jēra zarnas garšoja lieliski vismaz, līdz pārlieku nepiedomāju, ko īsti es ēdu. Tās tika pasniegtas biezā, sviestainā kalnumētru mērcē, kas jau pati par sevi bija izcila, bet zarnām piemita tāda konsistence kā… nu… kā jau zarnām. Kā aknas, tikai mīkstākas. Es itin labi tiku ar tām galā, līdz sāku nodoties mēģinājumiem izdomāt, kā lai apraksta šo ēdienu. Tās pat neizskatās pēc zarnām, es prātoju. Tās drīzāk izskatās pēc lenteņiem. Tad pastūmu šķīvi sāņus un palūdzu salātus.

-   Tev negaršo? apvaicājās Luka, kuram šis ēdiens visnotaļ gāja pie sirds.

-   Varu saderēt, ka Gandijs nekad savā mūžā nav ēdis jēra zarnas, es attraucu.

-   Nevajadzētu tik ļoti šaubīties par to.

-   Nekā, Luka. Gandijs bija veģetārietis.

-   Bet veģetārieši tās drīkst ēst, iebilda Luka. Jo zarnas jau nav gaļa, Liza. Tās taču ir tikai sūdi.

21

Man tiešām jāatzīstas, ka reizēm pati brīnos, kas man šeit meklējams.

Lai arī biju ieradusies Itālijā izbaudīt prieku, pirmajās nedēļās es gandrīz jutu šausmas kā gan ko tādu drīkst atļauties? Atklāti runājot, visaptverošs prieks nav manas kultūras paradigma. Esmu cēlusies no garum garas pārlieku apzinīgu ļaužu plejādes. Manas mātes senči bija no zviedru imigrantiem cēlušies fermeri, kuri fotogrāfijās izskatās tā, ka uz vietas ar saviem naglotajiem zābakiem samīdītu kaut ko tādu, kas sagādā prieku. (Mans tēvocis visu šo kompāniju dēvē par “jūga lopiem”.) Radi pa tēva līniju ir angļu puritāņi, šie varenie, trulprātīgie prieka “cienītāji”. Ielūkojoties sava tēva dzimtas kokā līdz pat septiņpadsmitajam gadsimtam,

man tur, goda vārds, izdevies atrast puritāņu radinieces ar tādiem vārdiem kā Diližensa un Mīknesa1 .

Maniem vecākiem dzīvē ir bijis maz prieka, un mēs ar māsu uzaugām sūrā darbā. Mums tika mācīts būt uzticamām, atbildīgām, allaž labākajām skolniecēm klasē, prasmīgām un izdarīgām bērnauklēm savā apkaimē, mūsu mātes fermeres un aukles miniatūrām kopijām, kā pārim jaunu zviedru armijas nažu, kas radīti, lai veiktu visdažādākos uzdevumus. Manā ģimenē lāgiem bija gan prieks, gan smiekli, taču sienas klāja veicamo darbu saraksti, un es nekad netiku pieredzējusi bezdarbību, pat ne reizi savā mūžā.

Vispārīgi runājot, amerikāņiem nepiemīt spēja atpūsties, priecājoties no sirds. Mēs esam tauta, kas meklē izklaidi, taču prieks nav obligāts. Amerikāņi tērē miljardus, lai nemitīgi sagādātu sev izklaidi, sākot ar porno un beidzot ar tematiskiem parkiem un karošanu, bet tas nav gluži tas pats, kas vienkāršs prieks. Amerikāņi pavada darbā garākas, smagākas un saspringtākas stundas nekā jebkurš cits mūsdienu pasaulē. Bet, kā atzīmēja Luka Spageti, rādās, ka mums tas patīk. Satraucoša statistika rāda, ka daudzi amerikāņi savos birojos jūtas laimīgāki un gūst lielāku piepildījumu nekā pašu mājās. Protams, mēs visi pārāk daudz strādājam, tad pārdegam un nedēļas nogali pavadām, ģērbušies pidžamā, locīdami iekšā kukurūzas pārslas tieši no pakas, un blenžam televizorā, visu laiku atrazdamies vieglā komā (kas, protams, ir strādāšanas pretmets, tomēr ne gluži tas pats, kas prieks). Amerikāņi patiesībā nezina, kā tas ir nedarīt neko. Tas ari ir cēlonis šim .dižajam, skumīgajam amerikāņu stereotipam kā atspere saspringtam vadītājam, kurš atvaļinājumā gan dodas, taču atslābināties nespēj.

Reiz pajautāju Lūkam Spageti, vai itāļiem atvaļinājumā

1 Diligence čaklums, centība; meekness lēnprātība, padevība. (Angļu vai.)

mēdz būt tā pati problēma. Viņš tik ļoti smējās, ka gandrīz iebrauca ar motociklu strūklakā.

-   Kur nu! viņš paziņoja. Mēs esam īsti belfar niente meistari.

Tas ir jauks teiciens. Belfar niente nozīmē “nekā nedarīšanas skaistums”. Tagad paklausieties itāļi tradicionāli vienmēr bijuši čakli darba darītāji, sevišķi jau tie ilgi un nogurdinoši strādājošie, kas pazīstami kā braccianti (tiem nav piederējis nekas cits kā vien viņu roku rupjais spēks braccie kas palīdzējis izdzīvot šajā pasaulē). Bet pat uz šā smagā darba fona belfar niente vienmēr bijis itāļu ideāls. Nekā nedarīšanas skaistums ir visa jūsu darba galamērķis, galējais piepildījums, ar ko jūs beigu beigās tiekat augsti atalgots. Jo izsmalcinātāk un burvīgāk jūs spējat nedarīt neko, jo augstāks ir jūsu dzīves sasniegums. Lai to izbaudītu, jums nemaz noteikti nav jābūt bagātam. Itāļiem ir vēl viens brīnišķīgs izteiciens: l’arte d’arrangiarsi māksla radīt kaut ko no nekā. Tā ir māksla sarīkot svētkus no mazumiņa vai īstas svinības nelielam draugu pulciņam. To var paveikt katrs, kuram piemīt talants būt laimīgam, ne tikai bagātie.

Jāteic, ka man pašai lielākais šķērslis ceļā uz prieku bija dziļi iesakņojusies puritāniskā vainas izjūta. Vai patiesi esmu pelnījusi šo prieku? Arī tas ir īsteni amerikāniski pārliecības trūkums par to, vai esam pelnījuši savu laimi. Reklāmas planētas orbītu Amerikā griež tieši tādēļ, lai iegalvotu nepārliecinātajam patērētājam: jā, tev patiešām pienākas šī īpašā balva. Šis zieds domāts tev! Tu šodien esi pelnījis atpūtu! Jo tu esi tā vērts! Tu esi nogājis garu ceļu, draudziņ! Un nedrošais patērētājs nodomā: Jā! Paldies! Šoreiz es patiešām nopirkšu pusduci pudeļu! Varbūt pat veselu duci! Un tad tas izvēršas par plostu, kam seko sirdsapziņas pārmetumi. Itāļu kultūrā, kur cilvēki apzinās, ka tiem šajā dzīvē ir tiesības uz prieku, šādas reklāmas kampaņas, domājams, nebūtu tik efektīvas.

Itālijā atbilde uz saukli “Tu šodien esi pelnījis atpūtu” droši vien skanētu šādi: Jā, bez šaubām. Tāpēc jau arī esmu ieplānojis garāku pusdienas pārtraukumu lai pagūtu aiziet uz tavām mājām un pārgulēt ar tavu sievu.

Tāpēc, kad saku saviem itāļu draugiem, ka esmu atbraukusi uz viņu zemi, lai izbaudītu četrus mēnešus tīra prieka, neviens par to īpaši nebrīnās. Complimenta Vai avanti! Apsveicam, viņi saka. Uz priekšu! Ļauj sev vaļu! Esi mūsu viešņa! Neviens ne reizi netika teicis: “Cik bezatbildīgi no tavas puses!” vai: “Kāda patmīlīga greznība!” Bet, lai ari itāļi papilnam bija devuši man atļauju priecāties, es tik un tā nespēju tam brīvi ļauties. Pirmajās Itālijā pavadītajās nedēļās visas manas protestantiskās sinapses nepatikā džinkstēja, meklēdamas uzdevumu. Es gribēju uzdot sev prieku kā mājasdarbu vai kā grandiozu zinātnisku projektu. Apsvēru jautājumu “Kā visefektīvāk palielināt prieku?”. Prātoju, ka varbūt man viss Itālijas laiks jāpavada bibliotēkā, pētot prieka izcelsmi. Varbūt man vajadzētu intervēt itāļus, kuri dzīvē izbaudījuši daudz prieka, izjautāt, kāds bijis šis prieks, un tad uzrakstīt par šo tematu referātu. (Varbūt ar dubultām rindstarpām un collu platām malām? Lai varētu to iesniegt jau pirmdien no paša rīta!)

Kad sapratu, ka vienīgais aktuālais jautājums ir “Kā lai atrodu savu prieku?” un ka patiesi esmu zemē, kur cilvēki man vienā mierā ļaus šo jautājumu izpētīt, viss mainījās. Viss ieguva… garšu. Vienīgais, kas man bija jādara, pirmo reizi mūžā ik ritu sev pašai jājautā: “Ko tev šodien patiktu darīt, Liza? Kas tev šobrīd sagādātu prieku?” Tā kā nebija jārēķinās ne ar viena cita dienas kārtību un nebija pienākumu, par kuriem raizēties, šis jautājums visbeidzot izkristalizējās un ieguva konkrētību.

Tiklīdz biju sev atļāvusi gūt prieku no šejienes pieredzes, man bija interesanti atklāt, ko es negribu darīt Itālijā. Šeit,

Itālijā, ir tāds milzums prieka izpausmju, ka izmēģināt tās visas man nebija laika. Jums šeit jāpasludina sava prieku prioritāte, citādi jūs tajos gluži vienkārši noslīksiet. Ņemot to vērā, es nenodevos modei, operai, kino, dārgiem auto, liku mierā arī slēpošanu Alpos. Es pat pārlieku netiecos aplūkot mākslu. Mazliet kauns to atzīt, taču visu šo četru Itālijas mēnešu laikā es neapmeklēju nevienu pašu muzeju. (Ak vai pat vēl ļaunāk! Jāatzīstas, ka uz vienu muzeju es tomēr aizgāju: uz Nacionālo makaronu muzeju Romā.) Es atklāju, ka vienīgais, ko es patiesi vēlos, bija baudīt brīnišķīgu ēdienu un, cik vien daudz iespējams, runāt brīnišķīgajā itāļu mēlē. Tā nu es pasludināju sev divkāršu prieka prioritāti runāšanā un ēšanā (uzsvaru liekot uz saldējumu).

Prieka daudzums, ko man sniedza ēšana un runāšana, bija nenovērtējams un tik vienkāršs. Reiz, oktobra vidū, es pavadīju vairākas stundas, kuras vērotājam no malas liktos gaužām ikdienišķas, bet kuras vienmēr atcerēšos starp laimīgākajām savā mūžā. Netālu no sava dzīvokļa, tikai dažus kvartālus tālāk, atradu tirgu, kuru līdz tam nebiju pamanījusi. Tur pie neliela dārzeņu stenda uzsāku sarunu ar itāliešu sievieti un viņas dēlu, kuri divatā tirgoja sava dārza ražu sulīgas, gandrīz aļģu zaļumā spinātu lapas, tomātus tik asinssarkanus, ka tie izskatījās pēc govs iekšējiem orgāniem, un šampanieša krāsas vīnogas ar tik blīvām miziņām kā dejotājas triko.

Izvēlējos pušķīti smalku, košu sparģeļu. Es pat mācēju itin apmierinošā itāļu valodā pajautāt sievietei, vai drīkstu nest mājās tikai pusi no šā pušķīša. Esmu viena, es viņai paskaidroju, un man tik daudz nevajag. Viņa aši izķēra sparģeļus man no rokām un pārdalīja tos uz pusēm. Vaicāju, vai citudien atradīšu šo tirgu šajā pašā vietā, un sieviete atbildēja: jā, viņa šeit esot katru dienu no septiņiem rītā. Tad viņas dēls, visai pievilcīgs jauneklis, veltīja man šķelmīgu skatienu un norūca: Nu, viņa cenšas būt šeit septiņos… Mēs visi

smējāmies. Visa šī saruna norisa itāliski valodā, kurā es vēl pirms pāris mēnešiem nebiju spējīga pateikt ne vārda.

Aizgāju atpakaļ uz savu dzīvokli un brokastīm mīksti novārīju pārīti svaigu, brūnu olu. Nolobīju tās un novietoju uz šķīvja līdzās septiņiem sparģeļu stiebriņiem (tie bija tik slaidi un sprigani, ka nemaz nebija vajadzības vārīt). Uzliku uz šķīvja arī dažas olīvas, četras piciņas kazas siera, ko vakar nopirku šās pašas ielas formaggeria, un divas sārtas, treknas laša šķēles. Desertā skaists firziķis, ko tirgus sieva iedeva man par velti un kas vēl arvien glabāja Romas saules siltumu. Ilgu laiku es pat nevarēju pieskarties šim ēdienam, jo tas bija īsts brokastu meistardarbs, visīstākā liecība tam, kā izpaužas māksla radīt kaut ko no nekā. Beidzot, kad biju gana iztīksminājusies par savas maltītes jaukumu, apsēdos saules gaismas laukumiņā uz tīrās koka grīdas un notiesāju to pa kumosiņam vien, ņemdama ar pirkstiem un pie viena lasīdama savu ikdienas avīžrakstu itāļu valodā. Laime iemājoja ikvienā manā šūniņā.

Līdz kā tas itin bieži notika mana ceļojuma pirmajos mēnešos, reizēs, kad sajutu šādu laimi, izlauzās mana tirdošā vainas izjūta. Es dzirdēju sava bijušā vīra balsi nicīgi murminām man pie auss: “Tad tas ir tas, dēļ kā tu visu pameti? Tālab tu izpostīji mūsu kopdzīvi? Dažu sparģeļu stiebriņu un itāļu avīželes dēļ?”

Es viņam atbildēju skaļi, it kā viņš atrastos man blakus.

-   Pirmkārt, es sacīju, man ļoti žēl, bet tā vairs nav tava darīšana. Un, otrkārt, ja tomēr gribi dzirdēt atbildi uz šo jautājumu… jā.

22

Pastāv vēl kāda acīmredzama joma, kuru būtu nepieciešams risināt saistībā ar manu dzīšanos pēc prieka Itālijā. Un kā tad ar seksu?

Atbilde uz šo jautājumu ir gaužām vienkārša: būdama šeit, es to nevēlos.

Lai atbildētu pilnīgāk un godīgāk protams, reizēm man ellīgi sagribas ko tādu, tomēr esmu nolēmusi kādu laiku šajā spēlītē nepiedalīties. Negribu saistīties ne ar vienu. Protams, man pietrūkst skūpstu, jo skūpstīties man trakoti patīk. (Es bieži par to žēlojos Sofijai, un kādu dienu viņa beidzot nikni izgrūda: Dieva dēļ, Liza, ja jau tu jūties tik briesmīgi, es tevi noskūpstīšu.) Bet patlaban es šajā sakarā netaisos neko pasākt. Kad man kļūst vientuļi, es sev saku: “Nu tad esi vientuļa, Liza. Iepazīsti savu vientulību. Uzzīmē tās karti. Pasēdi pie tās kaut reizi savā dzīvē. Esi sveicināta cilvēciskajā pieredzē. Tikai nekad vairs neizmanto cita cilvēka ķermeni vai jūtas par izgāztuvi savām pašas nepiepildītajām ilgām.”

Vairāk par visu citu tā ir dzīvības glābšanas neatliekamās palīdzības dienesta politika. Es agri sāku nodoties seksuāla un romantiska piepildījuma meklējumiem. Nebiju vēl gluži pusaudze, kad man jau bija pirmais draugs, un kopš piecpadsmit gadu vecuma manā dzīvē pastāvīgi ir bijis kāds zēns vai vīrietis (vai reizēm pat abi divi). Tas bija ak, paskaitīsim! jau pirms deviņpadsmit gadiem. Tātad gandrīz veselas divas desmitgades nemitīgi esmu bijusi iepīta kaut kādā ar pretējā dzimuma pārstāvi saistītā drāmā. Katrs nākamais romāns daļēji pārklājās iepriekšējam, un, ja ne, tad atelpa starp tiem nekad nevilkās ilgāk par nedēļu. Un tagad es nespēju atkauties no domas, ka tas man savā ziņā traucējis ceļā uz briedumu.

Vēl vairāk man ar vīriešiem pastāv identitātes robežu problēmas. Lai gan varbūt nav glīti tā teikt. Lai apgalvotu, ka man ir robežu problēmas, pirmām kārtām šīm robežām ir jābūt, vai ne tā? Taču es nenovēršami saplūstu ar cilvēku, kuru mīlu. Esmu kā caurlaidlga membrāna. Ja es tevi mīlu, tu vari dabūt visu. Tu vari izmantot manu laiku, manu pieķeršanos, manas intīmākās vietas, manu naudu, manus radus,

manu suni, mana suņa naudu, mana suņa laiku visu. Ja tevi mīlu, es tavā vietā uzņemšos visas tavas ciešanas, nomaksāšu visus tavus parādus (tiešā un pārnestā nozīmē), es pasargāšu tevi no tavas nedrošības, apveltīšu tevi ar visām labajām īpašībām, kādas tu patiesībā nekad neesi sevī attīstījis, un pirkšu Ziemassvētku dāvanas visam tavam radu pulkam. Es došu tev sauli un došu tev lietu, un, ja tie nebūs pieejami, izsniegšu tev čeku par sauli un čeku par lietu. Es tev došu to visu un vēl vairāk, līdz būšu tik izsmelta un pārgurusi, ka vienīgais enerģijas atjaunošanas veids būs jauna aizraušanās.

Tas nepavisam nav kaut kas tāds, ar ko varētu lepoties, taču tā ar mani allaž ir bijis.

Pēc tam kad jau biju atstājusi viru, reiz piedalījos viesībās, un tur sastapts paviršs paziņa man sacīja: “Vai zini, tu tagad liecies gluži cits cilvēks. Tagad, kad tev ir jauns draugs. Agrāk tu līdzinājies savam vīram, bet tagad Deividam. Tu pat ģērbies kā viņš un runā kā viņš. Zini, ir cilvēki, kuri izskatās pēc sava suņa. Man rādās, ka tu vienmēr izskaties pēc sava vīrieša.”

Mīļais Dievs, šajā apritē vajadzētu paņemt nelielu pārtraukumu, lai man rastos iespēja atklāt, kā tad es izskatos un runāju tad, kad necenšos ne ar vienu saplūst. Un vēl (būsim godīgi!): man tas būtu milzu pakalpojums uz kādu laiku atstāt novārtā intīmo sfēru. Kad ielūkojos savu romantisko piedzīvojumu vēsturē, tā nemaz nešķiet tik jauka. Katastrofas sekojušas cita citai. Cik daudz dažādu vīriešu es vēl turpināšu censties mīlēt un pēc tam vilties? Padomājiet par to šādā aspektā: ja gadījies izraisīt pēc kārtas desmit smagus satiksmes negadījumus, vai beigu beigās netiks atņemtas braukšanas tiesības? Un vai vainīgais pats to klusībā nevēlētos?

Tas bija pēdējais iemesls, kālab es kavējos saistīties ar kādu. Es vēl arvien mīlu Deividu un uzskatu, ka tas pret nākamo puisi nebūtu godīgi. Es pat īsti nezinu, vai mēs ar Deividu

savas attiecības esam sarāvuši pilnīgi un neatgriezeniski. Pirms aizbraucu uz Itāliju, mēs vēl tināmies viens gar otru, lai arī nebijām gulējuši kopā jau krietni ilgu laiku. Taču vēl arvien lolojām cerības, ka varbūt kādreiz…

Nezinu.

Vienu gan es zinu droši esmu nogurusi no sekām, ko visā manas dzīves garumā izraisījušas pārsteidzīgas izvēles un haotiskas aizraušanās. Ap to laiku, kad devos uz Itāliju, biju izsmelta gan fiziski, gan garīgi. Jutos kā augsne kāda pārcentīga pusgraudnieka fermā, pārmērīgi noplicināta, tāda, kurai gadu vajadzīgs pabūt atmatā. Tāpēc arī atsakos no tā visa.

Ticiet man, es apzinos šo ironiju doties uz Itāliju prieka meklējumos tieši tad, kad pati esmu piespriedusi sev celibātu. Taču uzskatu, ka šajā brīdī man pats labākais ir tieši atturība. Un sevišķi pārliecināta par to esmu vakaros, kad mana augšstāva kaimiņiene (ļoti glīta itāliešu meiča ar satriecošu augstpapēžu zābaku kolekciju) kopā ar kārtējo laimīgo, kas ciemojas viņas dzīvoklī, piekopj ilgākās, skaļākās, šmaukstinošākās, gultu tricinošākās, muguru lauzošākās mīlēšanās tūres, kādas jebkad esmu dzirdējusi. Šī būkšķu deja parasti turpinās ilgāk par stundu un vainagojas ar skaņu efektiem, kas atgādina sirdi plosošus vaidus un mežonīgu zvēru rēcienus. Guļu tikai stāvu zem viņiem, viena un nogurusi savā gultā, un vienīgais, ko šajā sakarā spēju nodomāt: “Tas izklausās pēc sasodīti smaga darba…”

Protams, palaikam mani pārņem iekāre. Dienā paeju garām caurmērā ducim tādu itāļu vīriešu, kurus itin labi varu iedomāties savā gultā. Vai sevi viņu gultās. Vai vienalga kur. Atbilstoši manai gaumei Romas vīrieši ir smieklīgi, aizvainojoši, muļķīgi skaisti. Godīgi runājot, pat skaistāki par Romas sievietēm. Itāļu vīrieši tāpat kā franču sievietes ir skaisti veidā, ko varētu nosaukt šādi: neviens sīkums nav pasargāts no tieksmes uz pilnību. Viņi ir kā izstāžu pūdeļi. Reizēm viņi

izskatās tik lieliski, ka man gluži vai gribas aplaudēt. Šejienes vīriešu skaistumu aprakstot, man jāatsaucas uz sentimentālu romānu jūsmīgo stilu. Viņi ir “velnišķīgi pievilcīgi” vai “neizturami skaisti”, vai “pārsteidzoši muskuļoti”.

Man gan ne visai glaimo tas, ka šie uz ielas sastaptie romieši nemēdz pavadīt mani ar skatieniem. Taisnību sakot, vairumā gadījumu viņi pat nepamet acis uz manu pusi. Sākumā tas izraisīja manī nemieru. Itālijā esmu bijusi jau agrāk, deviņpadsmit gadu vecumā, un man palicis prātā, ka toreiz vīrieši man pastāvīgi nelika mieru. Ielās. Un picērijās. Un kinoteātros. Un Vatikānā. Tam nebija gala, un tas bija briesmīgi. Apceļojot Itāliju, tas bija īsts pārbaudījums, kas pat varēja samaitāt apetīti. Tagad, trīsdesmit četru gadu vecumā, šķiet, esmu kļuvusi neredzama. Protams, reizēm kāds vīrietis mani draudzīgi uzrunā apmēram šādi: Jūs šodien izskatāties apburoša, signorina, bet tas negadās necik bieži un nekad nekļūst uzmācīgi. Un, kaut arī tas, protams, ir jauki ne no viena pretīga svešinieka autobusā nesaņemt divdomīgus mājienus, tomēr pastāv arī sievietes pašapziņa un nāk prātā domas: “Kas šeit ir tik ļoti mainījies? Vai tā esmu es? Vai varbūt tie ir viņi?”

Iztaujāju savus paziņas, un visi piekrita, jā, pēdējo desmit, piecpadsmit gadu laikā Itālijā patiešām notikušas pārmaiņas. Varbūt tā ir feminisma uzvara vai kultūras evolūcija, vai modernizācijas neizbēgamās sekas, pievienojoties Eiropas Savienībai. Bet varbūt tas gluži vienkārši ir jauno vīriešu kauns par savu tēvu un vectēvu neapvaldīto izlaidību. Lai arī kāds būtu iemesls, šķiet, Itālijas sabiedrība ir nolēmusi, ka šāda uzmākšanās sievietēm un viņu apgrūtināšana vairs netiek uzskatīta par pieņemamu. Pat manai jaunajai, skaistajai draudzenītei Sofijai neviens uz ielām vairs neuzmācas, un šādas pienbaltas zviedru meitenes agrāk to izjuta visnelāgāk.

Secinājums rādās, ka itāļu vīrieši nopelnījuši sev augstāko godalgu.

Tas patiesi ir atvieglojums, jo kādu laiku es baidījos, ka vaina varētu būt manī. Tas ir, es baidījos, ka nekādus uzmanības apliecinājumus varbūt nesaņemu tāpēc, ka neesmu vairs deviņpadsmit gadus veca smukulīte. Baidījos, ka taisnība varētu būt bijusi manam draugam Skotam, kas pagājušā vasarā mani drošināja: Ak, neuztraucies, Liza, tie itāļu džeki tev vairs neuzbāzīsies. Tā tev nav Francija, kur pārziedējušas daiļavas ir cieņā.

23

Vakar pēcpusdienā es kopā ar Luku Spageti un viņa draugiem aizgāju uz futbola spēli. Mēs devāmies noskatīties “Lacio” spēli. Romā ir divas futbola komandas “Lacio” un “Roma”. Sacensība starp komandām un to līdzjutējiem ir milzīga, un tā var sašķelt citādi laimīgas ģimenes un miermīlīgus kaimiņus un iegrūst tos īstās pilsoņu kara attiecībās. Ir svarīgi, lai jūs gana agri izvēlētos, vai esat “Lacio” vai “Romas” līdzjutējs, jo tas lielā mērā noteiks, ar ko jūs turpmākajā dzīvē biedrosieties svētdienu pēcpusdienā.

Lūkam ir apmēram desmit tuvu draugu pulciņš, kuri mīl cits citu kā brāļi. Ja neskaita to, ka puse no viņiem ir “Lacio” līdzjutēji un otra puse atbalsta “Romu”. Viņi tur neko nevar darīt; visi ir dzimuši ģimenēs, kur šī uzticība jau ir nostiprinājusies. Lūkas vectēvs (kurš, es ceru, nes vārdu Nonno Spageti) iedāvinājis mazdēlam pirmo debeszilo “Lacio” džemperi, kad viņš vēl tikai mācījies staigāt. Arī Luka būs “Lacio” līdzjutējs līdz pat savai pēdējai stundiņai.

-   Mēs varam mainīt sievas, viņš skaidroja, varam mainīt darbu, tautību un pat reliģisko piederību, bet mēs nemūžam nevarēsim mainīt savu komandu.

Starp citu, vārds “līdzjutējs” itāliski skan tifoso. Atvasināts

no vārda “tīfs”. Citiem vārdiem tāds, kuru pārņēmis stiprs drudzis.

Pirmā futbola spēles vērošana kopā ar Luku Spageti man izvērsās par neprātīgām itāļu valodas dzīrēm. Stadionā saklausījos veselu birumu jaunu un interesantu vārdu, kurus skolā neviens neiemācis. Man aiz muguras sēdēja kāds vecs virs, kurš, bļaudams uz spēlētājiem laukumā, virknēja lamuvārdus kā krāšņu ziedu viju. Lai ari no futbola neko daudz nesaprotu, es, protams, netērēju laiku, uzdodot Lūkam stulbus jautājumus par spēles norisi. Es tikai visu laiku prašņāju: Luka, ko tikko sacīja tas virs aiz muguras? Ko nozīmē cafone? Un Luka, ne mirkli nenolaizdams acis no spēles laukuma, atbildēja: Dirsa. Tas nozīmē “dirsa”.

Es to tūdaļ pat pierakstīju. Tad aizvēru acis un klausījos tālāk vecā vira deklamācijās, kas skanēja apmēram šādi:

Dai, dai, dai, Albertini, dai… va bene, va bene, ragazzo mio, perfetto, bravo, bravo… Dai! Dai! Via! Via! Nella porta! Eccola, eccola, eccola, mio bravo ragazzo, caro mio, eccola, eccola, ecco AAAHHHHHHHH! VAFFANCULOU! FIGUO DI MIGNOTTAU STRONZO! CAFONE! TRADITORE! Madonna…

Ah, Dio mio, perche, perche, perche, questo e stupido, e una vergogna, la vergogna… Che casino, che bordello… NON HAI UN CUORE, ALBERTINI! FAI FINTA! Guarda, non e successo niente… Dai, dai, ah… Molto migliore, Albertini, molto migliore, si, si, si, eccola, bello, bravo, anima mia, ottimo, eccola adesso… nella porta, nella porta, nell VAFFANCULOU!!!!

Ko esmu mēģinājusi pārtulkot šādi:

Sarauj, sarauj, sarauj, Albertini, sarauj… labi, labi, manu zēn, pa pirmo, braši, braši… Nu! Nu! Uz priekšu!

Uz priekšu! Vārtos! Tūlīt būs, tūlīt, tūlīt, manu brašo zēn, manu zelta gabaliņ, nu, nu, vēl mazliet Ā-AK! EJ IZDRĀZ SEVI! KUŅAS DĒLS! SŪDABRĀLIS! DIRSA! NODEVĒJS!… Svētā Dievmāte… Ak, mans Dievs, kāpēc, kāpēc, kāpēc, cik stulbi, kāds kauns, ak, kāds kauns… Kāda nejēdzība… [Autora piezīme: nelaimīgā kārtā fantastiskie itāļu izteicieni che casino un che bordello ir visnotaļ grūti tulkojami; tiešā nozīmē tas būtu "īsts spēļu nams” un “īsta meitumāja", bet patiesībā nozīmē “cik šaušalīga nejēdzība”]… TEV NAV SIRDS, ALBERTĪNIIH TU ESI ŠMAUCĒJS! Re, nekas nenotika… Sarauj, sarauj, uz priekšu, jā… Nu jau labāk, Albertīni, daudz labāk, jā, jā, jā, nupat būs, labi, labi, ak, prīmā… nu, tūlīt, tūlīt… vārtos taču, vārtos, vār-E-E-E-EJ DI-I-I-I-IRSTU!

Ak, tie bija patiesi laimīgi mirkļi manā dzīvē, kad sēdēju priekšā tieši šim vīram. Es biju sajūsmā par katru no viņa mutes nākušo vārdu. Gribējās ielikt galvu viņa vecajā klēpī un mūžīgi mūžos ļauties, lai viņš ber man ausīs šīs brīnišķīgās lamas. Un viņš jau nebija vienīgais! Viss stadions bija šādu monologu pilns. Tas bija nokaitēts līdz baltkvēlei! Kolīdz tiesnesis uz laukuma kļūdījās, viss stadions pielēca kājās, vīrieši nikni vicināja rokas un lamājās tā, it kā visi divdesmit tūkstoši nupat būtu iesaistīti satiksmes sadursmē. “Lacio” spēlētāji dramatismā neatpalika no saviem līdzjutējiem, tie patiesās dvēseles sāpēs valstījās pa zemi kā nāves ainā “Jūlijā Cēzarā”, tēlojot līdz pēdējam, lai, pielēkuši kājās, jau pēc divām sekundēm dotos nākamajā uzbrukumā pretinieka vārtiem.

Diemžēl “Lacio” zaudēja.

Lai sevi pēc spēles uzmundrinātu, Luka Spageti vaicāja draugiem: Vai izklaidēsimies?

Nospriedu, ka tas nozīmē “Vai dosimies uz bāru?”. Tā mēdz rīkoties amerikāņu līdzjutēji, kad viņu komanda cietusi

zaudējumu. Viņi dodas uz bāru un kārtīgi piedzeras. Un tā rīkojas ne tikai amerikāņi tāpat dara angļi, austrālieši, vācieši… vārdu sakot, visi, vai ne? Bet Luka Spageti kopā ar saviem draugiem, lai sevi uzmundrinātu, neiet vis uz bāru, bet gan… uz beķereju. Mazu, necilu beķereju, kas paslēpusies kāda ne ar ko neievērojama Romās rajona ēkas pagrabstāvā. Tajā svētdienas vakarā šeit valdīja burzma. Pēc futbola spēlēm te mūždien valda burzma. “Lacio” līdzjutēji allaž mēdz šeit iegriezties atceļā no stadiona, lai stundām ilgi stāvētu uz ielas, atbalstījušies pret saviem motocikliem, pārrunādami spēli no skata visīstākie mačo un locīdami iekšā štopkūkas.

Es mīlu Itāliju.

24

Dienā iegaumēju caurmērā divus desmitus jaunu itāļu vārdu. Visbiežāk mācos, pastaigājoties pa pilsētu šķirstīdama savu kartotēku un izvairīdamās no pretimnācējiem. Kur manās smadzenēs pēkšņi radies tik daudz vietas, lai uzņemtu sevī visus šos vārdus? Klusībā ceru, ka mans prāts varbūt nolēmis izdzēst kādas vecas, negatīvas domas un bēdīgas atmiņas, lai to vietā liktu šos jaunos, spožos vārdus.

Cītīgi strādāju pie itāļu valodas apguves un turpinu cerēt: kādā jaukā dienā tā man atklāsies pati pilnīga un absolūta. Kādu dienu es pavēršu muti un mana runa būs kļuvusi maģiski plūstoša. Tad es būšu īsta itāļu meiča, ne vairs totālā amerikāniete, kura vēl arvien, dzirdot no ielas pretējās puses saucam kādu vārdā “Marko”, instinktīvi grib uzkliegt pretī: "Polo!" Vēlos, lai itāļu valoda pavisam vienkārši un dabiski iemājotu manī, taču šajā valodā ir tik daudz zemūdens klinšu. Piemēram, kāpēc vārdi, kas apzīmē koku un viesnīcu (albero un albergo), itāliski skan tik aplam līdzīgi? Tālab gadās, ka es ļaudīm netīšām pasaku, ka esmu uzaugusi “fermā, kurā

tiek audzētas Ziemassvētku viesnīcas”, nevis sniedzu pareizu un ne tik sirreālu apzīmējumu “fermā, kurā tiek audzētas Ziemassvētku eglītes”. Un tad vēl ir vārdi ar dubultu un pat trīskāršu nozīmi. Piemēram, tasso. Tas var nozīmēt tiklab procentu likmi, āpsi vai īvi. Domājams, atkarībā no konteksta. Visvairāk mani skumdina tas, ka reizēm nākas izstomīt itāļu vārdus, kuri ir patiešām man ir nepatīkami to teikt neglīti. Es to uztveru gandrīz vai kā personisku apvainojumu. Man žēl, bet neesmu taču triekusies visu to gaisa gabalu līdz Itālijai, lai iemācītos izrunāt tādu vārdu kā schermo (aizslietnis).

Tomēr visā visumā tas ir tik vērtīgi. Pārsvarā viens vienīgs neaptumšots prieks. Laiks, ko mēs ar Džovanni pavadām, mācīdami viens otram angļu un itāļu idiomas, ir tik patīkams. Kādu vakaru mēs runājām par frāzēm, kuras mēdz lietot, cenšoties mierināt nelaimē nokļuvušu cilvēku. Pateicu Džovanni, ka angliski mēs reizēm sakām: “Arī es esmu gājis tam cauri.” No sākuma viņam nebija skaidrs cauri kurienei? Tad es paskaidroju, ka smagas ciešanas reizēm ir kā īpaša nometinājuma vieta ar savām koordinātām laika kartē. Kad stāvat šajā žēlabu mūžamežā, jūs nespējat iedomāties, ka kādreiz spēsiet no tā izlauzties un atrast ceļu uz labāku vietu. Bet tas, ja kāds spēj jūs pārliecināt, ka reiz ir atradies šajā pašā vietā un tagad no tās izkļuvis, reizēm dod cerību.

-   Tātad iznāk, ka bēdas ir vieta? vaicāja Džovanni.

-   Reizēm cilvēki mīt tur gadiem ilgi, es atbildēju.

Džovanni savukārt pastāstīja man, ka itālieši sakot: L’ho

provato sulla mia pelle, kas nozīmē: “Esmu izjutis to uz savas ādas.” Tātad arī es esmu bijis šādi apdedzinājies vai ievainots un lieliski saprotu, kas tev jāizcieš.

Tomēr līdz šim mans mīļākais itāļu sakāmais ir kāds pavisam vienkāršs, ikdienišķs vārds:

Attraversiamo.

Tas nozīmē: “Iesim pāri”. Draugi to saka viens otram, kad

iet pa ietvi un nospriež, ka ir īstais bridis pāriet ielas pretējā pusē. Tātad burtiski tas ir kājāmgājēju vārds. Tajā nav nekā īpaša. Tomēr kaut kāda iemesla dēļ tas ir iemājojis manī. Džovanni man to pirmoreiz pateica, kad mēs pastaigājāmies gar Kolizeju. Pēkšņi es dzirdēju viņu izrunājam šo brīnišķīgo vārdu un, nespēdama spert ne soli tālāk, noprasīju: Ko tas nozīmē? Ko tu tikko pateici?

Attraversiamo.

Viņš nekādi nevarēja saprast, kāpēc tas man tik ļoti patīk. Šķērsosim ielu nu un tad? Bet manām ausīm tas bija vispilnīgākais itālisko skaņu sakopojums. Iesākumā sapņainais “a”, tad viļņojošs trilleris, kam seko žūžojošais “s”, un nobeigumā maigi pastieptā “ī-ā-mo” kombinācija. Es mīlu šo vārdu. Izrunāju to ik pa brīdim. Izgudroju visvisādus ieganstus, lai to pateiktu. Sofijai tas krīt uz nerviem. Iesim pāri! Iesim pāri! es pastāvīgi raustu viņu turp un atpakaļ trakajā Romas ielu kustībā. Tā es vēl panākšu, ka šis vārds mūs abas nobendē.

Džovanni mīļākais angļu vārds ir half-assed'.

Lūkam Spageti šāds vārds ir surrender2 .

25

Pēdējā laikā Eiropā norisinās cīņa par ietekmi. Vairākas lielpilsētas sacenšas, kura izpelnīsies godu kļūt par divdesmit pirmā gadsimta Eiropas metropoli. Vai tā būs Londona? Parīze? Berlīne? Cīrihe? Varbūt Brisele, jaunās savienības centrs? Visas cenšas pārspēt cita citu kultūrā, arhitektūrā, politikā, finansēs. Taču Roma, man jāteic, neapgrūtina sevi, iesaistoties cīņā par statusu. Roma nesacenšas. Roma tikai vēro visu šo jezgu un pūliņus, nesatricināmā mierā paužot apmēram šādu viedokli: Ai dariet, ko gribat, bet es esmu un palieku Roma. Mani sajūsmina šis pilsētas karaliskā stāja, tik

1 Half-assed muļķīgs. (Angļu vai)

2  Surrender padošanās. (Angļu vai.)

pamatota un rāma, tik zobgalīga un monumentāla, apzinoties, ka tā droši tiek turēta vēstures plaukstā. Kad pienāks vecums, es gribētu līdzināties Romai.

Šodien devos sešu stundu garā pastaigā pa pilsētu. Tas ir viegli, sevišķi, ja ik pa brīdim apstājaties, lai uzņemtu degvielu espresso un smalkmaizīšu veidā. Sāku no sava dzīvokļa durvīm, tad izeju cauri kosmopolītiskajam iepirkšanās centram, kas atrodas man kaimiņos. (Kaut gan varbūt man nevajadzētu lietot vārdu “kaimiņos”, vismaz ne tradicionālajā izpratnē. Tātad, ja jau tas ir kaimiņos, tad mani kaimiņi ir šie aplam garlaicīgie ļaudis Valentino, Guči un Armani.) Šis vienmēr bijis smalks rajons. Rubenss, Tenisons, Stendāls, Balzaks, Lists, Vāgners, Tekerijs, Bairons, Kītss visi uzturējušies tieši šeit. Es dzīvoju vietā, ko mēdz saukt par “angļu geto”, te savu Eiropas apceļojumu laikā apmetušies visi elegantie aristokrāti. Kāds tālaika Londonas tūrisma klubs saucies “Dilettanti apvienība” iedomājieties: reklamēt sevi kā diletantu! Ak, šī brīnišķīgā nekaunība…

Tālāk dodos uz Piazza del Popolo ar tā vareno arku, kuru par godu Zviedrijas karalienes Kristīnes vēsturiskajai vizītei izrotājis Bemini. (Šī karaliene patiesi bijusi viena no vēstures atombumbām. Lūk, kā diženo valdnieci raksturo mana zviedru draudzene Sofija: “Viņa mācēja jāt un mēdza doties medībās, viņa bija izglītota, viņa kļuva par katolieti, un tas bija milzu skandāls. Daži uzskata, ka patiesībā viņa bijusi vīrietis, un, ja nu tomēr ne, lesbiete gandrīz pilnīgi droši. Viņa ģērbās biksēs, apmeklēja arheoloģisko izrakumu vietas, kolekcionēja mākslas priekšmetus un atteicās dāvāt tronim mantinieku.”) Blakus arkai ir baznīca, kurā par brīvu var apskatīt divus Karavadžo gleznojumus, kas attēlo Svētā Pētera mocības un Svētā Pāvila atklāsmi (viņš tik ļoti apžilbis no parādītās žēlastības, ka nokritis zemē svētlaimīgā ekstāzē; pat viņa zirgs nespēj tam noticēt). Šīs Karavadžo gleznas man allaž uzdzinušas

drūmumu un pat asaras, taču es uzmundrinu sevi, pārvietojoties uz baznīcas otru galu un priecājoties par fresku, kurā attēlots pats laimīgākais, jocīgākais un smejošākais Jēzusbērniņš visā Romā.

Atkal sāku virzīties uz dienvidiem. Paeju gar Palazzo Borghese, ēku, kas pieredzējusi daudzus slavenus iemītniekus, to skaitā Polīnu, Napoleona skandalozo māsu, kura tur izmitinājusi neskaitāmus mīļākos. Viņai paticis arī izmantot par kāj soliņu savas kalpones. (Daži cer, ka ir nepareizi izlasījuši šo teikumu savā Companion Guide to Rome, bet nē, tur nav nekādas kļūdas. Polīnai paticis arī, ka viņu nes uz vannu, kā ceļvedī tiek vēstīts, “milzīga auguma nēģeris”.) Tad es paejos gar varenās, purvainās, laucinieciski idilliskās Tibras krastu līdz pat Tibras salai, kas ir viena no manām iemīļotākajām klusajām vietiņām Romā. Šī sala vienmēr tikusi saistīta ar dziedināšanu. Pēc mēra epidēmijas 291. gadā pirms Kristus dzimšanas te tika uzcelts Asklēpija templis; viduslaikos šeit slimnīcu ierīkoja mūku brālība, saukta Fatebenefratelli (ko aptuveni var iztulkot kā “brāļi labo darbu darītāji”); uz šīs salas arī mūsdienās atrodas slimnīca.

Dodos pāri upei uz Trastevere apkaimi, kurā it kā mītot visīstākie romieši strādnieki; ļaudis, kas gadsimtu gaitā būvējuši visus vēstures pieminekļus Tibras otrā krastā. Šeit klusā trattoria ieturu otrās brokastis un kavējos pie ēdiena un vīna vairākas stundas, jo Trastevere neviens jūs neatraus no maltītes, ja paši to nevēlaties. Es pasūtu bruschette, nedaudz spagetti cacio e pepe (šo vienkāršo Romas makaronu paveidu, ko mēdz pasniegt ar sieru un pipariem) un mazu, ceptu cāli, un beigās dalos tajā ar kādu klaiņojošu suni, kas tā vēroja mani tiesājam otrās brokastis, kā spēj vienīgi klaiņojoši suņi.

Tad es dodos pa tiltu atpakaļ, cauri vecajam ebreju geto, ļoti skumjai vietai, kura pastāvējusi gadsimtiem ilgi, līdz to iztukšojuši nacisti. Pagriežos uz ziemeļiem, garām Piazza Navona

ar tās gigantisko strūklaku, kas godina planētas Zemes četras lielās upes (lepni, lai ari ne īpaši pareizi iekļaujot šajā sarakstā gauso Tibru). Tad es dodos palūkoties uz Panteonu. Kopš esmu Romā, cenšos paraudzīties uz Panteonu, kad vien man rodas tāda iespēja, un sena paruna vēsta, ka katrs, kurš dodas uz Romu un neapskata Panteonu, “atgriežas tikpat dumjš kā aizbraucis”.

Mājupceļā es apmetu nelielu likumu un apstājos kādā Romas vietā, kuru uzskatu par ārkārtīgi un dīvaini pievilcīgu Augustejā. Šī lielā, apaļā, sabrukusi ķieģeļu grēda uzsāka savu dzīvi kā varens mauzolejs, to uzcēla Oktaviāns Augusts, lai tur uz mūžīgiem laikiem noglabātu savas un savu tuvinieku mirstīgās atliekas. Imperatoram tajā laikā noteikti ir bijis neiespējami iedomāties, ka Roma varētu būt kas cits kā vien varenā, Augustu godinošā impērija. Kā viņš būtu varējis paredzēt valsts sabrukumu? Vai ari zināt, ka, barbariem izpostot visus akveduktus un lielos ceļus, pilsēta kļūs izmirusi, un paies gandrīz divdesmit gadsimti, iekams Roma atgūs to iedzīvotāju skaitu, ar kuru tā varēja dižoties savas varenības zenītā?

Augusta mauzolejs tika izpostīts un izlaupīts tā sauktajos tumšajos gadsimtos. Kāds nozaga imperatora pelnus nav zināms, kurš. Tomēr divpadsmitajā gadsimtā šo monumentu atjaunoja varenā Kolonnu dzimta, pārvēršot to cietoksnī, lai aizsargātu sevi no dažnedažādu kareivīgu vietējo valdnieku uzbrukumiem. Tad Augustejs tika pārvērsts par vīna dārzu, pēc tam par renesanses parku, vēl pēc tam par vēršu ciņu arēnu (patlaban mēs esam astoņpadsmitajā gadsimtā), tad par uguņošanas inventāra noliktavu un visbeidzot par koncertzāli. Trīsdesmitajos gados šo īpašumu piesavinājās Musolīni un restaurēja līdz pat tā klasiskajiem pamatiem, lai tas kādreiz varētu kļūt par viņa mirstīgo atlieku atdusas vietu. (Tolaik droši vien nebija iespējams iedomāties, ka Roma

varētu būt kas cits kā vien impērija, kurā tiek godināts Musolīni.) Protams, necik ilgi šis fašista Musollni sapnis neturpinājās, viņš ari netika pie imperatora cienīgās apbedīšanas, kā bija cerējis.

Mūsdienās Augustejs ir klusa un vientuļa vieta Romā, aprakta dziļi zemē. (Pīšļu uzkrāšanās ātrums ir caurmērā viena colla gadā.) Gadsimtu gaitā pilsēta apaugusi tam apkārt. Satiksme met virs pieminekļa drudžainu loku, un neviens nekāpj šeit lejā vismaz, cik esmu novērojusi, ja nu vienīgi, lai izmantotu šo vietu kā publisko tualeti. Tomēr celtne, cienīgi turēdamās Romas zemē, vēl arvien pastāv un gaida savu nākamo atdzimšanu.

Manuprāt, Augusteja izturība ir patiesi iedrošinoša: šai celtnei bijis tik neparasts liktenis, tomēr allaž saistīts ar katram laikmetam raksturīgo neprātu. Man Augustejs atgādina būtni, kas aizvadījusi izcili raibu mūžu pieņemsim, mājsaimniece, kas negaidīti kļūst par atraitni un, lai nopelnītu naudu, sāk dejot varietē, tad kaut kā pamanās kļūt par pasaulē pirmo sievieti zobārsti un visbeidzot izmēģina roku nacionālās politikas lauciņā -, un tomēr katrā likteņa pavērsienā tā ir spējusi saglabāt neskartu savu veselo saprātu.

Es lūkojos uz Augusteju un prātoju, ka varbūt mana dzīve galu galā nav nemaz tik haotiska. Haotiska ir tikai šī pasaule, kas nes mums aizvien jaunas, aizvien negaidītas pārmaiņas. Augustejs brīdina mani nepieķerties nevienam novecojušam priekšstatam par sevi par to, kas es esmu, ko pārstāvu, kam piederu vai kāda funkcija man kādreiz būtu jāpilda. Patiesi vakar es biju kādam veltīts varens piemineklis, bet jau rīt varu kļūt par petaržu noliktavu. Pat šeit, Mūžīgajā pilsētā, saka klusais Augustejs, katram jābūt gatavam uz skarbiem un nerimtīgiem pārmaiņu vējiem.

Pirms devos prom no Ņujorkas, es nosūtīju uz Itāliju kasti ar grāmatām. Četru, ilgākais, sešu dienu laikā tai vajadzēja tikt piegādātai manā Romas dzīvokli, taču man šķiet, ka Romas pasta darbinieks šo norādi būs kļūdaini izlasījis kā “četrdesmit sešu dienu laikā”, jo ir pagājuši jau divi mēneši, bet no grāmatu kastes nav ne miņas. Mani itāļu draugi vedina, lai izmetu no galvas domas par šo sūtījumu. Viņi apgalvo, ka kaste var pienākt un var arī nepienākt, bet ietekmēt šādas norises neesot mūsu varā.

-         Varbūt kāds to nozadzis? es jautāju Lūkam Spageti.

-   Varbūt tā nozaudēta pastā?

-   Neuzdod šādus jautājumus, viņš saka un aizklāj acis ar rokām. Šādi tu tikai kacini pati sevi.

Manas grāmatu kastes pazušanas noslēpums kādu vakaru izraisa ilgstošu diskusiju starp mani, manu amerikāņu draudzeni Mariju un viņas vīru Džulio. Marija uzskata, ka civilizētā sabiedrībā cilvēkam būtu jāspēj paļauties uz tādām lietām kā pasta sūtījumu piegāde paredzētajā laikā, taču Džulio domā citādi. Viņš apgalvo, ka pasts pakļauts nevis kāda cilvēka, bet gan likteņa varai un sūtījumu piegāde nav nekas tāds, ko būtu iespējams garantēt. Marija sapīkusi paziņo, ka tas ir tikai kārtējais pierādījums protestantu un katoļu pretstatam. Šos pretstatus, viņasprāt, vislabāk pierāda tas, ka itāļi to skaitā viņas pašas vīrs nekad nemēdz kalt nākotnes plānus, pat ne nedēļu uz priekšu. Ja pajautāsiet Amerikas Vidējo Rietumu protestantam, kuru dienu nākamajā nedēļā jūs varētu ieturēt kopīgas pusdienas, šis protestants, uzskatīdams, ka pats ir sava likteņa veidotājs, atbildēs: Man pašā laikā būtu ceturtdienas pievakare. Bet, ja ar šo pašu priekšlikumu vērsīsieties pie Kalabrijas katoļa, tas tikai paraustīs plecus, pacels acis pret debesīm un izdvesīs: Kā gan viens cilvēks

var zināt, vai viņš nākamceturtdien būs brīvs? Viss taču ir Dieva rokās, un neviens mirstīgais nezina savu likteni.

Es vēl pāris reižu aizeju uz pasta nodaļu, mēģinādama sadzīt pēdas savām grāmatām, taču bez rezultātiem. Romas pasta darbiniece, kā redzams, nepavisam nav priecīga, ka manas ierašanās dēļ tai jāpārtrauc telefona saruna ar savu puisi. Un mana itāļu valoda kas, goda vārds, ir uzlabojusies šādos nervozos apstākļos mani iegāž. Lai arī cenšos loģiski izteikties par savas grāmatu kastes pazušanu, sieviete blenž manī tā, it kā es pūstu gaisā tukšus burbuļus.

-   Varbūt tā pienāks nākamnedēļ? es itāliski jautāju.

-   Magari, viņa parausta plecus.

Vēl viens netulkojams itāliešu slenga paraugs, kas nozīmē kaut ko vidēju starp “cerēsim” un “kā tad, ceri vien”.

Ak, varbūt tas viss ir uz labu. Nu jau pat vairs lāgā neatceros, kādas grāmatas biju sasaiņojusi. Gan jau tie bija kaut kādi teksti, kas, pēc manām domām, man būtu jāstudē, ja patiesi vēlos izprast Itāliju. Biju piestūķējusi šo kasti pilnu ar materiāliem cītīgai pētniecībai par Romu, bet tagad, kad esmu šeit, man tas šķiet nesvarīgs. Laikam jau iekrāvu kastē pat visu nesaīsināto Gibona1 apcerējumu “Romas impērijas pagrimuma un sabrukuma vēsture”. Varbūt bez tā man ir pat labāk. Ņemot vērā to, ka dzīve ir tik īsa, vai patiešām es vēlos pavadīt vienu deviņdesmito daļu sava atlikušā zemes mūža, lasot Edvardu Gibonu?

27

Pagājušajā nedēļā sastapu jaunu austrāliešu meiteni, kura pirmo reizi mūžā ar mugursomu plecos apceļoja Eiropu. Parādīju viņai ceļu uz dzelzceļa staciju. Viņa devās uz Slovēniju

1 Edward Gibbon (1737-1794) angļu vēsturnieks un parlamenta loceklis,

nozīmīgākais darbs no 1776. līdz 1788. gadam izdotā “Romas impērijas

pagrimuma un sabrukuma vēsture” sešos sējumos.

vienkārši tāpat, lai uzmestu tai skatu. Kad padzirdēju par viņas plāniem, mani pārņēma muļķīgas skaudības lēkme un es nodomāju: “Es arī gribu uz Slovēniju! Kā tas gadās, ka man neiznāk nekur aizceļot?”

No malas varbūt šķiet, ka es jau ceļoju. Un sapņot par ceļojumiem, atrodoties ceļojumā, man jāatzīst, ir kāda nepiesātināma vājprāta pazīme. Tas ir kā fantazēt par seksu ar savu mīļāko kinoaktieri brīdī, kad seksa partneris ir tavs otrs mīļākais kinoaktieris. Bet tas, ka meitene prasīja ceļu man (tātad viņas izpratnē vietējai), liecināja, ka es nevis ceļoju pa Romu, bet gan dzīvoju Romā. Lai vai kā, uz kādu laiku esmu vietējā. Es saskrējos ar šo meiteni, kad devos samaksāt elektrības rēķinu, un tā nu nav lieta, kas rūp ceļotājiem. Apceļošanas enerģija un mitināšanās enerģija ir divas pašos pamatos atšķirīgas enerģijas, un šajā epizodē ar austrāliešu meiteni, kura brauca uz Slovēniju, bija kaut kas tāds, kas deva man impulsu doties ceļā.

Un tālab es piezvanīju draudzenei Sofijai un sacīju: Vai zini ko, aizbrauksim uz vienu dienu uz Neapoli apēst tur kādu picu!

Pavisam drīz, jau pēc pāris stundām, mēs sēžam vilcienā, un tad kā uz burvja mājienu esam jau klāt. Un es tajā pašā mirklī iemīlu Neapoli. Mežonīgo, aizsmakušo, trokšņaino, netīro, nekautro Neapoli. Skudru pūzni trušu alu labirintā, Vidējo Austrumu tirgus eksotiku ar Jaunorleānas vudū piejaukumu. Apdullušu, bīstamu un dzīvespriecīgu trakomāju. Mans draugs Veds bija Neapolē septiņdesmitajos gados un tika aplaupīts… muzejā. Pilsēta ir izrotāta ar veļu, kas karājas no logiem un plivinās šķērsām pāri visām ielām; svaigi mazgāti apakškrekli un krūšturi pland vējā kā tibetiešu lūgšanu karogi. Neapolē nav ielas, kur kāds sīks, palaidnīgs zeņķis šortos un katrā kājā citādu zeķi nebļautu no ietves uz otru tādu pašu zeņķi, kurš atrodas uz jumta. Šajā pilsētā nav arī

nevienas mājas, kur pie loga nesēdētu vismaz viena salikusi veča un aizdomu pilnu skatienu neblenztu uz lejā notiekošo.

Cilvēki ir neiedomājami lepni par to, ka ir no Neapoles, un kālab lai viņi tādi nebūtu? ŠI pilsēta ir devusi pasaulei picu un saldējumu. Neapolietēm ir skarbas balsis, skaļas mutes, raženi augumi. Ziņkārīgu sievišķu bars, valdonīgas un negantas, tādas, kas pateiks jums visu tieši acīs un, pie velna, par katru cenu centīsies palīdzēt jums, stulbeņiem. Ak, kāpēc viņām te par visiem jārūpējas? Neapoliešu akcents ir kā draudzīgs belziens pa ausi. It kā tu staigātu pa ātrās apkalpošanas ēstuvju pilsētu, kur visi kliedz reizē. Viņiem šeit ir savs dialekts un mūžam mainīgs un izplūdis vietējā slenga leksikons, bet man nez kāpēc šķiet, ka no visiem itāļiem neapolieši man ir vissaprotamākie. Kāpēc tā? Tāpēc, ka viņi grib jūs saprast, sasodīts. Viņi runā skaļi un pašapzinīgi, un, ja jūs īsti nesaprotat, ko saka viņu mute, jūs to varat secināt no viņu žestiem. Kā tā mazā, nešpetnā sākumskolas skuķe vecākās māsas motorollera aizmugurē, kura, braucot garām, izslēja gaisā vidējo pirkstu un piedevām apburoši pasmaidīja, vienkārši, lai liktu man saprast: “Ei, neļaunojies uz mani, dāmīt. Man gan ir tikai septiņi gadi, bet es jau tagad varu pateikt, ka tu esi galīga idiote, bet tas ir forši, jo vispār jau tu esi tā nekas, un man pat patīk tavs stulbais ģīmis. Mēs abas zinām, ka tu gribētu būt es, bet neko darīt, tu tāda nevari būt. Lai nu kā, re, kur mans vidējais pirksts, izbaudi savu uzturēšanos Neapolē, ciaol”

Kā ikvienā Itālijas sabiedriskajā vietā, ari te ik uz soļa sastopami mazi puikas, pusaudži un ari pieauguši vīrieši, kas spēlē futbolu, bet šeit, Neapolē, bez tā redzamas vēl ari citas ainas. Piemēram, šodien es ieraudzīju puikas, astoņgadīgu zēnu bariņu, kuri, savākuši vecus vistu būrus un izveidojuši no tiem kaut ko līdzīgu galdam un krēsliem, spēlēja pokeru,

turklāt tik aizrautīgi, ka man gandrīz bija bail, vai kādu no viņiem nenositīs.

Džovanni un Dario, mani Draudzīgās izpalīdzēšanas pāra dvīņi, ir cēlušies no Neapoles. Es to nekādi nespēju iztēloties. Nespēju iedomāties kautrīgo, centīgo, iejūtīgo Džovanni kā mazgadīgu zeņķi visas šīs es nelietoju šo vārdu vieglprātīgi bandas vidū. Tomēr viņš ir neapolietis, par to nav šaubu; pirms es atstāju Romu, viņš nosauca man Neapoles picēriju, kurā man vajadzētu iegriezties, jo tur, kā Džovanni mani informēja, tiekot tirgota labākā pica Neapolē. Man tās šķita trakoti vilinošas izredzes, ņemot vērā, ka labākā pica Itālijā ir sastopama Neapolē un labākā pica pasaulē atrodama Itālijā, un tas viss kopā nozīmē, ka šī picērija piedāvā… man gandrīz bail to izrunāt… labāko picu pasaulē? Džovanni minēja šīs vietiņas nosaukumu ar tādu uzsvaru un tik nopietni, ka man bija dīvaina sajūta: es tieku ievadīta kādā slepenā brālībā. Viņš iespieda man rokā lapiņu ar adresi un, kā uzticēdams kādu svarīgu noslēpumu, paziņoja: Lūdzu, aizej gan uz šo picēriju. Pasūti pizza margherita ar dubulto mozzarella. Ja, būdama Neapolē, neapēdīsi šo picu, lūdzu, vēlāk samelo un pasaki man, ka tu tomēr to izdarīji.

Tā nu mēs ar Sofiju esam atnākušas uz Pizzeria da Michele, un pasūtītais cepums katrai pa vienam liek mums vai zaudēt prātu. Man šī pica tik ļoti iet pie sirds, ka prātā ienāk dulla doma, ka arī es šai picai tāpat eju pie sirds. Man ar šo picu ir attiecības, gandrīz vai mīlas dēka. Pa to laiku Sofija darbojas ap savējo gandrīz ar asarām acīs, viņai šai sakarā piemetusies metafiziska krīze. Kā vispār kāds uzdrošinās mēģināt cept picas Stokholmā? viņa gaužas. Kā mēs Stokholmā vispār varam iedomāties kaut ko ēst?

Pizzeria da Michele ir mazs iestādījums ar divām telpām un vienu cepeškrāsni, kas tiek darbināta bez apstājas. Tas ir kādu piecpadsmit minūšu gājienā no dzelzceļa stacijas lietainā

laikā, bet par to neuztraucieties, vienkārši ejiet. Jums šeit jānokļūst dienas pirmajā pusē, jo reizēm viņiem aptrūkstas miklas, un tas salauzis jūsu sirdi. Pēc vieniem dienā ielas ap picēriju piepilda neapoliešu drūzma, kas mēģina te iekļūt, tie grūstās pie ieejas, it kā censtos iespiesties glābšanas laivā. Šeit nav ēdienu kartes. Pasniedz tikai divu veidu picas parasto un ar dubultu siera daudzumu. Nekā kopīga ar mūslaiku Dienvidkalifornijas picas pakaļdarinājumiem ar olīvām un saulē žāvētiem tomātiem. Mikla to es attapu tikai maltītes vidū vairāk par jebkuru man līdz šim pazīstamo picas miklu atgādina indiešu nan. Tā ir mīksta, viegli košļājama un plastiska, taču neiedomājami plāna. Es vienmēr esmu uzskatījusi, ka picas garoza var būt tikai divējāda plāna un cieta vai bieza un mīksta. Kā gan varēju zināt, ka pasaulē pastāv garoziņa, kas ir vienlaikus plāna un mīksta? Pie visiem svētajiem! Plāna, mīksta, izturīga, plastiska, garda, sakošļājama, sāļa picas paradīze. Virsū ir salda tomātu mērce, kas, izkausējot svaigu mozzarella, veido krēmīgu un burbuļainu masu, un pa vidu tai iesprausts viens vienīgs bazilika zariņš, kas piešķir visai picai augu aromātu; tāpat žilbinoša kinozvaigzne viesu pulka vidū apveltī ar savu spožumu arī visus apkārtējos. Protams, šo izstrādājumu apēst ir gandrīz neiespējami. Jūs mēģināt nokost no sava gabala, plastiskā garoziņa salokās un karsts siers veļas kā aramkārta zemes nogruvumā, notraipot jūs pašus un visu ap jums, bet vienkārši pamēģiniet to.

Puiši, kuri gatavo šo brīnumu, šauj picas iekšā un velk ārā no cepeškrāsns, kas kurināma ar malku. Viņi vairāk izskatās pēc kurinātājiem, kas lāpsto ogles milzīga kuģa zvērojošajā kurtuvē. Piedurknes uzlocītas pār sviedriem klātajiem augšdelmiem, sejas piepūlē sasārtušas, viena acs uguns karstumā piemiegta un mutes kaktiņā iespiesta cigarete. Mēs ar Sofiju pasūtām pa vēl vienai vēl vienai veselai picai -, un Sofija

cenšas saņemties, bet patiešām pica ir tik laba, ka mēs tikko spējam novaldīties.

Daži vārdi par manu ķermeni. Es, protams, ik dienas pieņemos svarā. Šeit, Itālijā, es ar savu ķermeni apejos rupji, stūķējot iekšā šaušalīgus daudzumus makaronu un siera, un maizes, un vīna, un šokolādes, un picas mīklas. (Citviet Neapolē, man tika teikts: jūs varat nomēģināt tā saukto šokolādes picu. Kas tās par muļķībām? Vēlāk es ko tādu patiešām atradu, un tā ir garda, bet, nu patiešām šokolādes pica?) Es nevingroju, neēdu pietiekami daudz šķiedrvielu, nelietoju nekādus vitamīnus. Savā iepriekšējā dzīvē varēju dižoties ar to, ka brokastis dzēru dabisku kazas piena jogurtu, kurā iekaisīti diedzēti kviešu graudi. Taču īstās dzīves laiks sen pagājis. Mana draudzene Sūzena Amerikā visiem stāsta, ka es esot devusies “karbonāžu iznīcinātāju” ceļojumā. Bet manam ķermenim tas tik ļoti patīk. Tas piever acis uz manām kļūmīgajām izdarībām un visatļautību, teikdams: “Labi jau, labi, meitēn, izbaudi to, es jau saprotu, ka tas ir uz īsu bridi. Dari man zināmu, kad tavs prieku baudīšanas eksperiments būs galā, un tad jau palūkosimies, kā novērst radušos postījumus.”

Tomēr, kad uzlūkoju sevi Neapoles labākās picērijas spoguli, es redzu spožas acis, gludu ādu, laimīgu un veselīgu seju. Šādu es savu seju neesmu redzējusi jau sen.

-    Paldies, es čukstus saku. Tad mēs ar Sofiju skriešus metamies lietū lūkoties pēc smalkmaizītēm.

28

Man šķiet, ka tieši šī laime (kura nu jau ir dažus mēnešus veca) ir tā, kas, atgriežoties Romā, liek man nospriest, ka kaut kas jādara Deivida sakarā. Varbūt šis ir īstais brīdis, kad reizi par visām reizēm pielikt mūsu romānam punktu. Mēs jau it kā bijām pašķīrušies, tā tas bija, tomēr cerību lodziņš vēl arvien bija palicis nedaudz pavērts: ja nu kādu dienu

(varbūt pēc maniem ceļojumiem, pēc mūsu atšķirtības gada) mēs varētu mēģināt vēlreiz. Mēs taču mīlējām viens otru. Tas nekad nebija ticis apšaubīts. Mēs vienkārši nevarējām izdomāt, kā pārstāt vienam otru padarīt tik mežonīgi, izmisīgi, sirdi plosoši nelaimīgu.

Pagājušo pavasari Deivids piedāvāja visnotaļ traku risinājumu mūsu likstām: “Kā būtu, ja mēs vienkārši atzītu, ka mūsu attiecības nav izdevušās, taču tik un tā turpinātu tās uzturēt? Ja mēs atzītu, ka padarām viens otru traku, nemitīgi ķīvējamies, un diezin vai mums jebkad sanāks sekss, tomēr dzīvot viens bez otra arī nespējam, un ar to gluži vienkārši samierinātos? Tad mēs varētu vadīt dzīvi kopā nemitīgās ciešanās, tomēr laimīgi, ka neesam šķirti.”

Pierādījums tam, cik neprātīgi es mīlu šo puisi, varētu būt tas, ka pēdējo desmit mēnešu laikā es patiesi visā nopietnībā apsvēru šo priekšlikumu.

Alternatīva mūsu prāta kambaros, protams, bija tāda, ka neviens no mums abiem nemainīsies. Ak, ja viņš varētu kļūt atvērtāks un sirsnīgāks un nevairīties no mīlošās būtnes, baiļojoties, ka tā aprīs viņa dvēseli! Vai arī ja es varētu iemācīties… pārstāt grauzt viņa dvēseli.

Cik bieži es biju vēlējusies attiecībās ar Deividu kaut nedaudz līdzināties savai mātei, tam, kā viņa vada savu laulības dzīvi stipra, neatkarīga, pašpietiekama. Pašuzturoša. Spējīga pastāvēt bez regulārām romantikas vai glaimu devām no mana tēva, lauku savrupnieka. Spējīga rosīgi dēstīt margrietiņu dārzus gar neizskaidrojamās klusēšanas akmens sienām, kuras mans tētis nereti ap sevi uzceļ. Tētis man patiesi ir pats mīļākais cilvēks pasaulē, taču viņš ir zināmā mērā savādnieks. Kāds no maniem bijušajiem pielūdzējiem reiz raksturoja viņu šādi: “Tavs tēvs stāv uz šīs zemītes tikai ar vienu kāju. Un tā kāja viņam ir ļoti, ļoti gara…”

Tā, ko es savā bērnībā vēroju, bija mana māte, kas tvēra

sava vīra mīlestību un pieķeršanos, kad vien viņš iedomājās viņai to sniegt, bet reizēs, kad viņš ieslīdēja savā dīvainajā izklaidības un drūmas nevērības pasaulē, pagāja maliņā un rūpējās pati par sevi. Tā vismaz tas izskatījās manās acīs, protams, ar iebildi, ka laulības noslēpumus neviens (un sevišķi jau bērni) nekad nezina. Redzot to visu, es bērnībā cieši ticēju savai mātei, kura nekad nevienam neko nelūdza. Tā bija mana mamma. Tā galu galā bija sieviete, kura pusaudzes vecumā bija iemācījusies peldēt viena pati ledainajā Minesotas ezerā, liekot lietā grāmatu “Kā iemācīties peldēt”, kuru bija paņēmusi no vietējās bibliotēkas. Manā skatījumā pasaulē nepastāvēja nekas tāds, ko šī sieviete nespētu paveikt pašas spēkiem.

Taču neilgi pirms došanās uz Romu man bija atklāta saruna ar māti. Viņa bija ieradusies Ņujorkā, lai pirms manas aizbraukšanas vēl pēdējoreiz papusdienotu kopā ar mani, un viņa man pavisam atklāti pārkāpjot visas mūsu ģimenes savstarpējās saskarsmes vēsturiskās likumības pajautāja, kas tad īsti noticis starp mani un Deividu. Turpinot ignorēt Gilbertu ģimenes Standarta komunikācijas kodeksu, es patiešām visu izstāstīju. Pavēstīju, cik ļoti mīlu Deividu, bet cik vientuļa un sagrauztu sirdi palieku, būdama kopā ar šo cilvēku, kurš allaž pazūd no istabas, no gultas, no planētas.

-   Stipri vien līdzinās tavam tēvam, viņa secināja. Drosmīgs un augstsirdīgs atzinums.

-    Tikai nelaime tāda, es nopūtos, ka es nepavisam nelīdzinos savai mātei. Es neesmu tik stipra kā tu, mamm. Ir kāda noteikta tuvības pakāpe, kuru gaidu no mīļotā cilvēka un kura man patiešām vajadzīga. Man gribētos kaut nedaudz līdzināties tev, tad es varbūt varētu turpināt šo mīlas stāstu ar Deividu. Bet mani vienkārši bendē nost tas, ka nevaru rēķināties ar pieķeršanos, kad man tā vajadzīga.

Tad māte mani patiesi pārsteidza. Viņa pavēstīja: Vai to

tu vēlies no savām attiecībām, Liza? Arī es vienmēr esmu vēlējusies tieši to pašu.

Tajā brīdī bija tā, it kā mana stiprā māte būtu pasniegusies pāri galdam un atvērusi sakļauto dūri, visbeidzot parādot man sauju ložu, kuras viņai gadu desmitiem nācies turēt mutē, lai saglabātu laimīgu laulību (un viņas laulība, apsverot visus aspektus, patiešām ir laimīga) ar manu tēvu. Es nekad nebiju sastapusies ar šo viņas šķautni, nekad līdz šim brīdim. Man nekad nebija ienācis prātā, ko viņa varētu vēlēties, kā viņai varētu pietrūkt, par ko viņa nolēmusi necīnīties kaut kā nozīmīgāka dēļ. Redzot to visu, es jutu, ka mans pasaules skatījums izgāžas no eņģēm.

Ja jau pat viņa grib to pašu, ko es, tad…?

Turpinot šo nepieredzēto intimitāšu virkni, māte sacīja:

-   Tev jāsaprot, mīļā, kā biju audzināta cik maz es drīkstēju gaidīt no dzīves. Atceries esmu dzimusi pavisam citā laikā un citā vietā.

Aizvēru acis un redzēju savu māti desmit gadus vecu meiteni dzimtas fermā Minesotā, ģērbušos vecākās māsas drēbēs, audzinot mazākos brāļus un darot visus kalpones darbus, liekot centu pie centa, lai kādreiz varētu no turienes izrauties…

-   Un vēl tev jāsaprot, cik ļoti es mīlu tavu tēvu, viņa nobeidza savu sakāmo.

Māte savā dzīvē izdarījusi izvēli, kā to nākas darīt ikvienam no mums, un viņa ar to ir mierā. Viņa neizvairās. Viņas izvēles priekšrocības ir pamatīgas ilgstoša, stabila laulība ar vīrieti, kuru viņa vēl arvien dēvē par savu labāko draugu; ģimene, kurā nu jau ir mazbērni, kas viņu dievina; pārliecība par savu pašas spēku. Varbūt kaut kas ticis upurēts un arī mans tēvs ir kaut ko upurējis bet kurš no mums gan nekad savā dzīvē nav nesis upuri?

Un tagad mans jautājums: kādai jābūt manai izvēlei? Ko,

pēc savas saprašanas, esmu šajā dzīvē pelnījusi? Ko esmu ar mieru upurēt un ko ne? Man ir tik grūti iztēloties savu dzīvi bez Deivida. Pat iedomāties, ka nebūs vairs neviena ceļojuma kopā ar savu vismīļāko ceļabiedru, ka es vairs nekad nepiestāšu viņa mājceļā ar nolaistiem auto logiem un Springstīna balsi radio, nebūs vairs nemitīgās ķircināšanās un milzīgā uzkodu kalna, un neizmērojamā galamērķu daudzuma pie apvāršņa… Bet kā gan es varu pieņemt šo laimi, ja tai līdzi nāk arī tumšā puse plosoša izolācija, iznīcinoša nedrošība, mānīgs aizvainojums un, protams, pilnīga sevis sagraušana, kas neizbēgami notiek, kad Deivids pārstāj būt tas, kurš dod, un sāk attālināties. Es to vairs nespēju. Manā Neapolē piedzīvotajā priekā ir kaut kas tāds, kas vieš manī pārliecību, ka es ne vien varu rast laimi bez Deivida, bet man tas jādara. Lai arī cik stipri es viņu mīlētu (un muļķīgā kārtā es viņu patiešām mīlu), man beidzot ir jāsaka šim cilvēkam ardievas. Un šim lēmumam jābūt negrozāmam.

Tā nu es aizrakstu viņam e-pastu.

Ir novembris. Kopš jūlija mēs neesam sazinājušies. Es lūdzu viņu nemeklēt ar mani sakarus, kamēr ceļoju, zinot, ka mana piesaiste viņam ir tik stipra, ka es nespētu koncentrēties ceļojumam, ja vilktu sev līdzi vēl arī viņu. Bet nu ar šo e-pastu es no jauna ielaužos viņa dzīvē.

Es aizrakstu Deividam, ka ceru-viņam iet labi, un paziņoju, ka arī man iet labi. Ieviju pāris jociņu. Jokošanās mums allaž labi padevusies. Tad paskaidroju, ka, manuprāt, mūsu attiecībām uz visiem laikiem jāpieliek punkts. Varbūt pienācis laiks atzīt, ka tām nav nākotnes un nevar būt nākotnes. Vēstule nav iznākusi pārlieku dramatiska. Tas Kungs zina, ka mūsu abu starpā jau ir bijis gana daudz dramatisma. Esmu uzrakstījusi to īsu un vienkāršu. Bet man ir jāpiebilst vēl kas. Aizturējusi elpu, es rakstu: “Ja dzīvē gribi lūkoties pēc citas partneres, no manis tu, protams, saņemsi tikai un vienīgi svētību.” Man

trīc rokas. Cenšoties saglabāt cik vien iespējams optimistisku toni, uzrakstu vārdus “ar mīlestību” un parakstos.

Jūtos tā, it kā būtu saņēmusi dūrienu krūtīs.

Naktī man nenāk miegs, nemitīgi iztēlojos, kā Deivids lasa manus vārdus. Nākamajā dienā pa vairākiem lāgiem jožu uz interneta kafejnīcu, lūkojot pēc atbildes. Cenšos ignorēt savas apziņas daļu, kura vai mirst nost cerībā sagaidīt no viņa apmēram šādu atbildi: “ATGRIEZIES! NEAIZEJ! ES MAINĪŠOS!” Cenšos neievērot sevī to meiteni, kura būtu priecīgi atmetusi visu grandiozo pasaules apceļošanas ideju, vienkārši apmainot to pret Deivida dzīvokļa atslēgām. Ap desmitiem vakarā es beidzot tieku pie atbildes. Tas, protams, ir brīnišķīgi uzrakstīts e-pasts. Deivids vienmēr ir skaisti rakstījis. Viņš piekrīt, jā, patiešām pienācis brīdis teikt ardievas uz visiem laikiem. Ari viņš esot apdomājis to visu tādā pašā garā. Savā atbildē viņš nemaz nespēj būt žēlsirdīgāks; zaudējuma izjūtā un nožēlā viņš dalās ar to neizsakāmo, gandrīz sāpīgo maigumu, kāds viņam palaikam patiesi mēdz piemist. Viņš izsaka cerību, ka es zinot, cik ļoti viņš mani dievina, lai arī pat nespēj atrast īstos vārdus, lai to izteiktu. “Tomēr mēs neesam divas īstās ābola pusītes,” viņš beidzot secina un tūlīt pat izsaka pārliecību, ka gan jau es vēl atradīšot sava mūža lielo mīlu. Par to viņš nemaz nešauboties. Jo galu galā, viņš raksta, “skaistums pievelk skaistumu”.

Tas patiesi ir jauki sacīts. Tas varbūt ir pats jaukākais, ko jums var pateikt jūsu mūža mīlestība, ja nesaka: “ATGRIEZIES! NEAIZEJ! ES MAINĪŠOS!”

Ilgi un skumīgi sēžu, klusēdama veroties datora ekrānā. Tas viss ir uz labu, es saprotu. Ciešanu vietā es izvēlos laimi, es zinu. Esmu radījusi telpu nezināmai nākotnei, lai piepildītu savu dzīvi ar pārsteigumiem, kas taču gaida ik uz soļa. Es zinu to visu. Un tomēr…

Tas taču ir Deivids. Nu jau man zudis.

Paslēpju seju rokās un šādi sēžu vēl ilgāk un skumīgāk. Beidzot paceļu acis un ieraugu, ka albāniete, kas strādā šajā interneta kafejnīcā, ir pārtraukusi ikvakara uzkopšanu. Pametusi slotu un atbalstījusies pret sienu, viņa vēro mani. Mūsu nogurušie skatieni sastopas un kādu brīdi kavējas viens otrā. Tad es skumji papurinu galvu un skaļi nosaku: Esmu kārtīgi dabūjusi pa aknām. Sieviete līdzjūtīgi pamāj. Viņa, protams, nesaprot ne vārda, tomēr savā ziņā viņa ir sapratusi visu.

Iezvanās mans mobilais telefons.

Tas ir Džovanni. Viņš saka, ka jau vairāk nekā stundu gaidot mani Piazza Fiume, kur mēs allaž mēdzam tikties ceturtdienas vakarā, lai vingrinātos valodā. Viņš ir apjucis, jo parasti viņš ir tas, kurš mēdz nokavēt vai piemirst mūsu norunāto tikšanos, taču šovakar viņš reizi par visām reizēm ieradies noliktajā laikā un bijis pilnīgi pārliecināts… Vai tad mums nav bijis norunāts randiņš?

Man tas galīgi izkritis no prāta. Pasaku viņam, kur atrodos. Viņš apsola atbraukt man pakaļ ar auto. Man ir tāds garastāvoklis, ka nevienu nevēlos redzēt, taču pa telefonino ir pārāk grūti to paskaidrot, jo sevišķi, ņemot vērā mūsu pieticīgo valodu prasmi. Izeju ārā, aukstumā, un gaidu viņu. Pēc dažām minūtēm pieripo Džovanni mazais, sarkanais autiņš, un es iekāpju. Viņš itāļu slengā apjautājas, kas noticis. Veru muti, lai atbildētu, un pēkšņi izplūstu asarās. Es… Šņukstiens. Es… Šis ir tas briesmīgais, nevaldāmais bimbošanas veids, kuru mana drudzene Sallija sauc par “dubultsūkni”, kad ar katru šņukstu divreiz izmisīgi jāiekampj gaiss. Es pat nejutu tuvojamies šo bēdu zemestrīci, tā mani ir pilnīgi apdullinājusi.

Nabaga Džovanni! Viņš lauzītā angļu valodā man jautā, vai kaut ko izdarījis aplam. Varbūt esmu dusmīga uz viņu? Vai viņš kaut kā aizskāris manas jūtas? Neesmu spējīga atbildēt, tikai purinu galvu un turpinu kaukt. Jūtos tik pazemota pati savās acīs un tik vainīga pret jauko Džovanni, kurš iesprostots

savā automašīnā kopā ar kaut kādu pinkšķošu, nesakarīgu, vecu grezeli, kas ir totāli a pezzi izjukusi pa sastāvdaļām.

Beidzot man kaut kā izdodas izķērkt apliecinājumu, ka manām bēdām nav nekāda sakara ar viņu. Es rīstīdamās atvainojos par to, ka esmu tāda nelaimes čupa. Džovanni uzņemas vadību pār situāciju veidā, kas sniedzas tālu pāri viņa jaunajiem gadiem. Neatvainojies par raudāšanu, viņš mierina. Bez šādām jūtām mēs būtu tikai roboti. Tad viņš izvelk pāris mutautiņu no kastītes mašīnas aizmugurē un saka: Braucam.

Viņam taisnība interneta kafejnīcas durvju priekša šādai plosošai ainai ir pārāk pilna ļaužu un spilgti izgaismota. Džovanni pabrauc nedaudz uz priekšu un tad iestūrē auto Piazza della Republica, vienā no Romas cildenākajiem atklātajiem laukumiem. Viņš pietur pie greznas strūklakas ar kailām, miesās kuplām nimfām, kas gandrīz pornogrāfiski draiskojas ar veselu baru milzīgu gulbju ar falliski stīviem kakliem. Šī strūklaka, vadoties pēc Romas mērauklām, uzcelta pavisam nesen. Ceļvedī teikts, ka par modeļiem nimfām kalpojušas divas māsas, tolaik populāras komisko deju izpildītājas. Kad strūklaka bijusi pabeigta, viņas iemantojušas visnotaļ sliktu slavu. Baznīca mēnešiem ilgi centusies aizkavēt šā darba atklāšanu, jo tas šķitis pārāk erotisks. Māsas nodzīvojušas garu mūžu, un vēl divdesmitajos gados abas cienījamās vecās dāmas redzētas ik dienas kopīgi pastaigājamies pa laukumu, lai paskatītos uz “savu” strūklaku. Un visu atlikušo mūžu franču tēlnieks, kurš šīs sievietes viņu ziedu laikā iemūžinājis marmorā, reizi gadā ieradies Romā, lai aizvestu māsas pusdienās. Tur viņi kavējušies kopīgās atmiņās par tām tālajām dienām, kad visi trīs vēl bijuši tik jauni un skaisti, un traki.

Tā nu Džovanni pietur un gaida, kad būšu nomierinājusies. Taču esmu spējīga vienīgi spiest delnas pie acīm, cenšoties iedzīt asaras atpakaļ. Starp mani un Džovanni nekad

nav risinājušās sarunas par tīri personiskām lietām. Visus šos mēnešus, visās kopīgajās vakariņās mēs tikām runājuši vienīgi par filozofiju un mākslu, un kultūru, un politiku, un ēdienu. Par otra privāto dzīvi mums nekas nav zināms. Džovanni pat nezina, ka esmu šķīrusies, nezina arī to, ka Amerikā esmu atstājusi savu mīlestību. Es par viņu nezinu neko vairāk kā to, ka viņš ir dzimis Neapolē un grib kļūt par rakstnieku. Un rādās, ka mana raudāšana rada gluži jaunu saskarsmes līmeni divu cilvēku vidū. Man gan gribētos, lai tas tā nebūtu. Vismaz ne šādos ekstrēmos apstākļos.

-   Piedod, bet es nesaprotu, viņš ierunājas. Vai tu šodien esi kaut ko pazaudējusi?

Bet man vēl arvien ir grūti izdabūt no sevis kādu sakarīgu vārdu. Džovanni uzsmaida man un iedrošinoši saka: Parla come magni. Viņš zina, ka tas ir viens no maniem mīļākajiem teicieniem romiešu dialektā. Tas nozīmē: “Saki to tā, it kā tu to ēstu,” manā personiskajā tulkojumā: “Kā ēd, tā arī runā.” Tas ir atgādinājums: ja gribi kaut ko izskaidrot, pārāk nesasprindzinies, meklējot īstos vārdus, saglabā savu valodu tikpat tiešu un vienkāršu, kāds ir romiešu ēdiens. Nemēģini no tā izveidot nez kādu inscenējumu. Vienkārši klāj vaļā!

Dziļi ievelku elpu un sniedzu stipri saīsinātu (bet absolūti izsmeļošu) mana stāvokļa izklāstu itāļu valodā:

-   Tas ir mīlestības dēļ, Džovanni. Man šodien nācās no kāda atvadīties.

Tad manas plaukstas atkal piespiežas acīm un asaras plūst pa pirkstu starpām. Lai Dievs svētī viņa sirdi Džovanni nemēģina mani mierināt ar apskāvienu un neizrāda ne mazāko neērtību manas bēdu eksplozijas dēļ. Viņš vienkārši klusēdams sēž man blakus, līdz mani asaru plūdi pierimst. Tad viņš sāk runāt. Ārkārtīgi iejūtīgi, rūpīgi izvēlēdamies ik vārdu (es šā puiša angļu valodas skolotāja tovakar varēju

ar viņu lepotiesl), Džovanni lēni un skaidri, un laipni pasaka:

-   Es visu saprotu, Liza. Ari es esmu gājis tam cauri.

29

Pēc dažām dienām Romā ieradās mana māsa, un tas kaut cik novērsa mani no ieilgušās skumšanas par Deividu un iegrieza prātu atpakaļ ierastajās sliedēs. Mana māsa visu dara ātri, un enerģija ap viņu riņķo kā mazi cikloni. Viņa ir trīs gadus vecāka un trīs collas garāka par mani. Viņa ir izglītota sieviete un sportiste, un māte, un rakstniece. Visu Romā pavadīto laiku viņa trenējās maratonam, tas nozīmē, ka viņa cēlās līdz ar ausmu un noskrēja astoņpadsmit jūdzes laika vienībā, kas man pārsvarā aiziet, izlasot vienu avīžrakstu un izdzerot divus kapučīno. Skrienot viņa nudien izskatās pēc brieža. Būdama sava pirmā bērna gaidībās, viņa kādu nakti tumsā pārpeldēja ezeru. Es viņai nepiebiedrojos, lai arī nebiju grūta. Man bija bail. Bet mana māsa vispār nepazīst baiļu. Kad viņa gaidīja otro bērnu, vecmāte reiz apjautājās, vai viņai nemēdzot būt kādas nenoteiktas bailes saistībā ar bērnu ka varētu būt kādi ģenētiski defekti vai dzemdību komplikācijas. Mana māsa uz to atbildējusi: “Man ir bail vienīgi no tā, ka viņš varētu izaugt par republikāni.”

Manu māsu sauc Ketrīna. Man nav citu brāļu vai māsu. Mēs divas vien uzaugām Konektikutas lauku apvidū un dzīvojām fermā kopā ar vecākiem. Citu bērnu tuvākajā apkārtnē nebija. Māsa bija spēcīga un despotiska, visas manas dzīves izrīkotāja. Es dzīvoju pastāvīgā bijībā un bailēs no viņas; neviena cita viedoklis nebija būtisks, tikai viņas. Spēlējot ar viņu kārtis, es blēdījos, lai zaudētu un viņa nedusmotos uz mani. Mēs pat nebijām draudzenes. Es māsai kritu uz nerviem, un viņa savukārt izraisīja manī bailes, līdz, šķiet, divdesmit astoņu gadu vecumā man tas viss bija līdz kaklam. Tajā gadā es bei

dzot sadumpojos pret vecāko māsu, un viņas reakcija bija apmēram tāda: “Nu tad beidzot!”

Mēs tikko bijām uzsākušas kaldināt jaunus attiecību nosacījumus, kad sāka buksēt mana laulība. Ketrīnai būtu bijis tik viegli no manas sakāves gūt sev labumu. No mums abām es vienmēr biju vairāk mīlētā un lolotā gan ģimenes, gan likteņa lutekle. Pret mani pasaule vienmēr bijusi viesmīlīgāka un laipnāka nekā pret manu māsu, kura tik enerģiski kampa dzīvi, nereti saņemot no tās pa sāpīgam belzienam. Ketrīnai būtu bijis tik viegli uz manu šķiršanos un depresiju reaģēt ar vārdiem: "Ha! Paskatieties nu tagad uz mūsu mazo Saulstariņu!” Bet viņa, gluži otrādi, balstīja mani kā īsta aizstāve. Ikreiz, kad mani piemeklēja kārtējā izmisuma lēkme, māsa atbildēja uz maniem nakts telefona zvaniem un mierināja mani. Viņa bija man līdzās arī tad, kad devos meklēt atbildi uz jautājumu, kāpēc esmu tik noskumusi. Ļoti ilgu laiku mana terapija gandrīz vienādā mērā attiecās uz mums abām. Pēc katra seansa es zvanīju Ketrīnai, lai sīki izstāstītu viņai visu, ko esmu sapratusi terapeita kabinetā, un viņa tūdaļ atrāvās no jebkuras savas tābrīža nodarbes, lai pateiktu man: “Ak jā… Tas daudz ko izskaidro.” Tātad izskaidro par mums abām.

Tagad mēs sarunājamies pa telefonu gandrīz katru dienu tā vismaz bija līdz manai aizbraukšanai uz Romu. Pirms kāda no mums sēžas lidmašīnā, noteikti piezvana otrai un pasaka:

-   Es zinu, tas varbūt izklausās slimīgi, bet es vienkārši gribēju pateikt, ka mīlu tevi. Zini… ja nu kaut kas… Un otra vienmēr atbild: Es zinu… ja nu kaut kas…

Romā Ketrina ierodas, kā allaž, sagatavojusies. Viņai ir pieci ceļveži, un viņa tos visus jau ir izlasījusi, pilsētas karte jau atrodas viņas galvā. Viņa tajā lieliski orientējās, vēl pirms atstāja Filadelfiju. Un šis ir klasisks piemērs tam, cik mēs esam atšķirīgas. Es pirmās nedēļas Romā pavadīju, klīzdama apkārt, gandrīz vienmēr apmaldījusies un vienmēr laimīga,

visu ap sevi uztverot kā neizskaidrojamu, brīnumainu noslēpumu. Tāda man vienmēr likusies pasaule. Toties manas māsas izpratnē nepastāv nekas, ko nebūtu iespējams izskaidrot, ja vien ir pieeja atbilstošai uzziņu bibliotēkai. Viņa ir sieviete, kas virtuvē blakus pavārgrāmatām glabā “Kolumbijas enciklopēdiju” un lasa to tāpat vien, sava prieka pēc.

Ir kāda spēle, kuru man patīk spēlēt ar draugiem, mēs tai esam devuši nosaukumu “Paskatīsimies!”. Ja kāds vēlas uzzināt nezināmu faktu (piemēram, kas bija Svētais Luijs), es saku: Paskatīsimies! tad ņemu tuvāko telefonu un sastādu savas māsas numuru. Reizēm es sazvanu Ketrīnu, kad viņa savā volvo ved bērnus mājās no skolas, un tad viņa ņemas apcerēt: Svētais Luijs… tā, tas bija Francijas karalis, kurš valkāja saru kreklu, un tas ir interesanti, jo…

Tā nu mana māsa ierodas apciemot mani Romā manā jaunajā pilsētā -, un tad viņa man to izrāda. Šī ir Roma Ketrinas stilā. Pilna faktiem un gadskaitļiem, un arhitektūru, kuru es neredzu, jo mans prāts nedarbojas šādā virzienā. Vienīgais, ko es vienmēr esmu gribējusi zināt par kādu vietu vai cilvēku, ir stāsts; tas ir vienīgais, ko meklēju, nevis kādas estētiskas detaļas. (Sofija atnāca uz manu dzīvokli mēnesi pēc tam, kad biju tajā ievākusies, un konstatēja: “Skaista rozā vannas istaba,” un tā bija pirmā reize, kad es pati to pamanīju patiesi, šī telpa bija rozā. Spilgti rozā no grīdas līdz pat griestiem, viscaur noklāta spilgti rozā flīzēm es, goda vārds, līdz tam nebiju to redzējusi.) Bet manas māsas trenētā acs saskata ēkās gotikas, romāņu, Bizantijas stila iezīmes, tā ievēro baznīcas grīdas ornamentu vai aiz altāra paslēpušās nepabeigtas freskas neskaidrās aprises. Viņa soļo pa Romu ar savām garajām kājām (kādreiz mēs viņu saucām par “Ketrīnu Garstilbi”), un es tipinu viņai pakaļ gluži tāpat kā tad, kad biju maza knīpa, liekot divus dedzīgi tipinošus solīšus viena viņas soļa vietā.

-   Vai redzi, Liza? viņa saka. Redzi, šie vienkārši ņēmuši un uzsituši šo deviņpadsmitā gadsimta fasādi virs tās ķieģeļu sienas! Varu saderēt, ka, pagriezušās ap stūri, mēs atklāsim… jā! Re, viņi patiešām izmantojuši sākotnējos romiešu monolītus par balsta elementiem, varbūt tāpēc, ka pietrūcis darbaspēka, lai tos pārvietotu… Jā, šai bazilikai piemīt tāda utenes estētika…

Ketrīna stiepj sev līdzi karti un “Mišlēna Zaļo ceļvedi”, bet es stiepju mūsu piknika pusdienas (divus maizes klaipus softbola bumbas lielumā, pikanto desu, marinētās sardīnēs ietītas gaļīgas, zaļas olīvas, sēņu pastēti, kas garšo pēc meža, kūpinātas mozzarella bumbiņas, piparotas un grilētas arugulas lapas, plūmīštomātus, pecorino sieru, minerālūdeni un kādu nieku atdzesēta baltvīna), un, kamēr es klusībā prātoju, kad mēs beidzot ēdīsim, viņa skaļi spriež: Kāpēc tik maz tiek runāts par Tridentas koncilu?

Viņa vadā mani pa neskaitāmām Romas baznīcām, un es tās visas nemaz nespēju paturēt prātā Svētais Šis un Svētais Tas, un Svētais Sazinkāds Taisnīgo Moku Cietējs Baskājis Nožēlnieks… Bet tas, ka es nespēju iegaumēt visu šo kontrforsu un karnīžu nosaukumus, vēl nenozīmē, ka man nepatiktu uzturēties šajās vietās kopā ar māsu, kuras kobaltkrāsas acīm nepaslīd garām itin nekas. Neatceros tās baznīcas nosaukumu, kurā bija freskas, kas tik ļoti līdzinājās amerikāņu Darba projektu administrācijas heroiskajiem sienas gleznojumiem, toties atceros, kā Ketrīna norāda uz tām un saka: “Tev noteikti patīk šie Franklina Rūzvelta pāvesti…” Atceros arī rītu, kad pamodāmies agri un devāmies uz misi Svētās Zuzannas klosterī, kā turējām viena otras roku, klausīdamās, kā mūķenes skandē savus gregoriskos rīta dziedājumus; no viņu lūgšanu gaistošajām atbalsīm mums abām acīs bija asaras. Mana māsa nav reliģioza. Mūsu ģimenē neviens nav reliģiozs. (Es pati sevi dēvēju par savas ģimenes “balto

avi".) Mani garīgie meklējumi māsu interesē galvenokārt tīri intelektuālas ziņkārības dēļ. Man šāda ticība šķiet tik skaista, viņa man baznīcā čukstus saka, bet es to nespēju, es to gluži vienkārši nespēju…

Te ir vēl viena atšķirība mūsu pasaules uzskatos. Kādai ģimenei manas māsas apkaimē nesen uzbruka divkārša traģēdija: jaunai mātei un viņas trīsgadīgajam dēliņam tika atklāts vēzis. Kad Ketrina man to izstāstīja, spēju tikai šausmās izdvest: Mīļais Dievs, šai ģimenei vajadzīga žēlastība. Bet viņa stingri atbildēja: Šai ģimenei vajadzīgi kastroļi, un ņēmās organizēt visus kaimiņus, lai tie veselu gadu katru vakaru nes slimniekiem pusdienas. Nezinu, vai māsa pilnībā saprot, ka tieši šādi izpaužas žēlastība.

Mēs izejam no Svētās Zuzannas klostera, un Ketrina saka:

-   Vai zini, kāpēc pāvestiem viduslaikos bija no svara pilsētu plānošana? Gadā caurmērā divi miljoni katoļu svētceļnieku no visas Rietumu pasaules ieradās, lai veiktu ceļu no Vatikāna uz Svētā Jāņa baziliku nereti pat rāpus uz ceļiem un šiem ļaudīm bija vajadzīgas ērtības.

Manas māsas ticība ir kāre mācīties. Viņas Svētie Raksti ir Oksfordas angļu valodas vārdnīca. Kad Ketrina mācoties noliec galvu un ātri šķir lapas, viņa ir nodevusies savam Dievam. Šajā pašā dienā es atkal ieraugu savu māsu lūgšanā kad viņa Romas Foruma vidū nometas uz ceļiem, notrauš pīšļus no zemes vaiga (kā noslaukot tāfeli), tad paceļ mazu akmentiņu un turpat uz zemes uzzīmē man Romas klasiskās bazilikas plānu. Viņa novēršas no zīmējuma un norāda uz drupām mūsu priekšā, vedinot mani saprast (pat tīri redzami iedrošinot mani saprast!), kā šī ēka izskatījusies pirms astoņpadsmit gadsimtiem. Viņa zīmē ar pirkstu tukšā gaisā trūkstošās arkas, jomu, sen zudušos logus. Gluži kā Haralds ar

Sārto kritiņu' viņa aizpilda neeksistējošo Visumu ar savu iztēli un sagrauto padara atkal veselu.

Itāļu valodā ir reti lietots gramatiskais laiks, ko sauc passato remoto, attālinātā pagātne. Šo laiku lieto, runājot par notikumiem, kas risinājušies ļoti tālā pagātnē tik sen, ka tiem uz stāstītāju vairs nav nekādas personiskas ietekmes, piemēram, par seno laiku vēsturi. Bet, ja mana māsa mācētu itāļu valodu, runājot par seno laiku vēsturi, viņa šo gramatisko laiku neizmantotu. Ketrīnas pasaulē Romas Forums nav nekas tāls un pagātnei piederošs. Tas viņai ir tikpat pašreizējs un klātesošs kā es.

Ketrīna aizbrauc nākamajā dienā.

-   Paklau, es saku, neaizmirsti man piezvanīt, kad tava lidmašīna laimīgi nosēdīsies. Labi? Negribu, lai tas izklausītos slimīgi, bet…

-   Zinu, draudziņ, viņa mani pārtrauc. Es tevi arī mīlu.

30

Reizēm nespēju vien beigt brīnīties par to, ka mana māsa ir sieva un māte, bet es ne. Man vienmēr šķitis, ka vajadzētu būt otrādi. Biju domājusi, ka tieši es galu galā iedzīvošos mājā, kas pilna ar dubļainiem zābakiem un spiedzošiem bērniem, turpretī Ketrīna dzīvos pati par sevi, viņa būs soliste, naktīs viena gulēs savā gultā un lasīs. Mēs esam izaugušas par atšķirīgiem cilvēkiem, kas bija paredzams jau tad, kad vēl bijām bērni. Tomēr šādi, manuprāt, ir labāk. Pretēji visiem pravietojumiem katra no mums veidojusi savu dzīvi pēc saviem likumiem. Ketrīnas savrupā daba nozīmē, ka viņai vajadzīga ģimene, kas glābtu viņu no vientulības; toties mana sabiedriskā daba nozīmē, ka man nekad nebūs jāraizējas par to, ka būšu viena, pat tad, ja man nebūs partnera. Man prieks, ka māsa dosies mājās pie savas ģimenes, un prieks, ka pašai vēl

' Populāras bērnu grāmatu sērijas personāžs.

priekšā deviņi ceļojuma mēneši, kuros man vajadzēs tikai ēst un lasīt, lūgties un rakstīt.

Es vēl arvien nemāku teikt, vai kādreiz gribēšu bērnus. Jutos tik apjukusi, kad atklāju, ka trīsdesmit gadu vecumā tos nevēlos; atmiņas par toreiz piedzīvoto novērš mani no jebkādas prātošanas par to, ko domāšu, kad man būs četrdesmit. Varu vienīgi pateikt, kā jūtos patlaban: pateicīga par to, ka varu būt viena. Zinu arī, ka nevēlos radīt bērnus tāpēc vien, lai vēlāk dzīvē nebūtu jānožēlo viņu trūkums; neuzskatu to par tik spēcīgu motīvu, lai laistu pasaulē vēl vairāk bērnu. Lai arī cilvēki droši vien reizēm atražo sevi tieši šā iemesla dēļ lai nodrošinātos pret iespējamu nožēlu. Domāju, ka bērni tiek radīti visdažādāko iemeslu dēļ reizēm aiz tīrās tieksmes turpināt dzīvību un nodarboties ar audzināšanu, reizēm aiz izvēles trūkuma, reizēm lai noturētu partneri vai tiktu pie mantinieka, reizēm vispār ne par ko nedomājot. Ne vienmēr iemesli laist pasaulē bērnus ir vieni un tie paši, un ne jau visi tie ir nesavtīgi. Arī ne visi iemesli nelaist pasaulē bērnus ir vienādi. Un ne jau visi noteikti ir savtīgi.

Es to saku tāpēc, ka mans prāts vēl arvien turpina atbrīvoties no apsūdzības, ko laikā, kad bruka mūsu laulība, pret mani daudzkārt vērsa mans vīrs, no apsūdzības savtīgumā. Ikreiz, kad viņš to meta man sejā, es pilnībā piekritu, caur un cauri atzīstot savu vainu. Mans Dievs, man vēl nebija bērnu, bet es jau pret tiem izturējos nevērīgi, es pati, nevis viņi bija pirmajā vietā. Es jau biju slikta māte. Šie bērni bērnu fantomi atkal un atkal iznira mūsu neskaitāmajos strīdos. Kurš rūpēsies par bērniem? Kurš paliks mājās pie bērniem? Kurš bērnus finansiāli apgādās? Kurš celsies pie bērniem nakts vidū? Atceros, reiz, kad mana laulība jau bija kļuvusi neizturama, sacīju savai draudzenei Sūzenai: Es negribu, lai mani bērni uzaugtu šādā ģimenē. Un Sūzena atbildēja: Kāpēc jūs nevarētu likt mierā šos tā sauktos bērnus? Tie taču vēl

neeksistē, Liza. Kāpēc tu gluži vienkārši nevari atzīt, ka pati vairs nevēlies dzīvot šādā bēdu ielejā? Ka jūs abi to nevēlaties. Un ir labāk, ja to izdevies saprast tagad, nevis dzemdību palātā, kad līdz bērnam atlikuši vairs tikai pieci centimetri.

Es atceros kādas viesības Ņujorkā apmēram tajā laikā. Pārim, diviem veiksmīgiem māksliniekiem, tikko bija piedzimis bērns, un māte atzīmēja savu jaunāko gleznu izstādes atklāšanu galerijā. Atminos, kā vēroju šo sievieti, savu draudzeni, jauno māti, mākslinieci, kā viņa centās būt šā pasākuma (tas norisinājās viņas mansarda dzīvoklī) namamāte, vienlaikus rūpēdamās par jaundzimušo un mēģinādama profesionāli runāt par savu darbu. Nekad neesmu redzējusi cilvēku, kurš būtu lielākā miega badā. Nemūžam neaizmirsīšu skatu, kad viņa pusnaktī virtuvē, rokām līdz elkoņiem mirkstot izlietnē ar netīriem traukiem, centās nokopt viesību pēdas. Viņas vīrs (man ir nepatīkami to atklāt, un es pilnībā apzinos, ka tas neattiecas uz visiem vīriem) kvernēja istabā, uzstutējis kājas uz kafijas galdiņa, un skatījās televīziju. Beidzot viņa pajautāja, vai vīrs nepalīdzēšot viņai uzkopt virtuvi, un dzīvesdraugs atbildēja: “Liecies mierā, mīļum, uzkopsim to rītā.” Tad iebrēcās bērns. Cauri draudzenes kokteiļkleitai sūcās piens.

Nav tikpat kā nekādu šaubu, ka pārējie viesību dalībnieki atstāja šo vietu ar gluži citādām izjūtām nekā es. Liela daļa viešņu droši vien pret šo skaisto sievieti juta milzu skaudību par viņas veselīgo mazuli, par viņas veiksmīgo mākslinieces karjeru, par viņas laulību ar patīkamu vīrieti, par viņas skaisto dzīvokli un par viņas kokteiļkleitu. Šajās viesībās noteikti bija cilvēki, kuri, ja vien tiem būtu tāda iespēja, ne mirkli nedomādami, mainītos ar viņu vietām. Pati šī sieviete, visticamāk, atceras šo vakaru ja vien viņa vispār par to jelkad iedomājas kā ārkārtīgi nogurdinošu, taču vērtīgu epizodi savā visnotaļ apmierinošajā mātes un sievas, un karjeras

sievietes dzīvē. Vienīgais, ko varu teikt par sevi, ir tas, ka visu šo viesību laiku pavadīju, drebot bailēs, domādama: “Ja tu neesi sapratusi, ka šī ir tava nākotne, Liza, tu neesi pie pilna prāta. Neļauj, lai ar tevi notiek tas pats.”

Bet vai man piemita pietiekama atbildības izjūta, lai radītu ģimeni? Ak kungs atbildība. Šis vārds uz mani patiešām iedarbojās līdz brīdim, kad sāku iedarboties uz šo vārdu, līdz uzmanīgi nopētīju to un pārvērtu divos atsevišķos vārdos, kas izteica tā patieso būtību: spēja atbildēt. Un galu galā man bija jāsaprot neapstrīdamā patiesība, ka ikviena, pati sīkākā manas būtnes daļiņa mudināja mani atbrīvoties no laulības. Kaut kur dziļi iekšienē agrīnās brīdināšanas sistēma prognozēja: ja es visiem spēkiem centīšos pastāvēt šajā vētrā, galu galā dabūšu vēzi. Un, ja es laidīšu pasaulē bērnus tāpēc vien, lai nesastaptos ar kaunu vai grūtībām, atklājot par sevi dažus nepatīkamus faktus, tā nu gan būtu vistīrākā bezatbildība.

Galu galā mani visvairāk vadīja tas, ko tajā pašā vakarā viesībās man pateica Šerila, kad atrada mani paslēpušos mūsu kopīgās draudzenes skaistā dzīvokļa vannas istabā, trīcot bailēs un slakot seju ar ūdeni. Šerilai tolaik nebija ne jausmas, kas notiek ar manu laulību. To nezināja neviens. Un tovakar es viņai pateicu vienīgi: Es nezinu, ko iesākt. Atceros, ka viņa saņēma mani aiz pleciem un, ielūkojusies acīs, ar rimtu smaidu uz lūpām sacīja šos vienkāršos vārdus: Patiesību, patiesību un vēlreiz patiesību. To arī esmu centusies darīt.

Tikt vaļā no laulības ir grūti, un ne jau tikai juridisku un finansiālu apsvērumu vai pilnīga dzīvesveida kūleņa dēļ. (Kā reiz viedi teica mana draudzene Debora: Neviens vēl nav nomiris no tā, ka jāsadala mēbeles.) Tas, kas nobeidz, ir emocionāla atgrūšana, šoks, izkāpjot no tradicionālā dzīvesveida ierastajām sliedēm un zaudējot visas mīļās ērtības, kas tik daudzus cilvēkus visu mūžu notur uz šīm sliedēm. Atrast sev dzīvesbiedru un radīt ģimeni cilvēkam ir viens

no būtiskākajiem veidiem, kā iegūt nepārtrauktību un nozīmību amerikāņu (vai jebkurā citā) sabiedrībā. Šo patiesību es ikreiz atklāju no jauna, kad ierodos uz mātes ģimenes lielo salidojumu Minesotā un redzu, cik pārliecinoši ikviens gadu gaitā turas savā vietā. No sākuma bērns, tad pusaudzis, tad jauns, precēts cilvēks, tad tēvs vai māte, tad pensionārs, tad vectēvs vai vecmāmiņa katrā no šīm lomām jūs zināt, kas esat, zināt, kādi ir jūsu pienākumi un kurā vietā jums jāsēž salidojumā. Jūs sēžat kopā ar citiem bērniem vai citiem pusaudžiem, vai jauniem vecākiem, vai pensionāriem. Līdz beigu beigās jūs sēžat maliņā kopā ar deviņdesmitgadīgajiem, ar gandarījumu nolūkojoties savos pēcnācējos. Kas jūs esat? Pats par sevi saprotams jūs esat cilvēks, kas radījis visu šo. Šīs apziņas sniegtais gandarījums ir tūlītējs, vēl vairāk tas ir tik neapšaubāms un pamanāms. Neskaitāmi cilvēki man ir apgalvojuši, ka bērni ir viņu dzīves lielākais piepildījums un iepriecinājums. Tas ir faktors, uz kuru vienmēr var balstīties metafiziskas krīzes gadījumā vai brīžos, kad māc šaubas par savu nozīmību. Ja ari neko citu neesmu paveicis šajā dzīvē, vismaz esmu godam izaudzinājis savus bērnus.

Ja nu savas paša izvēles vai kādu ārēju apstākļu dēļ jūs tomēr neiekļaujaties ģimenes un nepārtrauktības mierinošajā apritē? Ja nu jūs no tās izkrītat? Kur tad sēdēsiet salidojuma laikā? Kā iekļausieties laika ritējumā bez bailēm, ka esat vienkārši izšķiedis savu laiku uz šīs zemes, neatstājot nekādas pēdas? Jums būs jāatrod cits mērķis, cita mēraukla, pēc kuras novērtēt, vai esat veiksmīga cilvēciska būtne vai ne. Es mīlu bērnus, bet ja nu man pašai tādu nav? Vai tādā gadījumā mani var uzskatīt par īstu cilvēku?

Virdžīnija Vulfa rakstīja: “Pāri sievietes dzīves plašajam kontinentam krīt zobena ēna.” Vienā zobena pusē ir nosacījumi un tradīcijas, un iedibinātā kārtība, tur “viss ir pareizi”. Bet šā zobena otrā pusē ja esat pietiekami traka, lai to

šķērsotu un izvēlētos dzīvi, kas neseko priekšrakstiem, “viss ir neskaidrs, nekas neiet savu ierasto gaitu”. Vulfa apgalvoja, ka zobena ēnas šķērsošana spēj sniegt sievietei daudz interesantāku dzīvesveidu, taču, tā dzīvojot, viņa pārliecināsies, ka tas būs arī daudz bīstamāks.

Man paveicies tādā ziņā, ka man vismaz ir rakstniecība. Tas ir kaut kas, ko liela daļa cilvēku spēj saprast. Ak, viņa sarāva laulības saites, lai saglabātu sevi mākslai. Savā ziņā tā ir patiesība, lai arī ne līdz galam. Daudzām rakstniecēm ir ģimene. Atliek tikai pieminēt Toniju Morisoni, kura neļāva dēla audzināšanai novērst sevi no tās nieka greznumlietiņas iegūšanas, kuru mēs dēvējam par Nobela prēmiju. Bet Tonija Morisone gāja pati savu ceļu, un man jāiet savs. Bhagavadgīta senais indiešu jogu teksts vēsta, ka labāk kļūdoties izdzīvot savu likteni nekā nevainojami nospēlēt kāda cita dzīves imitāciju. Tā nu tagad esmu uzsākusi dzīvot pati savu dzīvi. Nepilnīgu un neveiklu tāda tā noteikti izskatās, jo caurcaurēm līdzinās man pašai.

Visu šo runu es uzsāku tikai tālab, lai secinātu salīdzinājumā ar savas māsas dzīvi, viņas māju, viņas izdevušos laulību un viņas bērniem es patlaban liekos gauži nestabila. Man pat nav noteiktas adreses, un tas manā visnotaļ nobriedušajā trīsdesmit četru gadu vecumā ir īsts noziegums pret vispārpieņemtajām normām. Visas manas mantas vēl arvien ir noglabātas pie Ketrīnas, un viņa savas mājas augšstāvā ierādījusi man pagaidu guļamistabu (ko mēs dēvējam par “vecās jumpravas kambariem”, jo tajā ir bēniņu logs, pa kuru es, ģērbusies savā vecajā kāzu kleitā un skumdama par zudušo jaunību, varu vērot tīreli). Ketrīnai, šķiet, nekas nav pretī pret šādu vienošanos, taču mani māc bažas, ka mans nejaušību pilnais kuģojums pa šo pasauli varētu pārāk ieilgt un kādu dienu es varētu kļūtu par ģimenes dullo. Vai arī tas varbūt jau ir noticis. Pagājušajā vasarā manas māsas mājā

pie manas piecgadīgās krustmeitas bija atnākusi parotaļāties viņas draudzenīte. Es pajautāju bērnam, kad ir viņas dzimšanas diena. Viņa atbildēja, ka divdesmit piektajā janvāri.

-    Ahā! es iesaucos. Tad jau tu esi Ūdensvīrs! Esmu sastapusi gana daudz Ūdensvīru, lai secinātu, ka ar tiem allaž ir īsts negals.

Abas piecgadīgās knīpas raudzījās manī mulsi un pat ar tādu kā nelielu izbīli. Pēkšņi manā acu priekšā nostājās tādas sievietes tēls, par kādu es kļūšu, ja pietiekami neuzmanīšos: dullā tante Līze. Ķerta šķirtene ar oranži krāsotiem matiem, kura nelieto piena produktus, toties smēķē mentola cigaretes; kura allaž ir ceļā no astrologa seansa vai tikko sarāvusi attiecības ar savu draugu aromterapeitu; kura zīlē bērnudārzniekiem domātās Taro kārtīs un izsakās apmēram šādi: “Atnes tantei Līzei vēl vienu vīniņu no ledusskapja, bērns, un es tev ļaušu pavalkāt savu gredzenu; no tā makten uzlabojas garastāvoklis…”

Reiz taču man būtu jākļūst solīdākai, es to apzinos.

Bet vēl ne… Lūdzu! Pagaidām vēl ne.

31

Nākamo sešu nedēļu laikā es aizceļoju uz Boloņu, Florenci, Venēciju, Sicīliju, Sardīniju, vēlreiz uz Neapoli un visbeidzot uz Kalabriju. Tie bija īsi ceļojumi, galvenokārt nedēļa te, nedēļas nogale tur, pietika laika, lai apskatītu pilsētu, izjustu tās gaisotni, uz ielas sastaptiem cilvēkiem pajautātu, kur dabūjams garšīgs ēdiens, un aizietu paēst. Itāļu valodas kursus es pametu, jo mani bija pārņēmusi sajūta, ka tie kavē mani iemācīties valodu kālab gan sēdēt klasē, ja varu apceļot Itāliju un vingrināties, runājoties ar cilvēkiem?

Brīnišķīgās stihisko ceļojumu nedēļas aizvirpuļo tik strauji, tās laikam ir brīvākās mana mūža dienas: šī skriešana uz dzelzceļa staciju, pērkot biļetes šurp un turp, līdz visbeidzot

sāku pa īstam izjust savu brīvību, jo mani reizi par visām reizēm ir pārņēmusi apziņa: es varu doties, kurp vien gribu. Kādu laiku neesmu sastapusi savus Romas draugus. Džovanni man pa telefonu paziņo: Sei una trottola (tu esi gatavā atspole). Kādu nakti mazā Vidusjūras piekrastes pilsētiņā, viesnīcas istabiņā pašā jūras malā mani no dziļa miega uzmodina smiekli. Kas tur, manā gultā, tā smejas? es brīnos. Atklājums, ka tā esmu es pati, izsauc jaunu smieklu šalti. Nu jau vairs neatceros, par ko es tonakt sapņoju. Liekas, tam bija kāds sakars ar laivām.

32

Florencei tiek atvēlēta tikai nedēļas nogale, ātrs pārbrauciens ar vilcienu piektdienas rītā, lai apciemotu tēvoci Teriju un krustmāti Debu, kuri atlidojuši no Konektikutas, pirmo reizi mūžā apmeklē Itāliju un, protams, vēlas tikties ar krustmeitu. Kad abi ierodas, ir jau vakars un es aizvedu viņus aplūkot Domu. Tas ir visnotaļ iespaidīgs skats, ko apliecina tēvoča reakcija.

-   Jo-ho-ho! viņš iesaucas, bridi klusē un tad piebilst:

-   Lai gan tas varbūt tomēr nav pareizais vārds, ar ko cildināt katoļu baznīcu…

Mēs aplūkojam sabīnietes, kuras tiek nolaupītas pašā skulptūru dārza viducī, bet neviens pat nepakustina pirkstu, lai laupīšanu novērstu, un izrādām pienācīgo cieņu Mikelandželo, Zinātnes muzejam, skatiem, kas paveras no pakalniem, kuri ieskauj pilsētu. Tad es atstāju tēvoci un krustmāti baudīt atlikušo brīvdienu daļu bez manis un viena dodos uz lielisko, bagāto Luku, mazu Toskānas pilsētiņu, kas ir slavena ar saviem pa visu pilsētu izkaisītajiem skārņiem, kuros kārdinoši, ar zemtekstu “tu taču zini, ka to gribi” izlikti lieliskākie gaļas izcirtumi, kādus esmu redzējusi Itālijā. Visu iespējamo izmēru, krāsu un izcelsmes desas, blīvi piebāztas

gluži kā dāmu kājiņas provocējošās zeķēs, karājas no skārņu griestiem. Šķiņķu spēcīgās pakaļas, izkārtas logos, vilina kā Amsterdamas dārgo kvartālu ielasmeitas. Vistas pat pēc nāves izskatās brangas un apmierinātas; varētu domāt, ka, dzīvas būdamas, tās sacentušās savā starpā, kura kļūs vismīkstākā un taukākā, un tagad lepni piedāvā sevi upurēšanai. Bet Lukā brīnumaina ir ne tikai gaļa, arī kastaņi, firziķi, vīģu riekšavas, mīļais Dievs, vīģes…

Pilsēta, protams, ir slavena arī kā Pudni dzimtā vieta. Es zinu, man pienāktos izrādīt par to interesi, taču daudz vairāk mani saista noslēpums, ko atklāj kāds vietējais pārtikas preču tirgotājs proti, vislabākās sēnes pilsētā tiekot pasniegtas restorānā, kas atrodas tieši pretī Pučīni dzimtajai mājai. Tā nu es staigāju pa Luku, itāliski vaicājot virzienu. Vai varat man pateikt, kur atrodas Pučīni māja? es jautāju, un laipns vietējais mani beidzot aizved uz turieni un noteikti ir ārkārtīgi izbrīnīts, kad es pasaku: Grazie, pagriežos apkārt un dodos pretējā virzienā, nevis uz muzeju, bet gan uz restorānu pāri ielai, kur, lietum līstot, gaidu risotto aifunghi.

Nu jau vairs nevaru atsaukt atmiņā, vai tas bija pirms vai pēc Lūkas, kad devos uz Boloņu. Šī pilsēta ir tik skaista, ka visu laiku, kamēr tur atrados, nespēju vien beigt dziedāt: “Manai Boloņai ir priekšvārds! Tā ir S-K-A-I-S-T-Ā!” Tradicionāli Boloņa ar tās jauko ķieģeļu arhitektūru un izslavēto bagātību tikusi dēvēta “Sarkanā, treknā un skaistā”. (Jā, tas bija viens no šīs grāmatas nosaukuma variantiem.) Ēdiens šeit noteikti ir labāks nekā Romā, varbūt te vienkārši vairāk lieto sviestu. Pat gelato Boloņā ir labāks (to sakot, mazliet jūtos kā nodevēja, tomēr tā ir patiesība). Sēnes šeit ir kā lielas, biezas, seksīgas mēles, un prosciutto veļas pāri picām kā smalks mežģīņu plīvurs pār ekstravagantu dāmu platmalēm. Un, protams, Boloņas mērce, kas vien nicīgi pavīpsnā par jebkādu citu ragū paveidu.

Boloņā es piepeši saprotu, ka angļu valodā nav ekvivalenta teicienam buon appetito. Nožēlojams un ļoti daiļrunīgs fakts. Atskārstu ari, ka vilciena pieturas Itālijā ir kā ceļojums pa pasaules slavenāko ēdienu un vīnu nosaukumiem: nākamā pietura Parma… Boloņa… Montepulčāno… Arī vilcienā, protams, var dabūt ēdamo mazas sviestmaizītes un labu karsto šokolādi. Ja ārā līst, pa ceļam uzkost ir pat jaukāk. Kādā garākā braucienā es dalu kupeju ar izskatīgu, jaunu itāļu puisi, kurš lietus laikā stundām ilgi guļ, bet es tiesāju astoņkāja salātus. Puisis pamostas bridi pirms vilciena iebraukšanas Venēcijā, saberzē acis, cītīgi nopēta mani no galvas līdz kājām un pusbalsī nosaka: Carina. Tas nozīmē glīta.

-    Grazie mille, es pārspīlēti laipni atbildu. Tūkstoškārt pateicos.

Viņš ir pārsteigts. Nav domājis, ka es runāju itāliski. Arī es to nebiju domājusi, taču mēs tērzējam vismaz divdesmit minūtes, un es pirmo reizi saprotu, ka man tas izdodas. Ir pārkāpta kāda robeža, un nu es patiešām runāju itāliski. Es netulkoju, es runāju. Protams, katrā teikumā ir pa kādai kļūdai, un es zinu tikai trīs gramatiskos laikus, taču ar šo puisi es varu sarunāties bez īpašām pūlēm. Me la cavo, tā to varētu pateikt itāliski; tiešā tulkojumā tas nozīmē “esmu izsprukusi” un nāk no tā paša darbības vārda, kuru lieto, runājot par vīna pudeles atkorķēšanu. Tas nozīmē: “Es varu lietot šo valodu, lai izkļūtu no nepatīkamām situācijām.”

Viņš piecērt man, šis puika! Nevar teikt, ka tas nebūtu glaimojoši. Viņš nav gluži nepatīkams. Un viņam ari netrūkst pašapziņas. Kādā brīdī viņš man itāliski pasaka, protams, kā komplimentu: Priekš amerikāņu sievietes jūs nemaz neesat tik resna.

Es atbildu angliski: Un jūs priekš itāļu vīrieša nemaz neesat tik nekaunīgs.

-   Come?

Es to mazliet pārveidotā veidā atkārtoju itāliski: Un jūs esat tikpat laipns kā visi itāļu vīrieši.

Es protu runāt šajā valodā! Puisis domā, ka viņš man patīk, bet mans flirta objekts ir vārdi. Mans Dievs esmu pārlējusi sevi citā traukā! Varu atkorķēt savu mēli, un itāļu valoda dzirkstīdama plūst uz āru! Puisis vēlāk Venēcijā gribētu tikties ar mani, taču viņš manī neizraisa nekādu interesi. Es vienkārši alkstu pēc valodas, tāpēc ļauju viņam mierīgi aizslīdēt. Man jau Venēcijā ir sarunāts randiņš! Es tur tikšos ar savu draudzeni Lindu.

Dullā Linda, kā man labpatīk viņu dēvēt, kaut arī viņa tāda nemaz nav, ieradusies Venēcijā no Sietlas, tikpat drēgnas un pelēkas pilsētas. Viņa gribēja mani Itālijā sastapt, tad nu es viņu uzaicināju, jo atsakos pilnīgi un kategoriski pa šo pasaules romantiskāko pilsētu pastaigāties viena. Vismaz ne pašlaik, ne šogad. Atliek tikai iztēloties sevi vienu pašu gondolas pakaļgalā velkamies cauri miglai dungojoša gondoljera vadībā un… lasām žurnālu? Tā ir skumja aina, gandrīz tas pats, kas mīties vienai pašai kalnā ar divriteni, kurš paredzēts diviem. Tā nu Linda priecēs mani ar sabiedrību un jāteic labu sabiedrību.

Ar Lindu (un viņas drediem un pīrsingiem) es gandrīz pirms diviem gadiem iepazinos Bali, kad biju tur jogas ceļojumā. Pēc tam mēs abas esam bijušas Kostarikā. Viņa ir viena no manām mīļākajām ceļabiedrēm, nesatricināmi mierīga, pārsteidzoši organizēta un vienmēr labā omā maza laumiņa apspīlētās, padilušās plīša biksēs. Lindai ir viena no veselākajām psihēm pasaulē, depresijas izraisa viņā neizpratni, un viņas pašvērtējums nekad nav bijis citāds kā vien augsts. Reiz viņa, aplūkodama sevi spogulī, sacīja man: Es jau zinu, ka neesmu no tām, kas izskatās fantastiski un vēl sazin kā, un tomēr nekādi nespēju sev nepatikt. Viņa spēj aizvērt man muti, kad sāku prātuļot par metafiziskiem jautājumiem, piemēram: “Kāda ir

Visuma daba?” (Lindas atbilde: “Mans vienīgais jautājums ir: kāpēc tev tas jāzina?”) Savus dredus Linda kādreiz gribētu izaudzēt tik garus, ka varētu apvīt tos ap galvu “kā ligzdu” un varbūt iemitināt tur kādu putnu. Baliešiem Linda patika. Arī kostarikāņiem. Laikā, kas brīvs no noņemšanās ar viņas miluļiem ķirzakām un seskiem, Linda vada programmēšanas uzņēmumu Sietlā un pelna lielāku naudu par jebkuru no mums.

Tā nu mēs atrodam viena otru Venēcijā, un Linda, saraukusi uzacis, pēta pilsētas karti, tad pagriež to kājām gaisā, sameklē mūsu viesnīcu, noorientējas un pavēsta ar sev raksturīgo pazemību: īsta pakaļa no pilsētas, un mēs esam tās galvas.

Viņas mundrums un optimisms nekādi nepiestāv šai smirdošajai, gausajai, grimstošajai, noslēpumainajai, klusajai, savādajai pilsētai. Venēcija šķiet brīnumaini piemērota pilsēta tam, lai nomirtu lēnā alkoholiķa nāvē vai pazaudētu mīļoto vai pazaudētu slepkavības ieroci, ar kura palīdzību pazudis mīļotais. Redzot Venēciju, es jūtos pateicīga, ka esmu izvēlējusies dzīvot Romā. Šaubos, vai šeit es būtu varējusi tik ātri atteikties no antidepresantiem. Venēcija ir brīnumskaista, bet šis skaistums ir kā Bergmaņa filma: jūs varat par to sajūsmināties, taču diezin vai gribētu tajā dzīvot.

Visa pilsēta palēnām nolūp un izbalo kā tās istabu garnitūras, kuras reiz bagātību pieredzējušas ģimenes nobēdzina savu savrupmāju aizmugurē, kad to uzturēšana kļūst par dārgu, jo vieglāk ir aiznaglot durvis un aizmirst par mirstošajiem dārgumiem aiz tām, tāda ir Venēcija. No Adrijas jūras plūstošās dubļainās straumes grauž ēku daudz cietušos pamatus. Tās it kā pārbauda šā četrpadsmitā gadsimta ievērojamā eksperimenta Ei, kā tas būtu, ja mēs uzbūvētu pilsētu, kas visu laiku turas uz ūdens? ilgmūžību.

Zem plūksnainajām novembra debesīm Venēcija izskatās

vēl rēgaināka. Pilsēta čīkst un zvārojas kā makšķernieka muliņš. Par spīti Lindas sākotnējai pārliecībai par mūsu spēju pārvaldīt šo pilsētu, mēs katru dienu apmaldāmies, it īpaši vakaros, dodoties nepareizā virzienā ap tumšiem stūriem, kas beidzas ar bīstamu strupceļu tieši kanāla ūdenī. Kādā miglainā vakarā mēs ejam gar vecu ēku, kas nudien šķiet vaidam aiz grūtsirdības. Nav ko uztraukties, nočivina Linda.

-    Tās ir tikai Sātana izbadējušās iekšas. Es iemācu viņai savu mīļāko itāļu vārdu attraversiamo (iesim pāri), un mēs nervozi atkāpjamies.

Jaunā un skaistā venēciete, kam pieder restorāns, kura tuvumā esam apmetušās, skumst par savu likteni. Viņa ienīst Venēciju un apgalvo, ka katrs, kurš dzīvo Venēcijā, uzskata šo vietu par kapenēm. Reiz viņa iemīlējusies kādā māksliniekā no Sardīnijas, kurš tai apsolījis citu pasauli pilnu saules un gaismas , taču pametis ar trim bērniem, un vienīgā iespēja bijusi atgriezties Venēcijā un vadīt ģimenes restorānu. Viņa ir vienos gados ar mani, taču izskatās vecāka, un es nekādi nespēju iedomāties vīrieti, kurš varētu šādi izrīkoties ar tik apburošu sievieti. (“Viņš bija varens,” viņa stāsta, “un es viņa ēnā vai miru aiz mīlas.”) Venēcija ir konservatīva. Šai sievietei bijis pāris mīlas sakaru, varbūt pat ar kādu precētu vīrieti, taču vienmēr tie beigušies ar ciešanām. Kaimiņi viņu aprunā. Kad viņa ienāk telpā, ļaudis apklust. Māte cenšas viņu pierunāt valkāt laulības gredzenu kaut vai tikai izskata pēc un saka: Mīfā, te nav nekāda Roma, kur var atfauties dzīvot vienos skandālos. Katru rītu, kad mēs ar Lindu nākam brokastīs un vaicājam mūsu skumstošajai jauni vecajai venēciešu īpašniecei par dienas laika ziņām, viņa paceļ labās rokas pirkstus kā šaujamo un, pielikusi tos pie deniņiem, paziņo: Atkal līs.

Tomēr es šeit nejūtos nomākta. Spēju uzveikt grūtsirdību un šajās nedaudzajās dienās pat gūt zināmu baudījumu no Venēcijas grimstošās melanholijas. Apziņas dzīlēs jūtu, ka tā

nav mana melanholija, ka tā ir melanholija, kas dziļi iesakņojusies pašā pilsētā, un patlaban jau esmu pietiekami vesela, lai izjustu atšķirību starp sevi un to. Tā ir laba zīme. Nespēju nedomāt par to par izdziedināšanos, par sevis kā vienota veseluma atgūšanu. Bija daži bezgalīgā izmisumā aizvadīti gadi, kad visas pasaules skumjas es izjutu kā savas. Viss drūmais iesūcās manī, atstājot miklas pēdas.

Un turklāt ir grūti būt nospiestai, ja līdzās ir čalojošā Linda, kas cenšas pierunāt mani nopirkt milzīgu, pūkainu rozā platmali un kādu vakaru, kad mums iznāk baudīt draņķīgas vakariņas, apjautājas: Vai šos sauc par Misis Polas1 teļa gaļas pirkstiņiem? Viņa ir gatavais jāņtārpiņš, šī Linda. Viduslaiku Venēcijā bija amats codega vīrs, kuru nolīga, lai tas vakarā ietu pa priekšu ar lukturi, rādot ceļu, aizbaidot zagļus un ļaunos garus un gādājot par drošību un paļāvību tumšajās ielās. Tāda ir Linda mana speciālpasūtījuma ceļojuma formāta venēciešu codega uz laiku.

33

Pēc dažām dienām izkāpju no vilciena Romā, kur valda karsts, saulains, nebeidzams haoss, un tūlīt pat, izejot uz ielas, dzirdu netālu notiekošā manifestazione, strādnieku mītiņa, futbola stadionam līdzīgos izsaucienus. Kālab tie šajā reizē streiko, mans taksists nemāk atbildēt, laikam tāpēc, ka viņam ir vienalga. Sti cazzi, viņš saka par streikotājiem. (Burtiski tulkojot: “Tie pauti” vai, kā mēs teiktu: “Nav ne plika graša vērti.”) Ir tik patīkami atgriezties. Pēc Venēcijas nosvērtās atturības ir jauki atkal nokļūt vietā, kur var redzēt vīrieti leopardādas žaketē paejam garām pusaudžu pārītim, kas maigojas pašā ielas vidū. Šī saules apmirdzētā pilsēta ir tik dzīva un mundra, tik uzcirtusies un seksīga.

Atceros, ko man reiz teica manas draudzenes Marijas vīrs

1 "Mrs. Paul’s” kompānija, kas ražo un izplata fasētas jūras veltes.

Džulio. Mēs sēdējām āra kafejnīcā un sarunājāmies, un viņš man pajautāja, ko es domājot par Romu. Atbildēju, ka man, protams, tā ļoti patīk, tomēr es apzinos, ka Roma nav mana pilsēta, nav tā vieta, kur es varētu nodzīvot savu atlikušo mūžu. Romai piemīt kaut kas ne īsti manā garā, tikai nespēju saprast, kas tieši. Kamēr mēs tā runājām, garām pagāja tematam atbilstošs vizuāls uzskates līdzeklis. īsta romietes kvintesence fantastiski saglabājusies, dārglietām apkārusies četrdesmit un cik tur gadu veca dāma uz četrcollīgiem papēžiem, šauros svārkos ar šķēlumu rokas garumā un saulesbrillēm, kas izskatījās pēc sacīkšu automobiļa lukturiem (un droši vien maksāja tikpat, cik šāds automobilis). Viņa dārgakmeņiem nosētā saitē veda savu īpašas šķirnes klēpja sunīti, un viņas piegulošās žaketes kažokādas apkakle izskatījās kā izgatavota no iepriekšējā īpašas šķirnes klēpja sunīša ādas. Dāma izplatīja ap sevi neticami šarmantu gaisotni, kas šķita sakām: “Jūs skatīsieties uz mani, bet es uz jums gan ne.” Bija neiespējami iedomāties, ka šī sieviete kaut desmit sava mūža minūtes būtu pavadījusi bez skropstu tušas. Būtne visos iespējamos veidos bija pretmets manam ģērbšanās stilam, ko mana māsa dēvē “Stīvija Niksa1 , ģērbusies pidžamā, dodas uz jogas nodarbībām”.

Norādīju Džulio uz šo sievieti un sacīju: Palūk, Džulio, tā ir Romas iedzīvotāja. Roma nevar būt viņas pilsēta un vienlaikus arī mana pilsēta. Tikai viena no mums šeit ir īsteni piederīga. Un mēs abi zinām, kura tā ir.

-   Varbūt tev un Romai gluži vienkārši ir atšķirīgi vārdi, novilka Džulio.

-   Ko tu ar to gribi teikt?

1 Stevie Nieks (1948) amerikāņu dziedātāja un dziesmu autore, grupas Fleetwood Mac soliste, pazīstama ar “smagajiem” dziesmu tekstiem un ēterisko vizuālo tēlu.

-    Vai tad tu nezini, viņš atsaucās, atslēga tam, lai saprastu pilsētu un tās iedzīvotājus, ir tās ielu vārds?

Tad viņš ņēmās paskaidrot jaucot gan angļu, gan itāļu vārdus un ņemot talkā žestus -, ka katrai pilsētai ir savs viens vienīgs vārds, kas to definē, vārds, kas attiecināms uz lielāko daļu tās iedzīvotāju. Ja jūs spētu lasīt to cilvēku domas, kuri kādā noteiktā vietā iet jums garām, jūs atklātu, ka lielākajai daļai prātā ir viena un tā pati doma. Kāda ir šā vairākuma doma, tāds arī ir pilsētas vārds. Un, ja jūsu personiskais vārds nesaskan ar pilsētas vārdu, jūs tur patiešām neiederaties.

-   Kāds tad ir Romas vārds? es gribēju zināt.

-   SEKSS, viņš paziņoja.

-     Vai tas attiecībā uz Romu tomēr nav tikai tāds stereotips?

-Nē.

-   Romā taču noteikti ir dažs labs cilvēks, kurš domā par ko citu, nevis par seksu?

-    Nē, Džulio palika pie sava. Nē. Viņi visi visi kā viens caurām dienām domā par seksu.

-   Pat Vatikānā?

-   Tas ir kas cits. Vatikāns nepieder Romai. Tur ir spēkā cits vārds. Šis vārds ir VARA.

-   Šķiet, ka tam drīzāk vajadzētu būt TICĪBA.

-   Tā ir VARA, viņš atkārtoja. Tici man. Bet Romas vārds ir SEKSS.

Tātad, ja tic Džulio, ar mazo vārdiņu “SEKSS” ir bruģētas Romas ielas zem jūsu kājām, tas šeit šļakstās no strūklakām, piepilda gaisu kā ielu satiksmes troksnis. Domāt par to, ģērbties tam, meklēt to, apspriest to, atraidīt to, padarīt to par izpriecu un spēli tā rīkojas visi. Tas piešķir zināmu jēgu tam, kāpēc Roma, neraugoties uz savu lieliskumu, man tomēr nešķiet vieta, kuru es varētu padarīt par savām

mājām. Vismaz ne pašreizējā manas dzīves posmā. Jo SEKSS šobrīd nekādi nav mans vārds. Dažkārt manā dzīvē tas ir bijis galvenais, taču ne tagad, lādēļ Romas vārds, klejodams pa ielām, vienkārši atsitas pret mani un atlec, neatstājot nekādas pēdas. Es neatsaucos šim vārdam, tātad pilnībā nedzīvoju šejienes dzīvi. Tā gan ir no gaisa pagrābta teorija, kuru nekādi nav iespējams pierādīt, taču man tā patīk.

Tad Džulio man pajautāja: Kāds ir Ņujorkas vārds?

Kādu bridi padomājusi, nospriedu: Tas noteikti ir darbības vārds. Manuprāt, tas ir SASNIEGT.

(Tas netverami, tomēr iezīmīgi atšķiras no Losandželosas vārda, kas arī ir darbības vārds: IZDOTIES. Vēlāk es iepazīstināju ar šo teoriju savu zviedru draudzenīti Sofiju; viņa pauda viedokli, ka Stokholmas ielu vārds ir PIELĀGOTIES, un tas mūs abas skumdināja.)

-   Kāds ir Neapoles vārds? vaicāju Džulio. Viņš labi pazīst Itālijas dienvidus.

-   CĪŅA, viņš nosprieda. Kāds bija tavas ģimenes vārds, kad tu biji bērns?

Tas bija grūts jautājums. Es centos izdomāt vārdu, kas apvienotu sevī jēdzienus PIETICĪGS un NEGODBIJĪGS. Bet Džulio jau gāza ārā nākamo, daudz tiešāko jautājumu: Un kāds ir tavs vārds?

Nu, uz to es nekādi nevarēju atbildēt.

Un vēl arvien, kad pagājušas jau vairākas nedēļas, es nespēju rast uz to atbildi. Es zinu dažus vārdus, kuri noteikti nav īstie. Tā nav LAULĪBA, tas nu ir vairāk nekā skaidrs. Tā nav ĢIMENE (lai ari “ģimene” ir tās pilsētas vārds, kurā es dažus gadus dzīvoju kopā ar savu viru, un, tā kā es nejutu saskaņu ar šo vārdu, varbūt lielā mērā tas bija par iemeslu manām ciešanām). Šis vārds vairs nav ari DEPRESIJA, paldies Dievam. Nejūtu sevī nekādu saistību ar Stokholmas vārdu PIELĀGOTIES. Taču nejūtu arī, ka pilnībā mājotu Ņujorkas

vārdā SASNIEGT, lai gan vecumā starp divdesmit un trīsdesmit gadiem tas patiesi bija mans vārds. Mans vārds varētu būt MEKLĒT. (Lai gan būsim godīgi tas tiklab varētu būt arī SLĒPTIES.) Pēdējo Itālijas mēnešu laikā mans vārds it labi varētu būt BAUDĪJUMS, tomēr tas nesaskan ar daudziem manas būtības aspektiem, jo vai gan citādi es ar tādu degsmi rautos uz Indiju? Mans vārds varētu būt GARĪGUMS, lai gan tas mani padara šķietami labāku, nekā patiesībā esmu, un nekādi nesaskan ar manis patērētajiem visnotaļ iespaidīgajiem vīna kvantumiem.

Atbildi es nezinu, un varbūt tieši ap to arī grozās mans ceļojumiem veltītais gads. Atrast savu vārdu. Vienu gan es varu pateikt pilnīgi droši SEKSS tas nebūs.

Tā vismaz es te daudzinu. Tikai pasakiet man, kā tas nākas, ka nupat kādu dienu kājas pašas aiznesa mani uz diskrētu modes preču salonu Via Condotti, kur jauniņas un maigas itāļu pārdevējas lietpratīgajā vadībā es iztērēju vairākas sapnim līdzīgas stundas (un starpkontinentālas aviobiļetes vērtībai atbilstošu naudas summu), pērkot apakšveļu tādos daudzumos, ka tajā varētu ietērpt sultāna sievu visas tūkstoš un vēl vienas nakts garumā. Es pirku dažādu veidu un modeļu krūšturus. Pirku smalkas, vieglas korsetes un draiskas biksītes visās Lieldienu olu nokrāsās, un kombinē no pienbalta atlasa un pieglaudīgi maiga zīda, un rokām darinātus nieciņus samtainas, mežģīņotas, trakas lietiņas citu pēc citas.

Man šādas lietas nekad nav piederējušas. Tad kālab pēkšņi tagad? Kad izgāju no veikala, stiepdama padusē savu zīdpapīrā ievīstīto palaidnību lēveni, pēkšņi atcerējos tovakar futbola spēles laikā dzirdēto izmisuma pilno kliedzienu no “Romas” komandas līdzjutēja mutes, kad “Lacio” labākais spēlētājs Albertīni kritiskā brīdī aizraidīja bumbu tukšumā, bez kāda iemesla totāli salaižot grīstē visu spēli.

-   Per chi??? līdzjutējs kā traks bļāva. Per chi???

KAM? Kam tu raidīji to bumbu, Albertīni? Tur taču neviena nav!

Stāvēdama uz ielas pēc savas drudžainās apakšveļas pirkšanas tūres, atcerējos šo teicienu un čukstus atkārtoju sev pašai: Per chi?

Kam par godu, Liza? Kam domāts viss šis dekadentiskais seksīgums? Te neviena nav. Man Itālijā bija atlicis vairs tikai pāris nedēļu un nebija itin nekādu nodomu mesties kādam ap kaklu. Vai patiešām? Vai mani beidzot būtu skāris vārds, kas klejo pa Romas ielām? Vai ari tas bija pēdējais izmisīgais mēģinājums kļūt itāliskai? Vai tā bija dāvana sev pašai vai drīzāk dāvana kādam nezināmam mīļākajam, kurš mani vēl nebija apciemojis pat iztēlē? Varbūt tas bija mēģinājums pēc seksuālās pašapziņas sagrāves pēdējo attiecību laikā sākt ārstēt savu libido?

Tad es sev pajautāju: Un visu šo mantību tu taisies stiept sev līdzi uz Indiju?

34

Lūkas Spageti dzimšanas diena šogad iekrīt Amerikas Pateicības dienā, tāpēc viņš grib pagatavot tītaru. Viņš vēl nekad nav ēdis tādu lielu, treknu, kraukšķīgi apcepinātu amerikāņu tītaru, tikai redzējis to bildēs. Viņš domā, ka nebūtu grūti šādu mielastu nošpikot (jo sevišķi ar manis, amerikānietes, palīdzību), un teic, ka mēs šim nolūkam varētu izmantot viņa draugu Mario un Simonas virtuvi abiem pieder liela, skaista māja kalnos netālu no Romas, un tā allaž mīļuprāt tiek atvēlēta Lūkas dzimšanas dienas svinībām.

Lūk, kāda bija Lūkas svētku iecere viņš atbrauktu man pakaļ ap septiņiem vakarā pēc tam, kad būtu beidzis darbu, tad mēs atstātu Romu un dotos uz ziemeļiem, kur apmēram stundas brauciena attālumā atrodas viņa draugu māja. Tur sastaptos ar pārējiem viesību dalībniekiem, iedzertu vīnu

un apmainītos ar jaunākajām ziņām; ap pulksten deviņiem mēs ķertos pie divdesmit mārciņu smagā tītara cepšanas akcijas…

Man nācās paskaidrot Lūkam, cik ilgi mēdz cepties divdesmit mārciņu smags tītars. Pastāstīju nabaga puisim, ka viņa dzimšanas dienas mielasts, visticamāk, būtu gatavs baudīšanai tikai nākamās dienas rītausmā. Viņš bija satriekts. Bet ja nu mēs nopirktu tādu pavisam mazu tītaru? Tādu jaundzimušu tltarēnu?

-   Luka, es viņam teicu. Nesarežģīsim to visu un ēdīsim picu, kā Pateicības dienā mēdz darīt katra otrā lāgā nefunkcionējošā amerikāņu ģimene.

Tomēr viņš likās noskumis. Lai gan jāatzimē, ka Romu patlaban apņem vispārējas skumjas. Laiks kļuvis vēss. Sanitārais dienests, dzelzceļa un nacionālās aviolīnijas darbinieki uzsākuši streiku visi vienā dienā. Pētnieki nupat nākuši klajā ar paziņojumu, ka 36 procenti itāļu bērnu esot alerģiski pret saistvielām, kas nepieciešamas makaronu, picas un maizes pagatavošanai, lūk, kur novedusi itāļu kultūra. Vēl ļaunāk, nesen man acis iekrita avlžraksts ar šokējošu virsrakstu: "Insoddisfatte 6 Donne su 10!" Tas nozīmē, ka sešas no desmit itāļu sievietēm ir seksuāli neapmierinātas. Vēl vairāk, 35 procenti itāļu vīriešu apgalvo, ka tiem esot grūtības saglabāt un’erezione, atstājot aptaujātājus visnotaļ perplessi un izraisot mani pārdomas par to, vai vārdu SEKSS galu galā tomēr drīkst uzskatīt par Romu raksturojošo vārdu.

Nopietnākas sliktās ziņas deviņpadsmit itāļu karavīri nesen zaudējuši dzīvību amerikāņu karā (kā to šeit mēdz dēvēt) Irākā tas ir lielākais bojāgājušo itāļu militārpersonu skaits kopš Otrā pasaules kara. Romiešus šī nāve satriekusi, un dienā, kad notiek jauno zēnu bēres, pilsēta ir slēgta. Lielākā daļa itāļu negrib ielaisties nekādās darīšanās ar šo Džordža Buša uzsākto karu. Iesaistīšanās tajā bija Itālijas

premjerministra Silvio Berluskoni (tautā viņu biežāk dēvē vienkāršajā vārdā I’idiota) lēmums. Šis no intelekta absolūti brīvais biznesmenis, korupcijas un netīro politisko mahināciju ķēplgā oreola apvītais futbola kluba īpašnieks, kurš ar saviem nekaunīgajiem žestiem Eiropas Parlamentā regulāri liek sarkt saviem līdzpilsoņiem, kurš izkopis runas mākslu l’ariafritta (nokaitēta atmosfēra), kurš lietpratīgi manipulē ar medijiem (tas nebūt nav sarežģīti, jo tie ir viņa īpašums) un kurš pa lielākai daļai nepavisam neizturas tā, kā pienāktos vienam no pasaules līderiem, bet drīzāk gan kā Voterberijas mērs (atvainojiet, šo joku laikam nesapratīs neviens, izņemot Konektikutas iedzīvotājus), tagad iesaistījis itāļus karā, ar kuru tiem viņu pašu izpratnē nav nekāda sakara.

“Viņi mira par brīvību,” šo deviņpadsmit itāļu kareivju bērēs paziņoja Berluskoni, taču lielākā daļa romiešu bija citās domās: Viņi mira parDžordža Buša personisko atriebību. Pastāvot šādam politiskajam klimatam, varētu domāt, ka Romā ir grūti būt amerikāņu viešņai. Patiesi, kad ierados Itālijā, gaidīju, ka sastapšos ar zināmu aizvainojuma devu, taču saņēmu visnotaļ iejūtīgu attieksmi. Ikreiz, pieminot Džordžu Bušu, cilvēki norāda uz Berluskoni, teikdami: Mēs saprotam, kā tas ir. Mums pašiem ir viens tāds pats.

Mēs esam gājuši tam cauri.

Šādos apstākļos šķiet samērā dīvaini, ka Luka savā dzimšanas dienā vēlas nosvinēt Amerikas Pateicības dienu, taču man tas patīk. Pateicības diena ir jauki svētki kaut kas tāds, ar ko amerikāņi var lepoties, nacionālie svētki, kas laika gaitā nav piedzīvojuši gandrīz nekādas izmaiņas. Tā ir žēlastības, pateicības, kopības un jā! prieka diena. Tas ir kaut kas tāds, kas mums visiem tieši šobrīd ir vajadzīgs.

Mana draudzene Debora no Filadelfijas bija ieradusies Romā uz nedēļas nogali, lai nosvinētu šo dienu kopā ar mani. Debora ir starptautiski atzīta psiholoģe, rakstniece

un feminisma teorētiķe, bet manā uztverē viņa vēl arvien ir mana mīļākā pastāvīgā apmeklētāja no tiem tālajiem laikiem, kad es strādāju kādā Filadelfijas ēstuvē par bufetnieci un viņa nāca pusdienot, dzēra diētisko kolu bez ledus un, pārliekusies pāri letei, klāstīja man gudras lietas. Viņas klātbūtne pat šādam ūķim spēja piešķirt smalkumu. Nu jau piecpadsmit gadu mēs esam draudzenes. Lūkas viesībās ieradīsies arī Sofija. Mēs ar Sofiju esam draudzenes kādas piecpadsmit nedēļas. Pateicības dienā vienmēr vīsi ir mīļi aicināti. Sevišķi, ja tā sakrīt ar Lūkas Spageti dzimšanas dienu.

Vēlu vakarā mēs izbraucam no drudžainās un nogurušās Romas un dodamies kalnos. Lūkam patīk amerikāņu mūzika, tā nu mēs esam pilnā skaļumā uzlikuši Eagles un paši dziedam līdzi: Ej… līdz galam… vēlreiz!!!! un tas mūsu braucienam gar olīvu birzīm un antīkiem akveduktiem piešķir savādu Kalifornijas piegaršu. Mēs ierodamies pie Lūkas senajiem draugiem Mario un Simonas, divpadsmitgadīgu dvīņu Džūlijas un Sāras vecākiem. Paolo, Lūkas draugs, ko biju sastapusi jau agrāk, futbola spēlē, arī ir šeit kopā ar savu draudzeni. Protams, te ir arī Džuliāna, Lūkas draudzene, viņa ir ieradusies agrāk par mums. Šī ir izsmalcināta māja, paslēpusies olīvu, citronu un mandarīnu koku pavēnī. Kamīns ir iekurts. Olīveļļa ir pašu spiesta.

Pats par sevi saprotams, ka cepināt divdesmit mārciņu smagu tītaru neatliek laika, toties Luka sautē skaistus tītara krūts gabaliņus, un es vadu ūdenszālēm līdzīgu ļaužu grupiņu, kas mēģina pagatavot Pateicības dienas pildījumu; labākā man šķiet recepte, kurā tas tiek gatavots no kādas augstākā labuma itāļu maizes drupačām ar piedevām, kas aizstātas ar šejienes kultūrai raksturīgākām (aprikožu vietā dateles, seleriju vietā fenhelis). Dīvainā kārtā viss izdodas lieliski. Ņemot vērā to, ka puse viesu nerunā angliski un otra puse itāliski (un Sofija ir vienīgā, kura runā zviedriski), Luka

bija noraizējies, kā šovakar risināsies sarunas, taču svinības izvēršas par vienu no tiem brīnumainajiem vakariem, kad visi saprotas lieliski vai vismaz, ja aizmirsies kāds retāk lietots vārds, jūsu kaimiņš to var iztulkot.

Esmu jau aizmirsusi mūsu pieveikto Sardīnijas vīna pudeļu skaitu, kad Debora nāk klajā ar aicinājumu šovakar sekot jaukajai amerikāņu tradīcijai sadoties rokās un visiem pēc kārtas pavēstīt, par ko mēs visvairāk pateicamies. Tad mēs to darām trijās valodās, apliecinājums seko apliecinājumam.

Iesāk Debora. Viņa ir pateicīga par to, ka Amerikai drīz būšot iespēja tikt pie jauna prezidenta. Sofija (vispirms zviedriski, tad itāliski un visbeidzot angliski) paziņo, ka ir pateicīga par dāsnajām itāliešu sirdīm un par šiem četriem mēnešiem, kurus viņai bijis ļauts pavadīt šajā zemē un pieredzēt tur tādu prieku. Tad nāk asaras. Mario mūsu namatēvs lej pateicības asaras, pateikdamies Dievam par to, kā tas vadījis viņa dzīvi, sniedzot iespēju iemantot šo brīnišķīgo māju par prieku viņa ģimenei un draugiem. Paolo izpelnās smieklus, paziņojot, ka arī esot pateicīgs par to, ka Amerikai drīz būšot iespēja ievēlēt jaunu prezidentu. Mēs visi apklustam kolektīvā cieņā, kad mazā Sāra, viena no divpadsmitgadīgajām dvīnītēm, drosmīgi atzīstas, ka ir pateicīga par to, ka šovakar var būt kopā ar tik jaukiem cilvēkiem, jo pēdējā laikā skolā viņai ejot smagi daži skolēni viņai darot pāri “tāpēc paldies jums, ka šovakar esat tik laipni pret mani, nevis nejauki kā viņi”. Lūkas draudzene teic, ka esot pateicīga par gadiem ilgo uzticību, ko Luka viņai veltījis, un par to, cik nesavtīgi viņš palīdzējis viņas ģimenei, kad tai bijuši grūti laiki. Simona mūsu namamāte raud vēl atklātāk par savu vīru, izteikdama pateicību par jauno svinēšanas un pateicības izpaušanas paražu, ko viņas mājā ienesuši svešinieki no Amerikas, kuri nemaz neesot svešinieki, bet gan Lūkas draugi un tātad vispārēja miera draugi.

Kad pienāk mana kārta, es sāku: Sono grata… -, bet tad atklāju, ka savas patiesās domas nemaz nespēju izteikt. Proti, ka šovakar esmu brīva no depresijas, kas gadiem ilgi grauzusi mani kā žurka, no depresijas, kas izsitusi manā dvēselē tādus tukšumus, ka tajā laikā es nebūtu spējīga priecāties pat par tik jauku vakaru kā šis. To es nepateicu, jo negribēju satraukt bērnus. Paudu vienkāršāku patiesību ka esmu pateicīga par seniem un jauniem draugiem. Ka tieši šovakar esmu īpaši pateicīga par Luku Spageti. Ka ceru: viņam šī trīsdesmit trešā dzimšanas diena ir laimīga, un ceru arī, ka viņš nodzīvos garu mūžu, lai rādītu piemēru citiem vīriešiem, kā tas ir būt cēlsirdīgam, uzticīgam un mīlošam. Un ceru: nevienam nebūs iebilstams, ka to visu sakot, man jāraud, un laikam jau patiešām nevienam nekas nav iebilstams, jo raud arī visi pārējie.

Luka ir tik jūtu pārpilns, ka nespēj atrast vārdus, vien pateikt mums visiem: Jūsu asaras ir manas lūgsnas.

Turpina pludot Sardīnijas vīns. Kamēr Paolo mazgā traukus, Mario liek gulēt savas nogurušās meitiņas, Luka spēlē ģitāru un pārējie iereibuši dzied Nila Janga dziesmas visdažādākajos akcentos, Debora, amerikāņu feministe psiholoģe, klusi saka man: Palūkojies uz šiem jaukajiem itāļu vīriešiem. Vai redzi, cik atklāti viņi pauž savas jūtas un ar kādu mīlestību rūpējas par savu ģimeni? Vai redzi, ar kādu cieņu un uzmanību viņi attiecas pret sievietēm un bērniem? Netici tam, kas rakstīts avīzēs, Liza. Šai valstij klājas labi.

Ballīte negrib beigties līdz pat rītausmai. Mēs mierīgi būtu varējuši cept divdesmit mārciņu smago tītaru un apēst to brokastīs. Luka Spageti ved mani, Deboru un Sofiju uz mājām. Mēs cenšamies palīdzēt viņam palikt nomodā, saulei lecot, dziedādamas Ziemassvētku dziesmas. Klusa nakts, svēta nakts, mēs atceļā uz Romu dziedam visās valodās, kādās vien mākam, atkal un atkal.

35

Neizturami. Pēc gandrīz četriem Itālijā pavadītiem mēnešiem man vairs neder nevienas no manām biksēm. Pat jaunās drēbes, kuras nopirku pirms mēneša (kad biju jau izaugusi no savām “otrā Itālijas mēneša" biksēm), man vairs neder. Nevaru taču atļauties ik pārnedēļas iegādāties jaunu garderobi, un es apzinos, ka drīz būšu Indijā, kur manas mārciņas gluži vienkārši izkusīs, tomēr es vairs nevaru staigāt šajās biksēs. Tas ir neciešami.

Tam visam ir pamats, ņemot vērā, ka nesen es kādā greznā Itālijas viesnīcā uzkāpu uz svariem un uzzināju, ka četru Itālijā pavadīto mēnešu laikā esmu pieņēmusies svarā par divdesmit trim mārciņām patiesi iejūsminošs sasniegums. Kādas piecpadsmit mārciņas man tik tiešām vajadzēja atgūt, jo pēdējo smagās šķiršanās un depresijas apzīmogoto gadu laikā biju kļuvusi līdzīga ģindenim. Vēl piecas mārciņas bija nākušas klāt tīrā prieka pēc. Un kā ar pēdējām trim? Domāju: vienkārši tāpēc, lai pierādītu notiekošā pareizību.

Bet tā nu iznāk, ka man jānopērk apģērba gabals, ko laikam visu savu atlikušo mūžu glabāšu kā dārgu piemiņu, mani pēdējā Itālijas mēneša džinsi. Jaunā dāma, veikala darbiniece, ir gana laipna, lai, nesot arvien lielāka un lielāka izmēra izstrādājumus un citu pēc cita sniedzot tos man pa aizkara spraugu, iztiktu bez komentāriem, tikai katru reizi iejūtīgi apjautātos, vai šoreiz der kaut cik labāk. Vairākas reizes man nākas izbāzt galvu no aizkariem un pajautāt: Atvainojiet, vai jums nebūtu tādas pašas, tikai mazdruscīt lielākas? Līdz patīkamā jaunā dāma beidzot pasniedz man džinsu pāri ar vidukļa apkārtmēru, kuru ieraugot man acu priekšā viss sagriežas. Tad es iznāku no pielaikošanas kabīnes un nostājos pārdevējas priekšā.

Viņa pat acu nepamirkšķina, bet raugās manī kā māks-

las eksperts, kas cenšas noteikt vāzes vērtību. Patiešām apjomīgas vāzes.

-   Carina, viņa beidzot atzīst. Glīti.

Itāliski pajautāju pārdevējai, vai viņa, lūdzu, varētu man godīgi pateikt, vai šajos džinsos es neizskatos pēc govs.

Nē, signorina, man tiek teikts. Pēc govs jūs neizskatāties.

-   Tad varbūt es izskatos pēc cūkas?

Nē, viņa ārkārtīgā nopietnībā cenšas mani pārliecināt. Tātad vismaz pēc cūkas es neizskatos.

-   Varbūt pēc bifeļa?

Tā jau sāk kļūt par labu vārdnīcas praksi. Vēlos izvilināt veikala darbiniecei smaidu, taču viņa pārāk krampjaini cenšas izturēties profesionāli.

Mēģinu vēl pēdējo reizi: Varbūt es atgādinu bujjalo mozzarella'?

-        Jā, varbūt, viņa, tikko jaušami pasmaidīdama, piekāpjas. Varbūt jūs patiešām mazdruscītiņ atgādināt bujfalo mozzarella.

36

Līdz prombraukšanai man atlikusi vairs tikai nedēļa. Plānoju Ziemassvētkos atgriezties Amerikā un tad lidot uz Indiju ne tikai tāpēc, ka doma par Ziemassvētkiem prom no ģimenes man šķiet neciešama, bet ari tāpēc, ka atlikušie astoņi mana ceļojuma mēneši Indija un Indonēzija prasa gluži atšķirīgu ekipējumu. Ļoti maz no tā, kas jums vajadzīgs, dzīvojot Romā, būs noderīgs, apceļojot Indiju.

Un varbūt pie manas gatavošanās braucienam uz Indiju pieder arī tas, ka pēdējo nedēļu es izlemju pavadīt, ceļojot pa Sicīliju Itālijas daļu, kas visvairāk līdzinās Trešās pasaules valstīm un tālab nemaz nav tik slikta vieta, kur sevi sagatavot tam, lai tiktos ar galēju nabadzību. Bet varbūt es vēlos doties

1 No bifeļa piena gatavots itāļu mozzarella siers.

uz Sicīliju tikai tāpēc, ka Gēte reiz teicis: “Neredzot Sicīliju, nav iespējams iegūt skaidru priekšstatu par Itāliju.”

Taču nokļūt Sicīlijā nav nemaz tik vienkārši. Man nākas likt lietā visas savas prasmes, lai sameklētu vilcienu, kas svētdien dodas garajā ceļā gar piekrasti, un tad atrast īsto prāmi uz Mesīnu (visnotaļ šaubīgu un pat samērā briesmīgu Sicīlijas ostas pilsētu, kas, tā vien šķiet, gaudo aiz aizbarikādētām durvīm: “Tā nav mana vaina, ka esmu tik neglīta! Mani tirdījušas zemestrīces un uzlidojumi un turklāt vēl izvarojusi mafija!”) Tiklīdz esmu ieradusies Mesīnā, man jāatrod autoosta (piekvēpusi kā smēķētāja plaušas) un jāsameklē tur cilvēks, kura darbs izpaužas kā dirnēšana biļešu kasē, apraudot savu sūro likteni. Tad jādiedelē, vai viņš, lūdzu, būtu tik laipns un pārdotu man biļeti uz piekrastes pilsētiņu Tormīnu. Beidzot es triecos gar Sicīlijas nelīdzenā austrumu krasta klinšainajām pludmalēm, līdz sasniedzu Tormīnu, kur man jāatrod taksometrs un pēc tam viesnīca. Vēl man jāierauga īstais cilvēks, kam uzdot savu mīļāko jautājumu itāļu valodā: “Kur šajā pilsētiņā var visgaršīgāk paēst?” Tormīnā šis cilvēks izrādās miegains policists. Viņš pasniedz man vienu no lieliskākajām lietām, ko vispār kāds dzīvē varējis sniegt, sīku papīra strēmelīti, uz kuras uzrakstīts kāda necila restorāna nosaukums un uzzīmēts plāns, kā tur nokļūt.

la izrādās neliela trattoria, kur draudzīgi noskaņota paveca apkalpotāja gatavojas saņemt vakara apmeklētājus, stāvot vienās zeķēs uz galda un mazgājot restorāna logus, tostarp cenšoties nenoraut pie tiem piekārtos Ziemassvētku rotājumus. Pasaku viņai, ka nemaz nevēlos redzēt ēdienkarti, vienkārši lai atnes man pašu gardāko, kas ir dabūjams, jo šis ir mans pirmais vakars Sicīlijā. Viņa līksmi saberzē plaukstas un sicīliešu dialektā uzsauc kaut ko savai vēl vecākajai mātei virtuvē. Nepaiet ne lāga divdesmit minūtes, kad es jau sukāju iekšā pašu pārsteidzošāko maltīti, kādu esmu baudījusi Itālijā

pavadītajā laikā. Tie ir makaroni, tādi, kādus es līdz šim neesmu redzējusi, lielas, svaigas makaronu masas sloksnes salocītas līdzīgi ravioli un pēc formas (ja ne gluži pēc izmēra) atgādina pāvesta galvassegu, tās pildītas ar karstu, aromātisku biezeni no vēžveidīgajiem, astoņkāja un kalmāra, kas samaisīts un pasniegts kā karsti salāti ar svaigiem gliemežiem un sloksnēs sagrieztiem dārzeņiem, tas peld olīvu un okeāna delikatešu virumā. Makaroniem seko timiānā sutināts trusis.

Nākamajā dienā Sirakūzās ir vēl labāk. Ir pievakare, smidzina salts lietutiņš, un autobuss kratīdamies aizved mani līdz ielas stūrim. Es tūdaļ pat iemīlu šo pilsētu. Sirakūzās zem manām kājām ir trīstūkstoš gadu sena vēsture. Tā ir tik senas civilizācijas vieta, ka Roma salīdzinājumā ar to izskatās pēc Dalasas. Mīts vēsta, ka uz šejieni no Krētas atlidojis Dedals un šeit reiz pārgulējis Herkuless. Sirakūzas bija grieķu kolonija, kuru Tacits dēvēja par “pilsētu, kas nav sliktāka par pašām Atēnām”. Sirakūzas ir tā saikne, kas savieno Seno Grieķiju ar Seno Romu. Šeit dzīvojuši daudzi senatnes zinātnieki un dramaturgi. Platons uzskatījis, ka šeit būtu ideāla vieta utopiskam eksperimentam, kurā “ar dievišķas varas” palīdzību valdnieki varbūt varētu kļūt par filozofiem un filozofi par valdniekiem. Vēsturnieki apgalvo, ka retorika izgudrota tieši Sirakūzās, un no turienes cēlušās arī (tā gan ir otršķirīga lieta) intrigas.

Klīstu pa šās drūpošās pilsētas tirgu, un mana sirds notrīs mīlestībā, kurai nespēju nedz pretoties, nedz arī to izskaidrot, kad ieraugu vecu vīru melnā vilnas platmalē, kurš ķidā pasūtītāja izvēlēto zivi (viņš iespiedis starp lūpām cigareti, kā šuvējas mēdz turēt mutē kniepadatas, un viņa nazis, izgriežot filejas, darbojas gandrīz ar pārpasaulīgu precizitāti). Kautri apvaicājos zvejniekam, kur es šovakar varētu ieturēties, un mūsu saruna koncentrējas vēl vienā papīra strēmelītē, kas

raida mani uz restorānu bez nosaukuma. Tiklīdz es vakarā tur ierodos, viesmīlis atnes man ar pistācijām pārkaisītus gaisīgus ricotta mākoņus, aromātiskā eļļā peldošas maizes rikas, mazus šķīvīšus ar olīvām un sagrieztu gaļu un atdzesētu apelsīnu salātus svaigu sīpolu un pētersīļu mērcē. Un tas viss, pirms vēl es esmu kaut vārdu dzirdējusi par calamari nama īpašo sortimentu.

“Neviena pilsēta nevar dzīvot mierā, lai arī kādi būtu tās likumi,” rakstīja Platons, “ja tās iedzīvotāji… nedara neko citu kā vien svin un dzer, un nomoka cits citu ar mīlas dziņām.”

Bet vai tad ir tik ļauni īsu laiciņu padzīvot tieši šādi? Kaut tikai dažus mēnešus cilvēka mūžā vai tiešām ir tik briesmīgi kuģot pa laika straumi bez jebkādiem cēlākiem mērķiem, vien ar domām, kā tikt pie nākamās jaukās maltītes? Vai iemācīties runāt kādā valodā bez jebkāda virsuzdevuma, bet tikai tāpēc, ka tā ir tīkama jūsu ausīm? Vai dienas vidū snauduļot dārzā, saules apspīdētā laukumiņā, blakus iemīļotajai strūklakai? Un rīt darīt to pašu?

Protams, šādi nevar dzīvot nepārtraukti. Agri vai vēlu sevi liks manīt dzīves īstenība un kari, un traumas, un mirstība. Šeit, Sicīlijā, ar tās baiso nabadzību cilvēku prātus reti atstāj dzīves īstenības apziņa. Sicīlijā jau gadsimtiem ilgi vienīgais veiksmīgais darbības veids ir mafija (vai nu darbojoties tajā, vai, gluži otrādi, aizsargājot iedzīvotājus no tās darbības), un tā vēl arvien tur savus izplestos nagus virs visu galvām. Palermo, pilsēta, kuru Gēte reiz pasludinājis par neaprakstāma skaistuma apvītu, tagad ir gluži vienkārši Rietumeiropas pilsēta, kurā vēl arvien var iemaldīties Otrā pasaules kara atstātos gruvešos, kaut vai tikai tādēļ, lai izjustu šejienes attīstību. Pilsēta tikusi sistemātiski izķēmota, gluži neaprakstāmi ar pretīgiem un nedrošiem dzīvojamo namu kvartāliem, ko mafija uzbūvējusi astoņdesmitajos gados, atmazgājot savu netīro naudu. Pajautāju kādam sicīlietim,

vai šis ēkas būvētas no lēta betona, un viņš man atbildēja:

-   Ak nē, tas ir ļoti dārgs betons. Katrā vedumā ir pa mafijas upura līķim, un slepkavība maksā naudu. Bet tas dod betonam stiprību visi tie kauli un zobi.

Šādā vidē varbūt šķiet nedaudz sekli domāt vienīgi par nākamo lielisko maltīti. Bet varbūt, ņemot vērā skarbo realitāti, tas ir labākais, ko varat darīt? Luidži Barcīni savā 1964. gada meistardarbā “Itālieši” (ko viņš uzrakstīja tad, kad beidzot jutās noguris no visa, ko par Itāliju bija sarakstījuši svešzemnieki, kuri to vai nu pārlieku mīlēja, vai pārlieku ienīda) mēģināja savu valsti raksturot no paša kultūras pozīcijām. Viņš centās rast atbildi uz jautājumu, kāpēc Itālija, dažādu laikmetu dižāko mākslas, politikas un zinātnes ģēniju šūpulis, tomēr tā arī nekad nav kļuvusi par pasaules lielvaru. Kāpēc viņi, būdami vai visas planētas verbālās diplomātijas dižākie meistari, ir tik nemākulīgi pašu mājas pārvaldīšanā? Kāpēc viņi individuāli spēj būt tik varonīgi, bet kolektīvi kā armija tik neveiksmīgi? Kā viņi katrs par sevi spēj būt tik izmanīgi tirgotāji, taču kā nācija ir gaužām neprasmīgi kapitālisti?

Viņa atbildes uz šiem jautājumiem ir krietni vien sarežģītākas, nekā es šeit spēju izklāstīt, bet tās ir ciešā sakarā ar Itālijas vietvalžu korumpētības visnotaļ skumīgo vēsturi, kā arī ārzemju valdītāju piekopto ekspluatāciju, tie gandrīz visi kā viens veda itāļus pie šķietami pareiza slēdziena, ka šajā pasaulē nevar uzticēties nekam un nevienam. Jo šī pasaule ir tik samaitāta, neprognozējama, nedroša, augstprātīga un negodīga, ka cilvēks var uzticēties tikai tam, ko sajūt pats ar savām maņām, un tas šīs maņas Itālijā padara stiprākas nekā jebkur citur Eiropā. Tāpēc, apgalvo Barcīni, itāļi pievērs acis uz pretīgi nelietpratīgiem ģenerāļiem, prezidentiem, tirāniem, profesoriem, birokrātiem, žurnālistiem un industriju vadītājiem, taču nemūžam nepacietīs nelietpratīgus

“operdziedātājus, diriģentus, balerīnas, kurtizānes, aktierus, režisorus, pavārus, drēbniekus…”. Pasaulē, kurā valda krāpšana, posts un haoss, skaistums reizēm ir vienīgais, kam var uzticēties. Mākslinieciskā izcilība ir vienīgā, kas ir nav uzpērkama. Baudījums nevar tikt lēti nokaulēts. Un reizēm maltīte ir vienīgā valūta, kas ir patiesi reāla.

Tātad sevis veltīšana skaistuma radīšanai un baudīšanai var būt nopietna nodarbe, kas ne vienmēr nozīmē bēgšanu no realitātes, bet gluži otrādi turēšanos pie realitātes, kad viss pārējais izkurtis… retorikā un intrigās. Ne tik sen Sicīlijas varas pārstāvji apcietināja katoļu mūku brālību, kurai bija cieša saikne ar mafiju, tātad vai vēl kādam var uzticēties? Pasaule ir ļauna un negodīga. Runājot par šo ļaunumu un negodīgumu, Sicīlijā jūs vismaz kļūstat par neglītas jaunbūves pamatu. Ko šādā vidē iespējams darīt, lai saglabātu savu cilvēcisko cieņu? Varbūt neko. Neko, atskaitot, piemēram, lepnumu par to, ka vienmēr nevainojami izgriežat zivs fileju vai gatavojat visgaisīgāko ricotta visā pilsētā?

Negribu nevienu aizskart, pārspīlēti salīdzinādama sevi ar daudz cietušajiem Sicīlijas ļaudīm. Manas dzīves traģēdijas bijušas personiskas dabas, un galvenokārt tās ir pašas radītas, nebūt ne episki nežēlīgas. Tas, ko pārdzīvoju es, bija šķiršanās un depresija, bet ne gadsimtiem ilga noziedzīga tirānija. Jā, man bija identitātes krīze, toties manā rīcībā bija arī resursi (finansiāli, mākslinieciski un emocionāli), kurus es izmantoju, mēģinot izrauties no šīs krīzes. Un tomēr uzdrošināšos apgalvot, ka tas pats, kas palīdzēja saglabāt pašcieņu veselām sicīliešu paaudzēm, palīdzēja man atgūt manējo proti, doma, ka prasme cieņpilni novērtēt baudījumu reizēm var būt vienīgais patvērums cilvēcībai. Manuprāt, tieši to bija domājis Gēte, apgalvodams, ka šeit, Sicīlijā, jūs ierodaties, lai izprastu Itāliju. Un laikam jau tieši to instinktīvi jutu ari es, izlemdama, ka man jānokļūst Itālijā, lai izprastu sevi pašu.

Toreiz Ņujorkā, sēžot vannā un balsi lasot no vārdnīcas itāļu vārdus, es pirmoreiz sajutu savu dvēseli atlabstam. Mana dzīve bija sašķīdusi drumslās, un pati savās acis biju tik ļoti pārvērtusies, ka droši vien nespētu sevi sazīmēt policijā aizdomās turamo personu rindā. Taču, sākdama mācīties itāļu valodu, es pēc šiem tik tumšajiem laikiem beidzot sajutu laimes uzplaiksnījumu, un man bija jāķer šī laime aiz kājām, es nedrīkstēju ļaut tai aizmukt, lai tā man beidzot liktu pacelt seju no dubļiem, tas nav savtīgums, bet gan pienākums. Jums ir dota dzīve, un jūsu pienākums (un arī tiesības kā cilvēciskai būtnei) ir atrast tajā ko skaistu. Lai arī tikai kādu nieku.

Ierados Itālijā izģindusi un salauzta. Vēl nezināju, ko esmu pelnījusi. Varbūt pat vēl tagad īsti to neapzinos. Taču es zinu, ka pateicoties baudījumam un nevainīgiem priekiem esmu kļuvusi par vienu veselumu.

Pats vienkāršākais un cilvēciskākais veids, kā to apliecināt: esmu pieņēmusies svarā. Manis ir vairāk, nekā bija pirms četriem mēnešiem. Es atstāšu Itāliju jūtami lielāka, nekā šeit ierados. Un aizbraukšu ar cerību, ka viena cilvēka kuplināšanās viņa dzīves uzplaukšana ir patiesi vērtīgs notikums šajā pasaulē. Pat ja šoreiz šī dzīve nav neviena cita kā manis pašas.

INDIJA jeb Prieks iepazīties jeb Trīsdesmit seši stāsti par garīguma meklējumiem

Kad biju maza, mūsu ģimene turēja vistas. To allaž bija kāds ducis, un, ja kāda ņēma galu vanaga vai nezināmas vistu slimības pieveikta -, tēvs zaudētās vietā atnesa citu. Viņš aizbrauca uz tuvējo mājputnu fermu un atgriezās ar jaunu vistu maisā. Lieta tāda, ka, ievedot barā jaunu putnu, ir jābūt ļoti uzmanīgiem. Jūs nedrīkstat to vienkārši iemest veco putnu vidū, jo tad tie jaunuli uzskatīs par iebrucēju. Jums jārīkojas, lūk, kā: jāielaiž jaunais putns vistu sprostā pa nakts melnumu, kamēr pārējās guļ. Jāuztupina tas uz laktas un pašam uz pirkstgaliem jālavās prom. No rīta, kad vistas modīsies, tās jaunatnācēju pat lāgā nepamanīs, tikai nodomās: “Ja jau es neredzēju viņu ierodamies, tad viņa šeit acīmredzot ir visu laiku.” Pārliecinošs arguments ir tas, ka, mostoties līdz ar baru, arī pati jaunatnācēja nesapratīs, ka ir nesen ieradusies, bet nodomās: “Laikam jau esmu šeit visu laiku…”

Tieši tāpat es ierados Indijā.

Mana lidmašīna nosēžas Mumbajā ap 1.30 naktī. Ir 30. decembris. Atrodu savu bagāžu, tad sameklēju taksometru; brauciens no pilsētas uz ašramu, kas atrodas attālā lauku ciemā, aizņem vairākas stundas. Ceļā pa naksnīgo Indiju es snaužu, ik pa brīdim uztrūkstoties un palūkojoties pa logu, kur redzu pa ceļmalu slīdam savādi rēgainus, sari tērpušos sieviešu stāvus ar malkas nastu uz galvas. Šajā stundā? Mūs apdzen autobusi ar izslēgtām gaismām, savukārt mēs apdzenam ēzeļu pajūgus. Gar grāvjmalām elegantās saknes stiepj banjana koki.

3.30 mēs apstājamies pie ašrama vārtiem pašā tempļa priekšā. Tiklīdz izkāpju no taksometra, no tumsas iznirst jauns vīrietis rietumnieciskā apģērbā un vilnas platmalē un nosauc savu vārdu Arturo, divdesmit četrus gadus vecs žurnālists no Meksikas un manas guru sekotājs, viņš esot šeit, lai mani sagaidītu. Kad pusčukstus esam iepazinušies,

saklausu tempļa iekšienē manas iemīļotās sanskrita himnas tik pazīstamās pirmās taktis. Sākas arati, pirmā rīta lūgšana, katru rītu tā tiek dziedāta tieši 3.30, ašramam mostoties. Norādu uz templi un vaicāju Arturo: Vai drīkstu…? un viņš pastiepj roku aicinošā žestā. Tad samaksāju šoferim, atstāju savu mugursomu turpat pie koka, izkāpju no kurpēm, nometos ceļos, piespiežu pieri tempļa pakāpieniem un ieslīdu tajā, piebiedrojoties mazajam pulciņam, kas sastāv galvenokārt no indietēm, kuras dzied šo brīnumskaisto himnu.

Himna, kuru klusībā esmu nodēvējusi par sanskrita “vārdos neizsakāmo žēlastību”1 , ir dievbijīgu ilgu pārpilna. Tā ir lūgšanu dziesma, kuru esmu iegaumējusi aiz tīrās mīlestības, nevis pieliekot pūles. Sāku dziedāt pazīstamos sanskrita vārdus, no vienkārša ievada jogas sakrālajās mācībās pārejot uz godināšanas augstajām toņkārtām (“Es pielūdzu Visuma Radītāju… Es pielūdzu To, kura acis ir saule, mēness un uguns… Tu man esi viss, ak, dievu Dievs…”), līdz pat dārgakmenim līdzīgajam ticības apliecinājumam himnas noslēgumā. (“Šī ir pilnība, un tā ir pilnība, ņemot no pilnības pilnību, paliek pilniba.”)

Sievietes beidz dziedājumu, klusēdamas paklanās, tad pa sānu durvīm iziet tumšajā pagalmā un no tā mazākā templī, kuru vāri apgaismo eļļas lampa un kurā smaržo vīraks. Es viņām sekoju. Telpa ir pilna dievlūdzēju indiešu un rietumnieku, kas, aizsargādamies pret pirmsausmas aukstumu, satīstījušies vilnas seģenēs. Visi iegrimuši meditācijā, varētu teikt tup uz laktas, un es, pilnīgi nemanīta, iespraucos viņu vidū jauns putns šajā kūtī. Apsēžos sakrustotām kājām, novietoju plaukstas uz ceļiem un aizveru acis.

Neesmu meditējusi četrus mēnešus. Visus šo laiku neesmu

1 Amazing Grace viena no populārākajām angļu un amerikāņu kristiešu himnām.

pat domājusi par meditēšanu. Es sēžu. Mana elpa izlīdzinās. Ļoti lēni un piesardzīgi izrunāju mantru, zilbi pēc zilbes.

Om.

Na.

Ma.

Ši.

Va.

Ja-

Oma nama Šivaja.

Es godāju Dievu, kas mīt manī.

Tad es to atkārtoju. Vēlreiz. Un vēl. Tā nav meditēšana, drīzāk es uzmanīgi izsaiņoju mantru, kā mēdz izsaiņot vecmāmuļas labāko porcelānu, kas ilgu laiku nelietots nostāvējis kastē. Nezinu, vai iesnaudos vai arī ieslīgu kādā burvestībā, nedz arī, cik ilgs laiks pagāja. Taču, kad Indijā tajā rītā beidzot uzlec saule, visi atver acis un palūkojas apkārt, Itālija man šķiet desmit tūkstoš jūdžu tālu un es jūtos tā, it kā šajā pulkā būtu bijusi vienmēr.

38

-   Kāpēc mēs praktizējam jogu?

Man Ņujorkā bija skolotājs, kas jogas nodarbības laikā uzdeva mums šo pārbaudes jautājumu. Mēs visi bijām saliekušies tajos nogurdinošajos sāniski slīpajos ķekšos, un skolotājs lika mums palikt šajā pozā krietni ilgāk, nekā mums pašiem būtu gribējies.

-        Kāpēc mēs praktizējam jogu? viņš vēlreiz jautāja. Vai tāpēc, lai mēs kļūtu mazliet elastīgāki par saviem kaimiņiem? Vai varbūt tam ir kāds augstāks mērķis?

Vārds joga tulkojumā no sanskrita nozīmē “saikne”. Tas cēlies no vārda yuj, kas nozīmē “iejūgt”, tātad cieši, ar īstenu jūga lopa disciplīnu piestiprināt sevi uzdevumam. Un jogas uzdevums ir atrast saikni starp prātu un ķermeni, starp

indivīdu un Dievu, starp mūsu domām un to avotu, starp skolotāju un skolnieku un pat starp sevi un reizēm tik neelastīgajiem kaimiņiem. Rietumos joga pazīstama galvenokārt kā visiem zināmie ķermeņa vingrinājumi, kuros tas tiek izlocīts kā kliņģeris, bet tā ir tikai hatha joga, tikai viens no filozofijas posmiem. Senatnē šos stiepšanās vingrinājumus lietoja nevis fiziskās formas uzlabošanai, bet, lai, atbrīvojot muskuļus un prātu, sagatavotu tos meditācijai. Galu galā ir grūti daudzas stundas nosēdēt bez kustībām, saglabājot apceri par savu dievišķo iekšējo būtību, ja visas malas smeldz un esat nodarbināti ar gluži citu apceri: “Vai, vai, kā man sāp gumi.”

Bet joga var nozīmēt arī centienus atrast Dievu ar meditācijas palīdzību, ar uzcītīgām studijām, ar klusēšanas piekopšanu, ar dievkalpojumiem vai ar mantrām svēto vārdu atkārtošanu sanskritā. Lai arī dažas no šīm praksēm vairāk tiecas uz hinduismu un tā atzariem, nedz joga ir hinduisma sinonīms, nedz arī visi hinduisti ir jogi. Patiesā joga ne konkurē, ne arī izslēdz kādu citu reliģiju. Jūs varat izmantot jogu svētās saiknes disciplinēto praksi lai tuvotos Krišnam, Jēzum, Muhamedam, Budam vai Jahvem. Laikā, ko pavadīju ašramā, es sastapos ar mācekļiem, kas sevi uzskatīja par praktizējošiem kristiešiem, jūdaistiem, budistiem, hinduistiem un pat musulmaņiem. Sastapu arī tādus, kuri uzskatīja par labāku nerunāt par savu reliģisko piederību, un par šo klusēšanu neiecietības pilnajā pasaulē viņus diezin vai var vainot.

Jogas ceļš ir vērsts uz cilvēka atbrīvošanu no dziļi iesakņotiem maldiem, ko es (gan varbūt pārāk vienkāršoti) dēvētu par nespēju saglabāt iekšējo mieru. Dažādas domāšanas skolas dažādos laikmetos radušas atšķirīgus skaidrojumus cilvēkam neapšaubāmi piemītošajam nepilnīgajam stāvoklim. Daoisti to sauc par nelīdzsvarotību, budisti par nezināšanu, islāms vaino mūsu postā sacelšanos pret Dievu, jūdaisma un

kristīgā tradīcija visas mūsu ciešanas piedēvē iedzimtajam grēkam. Freidisti saka, ka nelaimīgums ir neizbēgamas sekas konfliktam starp cilvēka dabiskajām dziņām un civilizācijas prasībām. (Kā teica mana draudzene psiholoģe Debora: “Iekāre ir ar nolūku radīta vaina.”) Toties jogi apgalvo, ka cilvēka neapmierinātība gluži vienkārši ir pārprastas individualitātes sekas. Mēs esam nelaimīgi, jo domājam, ka esam tikai indivīdi, vieni paši ar savām bailēm un vainām, aizvainojumiem un mirstīgumu. Mēs kļūdaini ticam, ka mūsu ierobežotie ego ari ir visa mūsu daba. Mums neizdodas saskatīt savu dziļāko dievišķo iedabu. Mēs nesaprotam, ka kaut kur mūsos pašos eksistē Augstākā patība, kas vienmēr ir mierā. Šis augstākais “es” ir mūsu īstenā būtība, visaptveroša un dievišķa. Pirms nebūsiet apjēguši šo patiesību, māca joga, jūs atradīsieties nepārtraukta izmisuma stāvokli. Šo uzskatu skaisti izsaka sengrieķu stoicisma filozofa Epikteta saturiski bagātā rinda: “Tu nes sevi Dievu, ak, nožēlojamais, un pats to neapzinies.”

Joga ir centieni atklāt katrā no mums dievišķo un tad mūžīgi turēties pie šīs pieredzes. Joga ir sevis veidošana un svētīgi pūliņi novērst savu uzmanību no nebeidzamas rakņāšanās pagātnē un nemitīgām raizēm par nākotni, lai meklētu vietu nepārtrauktai tagadnei, no kuras var līdzsvaroti uzlūkot sevi un savu apkārtni. Tikai no šā mierpilnā skatpunkta atklāsies pasaules (un ari jūsu pašu) patiesā daba. Patiesie jogi no savas līdzsvara vietas visu šo pasauli redz kā Dieva radošās enerģijas izpaudumu vīriešus, sievietes, bērnus, rāceņus, blaktis, koraļļus: tajos visos ir paslēpies Dievs. Bet jogi tic arī, ka cilvēka dzīve ir sevišķi izcila izdevība, jo tikai cilvēciskā veidolā un cilvēka prātā var iemājot Dieva izpratne. Rāceņiem, blaktīm un koraļļiem nav iespējas uzzināt, kas tie patiesībā ir. Toties mums tāda iespēja ir dota.

“Viss, kas mums jāpaveic šajā dzīvē,” rakstīja Svētais

Augustīns, var teikt jogas garā, “ir atjaunot veselību sirds acīm, ar kurām ir saskatāms Dievs.”

Tāpat kā visas dižās filozofiskās idejas, arī šo ir viegli saprast, taču gandrīz neiespējami pa īstam pieņemt par savu. Labi, tātad mēs visi esam viens veselums un dievišķais vienlīdz dzīvo mūsos visos. Nekādu problēmu. Viss skaidrs. Bet tagad pamēģiniet dzīvot ar šādu apziņu. Divdesmit četras stundas diennaktī realizēt šo apziņu praksē. Tas nav tik viegli. Tālab Indijā tiek uzskatīts par pašsaprotamu, ka jums vajadzīgs savs jogas mācības skolotājs. Ja vien neesat piedzimis par mirdzoša oreola ieskautu svēto, kurš jau ienācis dzīvē kā pati pilnība, jums šajā ceļā uz apskaidrību būs vajadzīga kāda vadība. Ja esat dzimis laimes krekliņā, atradīsiet dzīvojošu guru. Meklējot pēc tāda, svētceļnieki jau kopš sendienām mērojuši ceļu uz Indiju. Aleksandrs Lielais ceturtajā gadsimtā pirms Kristus sūtīja uz Indiju vēstnesi ar lūgumu sameklēt kādu no šiem izslavētajiem jogiem un atvest to uz viņa galmu. (Vēstnesis pēc tam ziņoja, ka jogu gan esot atradis, taču doties ceļojumā šis kungs neesot bijis pierunājams.) Mūsu ēras pirmajā gadsimtā Tirānas Apolonijs, cits grieķu sūtnis, sava Indijas ceļojuma laikā rakstīja: “Es redzēju indiešu brahmaņus dzīvojam uz zemes un tomēr neesam uz tās, nocietinājušos bez nocietinājumiem, viņiem nepieder nekas un tomēr pieder visas pasaules bagātības.” Gandijs vienmēr ir gribējis mācīties guru vadībā, bet viņam, par nožēlu, tā arī nekad neatradās laiks vai iespēja tādu atrast. “Es domāju: šajā doktrīnā, ka īstā zināšana nav iespējama bez guru, slēpjas liela patiesība,” viņš rakstīja.

Lielie jogi ir tie, kas sasnieguši pastāvīgu apskaidrotas svētlaimes stāvokli. Guru ir lielais jogs, kurš spēj šo stāvokli nodot citiem. Vārds guru sastāv no divām sanskrita valodas zilbēm. Pirmā nozīmē “tumsa”, otrā “gaisma”. Tātad no tumsas gaismā. No skolotāja sekotājā nokļūst tas, ko sauc par

mantravirya. “Apskaidrotas apziņas spēja”. Jūs varat iet pie sava guru, ne vien lai uzklausītu mācības, kā pie jebkura cita skolotāja, bet lai sasniegtu guru apskaidrības pakāpi.

Šādu apskaidrības pārvietošanos var piedzīvot, pat uz īsu brīdi tiekoties ar izcilu būtni. Reiz es devos noklausīties dižā vjetnamiešu mūka, dzejnieka un miera sludinātāja Tičnathana uzstāšanos Ņujorkā. Tas bija tipisks drudžains darbdienas vakars lielpilsētā, pūlis spiedās un grūstījās, lai iekļūtu auditorijā, gaiss šajā vietā virmoja, vispārējas nervozitātes pārsātināts. Tad uz skatuves uznāca mūks. Kādu brīdi viņš sēdēja klusēdams, tad sāka runāt, un publiku varēja just, kā tas notiek, visus šos saspringtos ņujorkiešus vienlaikus pakļāva viņa klusums. Drīz vairs nebija saklausāms ne mazākais troksnītis. Kādu desmit minūšu laikā šis sīciņais vjetnamietis ikvienu no mums bija iekļāvis savā klusumā. Vai varbūt pareizāk būtu teikt, ka viņš iekļāva mūs mūsu pašu klusumā, tajā mierā, kas mīt katrā no mums, tikai vēl nebija atklāts un izprasts. Viņa spēja ar savu atrašanos telpā vien katrā no mums izraisīt šo stāvokli arī ir dievišķais spēks. Un tālab jūs ejat pie guru: ar cerību, ka meistara vēlība atklās jūsu slēpto diženumu.

Klasiskie indiešu zinību vīri rakstīja, ka pastāv trīs faktori, kas norāda, vai dvēsele ir svētīta ar augstāko un labvēlīgāko laimi Visumā:

1)  piedzimt par cilvēku, kas spējīgs uz apzinātiem meklējumiem;

2)  piedzimt vai attīstīties ar tiekšanos saprast Visuma dabu;

3)  atrast garīgo skolotāju.

Pastāv teorija: ja no visas sirds ilgosieties sastapt guru, jūs tādu atradīsiet. Visums notrīsēs, likteņa molekulas sakārtosies, un jūsu ceļu drīz šķērsos jums vajadzīgais skolotājs.

Tā notika pēc manas pirmās izmisīgo lūgšanu nakts uz vannas istabas grīdas nakts, kad es caur asarām lūdzu Dievam atbildi, pēc kāda mēneša tad arī es atradu savu guru, vienkārši ieejot Deivida dzīvoklī un ieraugot šīs pārsteidzošās indiešu sievietes fotogrāfiju. Protams, pret pašu guru esamības konceptu man bija vairāk nekā dalīta attieksme. Galvenais iemesls bija tāds, ka rietumniekiem šis vārds savā ziņā šķiet neērts. Mums attiecībā uz to ir ne visai tīkama nesena vēsture. Septiņdesmitajos gados liels skaits labi situētu, dedzīgu un uzņēmīgu jaunu rietumnieku meklētāju tika sadūrušies ar saujiņu harismātisku, taču visnotaļ apšaubāmu indiešu guru. Tagad šis haoss pa lielākai daļai ir rimies, taču neuzticības atbalsis palaikam atskan vēl joprojām. Arī es pati, turklāt vēl pēc visa šā laika, reizēm atklāju, ka vairos no vārda guru. Maniem draugiem Indijā šādas problēmas nav; viņi ir uzauguši ar guru principu un attiecas pret to dabiski. Kā man sacīja kāda indiešu meitene: “Indijā katram gandrīz ir guru!” Es zinu, ko viņa gribēja sacīt (ka Indijā gandrīz katram ir guru), taču man labāk iepatikās viņas netīšais apgalvojums, jo man pašai reizēm tā šķiet ka man gandrīz ir guru. Lāgiem es to pat nespēju atzīt, kā jau kārtīga Jaunanglijas iedzīvotāja, skepticisms un pragmatisms ir mans intelektuālais mantojums. Es nevaru apgalvot, ka apzināti būtu gājusi gādāt sev guru. Viņa vienkārši atnāca. Un pirmajā reizē, kad es viņu ieraudzīju, bija tā, it kā šī sieviete no fotogrāfijas lūkotos manī tumšās acis mirdzēja viedā līdzcietībā un teiktu: “Tu sauci pēc manis un te nu es esmu. Vai tu to gribi vai ne?”

Metot pie malas visus nervozos jociņus un starpkultūru neērtības, man vienmēr jāatceras, ko atbildēju tajā vakarā, bez aplinkiem un no sirds dzīlēm: JĀ.

Viena no manām pirmajām istabas biedrenēm ašramā bija dievbijīga pusmūža afroamerikāņu baptiste un meditācijas instruktore no Dienvidkarolīnas. Visā šajā laikā bija arī argentīniešu dejotāja, šveiciešu homeopāte, meksikāņu sekretāre, piecu bērnu māte no Austrālijas, jauna Bangladešas programmētāja, pediatre no Menas un filipīniešu grāmatvede. Bija vēl citas, kas nāca un gāja, ik pa laikam atgriezdamās mācībās.

Šis ašrams nav vieta, kur var vienkārši tāpat iegriezties. Pirmām kārtām jau vieta nav plaši pieejama. Tā atrodas tālu no Mumbajas, upes ielejā pie zemesceļa līdzās mazam, piemēslotam, taču skaistam ciemam (tas sastāv no vienas ielas, viena tempļa, pāris veikaliem un govīm, kas brīvi klimst apkārt, reizēm pat ieejot drēbnieka darbnīcā un noguļoties tur uz grīdas). Kādu vakaru es pamanīju pašā ciema centrā kokā iestiprināta vada galā karājamies kailu sešdesmit vatu spuldzi, tā ir šīs apdzīvotās vietas vienīgā laterna. Ašrama darbība ir vietējās ekonomikas pamats un arī ciema lepnums. Aiz ašrama sienām valda vieni vienīgi putekļi un nabadzība. Iekšpusē toties ir apūdeņoti dārzi, puķudobes, orhidejas, putnu dziesmas, mango, džekfrūtu un kešjuriekstu koki, palmas, magnolijas un banjani. Ēkas ir skaistas, bet ne ekstravagantas. Ir vienkārša kafetērijas veida ēdnīca. Plaša garīgo tekstu bibliotēka, kurā pārstāvētas daudzas pasaules reliģiskās tradīcijas. Vairāki tempļi dažādu veidu sanākšanām. Ir divas meditācijas “alas” tumšas un klusas pagrabstāva telpas ar ērtiem spilveniem, kas atvērtas dienu un nakti un paredzētas tikai meditāciju praksei. Ir apjumts āra paviljons, kur no rītiem notiek jogas nodarbības, un ovālas konfigurācijas parks ar celiņu, kur mācekļi var veikt veselības skrējienus. Es guļu no betona būvētā guļamistabā.

Manas uzturēšanās laikā ašramā nekad nav vairāk par dažiem simtiem iemītnieku. Ja šo vietu apmeklē pati guru, to

skaits var jūtami pieaugt, taču manā laikā viņas Indijā nebija. Taisnību sakot, es jau biju tam gatava, jo pēdējā laikā guru pārsvarā uzturas Amerikā, tomēr nekad nevar zināt, kur viņa var negaidīti parādīties. Lai mācītos guru vadībā, viņas pašas klātbūtne netiek uzskatīta par nepieciešamu. Protams, atrašanās dzīva jogas skolotāja tuvumā ir neaizstājama, un es to esmu pieredzējusi jau agrāk. Taču daudzi sekotāji ar ilgu pieredzi apgalvo, ka tas reizēm var pat izrādīties postoši ja neesat pietiekami uzmanīgs, varat tikt ierauts ekstātiskajā slavas oreolā, kas apņem guru, un novērsties no patiesā mērķa. Toties, ja dosieties uz kādu no viņas ašramiem un disciplinēsiet sevi, uzturot stingru praktizēšanās režīmu, atklāsiet, ka bieži vien vieglāk ir uzturēt saikni ar savu skolotāju tieši ar šo privāto meditāciju palīdzību, nevis laužoties cauri dedzīgu skolnieku pūlim, lai ar savām ausīm saklausītu kādu viedu vārdu.

Ašramā ir neliels apmaksāts personāls, taču lielāko daļu darba paveic paši mācekļi. Šeit par algu strādā arī daži ciematnieki. Citi vietējie ir guru mācekļi un uzturas šeit kā skolnieki. Ašramā ir kāds pusaugu indiešu zēns, kurš ieguvis manu apbrīnu. Viņa aurā (ak, atvainojiet mani par šo vārdu!) bija kaut kas tāds, kas man šķita neatvairāms. Pirmām kārtām viņš bija neiedomājami kalsns (lai gan tā šeit ir plaši sastopama iezīme; ja pasaulē kāds ir vēl kārnāks par indiešu pusauga puiku, baidos, ka es to nemaz negribētu redzēt). Viņš ģērbās tā, kā manā vidusskolas laikā ar datoriem aizrāvušies zēni mēdza ģērbties uz popgrupu koncertiem tumšās biksēs un izgludinātā, baltā, aizpogātā kreklā, kas viņam bija daudz par lielu; viņa tievais, zieda kātam līdzīgais kakls slējās no apkaklītes kā vientuļa margrietiņa no milzīga puķupoda. Viņa mati vienmēr bija rūpīgi sasukāti ar mitru ķemmi. Viņš valkāja pieauguša vīrieša jostu, gandrīz divas reizes apjoztu savam ne vairāk kā sešpadsmit collu tievajam viduklim.

Viņam katru dienu bija viens un tas pats apģērbs. Secināju, ka tā ir viņa vienīgā drēbju kārta. Zēns noteikti katru vakaru ar rokām mazgāja savu kreklu un no rīta to gludināja. (Jāteic, ka šāda sliecība uz pieklājīgu apģērbu šejienei ir visnotaļ raksturīga; indiešu pusaudži ar iestīvinātajām drēbēm ātri vien lika man kaunēties par savām burzītajām zemnieku stila kleitām un ietērpties akurātākās un neuzkrītošākās drānās.) Kas tad šajā zēnā bija tik sevišķs? Kāpēc mani pārņēma tāds aizkustinājums ikreiz, kad ieraudzīju viņa seju tik gaismas pilnu, it kā viņš tikko būtu atgriezies no brīvdienām Piena Ceļā? Beidzot es pajautāju kādai indiešu meitenei, viņa vienaudzei, kas ir šis zēns. Viņa atbildēja tā, it kā tas būtu pats par sevi saprotams: Tas ir šejienes veikalnieka dēls. Viņa ģimene ir ļoti nabadzīga. Guru uzaicināja viņu dzīvot šeit. Kad viņš spēlē bungas, var dzirdēt Dieva balsi.

Ašramā ir kāds templis, kas atvērts plašākai publikai, tur daudzi indieši mēdz nest veltes statujai, kas attēlo Sidha jogu (jeb “absolūto skolotāju”), kurš tālajos divdesmitajos gados iedibinājis šo mācīšanas veidu un vēl arvien visā Indijā tiek godāts kā liels svētais. Pārējais ašrams domāts tikai mācekļiem. Tā nav ne viesnīca, ne tūrisma objekts, bet vairāk atgādina universitāti. Lai šeit nokļūtu, ir jāpiesakās un, lai tiktu pieņemts mācībās, jāparāda, ka jau labu laiku esat nopietni studējis jogu. Minimālais uzturēšanās ilgums ir mēnesis. (Es biju nolēmusi palikt sešas nedēļas un tad vienatnē apceļot Indiju, apskatot citus tempļus, ašramus un svētvietas.)

Mācekļu vidū ir apmēram vienāds daudzums indiešu un rietumnieku (un rietumnieku vidū apmēram vienāds daudzums amerikāņu un eiropiešu). Mācības notiek gan hindu, gan angļu valodā. Pieteikumam jāpievieno eseja, jāsavāc rekomendācijas un jāatbild uz jautājumiem par savu garīgo un fizisko veselību, par iespējamu alkohola un narkotiku lietošanu pagātnē, kā arī par savu finansiālo stabilitāti. Guru

nevēlas, lai cilvēki izmantotu viņas ašramu kā patvērumu no trakomājas, par kādu tie padarījuši savu dzīvi; tas tik un tā nedotu cerēto labumu. Pastāv arī šāda vadlīnija: ja jūsu ģimene vai mīļie kāda iemesla dēļ būtiski pretojas jūsu sekošanai guru un dzīvei ašramā, jums nevajadzētu iespītēties, tas nav tā vērts. Vienkārši palieciet mājās, savā normālajā dzīvē, māca guru, un esiet labs cilvēks. Nav vajadzības padarīt dzīvi par drāmu.

Šīs sievietes praktiskās uztveres spēju līmenis mani vienmēr priecē.

Tātad, nākot uz šejieni, jums jānodemonstrē, ka esat jūtīga un arī praktiska cilvēciska būtne. Jums jāparāda, ka varat strādāt, jo tiks gaidīts, ka apmēram piecas stundas dienā ar seva jeb “nesavtīgu kalpošanu” dosiet ieguldījumu visa iestādījuma darbībā. Ašrama vadība arī jautā, vai pēdējā pusgada laikā neesat piedzīvojis smagu emocionālu traumu (šķiršanos, tuvinieka zaudējumu); ja tā, lūdzu, atlieciet savu apmeklējumu uz vēlāku laiku, jo ir liela varbūtība, ka nespēsiet koncentrēties mācībām un, ja esat nomākts, tikai pārnesīsiet savu nemieru uz citiem skolniekiem. Tūlīt pēc šķiršanās es pati nogriezu sev ceļu uz šejieni. Un, iedomājoties vien mentālās ciešanas, ko piedzīvoju pēc laulības šķiršanas, nav šaubu: ja es tajā laikā būtu nonākusi ašramā, tad katru šeit sastapto padarītu par netīrumu noteku. Daudz prātīgāk bija vispirms atpūsties Itālijā, atgūt spēkus un veselību un tikai tad ierasties šeit. Tagad man šis spēks būs nepieciešams.

Guru grib, lai jūs šeit ierastos stipri, jo dzīve ašramā ir skarba. Ne tikai fiziski diena sākas trijos no rīta un beidzas deviņos vakarā -, bet arī psiholoģiski. Jums daudzas stundas dienā nāksies pavadīt klusā meditācijā un pārdomās, nesniedzot nekādu izklaidi vai atslogojumu savam prāta aparātam. Jūs dzīvosiet Indijas lauku apvidū, šaurās telpās, kopā ar svešiniekiem. Šeit mēdz būt insekti un čūskas, un grauzēji. Laika

apstākļi var būt ekstrēmi reizēm nedēļām ilgi līst, reizēm jau pirms brokastīm ēnā ir 100 grādu pēc Fārenheita. Šeit ļoti ātri var iznākt saskarties ar skarbo dzīves īstenību.

Mana guru vienmēr apgalvo, ka, ierodoties ašramā, var notikt tikai viens cilvēks atklāj, kas viņš patiesībā ir. Tātad, ja jūs jau tagad balansējat uz vājprāta robežas, viņa silti iesaka uz ašramu nebraukt. Jo, atklāti runājot, nevienam nav vēlēšanās stiept jūs ārā no šejienes ar zobos iespiestu koka karoti.

40

Mana ierašanās jauki sakrīt ar jaunā gada sākumu. Man neatliek pat viena diena, lai sāktu kaut cik orientēties ašramā, kad klāt jau ir Vecgada vakars. Pēc pusdienām mazais pagalms sāk pildīties ar ļaudīm. Mēs visi sēžam zemē daži uz vēsās marmora grīdas, citiem ir pīti zāles paklājiņi. Visas indietes saposušās kā uz kāzām. Viņu mati ieziesti ar eļļu un pakausī sapīti bizēs. Viņas tērpušās savos smalkākajos zīda sari, aplikušas zelta rokassprādzes, un katrai pieres vidū ir mirdzošs bindi gluži kā tāla atblāzma no zvaigznēm virs mūsu galvām. Pagalmā iecerēts skandēt dziesmas, līdz mainīsies gads.

Skandēšana gan nav vārds, ko man patiktu dot šai sev tik ļoti tīkamajai darbībai. Manā izpratnē tas apzīmē pabaisu un monotonu dūkšanu, kā to varbūt dara vīriešu kārtas druīdi ap savu svēto uguni. Taču šeit, ašramā, mūsu skandēšana līdzinās gandrīz vai eņģeliskai dziedāšanai. Tā tiek izpildīta galvenokārt sauciena un atbalss formā. Bariņš ar skaistākajām balsīm apveltītu jaunu vīriešu un sieviešu sāk dziedājumu ar vienu daiļskanīgu frāzi, un mēs, pārējie, to atkārtojam. Tā ir meditatīva prakse pūles koncentrēties mūzikas virzībai un likt savai balsij saplūst ar kaimiņa balsi, lai visi dziedātu kā viens. Pēc lidojuma slikti jūtos un baidos, ka nespēšu palikt

nomodā līdz pusnaktij, kur nu vēl rast enerģiju tik ilgai dziedāšanai. Bet tad šis mūzikas vakars sākas ar vijoli, kas tumsā nospēlē vienu vienīgu ilgpilnu noti. Tai seko harmonijs, tad lēna bungu duna un visbeidzot balsis…

Sēžu pagalma dziļumā kopā ar visām šīm mātēm, indiešu sievietēm, kurām ir tik ērti un ierasti sēdēt sakrustotām kājām; bērni guļ tām pāri kā mazi, cilvēkveidīgi paklājiņi. Skandēšana šovakar ir šūpļa dziesma, elēģija, pateicība, tā ir rāga melodija, kam jāvedina uz žēlsirdību un ziedošanos. Mēs, kā vienmēr, dziedam sanskritā (senā valodā, kas Indijā ir izzudusi un sastopama vienīgi lūgšanās un reliģiskās mācībās), un es cenšos kļūt par vokālu spoguli vadošajiem dziedātājiem, pārtverot viņu modulācijas kā mazas, zilas gaismas stīgas. Viņi sniedz man svētos vārdus, es tos bridi paturu, tad atdodu atpakaļ, un šādi mēs nepagurdami spējam dziedāt veselas laika jūdzes. Mēs visi šūpojamies kā aļģes nakts tumšajā jūras straumē. Bērni visapkārt ir ievīstīti zīdā kā dāvanas.

Esmu bezgala nogurusi, tomēr savu smalko, zilo dziesmas pavedienu vaļā nelaižu un ieslīgstu pusmiega stāvoklī, kurā droši vien saucu Dieva vārdu, lai gan varbūt es tikai kritu šā Visuma bezdibenīgajās dzīlēs. Ap pusdivpadsmitiem orķestris paātrina dziedājuma tempu un pārvērš to visaptverošā priekā. Brīnumskaisti tērptās sievietes ar skanošajām rokassprādzēm sit plaukstas un dejo, un cenšas sist tamburīnu ar visu savu augumu. Bungas rīb ritmiski un saviļņoti. Ritot minūtēm, mani pārņem sajūta, ka mēs visi kopā velkam sev tuvāk 2004. gadu. It kā mēs to ar savu muzicēšanu būtu piesējuši tauvā un tagad vilktu pa naksnīgajām debesīm kā milzīgu zvejnieka tīklu, līdz malām pilnu ar mūsu nezināmajiem likteņiem. Cik tas ir smags tīkls, patiesi tajā ir visas dzimšanas, nāves, traģēdijas, kari, mīlas stāsti, izgudrojumi, pārvērtības un nelaimes, kas katram no mums lemtas nākamajā

gadā. Mēs turpinām dziedāt un turpinām vilkt roku pie rokas, balsi pie balss, minūti pēc minūtes, tuvāk un tuvāk. Sekundes skrien, tuvinādamas pusnakti, un mēs dziedam ar vislielāko piepūli; ar šo pēdējo drosmīgo sasprindzinājumu mēs beidzot uzvelkam Jaunā gada tīklu virs sevis, aizsedzot ar to gan debesis, gan paši sevi. Tikai Dievs zina, ko nesīs šis gads, bet nu tas ir klāt, un mēs visi esam tā ēnā.

Cik vien spēju atcerēties, šis manā mūžā ir pirmais Jaungads, kuru man nācies sagaidīt kopā ar cilvēkiem, kurus es nepazīstu. Pēc visām šīm dziesmām un dejām nav neviena, kas mani pusnaktī apkamptu. Tomēr es nekādā gadījumā nevaru sacīt, ka šajā naktī būtu jutusies vientuļa.

Nē, to nu es nekādi nevaru teikt.

41

Katram no mums šeit ir ierādīts darbs, un mans uzdevums, kā izrādās, ir berzt tempļa grīdu. Tur tad arī var mani atrast vairākas stundas dienā nometušos uz ceļiem uz aukstā marmora ar spaini un slotu, pūloties vaiga sviedros, kā pasaku bārenīti. (Starp citu, es saprotu to kā metaforu berzt tīru templi, kas ir mana sirds, spodrināt savu dvēseli, šie katras dienas laicīgie pūliņi tiek pievienoti sevis garīgās attīrīšanas praksei utt., utt.)

Mani līdzbiedri grīdas mazgātāji pa lielākai daļai ir indiešu padsmitnieki. Šim darbam pārsvarā tiek izmantoti pusaudži, jo tas prasa lielu fizisko enerģiju, taču neuzliek nekādu īpašu atbildību; tam, cik daudz posta jūs varat nodarīt, ja kaut ko salaižat grīstē, ir zināma robeža. Man patīk darbabiedri. Meitenes ir kā mazi trizulojoši taurenīši un šķiet krietni vien jaunākas par amerikāņu astoņpadsmitgadniecēm, toties zēni ir mazi, nopietni patvaldnieki, kas šķiet daudz vecāki par saviem amerikāņu vienaudžiem. Templī nav pieņemts runāt, bet tie galu galā ir padsmitnieki, tālab visu strādāšanas laiku

valda nerimstoša čala. Tās gan nav tukšas pļāpas. Viens no zēniem, kas augas dienas pavada, berzdams grīdu man līdzās, nopietni māca mani, kā vislabāk paveikt šo darbu: Attiecies pret to nopietni. Dari rūpīgi. Esi mierīga un dabiska. Atceries visu, ko tu dari, tu dari Dievam. Un visu, ko dara Dievs, viņš dara tev.

Tas ir nogurdinošs fizisks darbs, taču ikdienas darba stundas ir krietni vien vieglākas par ikdienas meditācijas stundām. Diemžēl nākas atzīt, ka meditēšana man necik labi nepadodas. Es zinu, ka sen neesmu vingrinājusies, bet, taisnību sakot, man tā nav padevusies ari agrāk. Šķiet, man nekādi neizdodas noturēt savu prātu miera stāvoklī. Reiz es tajā atzinos kādam indiešu mūkam, un viņš sacīja: “Žēl, bet tu laikam esi vienīgais cilvēks pasaules vēsturē, kam bijusi šāda problēma.” Tad mūks man nocitēja teikumus no Bhagavadgītas, vissvētākā senā jogas teksta: “Ak, Krišna, prāts ir nemiera pilns, trauksmains, stiprs un nepakļāvīgs. Domāju, ka pakļaut to ir tikpat grūti kā pakļaut vēju.”

Meditācija ir jogas enkurs un arī spārni. Meditācija ir ceļš. Pastāv atšķirība starp meditāciju un lūgšanu, lai ari abas šīs prakses meklē saikni ar dievišķo. Esmu dzirdējusi sakām, ka lūgšana ir Dieva uzrunāšanas akts, tostarp meditācija ir klausīšanās akts. Varat mēģināt uzminēt, kas man padodas vieglāk. Es spēju caurām dienām pļāpāt ar Dievu par visām savām sajūtām un visām savām problēmām, bet, kad pienāk laiks iegrimt klusumā un ieklausīties… nu, tas ir pavisam cits stāsts. Kad es pavēlu savam prātam atpūsties klusumā, ir pārsteidzoši, cik ātri tas kļūst (1) garlaikots, (2) dusmīgs, (3) nomākts, (4) noraizējies vai (5) viss augstākminētais kopumā.

Tāpat kā lielākā daļa cilvēcisku būtņu, es ciešu no tā, ko budisti dēvē par “pērtiķa prātu” domām, kas lēkā no zara uz zaru, apstājoties, tikai lai pakasītos, nospļautos un

pabļaustltos. Mans prāts mežonīgi svārstās laikā no tālas pagātnes uz nezināmu nākotni, ik minūti skarot dučiem ideju, neiegrožots un nedisciplinēts. Ne jau vienmēr tai jābūt problēmai; problēma ir emocionālā piesaiste, kas nāk līdzi šai domāšanai. Laimīgas domas liek man justies laimīgai, bet hop! cik strauji es atkal iekrītu apsēstībai līdzīgās raizēs, uzkurinot savu noskaņojumu; un tad nāk atmiņā kāds dusmu uzliesmojums un es no jauna iekarstu un saniknojos; tad prāts nospriež, ka ir īstais brīdis pažēlot sevi, un tūdaļ pat jau ir klāt vientulības izjūta. Galu galā jūs esat tādi, kādas ir jūsu domas. Jūsu jūtas ir jūsu domu verdzenes, savukārt jūs paši esat savu jūtu vergi.

Otra problēma, kas saistās ar šo lēkāšanu domu biezokņos, ir tāda, ka jūs nekad neesat tur, kur patiesībā esat. Jūs mūždien rakņājaties pagātnē vai sapņojat par nākotni, taču ārkārtīgi reti kavējaties pašreizējā brīdī. Tas mazliet atgādina manas mīļās draudzenes Sūzenas paradumu, kura, kolīdz nokļūst kādā skaistā vietā, tūdaļ gandrīz paniski iesaucas: “Cik te skaisti! Es kādreiz gribētu šeit atgriezties!” un man nākas likt lietā visu savu pārliecināšanas spēku, lai iestāstītu draudzenei, ka viņa jau ir šeit. Kad meklējat saikni ar dievišķo, šīs turp un atpakaļ šūpoles ir nopietna problēma. Ir iemesls, kāpēc Dievu dēvē par klātieni: Dievs ir tieši šeit un tieši tagad. Šejiene ir vienīgā vieta, kur Viņu atrast, un tagadne ir vienīgais šim nolūkam atvēlētais laiks.

Bet palikšana tagadnes brīdī prasa nedalītu uzmanību. Dažādas meditācijas tehnikas māca katra citādu veidu, kā šo nedalīto koncentrēšanos panākt piemēram, vēršot skatienu vienā gaismas punktā vai sekojot savām ieelpām un izelpām. Mana guru māca meditāciju ar mantras palīdzību, mērķtiecīgi atkārtojot svētos vārdus vai zilbes. Mantrai piemīt dubulta iedarbība. Pirmkārt, tā sniedz barību prātam. Tas ir tā, it kā jūs nobērtu pērtiķim priekšā kaudzi ar 10 000 pogām

un pavēlētu: “Pa vienai pārvieto šīs pogas citā kaudzē.” Pērtiķim šis uzdevums būtu nesalīdzināmi vieglāks nekā tas, ka jūs viņu iegrūstu kaktā un aizliegtu kustēties. Otrkārt, mantras mērķis ir novest jūs citā stāvoklī gluži kā airu laivai cauri prāta ņirbošajiem viļņiem. Kolīdz jūsu uzmanība novirzās domu sānstraumē, atgriezieties pie mantras, kāpiet atpakaļ savā laivā un turpiniet ceļu. Pastāv uzskats, ka dižās sanskrita mantras ir apveltītas ar neiedomājamu spēku ja pie kādas no tām turēsieties, tās aizirs jūs visu garo ceļu līdz pat dievišķības krasta līnijai.

Starp manām neskaitāmajām problēmām ir man iedotā mantra Om nama Šivaja tā īsti labi nesēž man galvā. Man patīk tās skanējums un tās nozīme, tomēr mantra neievada mani meditācijā. Iā tas ir bijis visu šo laiku, divus gadus, kopš praktizēju jogu. Kad vien cenšos prātā atkārtot Om nama Šivaja, tā iestrēgst man rīklē, cieši aizžņaudz krūtis un dara mani nervozu. Es ari nekādi nevaru pieskaņot šīs zilbes savam elpošanas ritmam.

Beidzot kādu vakaru es apjautājos par to savai istabas biedrenei Korellai. Man ir kauns atzīties, cik grūti man nākas koncentrēt prātu, lai atkārtotu mantru, taču viņa ir meditācijas skolotāja. Varbūt viņa var man palīdzēt. Korella atbild, ka arī viņas prāts meditācijas laikā mēdzis klaiņot apkārt, bet tagad šī prakse ir liels, viegls un pārveidojošs prieks viņas dzīvē.

-   Šķiet, ka es tikai apsēžos un aizveru acis, viņa saka,

-   un vienīgais, kas man jādara, ir jādomā par mantru, un es izgaistu debesīs.

To dzirdot, man kļūst vai nelabi aiz skaudības. Jāsaka gan, ka Korella praktizē jogu gandrīz tik daudz gadu, cik es dzīvoju. Es jautāju viņai, vai viņa varētu parādīt man, kā tieši viņa savā meditācijas praksē lieto Om nama Šivaja. Vai viņa ievelk elpu pie katras zilbes? (Kad es mēģinu tā darīt, ir sajūta,

ka tas velkas bezgalīgi ilgi un sāk kaitināt.) Vai katrai ieelpai atbilst viens vārds? (Bet šie vārdi ir dažāda garuma! Tad kā tos vienmērīgi sadalīt?) Vai viņa pasaka visu mantru vienā ieelpā un nākamo izelpā? (Jo tad, kad es cenšos darīt tā, tas iznāk sasteigti un es kļūstu nemierīga.)

-    Es nezinu, atbild Korella. Es to gluži vienkārši… saku.

-   Varbūt tu to dziedi? es nerimstos, mani jau sāk pārņemt izmisums. Vai piešķir tai kādu ritmu?

-   Es to vienkārši saku.

-   Varbūt tu vari man to pateikt skaļi, tā, kā tu to saki domās meditācijas laikā?

Mana istabas biedrene pacietīgi aizver acis un sāk balsī runāt mantru tā, kā tā parādās viņas prātā. Un, patiesi, viņa to vienkārši… izrunā. Viņa to saka mierīgi, normālā balsī, viegli smaidot. Viņa to pasaka vairākas reizes, līdz es kļūstu nemierīga un pārtraucu viņu.

-   Vai tas tevi negarlaiko? es jautāju.

-    Ak, nopūšas Korella un smaidīdama atver acis. Viņa ielūkojas rokaspulkstenī. Pagājušas desmit sekundes, Liza. Vai tiešām mēs jau garlaikojamies?

42

Nākamajā rītā tieši četros es ierodos uz meditācijas seansu; ar to šeit allaž sākas diena. Mums stundu jāsēž klusumā, bet es pārvaru minūtes tā, it kā tās būtu jūdzes sešdesmit grūtas jūdzes, kuras man jāpieveic. Četrpadsmitajā minūtē vai jūdzē mani nervi sāk uzdot, ceļos iemetas lauzējs un mani pārņem uzbudinājums. Tas gan ir saprotams, ņemot vērā, ka sarunas starp mani un manu prātu meditācijas laikā ir apmēram šādas:

Es: Tā, tagad mēs meditēsim. Tagad pievērsīsim uzmanību

elpošanai un koncentrēsimies mantrai. Om nama Šivaja. Om nama Šiv…

Prāts: Es tev varu palīdzēt, tu taču to zini!

Es: Jā, labi, man patiešām ir vajadzīga tava palīdzība. Sākam. Om nama Šivaja. Om nama Ši…

Prāts: Es tev varu palīdzēt domāt par skaistiem meditatīviem tēliem. Piemēram, re te ir baigi labais. Iztēlojies, ka esi templis. Templis uz salas! Un sala ir okeānā!

Es: Ak, tas patiešām ir skaists tēls.

Prāts: Paldies, es pats to izdomāju.

Es: Bet kādu okeānu mēs iztēlojamies?

Prāts: Vidusjūru. Iedomājies, tu esi kāda no Grieķijas salām un uz tevis ir sengrieķu templis. Nē, tas neder, pārāk līdzinās tūrisma objektam. Vai zini ko? Aizmirsti par okeānu. Okeāni ir pārāk bīstami. Ir labāka doma iztēlojies, ka esi sala ezerā.

Es: Vai mēs tagad varētu sākt meditēt, lūdzu? Om nama Šiv…

Prāts: Jā! Noteikti! Bet necenties iztēloties, ka pa ezeru šaudās… kā tos sauc?

Es: Ūdensmotocikli?

Prāts: Jā! Ūdensmotocikli! Tie patērē tik daudz degvielas!

Baisi draudi apkārtējai videi. Vai zini, kas vēl izlieto daudz degvielas? Lapu sūcēji. Tu varbūt tā nedomā, taču…

Es: Jā, labi, bet tagad MEDITĒSIM, lūdzu! Om nama…

Prāts: Protams, protams! Es pilnīgi noteikti gribu tev palīdzēt! Un tieši tāpēc mēs izdzēsīsim salas tēlu gan ezerā, gan okeānā, jo tas nekam neder. Labāk iztēlosimies, ka tu esi sala… upē!

Es: Ak, tu domā kaut ko līdzīgu Benermena salai Hudzonā?

Prāts: Jā! Patiešām! Lieliski. Tātad vienojamies, ka meditējam par šo tēlu vīziju, ka tu esi sala upē. Visas domas, kas plūst garām, kad tu meditē, ir tikai upes dabiskās straumes, un tu vari tās ignorēt, jo tu esi sala.

Es: Pag, man likās tu teici, ka es esot templis.

Prāts: Ak, pareizi, atvaino. Tu esi templis uz salas. Pareizāk sakot, tu esi templis un sala.

Es: Vai es esmu ari upe?

Prāts: Nē, upe tās ir tikai domas.

Es: Stop! Lūdzu, stājies! TU MANI PADARI TRAKU!!!

Prāts (aizvainots): Piedod. Es tikai gribēju palīdzēt.

Es: Om nama Šivaja… Om nama Šivaja… Om nama Šivaja…

Tad iestājas daudzsološa astoņu sekunžu pauze domās. Bet pēkšņi…

Prāts: Vai tu uz mani dusmojies?

…un tad ar milzīgu dvesienu, it kā es cīnītos pēc gaisa, mans prāts uzvar, acis atsprāgst vaļā un es padodos. Mirkstu asarās. Ašrams ir vieta, uz kurieni jūs nākat, lai iedziļinātos meditācijās, bet šis nu ir galīgs posts. Grūtības ir pārāk lielas. Es netieku ar tām galā. Bet ko man iesākt? Katru rītu četrpadsmitajā minūtē raudot mesties ārā no tempļa?

Taču šorīt es nevis cīnījos, bet apstājos. Es padevos. Atslīgu pret sienu. Mugura sāpēja, man nebija spēka, prāts drebēja. Mana poza sabruka kā grūstošs tilts. Es izņēmu mantru no galvas (to spieda kā neredzams slogs) un noliku uz grīdas sev līdzās. Un tad es sacīju Dievam: Man ļoti žēl, bet šodien es Tev netieku necik tuvāk.

Dakotas siu indiāņi apgalvo, ka bērns, kas nevar nosēdēt mierā, ir tikai daļēji attīstīts. Un sens sanskrita teksts vēsta: “Ir noteiktas zīmes, pēc kurām tu vari noteikt, ka meditācija noritējusi pareizi. Viena no tām ir šāda: tev uz galvas nolaidies putns, jo noturējis tevi par nedzīvu priekšmetu.” Ar mani tā pagaidām vēl nav atgadījies. Bet nākamās četrdesmit vai aptuveni četrdesmit minūtes es centos būt tik mierīga, cik vien spēju, iesprostota šajā meditācijas zālē un iedzīta savā kauna un nepilnības sajūtā, vērodama apkārt sēdošos līdzbiedrus viņu pareizajās pozās ar pareizi aizvērtajām acīm un svētlaimīgajām sejām, kas izstaroja tādu mieru, it kā tie paši sevi būtu aiztransportējuši nez kādās tur pareizajās debesīs. Manī kūsāja karsts un smags sarūgtinājums, un es labprāt būtu ļāvusi vaļu veldzējošiem asaru plūdiem, tomēr no visa spēka centos to nedarīt, atcerēdamās, ko reiz tika teikusi mana guru: nekad nevajag ļauties izmisumam ja tā notiek,

tas var kļūt par ieradumu un atkārtoties vēl un vēl. Jācenšas kultivēt sevi spēku.

Taču es nejutos stipra. Mans ķermenis smeldza aizvien pieaugošā nevērtīguma sajūtā. Prātoju, kas gan esmu “es”, kad runājos ar savu prātu, un kas ir šis mans “prāts”. Prātoju par nerimstošo domu gaitu, dvēseli iznicinošo mašīnu savām smadzenēm un alku uzzināt, vai es jebkad iemācīšos tās pārvaldīt. Tad atcerējos to frāzi no filmas “Žokļi” un nespēju novaldīt smaidu:

“Mums būs vajadzīga lielāka laiva.”

43

Pusdienu laiks. Sēžu viena, cenzdamās ēst lēnām. Mana guru allaž vedina mūs ēšanas sakarā trenēt disciplīnu. Viņa aicina ēst lēni, bez badīgiem kampieniem, lai, pārāk ātri sagāžot gremošanas traktā pārmērīgu ēdiena daudzumu, neapdzēstu mūsu ķermeņu svēto uguni. (Esmu gandrīz pilnīgi droša, ka mana guru nekad nav bijusi Neapolē.) Ja skolnieki sūdzas viņai, ka tiem nevedas meditēšana, viņa allaž apvaicājas, kā pēdējā laikā gājis ar gremošanu. Tas liek secināt, ka jums nāksies grūti ieslīdēt transcendencē, ja jūsu zarnas nopūlēsies, kuļot desas luņķi, mārciņu vistu spārnu un pusi kokosriekstu krēma pīrāga. Tālab arī šādu barību te nemēdz pasniegt. Ēdiens ašramā ir veģetārs, viegls un veselīgs. Un tomēr garšīgs. Tāpēc man ir grūti nerīt to negausīgi kā badacietējai. Turklāt maltītes tiek servētas bufetes veidā, un man nekad nav bijis viegli atteikties no otrā vai trešā piegājiena, ja gards ēdiens atklāti stāv manā priekšā, ir pieejams, labi smaržo un neko nemaksā.

Tā nu es viena pati sēžu pie galda, pūlēdamās apvaldīt savu dakšiņu, kad ieraugu tuvojamies vīrieti ar pusdienu paplāti, kurš, kā redzams, meklē brīvu krēslu. Pamāju viņam, liekot saprast, ka viņš šeit ir laipni gaidīts. Šo puisi līdz šim nebiju

redzējusi. Laikam kāds jaunpienācējs. Svešais nāk nesteidzīgi, un ik kustība pauž robežpilsētiņas šerifa vai varbūt ilggadēja pokera čempiona autoritāti. No skata viņam var dot nedaudz pāri par piecdesmit, taču viņš iet tā, it kā būtu nodzīvojis vismaz vēl pāris gadsimtu. Viņam ir sirmi mati un bārda un vilnas flaneļa krekls. Plati pleci un varenas rokas (izskatās pēc tādām, kas varētu nodarīt postu), taču absolūti mierpilna seja.

Viņš apsēžas man pretī un nodimdina: Ak kungs, tie moskīti gan te ir tik milzonīgi, ka varētu nomaitāt pat vistu.

Lēdijas un džentlmeņi, ir ieradies Ričards no Teksasas.

44

Starp daudzajiem darbiem, kurus savā dzīvē strādājis Ričards no Teksasas (un es zinu, ka daudzus no tiem būšu izlaidusi), ir šādi: benzīna nozares strādnieks, smagā auto šoferis, pirmais autorizētais Birkenstocks dīleris Dakotā, maisa kratītājs Vidējo Rietumu atkritumu izgāztuvē (atvainojiet, bet man patiešām nav ne laika, ne patikas skaidrot, kas ir “maisa kratītājs"), ceļa strādnieks, lietoto automašīnu tirgotājs, kareivis Vjetnamā, “preču izplatītājs” (šīs “preces” gan pa lielākai daļai bija narkotikas no Meksikas), narkomāns un alkoholiķis (ja to var nosaukt par profesiju), tad labojies narkomāns un alkoholiķis (jau cienījamāka profesija), fermeris hipiju komūnā, radiodiktors un visbeidzot veiksmīgs augstākās kategorijas medicīnas tehnikas izplatītājs (līdz izjuka viņa laulība un viņš atstāja visu savu biznesu bijušajai otrai pusei, pats atkal palikdams “ar pliku pakaļu”). Tagad viņš Ostinā atjauno vecas mājas.

-   Nekad neesmu tiecies pēc sazin kādas karjeras, apgalvo Ričards. Savā mūžā neesmu nodarbojies ne ar ko citu kā vien ar afērām.

Ričards no Teksasas nav no tiem, kuri daudz uztrauktos. Es viņu nekādi nevarētu nosaukt par neirotiķi. Toties es gan

esmu mazliet neirotiska un tāpēc arī esmu tādā sajūsmā par viņu. Ričarda klātbūtne šajā ašramā kļūst par manu lielo un dīvaino drošības izjūtu. Viņa milzīgā un dabiskā pašapziņa apklusina man raksturīgo nervozitāti un atgādina, ka viss, kas notiek, notiek uz labu. (Un, ja ari nav gluži labi, vismaz ir smieklīgi.) Vai atceraties gaili Foghomu Leghornu multenē? Ričards ir kaut kas uz to pusi, un es topu par viņa mazo, pļāpīgo draudziņu Vistu Vanadziņu. Ričarda vārdiem runājot: “Mēs ar Gastronomiju varam zviegt no agra rīta līdz vēlam vakaram.”

Gastronomija.

Tā ir palama, ko man iedeva Ričards. Viņš mani ar to aplaimoja jau mūsu pirmajā tikšanās vakarā, kad ieraudzīja, cik daudz es varu apēst. Es centos sevi aizstāvēt (“Es ēdu mērķtiecīgi un disciplinēti, un ar nolūku!”), taču iesauka man pielipa tik un tā.

Varbūt Ričards no Teksasas nešķiet īsti tipisks jogs. Kaut gan Indijā pavadītais laiks padarījis mani piesardzīgu pret uzskatiem par to, kādi ir tipiskie jogi. (Nelieciet man satrūkties, pieminot piena fermeri no Īrijas, ar kuru šeit iepazinos, nedz ari izbijušu mūķeni no Dienvidāfrikas.) Ričards nonācis pie jogas savas kādreizējās draudzenes dēļ, kura viņu no Teksasas aizvedusi uz Ņujorkas ašramu paklausīties guru. Ričards par to stāsta: Man ašrams likās dīvainākā vieta, kādā esmu bijis, un es prātoju, kur ir tā istaba, kurā jums jāatdod viņiem visa sava nauda un jānovēl māja un mašīna, bet neko tādu es neatradu…

Pēc šā notikuma, kas risinājās pirms gadiem desmit, Ričards atklāja, ka nemitīgi lūdzas. Viņa lūgšana vienmēr bijusi viena un tā pati. Viņš lūdza Dievu: Lūdzu, lūdzu, lūdzu, atver manu sirdi. Tas bija viss, ko viņš vēlējās, lai tiktu atvērta viņa sirds. Un šo lūgšanu pēc atvērtās sirds viņš allaž nobeidza ar lūgumu Dievam: Un, kad tas būs noticis, lūdzu, sūti

man kādu zīmi. Tagad, atceroties šo laiku, viņš brīdina: Esi piesardzīga, kaut ko lūdzot, Gastronomija, jo tu to vari arī dabūt. Pēc vairāku mēnešu nemitīgām lūgšanām pēc atvērtas sirds kā jūs domājat, ko Ričards dabūja? Pilnīgi pareizi neatliekamu sirds operāciju. Viņa krūškurvis tika vārda tiešā nozīmē atvērts, ribas pārzāģētas, lai ļautu dienasgaismai beidzot ielūkoties viņa sirdī, it kā Dievs sacītu: “Kā būtu ar šādu zīmi?” Kopš tā laika Ričards, kā pats apgalvo, savās lūgšanās allaž ir piesardzīgs. Tagad, kad kaut ko lūdzu, es vienmēr to beidzu ar vārdiem: “Ak, un vēl, Dievs! Lūdzu, esi saudzīgs pret mani, labi?”

-    Ko man iesākt ar meditāciju? es kādu dienu vaicāju Ričardam, kamēr viņš vēroja mani beržam tempļa grīdu. (Ričardam ir paveicies viņš strādā virtuvē, bet tur viņam nav jārādās agrāk kā stundu pirms maltītes. Toties viņam patīk vērot, kā es beržu tempļa grīdu. Ričardam tas šķiet jautri.)

-   Kāpēc tev tur būtu kaut kas jāiesāk, Gastronomija?

-   Tāpēc, ka man nekas nesanāk.

-   Kas to teica?

-   Es nevaru piespiest savu prātu likties mierā.

-   Atceries, ko mums māca guru: ja tu apsēdies ar noteiktu mērķi meditēt, viss turpmākais vairs nav tava darīšana. Tad kāpēc tu šādi noniecini savu pieredzi?

-    Tas, kas notiek manās meditācijās, nevar būt jogas mērķis.

-   Gastronomija, mans bērns, tev nav ne mazākās sajēgas, kas tajā laikā notiek.

-   Es nekad neredzu vīzijas, man nekad nav bijusi transcendentāla pieredze…

-   Gribi redzēt skaistas krāsas vai uzzināt par sevi patiesību? Kāds ir tavs mērķis?

-   Šķiet, ka vienīgais, ko daru, kad mēģinu meditēt, es strīdos pati ar sevi.

-   Tas gluži vienkārši ir tavs ego, kas cenšas pārliecināties, ka arvien visu pārrauga. To dara tavs ego. Tas liek tev justies savrupai, notur tevi dualitātes sajūtā, cenšas pārliecināt tevi, ka esi pilna vainām, iedragāta un vientuļa, nevis viens veselums.

-   Bet kā tas man noder?

-   Tas tev nenoder. Tava ego uzdevums nav tev noderēt. Tā vienīgais uzdevums ir paturēt varu. Un patlaban tavs ego ir pārbijies līdz nāvei, jo var tikt piežmiegts. Ej vien pa šo garīgo ceļu, bērns, un šā sliktā zēna dienas būs skaitītas. Pavisam drīz tavs ego būs palicis bez darba un visu izlems tava sirds. Tā nu tavs ego cīnās par savu pastāvēšanu, ņemdams talkā tavu prātu, tā autoritāti, cenšoties paturēt tevi iedzītu aizgaldā un atšķirtu no pārējā Visuma. Neklausies viņā.

-   Kā lai viņā neklausās?

-   Arvien centies atņemt bērnam rotaļlietu? Šiem tas nepatīk, vai ne? Tad šie sāk spārdīties un bļaut nelabā balsī. Labākais veids, kā atņemt bērnam rotaļlietu, ir piemānīt viņu, iedodot vietā kādu citu spēļmantiņu. Novērst viņa uzmanību. Necenties ar spēku izraut domas no prāta, bet dod savam prātam labāku spēļlietiņu. Kaut ko veselīgāku.

-   Piemēram?

-   Piemēram, mīlestību, Gastronomija. Tīru, dievišķu mīlestību.

45

Ikdienas meditācijas alas apmeklējumi paredzēti tam, lai mēs savienotos ar dievišķo, bet es pēdējā laikā gāju uz turieni sarāvusies, kā mēdza sarauties mans suns, dodoties pie veterināra (apzinoties: lai arī cik draudzīgi visi izturēsies, galu galā viņu sagaida dūriens ar asu šļirci). Taču pēc savas pēdējās sarunas ar Ričardu no Teksasas šorīt es izmēģinu jaunu pieeju. Apsēžos meditēt un saku savam prātam: “Klausies, es

saprotu, ka esi mazliet nobijies. Bet es tev apsolu, ka nemēģināšu tevi iznīdēt. Es tikai cenšos dot tev vietu, kur atpūsties. Es tevi mīlu.”

Reiz kāds mūks man sacīja: “Prāta atpūtas vieta ir sirds. Vienīgais, ko prāts augu dienu dzird, ir zvanu šķindoņa un troksnis, un ķildas, un tas alkst klusuma. Vienīgā vieta, kur prāts var rast mieru, ir tavas sirds klusums. Turp tad arī tev jādodas.”

Es izmēģinu arī citu mantru. Tā ir kāda no mantrām, kas man agrāk itin labi vedās. Tā ir vienkārša, tikai divas zilbes.

Ham-sa.

Sanskrita valodā tas nozīmē: “Es esmu Tas.”

Jogi apgalvo, ka Ham-sa ir pati dabiskākā mantra, tā, ko Dievs mums katram devis, vēl pirms esam dzimuši. Tā ir mūsu pašu elpas skaņa. Ham ieelpa, sa izelpa. (Ham, starp citu, tiek izrunāts liegi un stiepti: hāāāām, nevis “am!”, it kā jūs taisītos kaut ko aprīt. Un sa skan līdzīgi “ahh…”.) Kamēr vien dzīvojam, mēs ieelpojot un izelpojot ikreiz atkārtojam šo mantru. Es esmu Tas. Esmu dievišķa būtne, esmu kopā ar Dievu, esmu Dieva izpausme, neesmu nošķirta, neesmu vientuļa, neesmu tikai indivīda ierobežota ilūzija. Ham-sa man vienmēr šķitis viegla un atslābinoša. Vieglāka meditēšanai par Om nama Šivaja, šī, kā to varētu nosaukt, jogas “oficiālā” mantra. Reiz es runāju par to ar mūku, un viņš man ieteica lietot Ham-sa, ja reiz tas man palīdzot meditācijā. Viņš sacīja:

-   Meditē ar jebko, kas rada apvērsumu tavā prātā.

Tā nu es šodien sēdēšu ar to.

Ham-sa.

Es esmu Tas.

Domas gan apciemo mani, bet es tām nepievēršu daudz uzmanības, tik vien kā gandrīz mātišķi tās sarāju: “Ak, es jūs pazīstu, palaidnieces… Ejiet tagad ārā paspēlēties… Māmiņa ieklausās Dievā.”

Ham-sa.

Es esmu Tas.

Uz bridi iemiegu. (Vai ari uz to pusi. Meditējot jūs nekad nevarat būt pārliecināti, vai tas, ko uzskatāt par miegu, patiešām ir miegs; reizēm tas vienkārši ir cits apziņas limenis.) Kad esmu nomodā vai gandrīz nomodā, es sajūtu viļņveidīgi pulsējam caur ķermeni šo liego, zilo elektrisko enerģiju. Tas ir nedaudz satraucoši, bet arī patīkami. Es nezinu, kas man būtu jādara, tā nu es tikai iekšēji uzrunāju šo enerģiju. Es tai saku: “Es tev ticu,” un tā par atbildi pastiprinās, palielinās. Tagad tā ir biedējoši spēcīga, tā pārmāc visas manas sajūtas. Tā dūc kaut kur no mugurkaula pamatnes. Kakls it kā grib stiepties un locīties, es to ļauju, un tad es sēžu visdīvainākajā pozā taisni, kā pienākas labam jogam, tikai kreisā auss ir cieši piespiesta kreisajam plecam. Man nav ne jausmas, kāpēc mana galva un kakls grib izturēties šādi, taču es ar tiem nestrīdos, tie ir nepiekāpīgi. Pulsējošā zilā enerģija turpina cirkulēt pa manu augumu, un ausīs skan dīvaini trinkšķi, un tagad skaņa ir tik spēcīga, ka grūti to izturēt. Tā man šķiet pārāk biedējoša, es tai saku: “Es vēl neesmu gatava!” un strauji atveru acis. Viss izzūd. Esmu atkal telpā, savā apkārtnē. Ielūkojos pulkstenī. Esmu bijusi te vai kaut kur gandrīz stundu.

Es elsoju. Patiešām es elsoju.

46

Lai izprastu, kas tur (ar to es domāju gan “meditācijas alā”, gan “manī”) notika, kas tā bija par pieredzi, jārisina temats, kas ir ezoterisks un pirmatnīgs, proti, tas, ko dēvē par kundalini šakti.

Ikvienā pasaules reliģijā ir bijuši savi adepti, kas meklējuši tiešu, transcendentālu saikni ar Dievu, atbrīvojot sevi no Svēto Rakstu vai dogmu fundamentālām studijām, lai sastaptos ar dievišķo aci pret aci. Interesanti, ka, aprakstot

pieredzēto, visi šie mistiķi nonāk pie viena un tā paša fenomena. Viņu savienošanās ar Dievu notiek galvenokārt meditatīvā stāvoklī, un to sniedz enerģijas avots, kas piepilda visu viņu ķermeni ar eiforisku elektrisku gaismu. Japāņi šo enerģiju dēvē par ki, ķīniešu budisti par či, balieši par teksu, kristieši to sauc par Svēto Garu, Kalahari bušmeņi par n/um (viņu svētie vīri apraksta šo enerģijas avotu kā čūskveidīgu spēku, kas kāpj augšup pa mugurkaulu un izpūš galvā caurumu, caur kuru ienāk dievi). Islāma sūfisma dzejnieki šo dievišķo enerģiju dēvēja par “Mīļoto” un rakstīja tai dievbijīgu dzeju. Austrālijas aborigēni to apraksta kā debesu čūsku, kas nolaižas un iemājo šamanī, dodot tam stipras, pārpasaulīgas spējas. Jūdu kabalistiskā tradīcija vēsta, ka šī savienība ar dievišķo notiek caur garīgas pacelšanās līmeņiem ar enerģiju, kas skrien augšup pa mugurkaulu pāri neredzamu meridiānu virknēm.

Svētā Avilas Terēze, šī mistiskākā no katolicisma personībām, savu savienošanos ar Dievu ir aprakstījusi kā fizisku gaismas debesbraukšanu caur viņas esamības septiņiem iekšējiem “mājokļiem”; pēc tās viņa sabrukusi Dieva priekšā. Nereti viņa ieslīgusi meditatīvā transā tik dziļi, ka citas mūķenes vairs nav varējušas sataustīt viņas pulsu. Avilas Terēze lūgusi savām klostera biedrenēm par viņas pieredzēto nevienam nestāstīt, jo tas bijis “pārlieku neparasti un varētu izraisīt zināmas baumas”. (Nemaz nerunājot par iespējamu inkvizīcijas nopratināšanu.) Visgrūtākais, savās atmiņās rakstīja svētā, bijis meditācijas laikā neiesaistīt intelektu, jo jebkādas prātā dzimušas domas pat visdedzīgākās lūgšanas nodzēsīs Dieva uguni. Līdzko traucējošais prāts “sāk sacerēt runas un izsapņot diskusijas, sevišķi, ja tās ir gudras, tas drīz vien iztēlosies, ka dara svētīgu darbu”. Bet, ja jūs varat šīs domas nomākt, skaidroja Terēze, un pacelties pretī Dievam, jūs pārņem “tas brīnišķīgais mulsums, tas dievišķais neprāts, kurā

tiek iemantots patiess viedums”. Neapzināti sabalsojoties ar persiešu sūfisma mistiķi Hafizu, kurš prasīja, kāpēc, ja Dievs mūs tik ļoti mīl, mēs visi neesam apskurbuši gavilēs, Terēze savā autobiogrāfijā iesaucas: ja šie dievišķā pieredzējumi būtu tikai neprāts, tad “es lūdzu Tevi, Tēvs, ļauj mums visiem būt neprātīgiem!”.

Tālāk, grāmatas nākamajos teikumos, viņa it kā atvelk elpu. Šodien, lasot Svēto Terēzi, jūs gandrīz jūtat, kā viņa iznāk no neprātīgās pieredzes un, pārlaižot skatu viduslaiku Spānijas politiskajam klimatam (viņa dzīvoja vienas no vēstures represīvāko reliģisko tirāniju laikā), mierīgi un apzinīgi atvainojas par savu jūsmu. “Piedodiet man, ja esmu bijusi pārdroša,” viņa raksta un vairākkārt atkārto, ka visa viņas muļķīgā vāvuļošana nav ņemama par pilnu, jo viņa, protams, ir tikai sieviete un tārps, un nicināms zemes pīslis utt., utt. Jūs gandrīz redzat Terēzi sakārtojam savu mūķenes tērpu un pieglaužam atrisušās matu šķipsnas viņas dievišķā noslēpuma, slepeni liesmojošā ugunskura liecinieces.

Indiešu jogu tradīcijā šo dievišķo noslēpumu dēvē par kundalini šakti un attēlo kā čūsku, kas saritinājusies guļ mugurkaula pamatnē, līdz tiek atmodināta ar brīnuma vai skolotāja pieskāriena palīdzību un tad ceļas augšup cauri septiņām čakrām vai riteņiem (kurus tiklab var saukt arī par septiņiem dvēseles mājokļiem), un izkļūst cauri galvai, eksplodējot savienībā ar Dievu. Šīs čakras nepastāv rupjajā ķermenī, apgalvo jogi, tāpēc nemeklējiet tās tur, tās pastāv tikai smalkajā ķermenī, tajā, uz kuru atsaucas budistu skolotāji, mudinot savus mācekļus izvilkt savu jauno “es” no fiziskā ķermeņa, kā izvelk zobenu no maksts. Mans draugs Bobs, kurš vienlaikus ir jogas māceklis un neirologs, stāstīja, ka ideja par čakrām viņu allaž saviļņojusi un, lai noticētu to eksistencei, viņš patiešām gribējis tās ieraudzīt secēta cilvēka ķermenī. Taču pēc noteiktas transcendentāli meditatīvas pieredzes pār viņu nāca jauna

sapratne. “Tāpat kā rakstniecībā pastāv burtiskā patiesība un poētiskā patiesība,” viņš sacīja, “arī cilvēciskā būtnē pastāv burtiskā anatomija un poētiskā anatomija. Vienu jūs redzat, otru ne. Vienu veido kauli un zobi, un miesa, otru enerģija un atmiņas, un ticība. Taču tās abas ir vienlīdz patiesas.”

Man patīk, ja zinātne un ticība rod saskarsmes punktus. Nesen The New York Times atradu rakstu par neirologiem, kas pieslēguši eksperimentālai smadzeņu skenēšanai kādu brīvprātīgu tibetiešu mūku. Viņi gribēja redzēt, kas notiek transcendentālā prātā, izsakoties zinātniski, apskaidrošanās brīžos. Normāli domājoša cilvēka prātā nemitīgi virpuļo domu un impulsu elektriskā vētra, uzrādoties smadzeņu skeneri kā dzeltenas un sarkanas gaismas zibšņi. Jo niknāks vai kaislīgāks kļūst subjekts, jo karstāk un dziļāk deg šīs liesmas. Bet visu laiku un kultūru mistiķi aprakstījuši smadzeņu norimšanu meditācijas laikā un apgalvojuši, ka galējā savienošanās ar Dievu ir zila gaisma, ko jūt starojam no galvaskausa centra. Jogas tradīcijā tā tiek dēvēta par “zilo pērli”, un to atrast ir katra meklētāja mērķis. Skaidrs, ka šis mūks, kas tika novērots meditācijas laikā, bija spējīgs nomierināt savu prātu tik ļoti, ka nebija redzamas ne dzeltenas, ne sarkanas liesmas. Visa šā džentlmeņa neiroloģiskā enerģija summējās un beidzot koncentrējās viņa smadzeņu centrā tas bija skaidri redzams monitorā kā maza, mierīga, zilas gaismas pērle. Tieši tā šo parādību kopš neatminamiem laikiem aprakstījuši jogi.

Tas tad ari ir kundalini šakti galamērķis.

Indiešu misticismā tāpat kā šamaniskajās tradīcijās kundalini šakti tiek uzskatīts par bīstamu spēku, ar kuru cilvēks nedrīkst rotaļāties, ja vien netiek pienācīgi uzraudzīts; nepieredzējis jogs šādi var zaudēt prātu vārda tiešā nozīmē. Jums vajadzīgs skolotājs guru, kas vada jūs pa šo taku, un ideāli droša vieta ašrams, kur to praktizēt. Tiek teikts, ka guru pieskāriens (personiski vai nemateriālā saskarsmē piemēram,

sapnī) atraisa kundalini enerģiju no spirāles mugurkaula pamatnē un ļauj tai celties augšup pie Dieva. Šo atbrīvošanas brīdi sauc par šaktipat, dievišķo iniciāciju, un tā ir apgaismotā skolotāja lielākā dāvana. Pēc šā pieskāriena māceklis vēl gadiem ilgi var tiekties pēc apgaismības, taču ceļojums jau ir sācies. Enerģija ir atbrīvota.

Es pati saņēmu šaktipat iniciāciju pirms diviem gadiem, kad Ņujorkā pirmoreiz sastapu savu guru. Tas notika nedēļas nogales nodarbībās viņas ašramā Ketskilā. Godīgi runājot, toreiz neko sevišķu nesajutu. Biju cerējusi uz žilbinošu tikšanos ar Dievu, varbūt uz kaut kādu zilu zibeni vai pravietisku vīziju, bet, meklējot savā ķermenī specefektus, es jutu vienīgi nelielu izsalkumu kā allaž. Atceros sevi prātojam, ka varbūt manī nav gana stipras ticības, lai piedzīvotu kaut ko tik pirmatnīgu kā atbrīvotu kundalini šakti. Vēl atceros: es spriedelēju, ka man ir pārāk daudz smadzeņu un pārāk maz intuīcijas un ka mana ticības taka varbūt būs vairāk intelektuāla un mazāk ezoteriska. Es lūgšos, es lasīšu grāmatas, domāšu interesantas domas, tomēr varbūt nekad nesasniegšu Svētās Terēzes aprakstīto dievišķo meditatīvo svētlaimi. Bet tas nekas. Šī ticības prakse man tik un tā bija mīļa. Kundalini šakti vienkārši nebija man domāta.

Tomēr nākamajā dienā atgadījās kas interesants. Mēs visi vēlreiz bijām sapulcējušies pie guru. Viņa ievadīja mūs meditācijā, un tās laikā es ieslīgu miegā (vai uz to pusi) un redzēju sapni. Šajā sapnī es biju liedagā, okeāna krastā. Viļņi bija augsti un biedējoši, un tie aizvien cēlās. Pēkšņi man blakus atradās kāds cilvēks. Tas bija manas guru skolotājs lielais harismātiskais jogs, ko šeit saukšu par “Svamihi” (kas sanskritā nozīmē “mīlētais mūks”). Svamihi mira 1982. gadā. Es viņu pazinu tikai pēc ašramā izvietotajām fotogrāfijām. Man jāatzīst, ka, jau skatoties fotogrāfijās, man šis vīrs bija licies mazliet par bargu, mazliet par varenu, mazliet par ugunīgu. Es

ilgu laiku centos nedomāt par viņu un vairījos no viņa skatiena, kas vērās mani no sienām. Likās, ka viņš visu pārmāc. Viņš nebija mans guru tips. Man vienmēr labāk bija patikusi mana jaukā, žēlsirdīgā, sievišķīgā dzīvā skolotāja, nevis šis mirušais (un tomēr tik spēcīgais) tēls.

Bet tagad Svamihi bija atnācis pie manis sapni, viņš stāvēja liedagā man līdzās visā savā varenībā. Es biju pārbijusies. Viņš norādīja uz draudīgajiem viļņiem un bargi sacīja:

-     Es gribu, lai tu izdomā, kā to apturēt. Nobijusies izvilku piezīmju burtnīcu un centos uzskicēt tajā kaut ko, kas varētu aizturēt okeāna viļņus. Zīmēju masīvus aizsprostus un aizsargdambjus, un kanālus. Taču vīsi mani izgudrojumi bija muļķīgi un bezjēdzīgi. Es zināju, ka tā nav mana darbības sfēra (neesmu taču inženiere!), taču jutu, ka Svamihi mani vēro, nepacietīgi un nosodoši. Beidzot es padevos. Neviens no maniem priekšlikumiem nebija pietiekami gudrs vai stiprs, lai atturētu viļņus no triekšanās krastā.

Tad izdzirdu Svamihi smejamies. Es uzlūkoju šo kalsno indieti oranžajā talārā, un viņš, saliecies līkumā un slaucīdams no acīm līksmas asaras, nudien vai plīsa aiz smiekliem.

-     Pasaki man, mīļā, viņš sacīja, norādīdams uz vareno, spēcīgo, bezgalīgo, trakojošo okeānu. Esi tik laipna, pasaki man: kā tu biji iecerējusi apturēt šo?

47

Nu jau divas naktis pēc kārtas es sapņoju, ka manā istabā ielavījusies čūska. Esmu lasījusi, ka no garīgā viedokļa tas ir labvēlīgi (un ne tikai austrumu reliģijās; čūskas tēls caurvij arī Svētā Ignācija mistiskos redzējumus), bet tas nepadara čūskas mazāk dzīvīgas un biedējošas. Mostos augšā, noplūdusi sviedriem. Vēl ļaunāk, līdzko esmu nomodā, prāts mani atkal pieviļ, atstājot panikā, kādu neesmu jutusi kopš drūmākajiem šķiršanās gadiem. Manas domas lido atpakaļ pie

izjukušās laulības ar visu šim notikumam piemītošo kaunu un dusmām. Pat vēl ļaunāk, domās es atkal kavējos pie Deivida. Prātā strīdos ar viņu, esmu nikna un vientuļa un atceros visu sāpīgo, ko viņš man jebkad sacījis. Turklāt es nevaru mitēties domāt par mūsu kopīgi piedzīvoto laimi, par mūsu aizrautīgo līksmību vecajos labajos laikos. Vienīgais, ko es spēju, nelēkt ārā no gultas un nezvanīt viņam nakts vidū no Indijas, un es pat nezinu varbūt nekārties viņam kaklā. Vai nediedelēt viņa mīlestību. Vai nelasīt viņam niknu apsūdzības rakstu, kurā iztirzātas visas viņa rakstura nepilnības. Kāpēc tas viss atkal nāk man virsū?

Es zinu, ko man atbildētu visi šā ašrama veterāni. Viņi teiktu, ka tas ir pilnīgi normāli, ka visi tam ir gājuši cauri, ka intensīva meditēšana izceļ visu virspusē, ka man vienkārši jāattīrās no manī mītošajiem dēmoniem… Bet es esmu tādā emocionālā stāvoklī, ka nespēju to izturēt, un negribu klausīties neviena hipija teorijās. Esmu pamanījusi, ka viss kāpj augšā, sirsnīgs paldies. Tas kāpj augšā tāpat kā vēmekļi.

Man tomēr kaut kā izdodas aizmigt ak, es laimīgā! -, un nu parādās cits sapnis. Šoreiz nevis čūskas, bet nikns, klaiņojošs suns, kas dzenas man pa pēdām, rēkdams: “Es tevi nokodīšu, es tevi nokodīšu un apēdīšu!”

Pamostos, raudādama un drebēdama pie visām miesām. Negribu traucēt savas istabas biedrenes, tāpēc paslēpjos vannas istabā. Vannas istaba, mūždien vannas istaba! Debesis man palīdz, bet te nu es atkal esmu vannas istabā, vientulībā izraudot uz grīdas savu sirdi. Ak, saltā pasaule, esmu tā nogurusi no tevis un visām tavām briesmīgajām vannas istabām!

Tā kā raudas negrib mitēties, es paņemu savu piezīmju grāmatiņu un pildspalvu (nelgas pēdējo patvērumu) un vēlreiz apsēžos blakus podam. Atveru baltu lapu un uzkricelēju savu nu jau ierasto izmisuma lūgumu:

-    MAN VAJADZĪGA TAVA PALĪDZĪBA.

Izdvešu ilgu, atvieglotu nopūtu, kad mana pastāvīgā draudzene (kas viņa ir?) manā pašas rokrakstā uzticami iesāk manu glābšanu:

-      Esmu šeit. Viss ir labi. Es tevi mīlu. Es tevi nekad nepametīšu…

48

Nākamajā rītā meditēšana nekādi negrib veikties. Es izmisīgi lūdzu savu prātu, lai tas paiet malā un ļauj man atrast Dievu, bet prāts, ieurbies manī ar dzelžainu spēku, paziņo: “Es tevi nekad nelaidīšu vaļā.”

Visu nākamo dienu jūtos tik naidpilna un dusmīga, ka baidos par katra cilvēka dzīvību, kurš man tuvojas. Es uzkliedzu kādai nabaga vācietei, jo viņa slikti runā angliski un tāpēc man nekādi neizdodas iestāstīt viņai, kur ir grāmatnīca. Man ir tāds kauns par savām dusmām, ka paslēpjos (kārtējā!) vannas istabā un ņemos raudāt, tad saniknojos uz sevi par šo raudāšanu es atceros savas guru padomu neļauties izmisumam, jo tad tas kļūšot par ieradumu… Bet ko gan viņa par to zina? Viņa ir apgaismota. Viņa nespēj man palīdzēt. Viņa mani nesaprot.

Nevēlos, lai mani kāds uzrunātu. Patlaban nevaru paciest savā tuvumā nevienu seju. Es pat kādu brīdi mēģinu izvairīties no Ričarda, tomēr pie pusdienu galda viņš mani sameklē un iesēžas drosminieks tāds! tieši manu melno paššaustīšanās dūmu mākulī.

-     Kāda muša tev iekodusi? viņš nodimdina, kā allaž ar zobu bakstāmo mutē.

-     Nejautā, es attraucu, bet tūdaļ pat sāku stāstīt viņam visu līdz pēdējam sīkumam, beidzot ar vārdiem: Un pats ļaunākais, es nespēju izrauties no apsēstības ar Deividu. Man jau likās, ka esmu tikusi tam pāri, taču viss iznirst no jauna.

-      Pagaidi, lai paiet vēl kādi seši mēneši, un tu jutīsies labāk, viņš nosaka.

-    Ir pagājuši jau veseli divpadsmit, Ričard.

-    Ļauj, lai paiet vēl seši. Uzmet pa virsu vēl sešus mēnešus, un viss būs galā. Tādas padarīšanas prasa laiku.

Es nepacietīgi kā bullis ievelku nāsīs gaisu.

-     Gastronomija, sacīja Ričards. Klausies, ko tev teikšu. Reiz tu atcerēsies šo savas dzīves laiku kā kaut ko saldi sērīgu. Tu sapratīsi, ka biji nobēdājusies un tava sirds bija salauzta, toties mainījās tava dzīve un tu biji pasaulē labākajā vietā, kāda vien piemērojama tādam brīdim, brīnišķīgā, mierinājuma pilnā garīguma oāzē. Izmanto šo laiku, katru tā mirkli. Ļauj, lai šeit, Indijā, viss iet savu dabisko gaitu.

-    Bet es viņu no tiesas mīlēju.

-     Tad nu gan liela muiža! Ņēmi un iemīlējies kādā. Vai tad tu neredzi, kas noticis? Šis puisis ielauzies tavā sirdi dziļāk, nekā, tavuprāt, tas bijis iespējams. Es gribu teikt, ka tu tiki iekšēji izdemolēta, bērns. Bet tā tava iemīlēšanās, tas ir tikai sākums. Tu vienkārši nobaudīji mīlestības garšu. Taču tā ir tikai sīka, ierobežota mirstīgas mīlestības peļķe. Pagaidi, gan redzēsi, cik daudz dziļāk tu spēj mīlēt. Ek, Gastronomija, tu esi apveltīta ar spēju kādā jaukā dienā iemīlēt visu pasauli. Tas ir tavs liktenis. Nemaz nesmejies.

-     Es nesmejos. Īstenībā es raudāju. Un, lūdzu, nesmejies arī tu, bet es domāju, ka man tik grūti nākas to pārdzīvot tāpēc, ka ticēju Deivids ir mans gara radinieks.

-     Varbūt viņš tāds patiesi bija. Tava nelaime ir tā, ka tu nesaproti, ko šis vārds nozīmē. Cilvēki domā, ka gara radinieks ir ideālais partneris, un tādu grib katrs. Bet īstenais gara radinieks ir spogulis, cilvēks, kas parāda tev visu, kas tev pašai ir slēpts, cilvēks, kas nodod tevi tavā pašas gādībā, lai tu varētu mainīt savu dzīvi. īstenais gara radinieks varbūt ir pats nozīmīgākais cilvēks, ko tu savā dzīvē sastopi, jo viņš

noārda sienas ap tevi un iegrūž dunku, lai tu pamostos. Bet nodzīvot mūžu kopā ar gara radinieku? Nu nē. Pārāk mokoši. Gara radinieks ienāk tavā dzīvē, tikai lai atklātu tev līdz šim nezināmu tavas būtības šķautni, un tad aiziet. Un paldies Dievam! Tava nelaime ir tā, ka tu negribi ļaut viņam iet. Tas ir galā, Gastronomija. Deivida uzdevums bija tevi sapurināt, izraut tevi no laulības, no kuras tev bija jāizraujas, mazliet sapluinīt tavu ego, uzrādīt to, kas tevī iesīkstējis, atklāt tavas atkarības, atplēst vaļā tavu sirdi, lai tur iekļūst jauna gaisma, iedzīt tevi tādā izmisumā un dusmās, ka tev vienkārši nākas pārveidot savu dzīvi, tad iepazīstināt tevi ar tavu garīgo skolotāju un visbeidzot to visu kārtīgi sakult. Tāds bija viņa uzdevums, un viņš to paveica spīdoši, bet nu tas ir galā. Nelaime tāda, ka tu nespēj samierināties ar to, ka šīm attiecībām bija tik īss mūžs. Tu, bērns, esi kā suns pie miskastes tu laizi tukšo skārda kārbu, cenšoties izvilināt no tās vēl kādu barības drusku. Un, ja tu neuzmanīsies, tev tajā kārbā iesprūdīs deguns un paliks tā uz visiem laikiem, padarot tavu dzīvi neciešamu. Tāpēc met to labāk pie malas.

-    Bet es viņu mīlu.

-    Nu tad mīli viņu.

-    Bet es pēc viņa ilgojos.

-       Nu tad ilgojies. Ikreiz, domādama par Deividu, sūti viņam mīlestību un gaismu un tad palaid viņu vaļā. Tu vienkārši baidies aizlaist pēdējās druskas no Deivida, jo tad tu tik tiešām būsi viena, un Liza Gilberta ir līdz nāvei nobijusies no tā, kas notiks, kad viņa būs viena. Bet tev kaut kas jāsaprot, Gastronomija. Ja iztīrīsi savā prātā vietu, kuru tu pašlaik izmanto, lai nodotos apsēstībai ar šo puisi, tev tur radīsies vakuums, atklāts laukums durvis. Un uzmini, ko Visums dara ar šādām atvērtām durvīm! Tas ienāks pa tām Dievs ienāks pa tām un piepildīs tevi ar lielāku mīlestību,

nekā tu būtu varējusi sapņot. Tālab pārstāj izmantot Deividu šo durvju aizbarikādēšanai. Ļauj viņam iet.

-    Bet man būtu gribējies, lai mēs ar Deividu…

Ričards neļauj man izteikt līdz galam. Redzi nu, tā arī ir tava nelaime. Tu pārāk daudz gribi, bērns. Tev jāpārstāj valkāt amuletu, kas piepilda vēlmes, un tā vietā jāieliek gribasspēks.

Šis vēlējums mani pirmoreiz šajā dienā sasmīdina.

Tad es pajautāju Ričardam: Cik ilgs laiks paies, līdz visas bēdas būs garām?

-    Tu vēlies zināt konkrētu datumu?

-Jā-

-    Lai tu to varētu atzīmēt kalendārā?

-Jā-

-            Ļauj man tev ko pateikt, Gastronomija. Tev ir nopietnas problēmas ar paškontroli.

Dusmas par šo spriedumu aprij mani kā liesma. Paškontroles problēmas? Par šādu apvainojumu nolemju Ričardu iepļaukāt. Un tad tieši no manu dusmu negantākajām dzīlēm iznirst patiesība. Pēkšņa, acīmredzama, smieklīga patiesība.

Viņam ir taisnība.

Liesmas noslāpst tikpat ātri kā aizdegušās.

-    Tev ir taisnība, es atzīstu.

-            Es zinu, ka man ir taisnība, bērns. Klausies, tu esi stipra sieviete un esi radusi saņemt no dzīves visu, ko vēlies, bet savās pēdējā laika attiecībās tu nezināji, ko vēlies, un tas tevi krietni saplucināja. Tavs vīrs neuzvedās tā, kā tu būtu gribējusi, un Deivids ne tik. Dzīve beidzot nedanco pēc tavas stabules. Un cilvēku ar paškontroles problēmām nekas tik ļoti netracina kā dzīve, kas nedanco pēc viņa stabules.

-               Lūdzu, nesaukā mani par cilvēku ar paškontroles problēmām.

-    Tev ir paškontroles problēmas, Gastronomija. Nu, nu. Vai tad tiešām līdz šim neviens tev nav to teicis?

(Nu… ir. Bet šķiroties no kāda, jūs itin ātri pārstājat klausīties viņa vārdos.)

Tad nu es sasparojos un pieņemu to. Labi, laikam jau tev taisnība. Varbūt man tiešām ir paškontroles problēmas. Tikai dīvaini, ka tu to pamanīji. Jo man nelikās, ka tas tik ļoti lien uz āru. Varu saderēt, ka lielākā daļa cilvēku, uzlūkojot mani, neko tādu neredz.

Ričards no Teksasas iesmejas tik sparīgi, ka gandrīz pazaudē savu zobu bakstāmo.

-     Neredz? Mīļumiņ, tavas paškontroles problēmas varētu saskatīt pat Rejs Čārlzs!

-    Labi, paldies, liekas, ka man ar šo sarunu ir diezgan.

-    Tev jāiemācās atbrīvoties, Gastronomija. Citādi tu padarīsi sevi traku. Nakti vairs nevarēsi mierīgi gulēt. Mūžīgi grozīsies un knosīsies, rādama sevi par kārtējo fiasko. Kas ar mani nav kārtībā? Kā tas nākas, ka es sabeidzu visas savas attiecības? Kāpēc esmu tāda neveiksminiece? Ļauj man minēt ar to tu droši vien nodarbojies visu pagājušo nakti.

-    Labi, Ričard, nu gan pietiek, es saku. Negribu vairs, lai tu rakņātos manā galvā.

-      Nu tad aizver durtiņas, iesaka mans lielais Teksasas jogs.

49

Kad man bija deviņi gadi un tikai nedaudz trūka līdz desmit, es piedzīvoju patiesu metafīzisku krīzi. Var likties, ka biju tādai par jaunu, taču es vienmēr biju pāragri attīstījies bērns. Tas notika vasarā starp ceturto un piekto klasi. Jūlijā man palika desmit gadi, un šajā pārejā no deviņi uz desmit no viencipara uz divciparu skaitli bija kaut kas tāds, kas iedzina mani patiesās šausmās tādās, kādas parasti tiek

taupītas tiem, kuri svin piecdesmito dzimšanas dienu. Atceros sevi prātojam, ka dzīve aizsteidzas pārāk ātri. Šķita, ka vēl vakar es gāju bērnudārzā, un nu jau man teju teju būs desmit. Drīz būšu jauniete, tad pusmūža sieviete, tad večiņa un visbeidzot nomiršu. Un ari visi citi novecoja pārlieku ātri. Drīz visi būs miruši. Nomirs mani vecāki. Nomirs draugi. Nomirs mans kaķītis. Mana vecākā māsa tūlīt jau sāks iet vidusskolā; atminējos šķiet, tikai nesen viņa bija pirmklasniece ar pusgarajām zeķītēm kājās, un nu jau viņai jāiet vidusskolā? Skaidrs, ka nepaies necik ilgs laiks, kad viņai būs jāmirst. Kāda tad visam jēga?

Dīvainākais šajā krīzē bija tas, ka to neizraisīja nekas konkrēts. Neviens nenomira ne draugs, ne rads, šādi sniedzot man pirmo priekšstatu par mirstīgumu; nedz ari es tiku salasījusies vai saskatījusies kaut ko, kur būtu runa par nāvi. Tajā laikā es pat vēl nebiju izlasījusi “Šarlotes tīklu”. Šausmas, ko pārdzīvoju desmit gadu vecumā, nebija nekas mazāks par spontānu un nepielūdzamu mirstīguma nenovēršamības apjēgu, un man nebija garīgas vārdnīcas, ar kuras palīdzību to sevī pārvarēt. Mēs bijām protestanti, turklāt ne visai dievbijīgi. Lūgšanas mēs skaitījām vienīgi pirms Ziemassvētku un Pateicības dienas pusdienām un baznīcu apmeklējām tikai retumis. Mans tēvs svētdienas rītos uzskatīja par labāku palikt mājās, savu kalpošanas praksi realizējot zemkopībā. Es dziedāju kori, tāpēc ka man patika dziedāt; mana skaistā māsa Ziemassvētku ludziņā tēloja eņģeli. Māte izmantoja baznīcu par štābu, kur organizēja brīvprātīgos darbus kopienas labā. Bet pat tur, baznīcā, es neatceros, ka tiktu daudz runāts par Dievu. Tā galu galā bija Jaunanglija, un vārds “Dievs” padara jeņķus nervozus.

Mana bezpalīdzības sajūta pārmāca visu. Man būtu gribējies nospiest kaut kādu milzīgu Visuma avārijas bremzi, tādu kā tās, ko skolas ekskursijas laikā biju redzējusi Ņujorkas

metro. Es gribēju apturēt laiku, nospiest STOP signālu līdz brīdim, kad būšu visu sapratusi. Domāju, ka šī vēlme likt Visumam apstāties savā gaitā, līdz es nokļūšu pie izpratnes, bija sākums tam, ko mans dārgais draugs Ričards no Teksasas nosauca par “paškontroles problēmām”. Protams, mani pūliņi un raizes bija bezjēdzīgi. Jo ciešāk es vēroju laiku, jo straujāk tas skrēja, un tā gada vasara aizsteidzās tik ātri, ka man reiba galva. Es atceros, ka katras dienas beigās nodomāju: “Vēl viena ir pagājusi,” un izplūdu asarās.

Man ir kāds draugs vēl no vidusskolas laikiem, kurš tagad strādā ar garīgi slimajiem. Viņš stāsta, ka ar autismu sirgstošiem pacientiem piemītot sirdi plosoša laika aizplūšanas apziņa tā, it kā viņiem nebūtu prāta radītā filtra, kas mums, pārējiem, ļauj aizmirst savu mirstīgumu un vienkārši dzīvot. Viens no Roba pacientiem katras dienas sākumā jautā viņam datumu un, dienai beidzoties, atkal grib zināt: Rob, kad atkal būs ceturtais februāris? Un Robs vēl nepagūst atbildēt, kad puisis noskumis māj ar galvu, teikdams: Ak, piedod, es zinu, es zinu… nu jau vairs tikai nākamgad, vai ne?

Es šo sajūtu pazīstu pārlieku labi, man ir zināma šī skumjā vēlme aizkavēt nākamā 4. februāra beigas. Šis skumjas ir viens no cilvēka lielajiem pārbaudījumiem. Cik zināms, mēs esam vienīgā suga uz planētas, kam dota šī dāvana vai varbūt lāsts apzināties savu mirstīgumu. Viss agrāk vai vēlāk mirst, tikai mēs esam tie laimīgie, kuriem par šo faktu ik dienas jādomā. Kā lai tiek galā ar šo informācijas nastu? Deviņu gadu vecumā es nespēju neko citu kā vienīgi raudāt. Vēlāk, pēc gadiem, mana pārmērīgi jūtīgā laika ritējuma apziņa lika man izbaudīt savu dzīvi galvu reibinošā ātrumā. Ja jau man uz zemes atvēlēts tik īss laika sprīdis, jādara viss iespējamais, lai tūlīt pat uz vietas visu pieredzētu. Tāpēc visi šie ceļojumi, visas šīs romantiskās dēkas, šī godkāre un šie piedzīvojumi. Manai māsai bija draudzene, kas domāja, ka Ketrīnai ir

divas vai tris jaunākās māsas, jo allaž dzirdēja nostāstus par māsu, kura patlaban ir Āfrikā, par māsu, kura strādā rančo Vaiomingā, par māsu, kura ir bārmene Ņujorkā, māsu, kura raksta grāmatu, un māsu, kura taisās precēties, skaidrs, ka tā nevarēja būt viena un tā pati būtne! Patiesi, ja es būtu varējusi sadalīt sevi daudzās Lizās Gilbertās, es to mīļuprāt būtu darījusi lai tikai nepalaistu garām kādu dzīves mirkli! Ko es runāju? Es sadalīju sevi daudzās Lizās Gilbertās, un, sasniegušas trīsdesmit gadu vecumu, tās kādu nakti visas reizē pārgurušas sabruka uz priekšpilsētas savrupnama vannas istabas grīdas.

Jāatzīst, ka neesmu pārliecināta, vai katrs piedzīvo šādu metafizisku krīzi. Daži no mums ir veiksmīgi bruņojušies pret mirstīguma apziņu, citi, kā šķiet, uztver to mierīgāk. Šajā pasaulē jūs sastopat milzum daudz vienaldzīgu ļautiņu, taču sastopat ari cilvēkus, kuri šķiet spējīgi ar cieņu pieņemt Visuma likumus un kurus nepavisam neuztrauc tā paradoksi un netaisnības. Man ir draudzene, kuras vecmāmiņa savulaik mēdza teikt: “Neviens kreņķis šajā pasaulē nav tik liels, lai to nevarētu pievārēt ar karstu vannu, glāzi viskija un Lūgšanu grāmatiņu.” Dažiem cilvēkiem ar to patiesi ir diezgan. Citiem vajadzīgi radikālāki līdzekļi.

Un tagad es pieminēšu savu draugu piensaimnieku no Īrijas ārēji visnetipiskāko cilvēku, kādu iespējams sastapt Indijas ašramā. Šons ir tādu pašu ļaužu kā es, kas piedzimuši ar neatvairāmu tieksmi, traku un nerimstošu vēlmi izprast eksistences mehānismus. Tā kā viņa mazā draudze Korkas grāfistē netika devusi viņam nekādas atbildes, viņš astoņdesmitajos gados atstāja fermu un devās ceļojumā pa Indiju, meklēdams iekšējo mieru jogā. Pēc vairākiem gadiem viņš atgriezās mājās Īrijā savā piena fermā. Viņš sēdēja vecā akmens nama virtuvē kopā ar tēvu nerunīgu vīru, kurš visu mūžu bijis fermeris, un Šons viņam stāstīja par

saviem garīgajiem atklājumiem eksotiskajos austrumos. Tēvs klausījās viņā ar mērenu interesi, kūpinādams pīpi un vērodams liesmas pavardā. Viņš neteica ne vārda līdz pat brīdim, kad Sons paziņoja: Tēt, tā meditēšana, tā ir tik svarīga, lai iemantotu mieru. Tā patiesi var glābt dzīvību. Tā tev iemāca nomierināt prātu.

Tad tēvs pagriezās pret viņu un mierīgi sacīja: Mans prāts, dēls, jau tāpat ir mierīgs. To teicis, viņš atkal pievērsās liesmām.

Bet mans prāts ne. Un ari ne Šona prāts. Daudzi no mums, lūkodamies uguni, redz vienīgi pekles liesmas. Man čakli jāapgūst tas, kas Šona tēvam, šķiet, ticis ielikts šūpuli, kas, kā rakstīja Volts Vitmens, ir “ārpus raušanas un vilkšanas… jautrs, bezrūpīgs, līdzcietīgs, brīvs, vienots… gan esot spēlē, gan stāvot malā, un vēro un brīnās par visu”. Taču esmu nevis jautra, bet tikai noraizējusies. Es nevis vēroju, bet vienmēr rakņājos un iejaucos. Kādu dienu es lūgšanā sacīju Dievam: “Redzi es saprotu, ka nepārbaudīta dzīve nav dzīvošanas vērta, bet vai tu domā, ka es kādu dienu varētu ēst nepārbaudītas pusdienas?”

Budistu tradīcijā ir stāsts par brīžiem, kas seko Būdas transcendencei apgaismībā. Kad pēc trīsdesmit deviņām meditācijā pavadītām dienām ilūzijas plīvurs beidzot nokritis un lielajam skolotājam atklājušies patiesie Visuma likumi, viņš esot atvēris acis un tūdaļ pat sacījis: “To nevar iemācīt.” Bet tad Buda mainījis domas, nolēmis, ka viņam jādodas pasaulē, jāsapulcina mācekļu bariņš un jāiemāca tiem meditēšanas prakse. Viņš zināja, ka tādu cilvēku, kas varētu būt piemēroti viņa mācībām (vai izrādītu par tām interesi), ir nedaudz. Lielākajai daļai cilvēces, viņš sacīja, acis ir tik ļoti aizkaltušas ar maldu putekļiem, ka patiesību viņi nekad neieraudzīs, lai ari kas tiem censtos palīdzēt. Daži citi (varbūt tādi kā Šona tēvs) jau no dabas ir tik mierīgi un tik skaidrām acīm, ka tiem nav

vajadzīga nedz apmācīšana, nedz palīdzība. Bet ir arī tādi, kuru acis tikai nedaudz aizķepušas ar putekļiem un kuriem vajadzīgs īstais skolotājs, kas iemācītu tiem redzēt skaidrāk. Buda nolēma kļūt par skolotāju šim mazākumam “tiem, kam ir nedaudz putekļu”.

No sirds ceru, ka piederu pie šiem tikai nedaudz ar putekļiem aizķepinātajiem ļaudīm, taču īsti zināt es to nevaru. Zinu tikai to, ka man ir dziņa rast iekšēju mieru, turklāt ar metodēm, kas vairumam ļaužu varētu šķist drastiskas. (Piemēram, kad es Ņujorkā kādam draugam teicu, ka došos uz Indiju, lai dzīvotu ašramā un meklētu saikni ar dievišķo, viņš nopūtās un sacīja: “Ak, daļa manas būtnes tik ļoti vēlētos, lai ari man būtu vēlme to darīt… bet man uz to nav ne mazākās sliecības.”) Nezinu gan, vai man ir liela izvēle. Tik ilgus gadus tik dažādiem līdzekļiem biju izmisīgi meklējusi piepildījumu, un visi šie guvumi un veikumi tie beigu beigās nogurdina. Dzīve, ja jūs tik neganti pēc tās dzenaties, galu galā novedīs jūs kapā. Laiks ja tas tiek vajāts kā noziedznieks kā tāds ari uzvedīsies, allaž atrodoties vienu kvartālu vai vienu istabu jums priekšā, mainot vārdu un matu krāsu, lai no jums izspruktu; tas izšmauks pa moteļa sētas durvīm, kolīdz jūs klaudzināsiet pa vestibilu ar savu jaunāko kratīšanas orderi, un, lai pārjums paņirgātos, atstās pelnu traukā kūpošu cigareti. Kādā brīdī jums nāksies apstāties, jo tam visam nav jēgas. Jums nāksies atzīt, ka nespējat to notvert. Ka jums tas nav lemts. Kādā brīdī, kā apgalvo Ričards, jums jāapsēžas mierā un jāļauj piepildījumam ienākt jūsos.

Vaļā palaišana, protams, ir biedējošs, pasākums tiem, kuri tic, ka pasaule griežas tikai tāpēc, ka tai augšā ir rokturis, ko mēs paši personīgi griežam, un, ja mēs kaut uz mirkli palaidīsim to vaļā, nu tad būs pasaules gals. Bet mēģini palaist to vaļā, Gastronomija! Tas ir vēstījums, ko esmu saņēmusi. No šā brīža sēdi mierīgi un izbeidz savu nerimstošo līdzdalību.

Vēro, kas notiks. Putni lidojuma vidū nekritis beigti no debesim. Koki nenokaltīs, un upes nekļūs sarkanas no asinīm. Dzīve turpināsies. Pat itāļu pasts, darbojoties bez tevis, tāpat vien turpinās klibot. Kāpēc tu esi tik pārliecināta, ka tava ne mirkli neatslābstošā mikrovadīšana šajā pasaulē ir tik nepieciešama? Kāpēc tu vienkārši nevari ļaut visam notikt?

Es dzirdu šo strīdu, un tas man patīk. Ar prātu es tam noticu. Patiešām noticu. Bet tad es iedomājos visa šī mana nebeidzamā ilgošanās, visa mana trauksmainā kvēle un šī mana muļķīgi izslāpusī daba kur tad lai es lieku savu enerģiju?

Arī uz to nāk atbilde:

Meklē Dievu, aicina mana guru. Meklē Dievu, tāpat kā cilvēks, kura galva ir liesmās, meklē ūdeni.

50

Nākamajā rītā meditējot atkal bija klāt visas manas vecās, ienīstās, dzēlīgās domas. Sāku tās uztvert kā kaitinošus preču izplatītājus, kuri allaž mēdz zvanīt pa telefonu pašos nepiemērotākajos brīžos. Meditācijas laikā es satraukta atklāju, ka mans prāts galu galā nav nemaz tik interesanta parādība. Patiesībā ir tikai dažas lietas, par kurām es tā īsti domāju, turklāt domāju par tām bez mitas. To formālais apzīmējums varētu būt “zūdīšanās”. Es zūdos par savu šķiršanos un visām laulības laikā piedzīvotajām pārestībām, par visām savām kļūdām un par visām tām kļūdām, kuras pieļāvis mans vīrs, un pēc tam (un no šā drūmā temata vairs nav atgriešanās) es sāku zūdīties par Deividu.

Ja runājam absolūti godīgi, tas kļūst apgrūtinoši. Proti, te nu es esmu, šajā svētīgajā mācību vietā pašā Indijas viducī, un vienīgais, par ko spēju domāt, ir mans izbijušais draugs. Kas es galu galā esmu kaut kāda astotklasniece, vai?

Un tad es atceros notikumu, ko man reiz atstāstīja mana

draudzene Debora, psiholoģe. Astoņdesmitajos gados Filadelfijas pilsētas valde lūdza viņu brīvprātīgi uzņemties sniegt psiholoģisko palīdzību grupai Kampučijas bēgļu, kas atceļojuši uz ASV laivās un nesen ieradušies pilsētā. Debora ir izcila psiholoģe, taču šis uzdevums viņu ārkārtīgi biedēja. Kampučieši bija piedzīvojuši pašu ļaunāko, ko cilvēki var nodarīt cits citam, genocīdu, vardarbību, spīdzināšanu, mērdēšanu badā, tuvinieku nogalināšanu viņu acu priekšā, tad ilgus bēgļu nometnēs aizvadītus gadus un bīstamu ceļojumu ar laivām uz Rietumiem, ceļojumu, kura laikā gāja bojā cilvēki un to līķi tika izbaroti haizivīm. Kādu palīdzību gan Debora varēja piedāvāt šiem ļaudīm? Kā viņa spētu iedziļināties upuru ciešanās?

“Bet vai vari iedomāties,” Debora man atstāstīja, “par ko visi šie cilvēki vēlējās runāt, nokļuvuši pie psihologa?”

Viss bijis apmēram tādā garā: Es iepazinos ar to puisi bēgļu nometnē un iemīlējos viņā. Domāju, ka arī viņš mani mīl, bet tad mēs nokļuvām dažādās laivās un bijām šķirti, un viņš sāka lakstoties ap manu māsīcu. Tagad viņš ir to apprecējis, bet saka, ka īstenībā mīlot mani, un viņš man zvana, un es zinu, ka man viņš jāraida prom, bet es viņu vēl arvien mīlu un nespēju pārstāt par viņu domāt. Un es nezinu, ko man darīt…

Tādi nu mēs esam. Šī ir mūsu sugas kolektīvā emocionālā ainava. Reiz sastapu kādu sirmu dāmu, kurai bija jau gandrīz simt gadu, un viņa man sacīja: “Ir tikai divi jautājumi, par kuriem cilvēciskas būtnes vēstures gaitā allaž lauzušas šķēpus. Cik stipri tu mani mīli? un Kas ir atbildīgs?” Viss pārējais ir kaut kā vadāms. Taču šie jautājumi par mīlestību un varu mūs visus satriec un mulsina, izraisot karus, bēdas, ciešanas. Un nelaimīgā kārtā tieši šie abi (bet varbūt tas ir pats par sevi saprotams) ir tie, ar ko es cīnos ašramā. Kad sēžu klusumā un uzlūkoju savu prātu, vienīgi šie divi jautājumi par ilgošanos

un par varu ir tie, kas iznirst, lai satrauktu mani, un šis satraukums neļauj man virzīties uz priekšu.

Kad šorīt pēc stundu ilgas nelaimīgas nokaušanās ar domām es atkal centos iegrimt meditācijā, pār mani nāca jauna atklāsme: žēlsirdība. Es jautāju savai sirdij, vai tā, lūdzu, varētu iedvest manai dvēselei cildenāku virzību, kādā darboties manam prātam. Man varbūt nav jānospriež, ka esmu nejēga, bet vienkārši jāpieņem, ka esmu cilvēciska būtne un gluži normāla? Domas klejoja kā jau parasts labi, lai tas tā būtu un tad pamodās ari atbilstošas jūtas. Sāku just aizkaitinājumu un nosodījumu pret sevi, biju vientuļa un saniknota. Bet tad no manas sirds dziļākajiem kambariem iznira kāda kvēla atbilde un es sev sacīju: “Es sevi nenosodīšu par šīm domām.”

Mans prāts mēģināja protestēt, iebilzdams: “Jā, bet tu esi tāda nejēga, tāda neveiksminiece, tu nekad neko nesasniegsi…”

Bet pēkšņi bija tā, it kā no manām krūtīm atskanētu lauvas rēciens, noslāpējot visu šo vāvuļošanu. Šī balss dimdēja manī, neko tamlīdzīgu es nebiju dzirdējusi. Tā bija tik iekšēji, tik pārpasaulīgi skaļa, ka aizspiedu muti ar plaukstu, jo baidījos, ka, atverot to un izlaižot šo skaņu ārā, tā satricinās ēku pamatus no šejienes līdz pat Detroitai.

Un, lūk, ko tā dārdināja:

TEV NAV NE 1AUSMAS. CIK STIPRA IR MANA

MĪLESTĪBA!!!!!!!

Manā prātā mītošās negatīvās domas šā apgalvojuma izraisītajā vētrā aizmuka kur kurā, tās pārbijušās aizlaidās no turienes kā putni un truši, un antilopes. Iestājās klusums. Dziļš, virmojošs, bijības pilns klusums. Lauva manas sirds nepārredzami plašajā savannā gandarīts pārstaigāja savu

klusumu iemantojušo karaļvalsti. Tas aplaizīja savu vareno žokli, aizvēra dzeltenās acis un atkal aizmiga.

Un tad šajā majestātiskajā klusumā es sāku meditēt uz (un ar) Dievu.

51

Ričardam no Teksasas ir daži jauki ieradumi. Kad vien viņš sastop mani ašramā un no manas novērstās sejas saprot, ka manas domas klejo miljons jūdžu tālumā, viņš mani uzrunā ar vārdiem: Nu, kā tad klājas Deividam?

-     Kas tev par daļu! es allaž atcērtu. Jums, mister, nav ne jausmas, par ko es domāju.

Protams, viņam vienmēr ir taisnība.

Vēl viens viņa ieradums ir gaidīt mani iznākam no meditācijas zāles, jo viņam patīk redzēt, cik izmocīta un izspūrusi es izskatos, kad izvelkos no turienes. It kā būtu cīnījusies ar rēgiem un aligatoriem. Viņš apgalvo, ka neesot vēl redzējis nevienu, kurš tik nikni cīnītos pats ar sevi. Par to es neko nezinu, bet tiesa gan tas, kas notiek tumšajā meditācijas telpā, prasa no manis milzu piepūli. Visnegantākie pieredzējumi nāk, kad es atlaižu brīvībā savas pēdējās rezerves un ļauju enerģijas varenajai turbīnai plosīties pa manu mugurkaulu. Tagad mani uzjautrina tas, ka līdz šim es biju pieņēmusi šo kundalini šakti ideju tikai kā mītu. Kad šī enerģija plūst caur mani, tā rīb kā dīzeļa dzinējs zemākajā pārnesumā, un vienīgais, ko tā no manis prasa, ir viens vienkāršs lūgums: Vai tu, lūdzu, varētu būt tik laipna un izgriezt sevi uz āru tā, lai plaušas un sirds, un iekšas būtu ārpusē un viss Visums iekšpusē? Un vai vari izdarīt to pašu arī ar savām jūtām? Laiks šajā pērkondimdošajā telpā kļūst dīvains, un es tieku ierauta sastingusi, mēma un apstulbusi visās iespējamās pasaulēs un piedzīvoju visas sajūtu pakāpes: karstumu, aukstumu, naidu, iekāri, bailes… Kad viss ir galā, es pieslejos kājās

un grīļodamās izsteberēju dienasgaismā visnotaļ savdabīgā stāvoklī galēji izbadējusies, neizturamu slāpju mocīta un kārīgāka par jūrnieku, kas uz trim dienām palaists krastā. Ričards parasti ir jau priekšā un gaida mani, gatavs laist vaļā lielo smējienu. Redzot manu nogurušo un satriekto seju, viņš mani ķircina allaž ar vieniem un tiem pašiem vārdiem: Tu domā, ka kādreiz kaut ko sasniegsi, Gastronomija?

Bet pēc šārīta meditācijas, kad biju dzirdējusi lauvas rēcienu: TEV NAV NE JAUSMAS, CIK STIPRA IR MANA MĪLESTĪBA! !!!!!!, es iznācu no meditāciju alas kā pati amazoņu karaliene. Ričardam pat neatlika laika pavaicāt, vai es domājot, ka kādreiz šajā dzīvē kaut ko sasniegšot, kad es ielūkojos viņam acis un paziņoju: Esmu jau šo to sasniegusi, mister.

-    Vai tu re, kā, novilka Ričards. Tas ir atzīmēšanas vērts. Nāc nu, bērns, aizvedīšu tevi uz pilsētu un nopirkšu tev “īkšķi gaisā”.

“īkšķis gaisā” ir viegls indiešu dzēriens, kaut kas līdzīgs kokakolai, ar apmēram deviņas reizes lielāku kukurūzas sīrupa un trīs reizes lielāku kofeīna daudzumu. Domāju, ka tas satur arī metamfetamīnu. Man, to iedzerot, acu priekšā dubultojas. Pāris reižu nedēļā mēs ar Ričardu aizklīstam uz pilsētu un izdzeram pa abiem vienu mazo pudelīti “īkšķa gaisā” visai radikāla pieredze pēc ašrama veģetārās barības šķīstuma -, allaž uzmanīdamies, lai nepieskartos ar lūpām pudeles kakliņam. Ričarda likums, apceļojot Indiju, ir viens: “Nepieskaries nekam, atskaitot sevi pašu.” (Un, jā, ari tas bija viens no šās grāmatas sākotnējiem virsrakstiem.)

Mums ir mīļi mūsu pilsētas apmeklējumi, vienmēr apstājoties, lai izrādītu cieņu templim un apsveicinātos ar drēbnieku misteru Panikaru, kurš spiež mums roku un ikreiz atkārto: Kāds prieks jūs redzēt! Mēs vērojam, kā govis klīst apkārt un izbauda savu svēto statusu (manuprāt, tās savas privilēģijas palaikam izmanto ļaunprātīgi, apguļoties

pašā ceļa vidū, lai parāditu visiem, ka ir svētas), un vērojam suņus, kuri kasās kā brīnīdamies: “Kā, sasodits, mēs te esam gadījušies?” Mēs vērojam sievietes strādājam ceļa darbus, karstajā saulē cilājot veserus un dauzot akmeņus baskājainas, savādi skaistas savos dārgakmeņu krāsas sari, rotājušās ar kaklarotām un rokassprādzēm. Viņas apveltī mūs ar žilbinošu smaidu, un es to nekādi nespēju saprast kā viņas var būt laimīgas, darot šo smago darbu, turklāt tik briesmīgos apstākļos? Kāpēc viņas nav noģībušas un dabūjušas galu pēc piecpadsmit šādā versmē un ar šādiem veseriem rokās pavadītām minūtēm? Jautāju par to drēbniekam misteram Panikaram, un viņš atbild, ka ar ciemniekiem tā esot, ka cilvēki šajā pasaules daļā esot dzimuši smagam darbam, un šāds darbs ir viss, ko tie raduši darīt.

-    Turklāt, viņš bezrūpīgi piebilst, mūsu mūžs nemēdz būt neko ilgs.

Šis, protams, ir nabadzīgs ciems, bet pēc Indijas mērauklām ne tuvu ne bezcerīgs; ašrama tuvums (un ar to saistītā labdarība), kā arī kāds nieks cauri plūstošas Rietumu valūtas rada pamanāmu atšķirību. Nav tā, ka šeit varētu daudz ko nopirkt, lai ari mums ar Ričardu patīk iegriezties visos veikalos, kur pārdod krelles un mazas statuetes. Te ir daži puiši no Kašmiras patiesi, visai veikli tirgotāji -, kuri vienmēr cenšas ar mūsu palīdzību tikt vaļā no savas preces. Viens no viņiem kādu dienu vilkās man pa pēdām, prasīdams: Vai kundze, lūdzu, nevēlētos nopirkt savām mājām Kašmiras paklāju?

Ričardam par to bija jāsmejas. Starp viņa izklaidēm ir arī uzjautrināšanās par to, ka patlaban esmu bezpajumtniece.

-             Pietaupi elpu, brālīt, viņš sacīja paklāju tirgotājam.

-    Šai lāga meičai nemaz nav grīdas, kur to izklāt.

Kašmiras tirgotāju tas nemaz nesamulsināja. Tad varbūt kundze to var piekārt pie sienas? viņš ierosināja.

-     Vai zini, iebilda Ričards, lieta tāda, ka viņai šobrīd trūkst arī sienu.

-       Toties man ir droša sirds! es savai aizstāvībai nočiepstēju.

-    Un vēl citas ne ar ko nesalīdzināmas vērtības, piebilda Ričards, kaut reizi mūžā paglaudīdams mani pa spalvai.

52

Lielākais šķērslis manā ašrama pieredzē patiesībā nav meditācija. Tā, protams, nav viegla, tomēr ne nāvējoša. Šeit ir kaut kas vēl grūtāks. Nāvējošs man šķiet tas, kam mēs nododamies katru rītu pēc meditācijas un pirms brokastīm (mans Dievs, šie rīti ir tik gari!), dziedājums, kas saucas Gurugita. Ričards to dēvē vienkārši par Gitu. Man ar šo Gitu ir tīrais negals. Man tā nepavisam nepatīk, nekad nav patikusi jau kopš pirmās reizes, kad izdzirdēju to skanam Ņujorkas ašramā. Man patīk visas citas tradicionālās jogas himnas un dziedājumi, bet Gurugita šķiet gara, apnicīga, vienmuļa un neciešama. Tas, protams, ir tikai mans viedoklis, citi par to jūsmo, tikai es nekādi netieku gudra, kāpēc.

Gurugitai ir simt astoņdesmit divi panti, kas izdziedami skaļā balsī (un reizēm es to arī daru), un katrs pants ir vesela rindkopa nesaprotamā sanskrita valodā. Kopā ar ievada dziedājumu un refrēna atkārtojumiem viss šis rituāls aizņem aptuveni pusotru stundu. Atcerieties, tas ir pirms brokastīm un pēc tam, kad veselu stundu esam pavadījuši meditējot un divdesmit minūtes skandējuši pirmo rīta himnu. Gurugita patiesībā ir iemesls, kāpēc šeit jāceļas trijos no rīta.

Man nepatīk melodija un nepatīk arī vārdi. Lai arī kam es šeit, ašramā, par to sūdzos, visi kā viens atbild: Ak, bet tā ir tik svēta! Jā, bet tāda ir arī ījaba grāmata, tomēr man nenāk ne prātā katru rītu pirms brokastīm dziedāt to skaļā balsī.

Gurugitai ir iespaidīga garīgā izcelsme: tā ir izvilkums no

jogas senajiem Svētajiem rakstiem Skanda Purana, no kuriem lielākā daļa ir zudusi un tikai maza daļiņa ir iztulkota no sanskrita. Kā lielākā daļa jogas tekstu, tā sarakstīta sarunas formā, gandrīz kā Sokrātā dialogi. Saruna norisinās starp dievieti Parvati un visvareno, visu ietverošo dievu Šivu. Parvati un Šiva ir radošuma (sievišķā) un prāta (vīrišķā) dievišķais iemiesojums. Viņa ir Visuma radošā enerģija, viņš ir bezveida viedums. Lai ari ko Šiva iztēlojas, Parvati to atdzīvina. Viņš izsapņo, viņa materializē. Viņu deja, viņu savienība (viņu joga) ir radījusi gan pašu Visumu, gan tā izpausmes.

Gurugitā dieve jautā dievam par pasaulīgā piepildījuma noslēpumiem un viņš tos izstāsta. Mani šī himna beidz nost. Es biju cerējusi, ka ašramā mana attieksme pret Gurugitu mainīsies. Biju cerējusi, ka, ielikta Indijas kontekstā, šī himna kļūs man vieglāk iemīlama. Taču notika gluži pretējais. Dažās nedēļās, kopš esmu šeit, manas jūtas pret Gurugitu no vienkāršas netīksmes pārvērtušās patiesās šausmās. Esmu pasākusi no tās aizšmaukt un no rītiem darīt citas lietas, kas man pašai šķiet daudz noderīgākas manas garīgās izaugsmes veicināšanai, piemēram, rakstīt dienasgrāmatu vai iet dušā, vai zvanīt uz Pensilvāniju māsai, lai painteresētos, kā klājas viņas bērniem.

Ričards no Teksasas par to mani mūždien strostē. Ievēroju, ka šorīt Gitā tevis atkal nebija, viņš paziņo, un es aizstāvos: Es sazinos ar Dievu citos veidos. Viņš pasmīkņā:

-    Tas ir saldi krācot?

Bet, kad es tomēr cenšos iet uz dziedājumu, tas mani tikai un vienīgi uzbudina. Turklāt fiziski. Man ir sajūta, ka es to ne tik daudz dziedu, cik tieku vilkta aiz tā. lā laikā es svīstu. Tas ir vairāk nekā dīvaini, jo esmu no cilvēkiem, kuri hroniski salst, un šajā Indijas daļā janvārī pirms saullēkta valda aukstums. Visi pārējie dziedošie, lai kaut cik saglabātu siltumu, sēž, satuntuļojušies vilnas segās un micēm galvā, bet es himnas

laikā lobu no sevis kārtu pēc kārtas, pārklādamās putām kā darba zirgs. Kad pēc Gurugitas iznāku no tempļa, sviedri aukstajā rīta gaisā ceļas no manas ādas kā migla. Fiziskā reakcija vēl nav nekas salīdzinājumā ar karstajiem jūtu viļņiem, kas mani šūpo, kad mēģinu dziedāt. Un es pat nevaru lāgā padziedāt. Varu vienīgi izķērkt to. Aizvainotā balsī.

Vai es jau teicu, ka tur ir veseli simt astoņdesmit divi panti?

Tā nu pirms dažām dienām pēc absolūti draņķīga dziedāšanas pasākuma es nolēmu iet pēc padoma pie mana šejienes mīļākā skolotāja mūka ar brīnišķīgu garu sanskrita vārdu, kas tulkojumā nozīmē “Viņš, kas mīt Tā Kunga sirdī, kurš mīt viņa paša sirdī”. Šis mūks ir amerikānis, gadus sešdesmit vecs, izglītots un atjautīgs. Agrāk viņš bijis klasiskās drāmas profesors Ņujorkas Universitātē, un viņa manierēm vēl arvien piemīt atbilstošs cienīgums. Mūka zvērestu viņš devis gandrīz pirms trīsdesmit gadiem. Man viņš patīk, jo ir lietišķs un arī jautrs. Reiz, kad mani Deivida sakarā bija pārņēmis drūms apjukums, es uzticēju savus sirdēstus šim mūkam. Viņš uzmanīgi klausījās, deva man vislīdzcietīgāko padomu, kādu vien spēja rast, un beigās piebilda: Un tagad es noskūpstīšu savu mūka tērpu. Viņš pacēla savu safrāndzeltenā apmetņa stūrīti un skaļi nošmaukstināja. Domādama, ka tā varbūt ir kāda sevišķi noslēpumaina paraža, pajautāju, ko tas nozīmē. Un mūks man atbildēja: To es daru vienmēr, kad pie manis kāds nāk pēc padoma sirdslietās. Es vienkārši pateicos Dievam, ka esmu mūks un man ar šīm padarīšanām vairs nav nekāda sakara.

Es zināju, ka varu viņam atklāti uzticēt savas problēmas ar Gurugitu. Kādu vakaru pēc maltītes mēs izgājām pastaigāties dārzā un es izstāstīju viņam, cik ļoti netīkams man ir šis pasākums, un lūdzu, vai viņš nevarētu atbrīvot mani no turpmākas piedalīšanās tajā. Mūks tūdaļ pat sāka smieties. Tev

nav jādzied, ja tu to negribi, viņš sacīja. Šeit neviens tev neliks darīt ko tādu, ko tu pati nevēlies.

-    Bet ļaudis saka, ka tā esot nozīmīga garīgā prakse.

-     Tā tas ari ir. Bet es negrasos tevi mudināt doties uz elli, ja tu to negribi. Vienīgais, ko tev pateikšu, ir tas, ka tavas guru attieksme pret to ir ļoti skaidra Gurugita ir viens no jogas pamata tekstiem, vissvarīgākā prakse, ko tu vari piekopt, nākamā aiz meditācijas. Ja reiz tu uzturies ašramā, viņa gaida no tevis, lai tu katru rītu dotos dziedāt.

-    Man taču nekas nav pretī rītos agri celties…

-    Kas tad par vainu?

Es paskaidroju mūkam, kāpēc Gurugita izsauc manī šausmas un cik tas ir mokoši.

-    Ak, paskat tik, viņš brīnījās. Pat runāšana par to izsit tevi no rāmjiem.

Tā bija taisnība. Es jutu padusēs izspiežamies aukstus, lipīgus sviedrus. Vai es pa to laiku nevarētu nodoties citām praksēm? es jautāju. Esmu ievērojusi, ka reizēm, Gurugitas laikā dodoties uz meditācijas alu, es spēju iegūt jaukas meditatīvās vibrācijas.

-     Ak, Svamihi par to būtu uz tevi sakliedzis. Viņš būtu nosaucis tevi par dziedošu zagli, kas plunčājas enerģijā, ko visi pārējie ar pūlēm sastrādājuši. Redzi, Gurugita nav dziesma, ko dzied sava prieka pēc. Tai ir pavisam cita funkcija. Tas ir teksts, kas apveltīts ar milzu spēku. Tā ir spēcīga attīrīšanās prakse. Tā sadedzina visu tavu draņķību, visas negatīvās emocijas. Un, ja jau, dziedot to, tevi pārņem tik spēcīgas izjūtas un fiziskas reakcijas, manuprāt, tai uz tevi varētu būt pozitīvs iespaids. Tas gan var būt nepatīkami, toties ir ārkārtīgi svētīgi.

-    Kā jūs saglabājat motivāciju palikt tajā visā?

-     Kāda ir alternatīva? Mest plinti krūmos pēc pirmajām

grūtībām? Piedrāzt visu savu dzīvi, atstājot to nelaimīgu un nepilnīgu?

-    Vai patiesi jūs tikko teicāt “piedrāzt”?

-Jā. Teicu gan.

-    Un ko darīt man?

-    Tas jāizlemj tev pašai. Bet mans padoms ja jau tu man to lūdz kamēr esi šeit, palikt pie Gurugitas dziedāšanas, tieši tāpēc, ka tev uz to ir tik ekstrēma reakcija. Ja kaut kas pret tevi tik stipri berzējas, vari būt droša, ka tas uz tevi iedarbojas. Tā dara Gurugita. Tā sadedzina ego, pārvēršot tevi tīros pelnos. Tam ir jābūt grūti, Liza. Tas ir spēks, ko nav iespējams racionāli izskaidrot. Tu paliksi ašramā vairs tikai nedēļu, vai ne tā? Pēc tam tev būs brīv ceļot un priecāties. Tad nu padziedi vēl tās septiņas reizes, un pēc tam tas tev vairs nekad nebūs jādara. Atceries, ko saka mūsu guru, esi savas garīgās pieredzes pētniece. Tu šeit neuzturies kā tūriste vai žurnāliste; tu šeit esi meklētāja. Tad nu izpēti to.

-    Tātad jūs mani nelaidīsiet ārā no krātiņa?

-    Tu pati vari sevi atbrīvot no šā krātiņa, kad vien vēlies, Liza. Tas ir dievišķais kontakts ar to mazo “kaut ko”, ko mēs dēvējam par brīvo gribu.

53

Tā nu nākamajā rītā es, apņēmības pilna, devos dziedāt, un Gurugita nospēra mani lejup no divdesmit pēdu augsta betona kāpņu posma nu, vismaz tā es jutos. Nākamā diena bija vēl ļaunāka. Pamodos dusmīga un, vēl nesasniegusi templi, jau svīdu un skaitos, manī viss mudžēja. Es nemitējos domāt: “Tikai pusotra stunda pusotru stundu tu vari darīt jebko. Dieva dēļ, tev taču ir draudzenes, kurām dzemdības ilgušas pat četrpadsmit stundu…” Tomēr es tajā krēslā nebūtu varējusi justies neērtāk pat tad, ja būtu pie tā piesieta. Pār

mani vēlās tādi kā klimaksa karstuma viļņi, un es domāju, ka noģībšu vai dusmās kādu sakodīšu.

Manas dusmas bija grandiozas. Tās vērsās pret visu pasauli, tomēr visvairāk pret Svamihi manas guru skolotāju, kas pirmais bija iedibinājis šo Gurugitas rituāla dziedājumu. Šī nebija mana pirmā nepatīkamā sastapšanās ar vareno un nu jau mirušo jogu. Viņš bija tas, kurš sapnī atnāca pie manis liedagā, prasīdams, kā es domājot apturēt viļņus, un man visu laiku bija sajūta, ka viņš mani izsmej.

Svamihi visu savu mūžu bijis nerimstošs garīgs musinātājs. Gluži kā Svētais Asizes Francisks, viņš piedzimis bagātā ģimenē, un no viņa ticis gaidīts, ka viņš turpinās ģimenes biznesu. Taču, būdams vēl mazs zēns, viņš kaimiņu ciemā sastapis svētu vīru, un šī pieredze atstājusi uz viņu neizdzēšamu iespaidu. Pusaudža gados Svamihi, ģērbies tikai gurnautā, atstājis mājas un ilgus gadus pavadījis sava īstenā garīgā skolotāja meklējumos, apceļojot tik daudzās svētās vietas Indijā. Runā, ka viņš sastapis pāri par sešdesmit svēto un guru, tomēr ilgoto skolotāju tā arī nav atradis. Viņš cietis badu, pārvietojies tikai kājām, pat Himalaju sniega vētrās gulējis zem klajas debess, cietis no malārijas, no dizentērijas un dēvējis tos par sava mūža laimīgākajiem gadiem, kas aizritējuši, meklējot kādu, kas viņam parādītu Dievu. Pa šiem gadiem Svamihi kļuva hatha jogs, ājurvēdas dziedniecības un kulinārijas lietpratējs, arhitekts, dārznieks, mūziķis un zobenu cīņas meistars (tas gan man patīk). Pusmūžā Svamihi vēl arvien nebija atradis sev guru, līdz kādu dienu sastapies ar kādu kailu, jukušu zintnieku un tas licis viņam atgriezties mājās, ciemā, kur viņš bērnībā sastapis svēto vīru, un mācīties pie šā diženā svētā.

Svamihi paklausījis, atgriezies mājās un kļuvis par svētā vīra uzticamāko skolnieku, sava skolotāja vadībā beidzot sasniedzot apskaidrību. Pēc tam Svamihi pats kļuvis par

guru. Laika gaitā viņa ašrams Indijā izaudzis no trim istabām pamestā zemnieku mājā līdz ziedošam dārzam, kāds tas ir šodien. Tad viņu piemeklējusi atklāsme doties ceļā un izraisīt vispasaules meditēšanas revolūciju. Septiņdesmitajos gados viņš nonāca Amerikā un sajauca tur visiem prātus. Viņš sniedza dievišķo ievadīšanu šaktipat simtiem un tūkstošiem cilvēku dienā. Viņam piemita tūlītējs un pārveidojošs spēks. Viņa svētība Jūdžins Kelenders (cienījams cilvēktiesību cīnītājs, Mārtiņa Lutera Kinga juniora līdzbiedrs un vēl šobaltdien Hārlemas baptistu baznīcas mācītājs) atceras, kā septiņdesmitajos gados ticies ar Svamihi un nometies ceļos indieša priekšā, klusībā brīnīdamies: “Šī nav īstā reize, kad izlocīties un runāt tukšus vārdus, šis ir tas… Šis vīrs par tevi zina visu, ko vien var zināt.”

Svamihi paģērēja entuziasmu, uzticību, paškontroli. Viņš vienmēr bāris cilvēkus par to, ka tie ir jad, hindu valodā šis vārds nozīmē “inerti”. Savu bieži vien dumpīgo jauno Rietumu sekotāju dzīvē viņš ieviesis senos disciplīnas kritērijus, pieprasot tiem izbeigt viņu pašu (un visu citu) laika un enerģijas izniekošanu hipiju brīvības pārprastajās izpausmēs. Viņš varēja sviest cilvēkam ar spieķi un jau nākamajā mirklī to apkampt. Viņš bija sarežģīts, nereti pretrunīgs, taču patiesi spēja mainīt pasauli. Mums Rietumos tagad ir pieeja daudziem senajiem jogas rakstiem, jo Svamihi vadīja tādu filozofisko tekstu tulkošanu un atdzīvināšanu, kas ilgu laiku bijuši aizmirsti pat Indijā.

Mana guru bijusi Svamihi uzticamākā skolniece. Viņa burtiski dzimusi tam, lai būtu viņa sekotāja; viņas vecāki bijuši Svamihi agrīno sekotāju vidū. Būdama vēl bērns, viņa bieži dziedājusi astoņpadsmit stundu dienā, nepagurdama savā ticībā. Svamihi ievērojis viņas spējas un pieņēmis viņu sev par tulku, kad viņa vēl bijusi pusaudze. Viņa līdz ar savu skolotāju ceļojusi pa visu pasauli, pievērsdama viņam tik ciešu

uzmanību, ka (tā viņa pati vēlāk apgalvoja) pat ar ceļgaliem jutusi to, kā guru runā uz viņu. Viņa kļuva par Svamihi pēcteci 1982. gadā, kad viņai vēl nebija trīsdesmit.

Visi īstie guru ir līdzīgi tādējādi, ka tie eksistē nemitīgā sevis izprašanas stāvoklī, taču viņu ārējie raksturojumi atšķiras. Acīm redzamā atšķirība starp manu guru un viņas skolotāju ir milzīga viņa ir sievišķīga poliglote ar universitātes izglītību un saprātīga, profesionāla sieviete; viņš bija reizēm untumains, reizēm gluži karalisks vecs Dienvidindijas lauva. Tādai labi audzinātai Jaunanglijas meitenei kā es ir viegli sekot savai dzīvajai skolotājai, kuras pareizība ir savā ziņā iedrošinoša tieši tādu guru jūs varētu vest mājās un iepazīstināt ar mammu un tēti. Bet Svamihi… viņš bija gandrīz vai mežonis. Un kopš pirmās reizes, kad nonācu uz jogas ceļa, kad ieraudzīju viņa fotogrāfijas un dzirdēju stāstus par viņu, es nodomāju: “No tāda jāturas pa gabalu. Viņš ir pārāk varens. Viņš vieš manī nemieru.”

Bet tagad, kad esmu šeit, Indijā, ašramā, kas bija viņa mājas, es atklāju, ka viss, ko es vēlos, ir Svamihi. Vienīgais cilvēks, ar kuru runāju savās lūgšanās un meditācijās, ir Svamihi. Šis ir augu diennakti strādājošs Svamihi kanāls. Es šeit esmu Svamihi ceplī un jūtu, kā viņš mani pārkausē. Lai arī viņš ir miris, viņā ir kaut kas tik pasaulīgs un klātesošs. Viņš ir skolotājs, kāds man vajadzīgs, kad cīnos visiem spēkiem, jo es varu viņu lamāt un rādīt viņam visus savus trūkumus un neveiksmes un viņš vienīgi smejas. Smejas un mīl mani. Viņa smiekli man vēl uzdod dusmas, un dusmas dzen mani darboties. Un es nekad neesmu jutusi viņu sev tuvāk kā tad, kad cīnījos ar Gurugitu, ar tās nesaprotamajām sanskrita vārsmām. Domās visu laiku strīdos ar Svamihi, gāžot pār viņu visus iespējamos paštaisnos pārmetumus: “Labāk būtu kaut ko darījis manā labā, jo es to visu daru tevis dēļ! Būtu tam visam kādi rezultāti! Būtu tas vismaz kaut cik attīroši!” Vakar,

palūkojusies uz savu dziesmu grāmatu un atklājusi, ka esam tikai pie divdesmit piektā panta, es kļuvu tik nikna, ka jau nepatikā kvēloju, jau svīdu (un ne jau tā, kā svīst cilvēks, drīzāk gan tā, kā noraso siers) un laikam patiešām balsī izsaucos: Tu taču mani izsmēji Dažas sievietes tramīgi atskatījās, bez šaubām, gaidīdamas, ka mana galva sāks dēmoniski kratīties un svaidīties.

Reizēm es atceros, kā tiku dzīvojusi Romā un vadījusi tur laiskus rītus, ēdot smalkmaizītes, dzerot kapučino un lasot avīzes.

Tas, protams, bija jauki.

Taču tagad tas šķiet kaut kas bezgala tāls.

54

Šorīt es aizgulējos. Jāsaka es, sliņķe tāda, nogulēju līdz pat bezdievīgajai stundai 4.15. Uzmodusies tikai dažas minūtes pirms Gurugitas sākuma, negribīgi piespiedu sevi izrausties no gultas, apslacīt seju ar ūdeni, apģērbties un jūtoties īgna un niķīga, un aizvainota doties ārā no istabas pirmsausmas piķa melnumā… tikai lai atklātu, ka mana istabas biedrene aiziedama ir mani ieslēgusi.

Tas nu gan viņai noteikti būs grūti nācies. Šī istaba nav neko liela, un ir grūti nepamanīt, ka tava istabas biedrene blakusgultā vēl ir aizmigusi. Un viņa ir patiešām atbildīga, praktiska sieviete piecu bērnu māte no Austrālijas. Tas nepavisam nebija viņas stilā. Tomēr viņa to bija izdarījusi. Viņa pavisam vienkārši bija atstājusi mani iespundētu istabā.

Mana pirmā doma bija: Ja vispār pastāv kāds labs aizbildinājums neapmeklēt Gurugitu, tad te nu tas ir. Mana nākamā doma? Nu, tā nebija pat doma. Tā bija darbība.

Es izlēcu pa logu.

Konkrētāk es izrāpos ārā pa treliņiem un, ieķērusies tajos ar savām sasvīdušajām rokām, kādu brīdi karājos no otrā

stāva tumsā un tikai tad uzdevu sev saprātīgu jautājumu: “Kāpēc tu lauzies ārā no šis ēkas?” Tad ar negantu bezpersonisku apņēmību sekoja mana atbilde: Man jātiek uz Gurugitu. Es atlaidu rokas un kritu no divpadsmit vai piecpadsmit pēdu augstuma cauri tumsai uz betonētā celiņa, kritienā uzduroties kaut kam, kas nobrāza no labās kājas liela garu ādas švīku, bet es par to nebēdāju. Pierausos kājās un metos skriet, noskrēju visu ceļu līdz pat templim basām kājām, pulsam dunot ausis. Atradu sēdekli un atvēru lūgšanu grāmatu tieši tajā mirkli, kad sākās dziedājums, un nemitīgi asiņojot kājai sāku dziedāt Gurugitu.

Tikai pēc vairākiem pantiem es atguvu elpu un biju spējīga nodomāt savu parasto, instinktīvo rīta domu: Es negribu šeit atrasties. Pēc tam savā galvā dzirdēju Svamihi grandošos smieklus un viņa balsi: Savādi gan tu izturies tā, it kā ļoti gribētu šeit atrasties.

Un es viņam atbildēju: Jā, patiesi. Tu uzvarēji.

Es sēdēju dziedādama un asiņodama, un domādama, ka varbūt ir klāt brīdis mainīt savu attieksmi pret šo konkrēto garīgo praksi. Gurugita ir domāta kā tīras mīlestības himna, bet kaut kas bija atturējis mani no šīs mīlestības patiesas ziedošanas. Tad nu, dziedot pantu pēc panta, es sapratu, ka man jāatrod kaut kas vai kāds kam es varētu veltīt šo himnu, lai varētu rast sevi vietu šai tīrajai mīlestībai. Pie divdesmitā panta tas man bija rokā: Niks.

Niks, mans māsasdēls, ir astoņus gadus vecs zēns, sīciņš saviem gadiem, biedējoši gudrs, šausminoši vērīgs, jūtīgs un sarežģīts. Jau dažas minūtes pēc piedzimšanas viņš vienīgais bērnistabā starp brēcošajiem jaundzimušajiem netika raudājis, tikai raudzījies apkārt ar nopietnām un raižpilnām pieauguša cilvēka acīm, raudzījies tā, it kā būtu to darījis jau neskaitāmas reizes un nebūtu drošs, vai ir sajūsmā par to, ka tas jādara atkal. Tas ir bērns, kura dzīve nekad nav vienkārša.

bērns, kurš visu redz un dzird, un jūt asāk, bērns, kuru reizēm tik strauji pārņem jūtas, ka tas satrauc mūs visus. Es mīlu šo zēnu tik stipri un tik sargājoši. Es sapratu, ka, izrēķinot laika starpību starp Indiju un Pensilvāniju, tur, mājās, varētu būt apmēram tas laiks, kad jādodas pie miera. Tad nu es dziedāju Gurugitu savam māsasdēlam Nikam, lai palīdzētu viņam aizmigt. Reizēm viņš cieš no miega traucējumiem, jo nespēj nomierināt savu prātu. Tā nu katru šīs himnas dievbijīgo vārdu es veltīju Nikam. Piepildīju dziesmu ar visu, ko vēlētos viņam šajā dzīvē iemācīt. Centos viņu nomierināt ar katru rindu, stāstot par to, cik pasaule reizēm mēdz būt skarba un negodīga, bet tas nekas, jo viņš ir tik ļoti mīlēts. Ap viņu ir dvēseles, kuras darītu visu, lai viņam palīdzētu. Un ne jau tas vien viņam ir paša gudrība un pacietība, kas noglabātas dziļi viņa būtnē; tās atklāsies tikai ar laiku un vienmēr izvedīs viņu cauri visiem pārbaudījumiem. Viņš mums visiem ir Dieva dāvana. Es stāstīju viņam to visu caur šiem senajiem sanskrita rakstiem un drīz pamanīju, ka raudu vēsas asaras. Bet, pirms paguvu tās noslaucīt, Gurugita jau bija beigusies. Pusotra stunda bija aizritējusi. Man bija sajūta, ka pagājušas tikai kādas desmit minūtes. Es sapratu, kas noticis Nikijs bija izvedis mani tai cauri. Šī mazā dvēselīte, kurai es biju gribējusi palīdzēt, patiesībā bija palīdzējusi man.

Izgāju tempļa priekšā un nometos ar seju pie zemes pateicībā savam Dievam, mīlestības revolucionārajam spēkam, sev, savai guru un savam māsasdēlam molekulārā (ne intelektuālā) līmenī saprotot, ka būtībā nav atšķirības starp visiem šiem vārdiem vai visām šīm idejām, vai šiem cilvēkiem. Tad es ieslīdēju meditācijas alā, kur, upurējot brokastis, gandrīz divas stundas nosēdēju sanošā klusumā.

Lieki apgalvot, ka turpmāk vairs nekad neizlaidu Gurugitu un tā kļuva par manu svētīgāko ašrama praksi. Protams, Ričards no Teksasas nevarēja vien beigt ķircināt mani par to,

kā izlēcu no guļamistabas, katru vakaru pēc maltītes pateikdams man: Tad jau tiksimies rīt no rīta Gurugitā, Gastronomija. Un jā, šoreiz pamēģini izmantot kāpnes, labi? Un, protams, nākamajā nedēļā es piezvanīju māsai, un viņa pastāstīja, ka nevienam nezināmu iemeslu dēļ Nikam pēkšņi vairs neesot nekādu problēmu ar aizmigšanu. Un dabiski, ka pēc pāris dienām es, bibliotēkā lasot grāmatu par indiešu svēto Šri Ramakrišnu, atdūros pie stāsta par meklētāju, kura kādu dienu ieradusies pie lielā skolotāja un atzinusies tam savās bailēs, ka neesot gana laba sekotāja, ka pietiekami stipri nemīlot Dievu. Un svētais jautājis: Vai tad nav nekā, ko tu mīlētu? Sieviete atzinusies, ka vairāk par visu pasaulē dievinot savu mazo māsasdēlu. Svētais atbildējis: Tur jau tas ir. Viņš ir tavs Krišna, tavs mīļotais. Kalpojot savam māsasdēlam, tu kalpo Dievam.

Bet tas viss ir nebūtiski. Patiesi pārsteidzošs notikums atgadījās tajā pašā dienā, kad izlēcu pa logu. Pēcpusdienā es saskrējos ar Dēliju, savu istabas biedreni. Pateicu, ka viņa iespundējusi mani istabā. Dēlija bija šausmās. Nevaru iedomāties, kāpēc lai es tā būtu darījusi! viņa raustīja plecus. -Jo vairāk tāpēc, ka tu visu rītu biji man prātā. Pagājušonakt man par tevi bija ārkārtīgi dzīvs sapnis. Augu dienu nespēju pārstāt par to domāt.

-    Izstāsti man to sapni, es mudināju.

-     Es sapņoju, ka tu degi ugunī, teica Dēlija. Un tava gulta bija liesmās. Es metos tevi glābt, bet, kad pieskrēju klāt, no tevis vairs bija palikusi tikai saujiņa baltu pelnu.

55

Tad arī es nolēmu, ka man jāpaliek šeit, ašramā. Tas neatbilda manam sākotnējam plānam. Biju iecerējusi uzturēties šeit sešas nedēļas, iegūt kādu drusciņu transcendentālas pieredzes un tad turpināt ceļot pa Indiju… nu… Dieva meklējumos.

Man bija kartes un ceļveži, un pārgājiena zābaki, un viss pārējais! Man bija nolūkoti īpašie tempļi un mošejas, un svētie viri, kurus biju iecerējusi sastapt. Es gribu teikt tā taču ir Indija! Te ir tik daudz ko redzēt un piedzīvot. Bija tik milzīgi attālumi, ko pārvarēt, tempļi, ko izpētīt, ziloņi un kamieļi, uz kuriem jāt. Un es būtu nelaimīga, ja palaistu garām Gangu, lielo Radžastānas tuksnesi, jocīgos Mumbajas kinoteātrus, Himalajus, senās tējas plantācijas, Kalkutas rikšas, kas sacenšas savā starpā kā kaujas rati filmā “Ben Hūrs”. Un martā es pat biju ieplānojusi Daremsalā tikties ar dalailamu. Es cerēju, ka varbūt viņš man ko spētu iemācīt par Dievu.

Bet iestrēgt, palikt uz vietas mazītiņā ašramā, necilā, nožēlojamā ciematiņā nekurienes vidū nē, tas nepavisam neietilpa manos plānos.

Tomēr dzenbudisma skolotāji vienmēr apgalvojuši, ka tekošā ūdenī savu atspulgu neieraudzīsi. Tātad kaut kas mani vedināja uz domām, ka doties prom būtu garīga nolaidība, jo sevišķi tagad, kad tik daudz bija noticis tieši šeit, šajā mazajā, klosterim līdzīgajā vietā, kur katra dienas minūte veltīta tam, lai sekmētu sevis izzināšanu un garīgo praksi. Vai patiesi man tieši tagad bija jābrauc nez cik vilcienos un jāaplīp ar zarnu parazītiem un apkārtklīstošiem kājniektūristiem? Vai es to nevaru darīt vēlāk? Vai es nevarētu tikties ar dalailamu citreiz? Vai tad dalailama šeit nebūs vienmēr? (Un, ja viņš, Dievs pasargi, nomirs, vai tad viņa vietā neatradīs citu?) Vai mana pase jau tagad neizskatījās kā tetovēta cirkus dāma? Vai ceļošana būs tā, kas aizvedīs mani tuvāk atklāsmes pilnajam kontaktam ar dievišķo?

Es nezināju, ko iesākt. Veselu dienu aizvadīju, šauboties par savu lēmumu. Kā jau aljaž, galavārds bija Ričardam no Teksasas.

-     Paliec tepat, Gastronomija, viņš man sacīja. Izmet no galvas to ievērojamo vietu aplūkošanu ar to tu varēsi

nodarboties visu savu atlikušo mūžu. Tu atrodies garīgā ceļojumā, bērns. Nenovērsies, nogājusi tikai pusi iespējamā ceļa. Tev šajā vietā ir personisks ielūgums no Dieva vai tiešām tu domā no tā atteikties?

-      Bet kā ar visu to skaisto, ko var redzēt Indijā? es jautāju. Vai nav žēl triekties pāri puspasaulei tāpēc vien, lai visu laiku uzturētos mazītiņā ašramā?

-     Gastronomija, bērns, klausies, ko tev saka tavs draugs Ričards. Turpmākos trīs mēnešus katru dienu novieto savu lilijbalto pēcpusi meditācijas alā, un es tev to apsolu tu sāksi redzēt kaut ko tik sasodīti skaistu, ka Tādžmahalu tev gribēsies nomētāt akmeņiem.

56

Lūk, kādās domās es sevi pieķēru šārita meditācijas laikā.

Es prātoju, kur dzīvošu, kad šis ceļojumu gads būs beidzies. Inerces dēļ vien atgriezties Ņujorkā man negribas. Varbūt labāk uz kādu citu pilsētu. Par jauku vietu tiek uzskatīta Ostina. Un Čikāgā ir skaista arhitektūra. Toties tur ir briesmīgas ziemas. Bet varbūt dzīvošu ārzemēs. Esmu dzirdējusi daudz laba par Sidneju… Ja es dzīvotu kādā vietā, kas ir lētāka par Ņujorku, varbūt es varētu atļauties papildu guļamistabu, un tad man būtu īpaša meditācijas telpa! Tas gan būtu jauki. Es to varētu izkrāsot zelta krāsā. Vai varbūt piesātināti zilā. Nē, zeltā. Nē, zilā…

Beidzot aptvērusi šo savu domu gājienu, es biju šausmās. Te nu tu esi, es domāju. Indijā, ašramā, vienā no svētītākajām svētceļojumu vietām uz Zemes. Un tu nevis sastopies ar dievišķo, bet centies plānot, kur meditēsi tad, kad kopš šā brīža būs pagājis gads, mājā, kura vēl neeksistē, pilsētā, kuru vēl neesi izvēlējusies. Kā būtu tu, sasodītā muļķe, kā būtu, ja tu mēģinātu meditēt tieši tagad un tieši šeit, kur patlaban esi?

Es novirzīju savu uzmanību, klusu atkārtojot mantru.

Pēc dažiem mirkļiem apstājos, lai atgrieztos pie nejaukā apzīmējuma, ar kādu biju sevi apveltījusi, proti “sasodītā muļķe”. Es nospriedu, ka diez ko mīļi tas vis neizklausās.

Tomēr, es domāju nākamajā mirklī, meditācijas telpa no zelta būtu visnotaļ jauka.

Atvēru acis un nopūtos. Vai tiešām tas ir labākais, uz ko esmu spējīga?

Tā nu tajā vakarā izmēģināju ko jaunu. Nesen ašramā biju iepazinusies ar sievieti, kura studēja Vipasanas meditāciju. Vipasana ir ultraortodoksāla, atkailinoša un ārkārtīgi intensīva budistu meditācijas tehnika. Tās pamatā ir vienkārši sēdēšana. Vipasanas ievada kurss ilgst desmit dienas, un šajā laikā jūs katru dienu nosēžat klusumā desmit stundas, kas sadalītas seansos, kuri ilgst divas līdz trīs stundas. Tas līdzinās ekstrēmo sporta veidu transcendentālai versijai. Vipasanas skolotājs jums neiedod pat mantru; tās izmantošana tiek uzskatīta par blēdīšanos. Vipasanas meditācija pieļauj nedalītu uzmanību, prāta apliecinājumu un pilnīgu koncentrēšanos uz savu domu struktūrām, taču neļauj izkustēties no sēdvietas.

Tas ir smagi ari fiziski. Līdzko esat apsēdies, jums tiek liegts izkustināt savu ķermeni, lai ari cik lielas neērtības tas sagādātu. Vienkārši jāsēž un jāsaka sev: Turpmāko divu stundu laikā man nav nekāda iemesla kustēties. Ja jūtaties neērti, jums jāturpina meditēt šajā neērtībā, vērojot, kādu iespaidu uz jums atstāj fiziskās sāpes. Savā ikdienas dzīvē mēs nemitīgi lēkājam apkārt, cenzdamies aizsargāt sevi pret diskomfortu fizisku, emocionālu un psiholoģisku -, lai izvairītos no sarūgtinājumiem un grūtībām. Vipasanas meditācija māca, ka grūtības un sarūgtinājumi šajā dzīvē ir neizbēgami, bet, ja jūs spējat gana ilgi noturēt sevi mierā, tad ar laiku pieredzēsiet, ka viss (gan jaukais, gan nepatīkamais) ir pārejošs.

“Pasaule ir pilna nāves un ciešanu, tālab viedie, kas zina

pasaules likumus, nebēdājas,” apgalvo sena budistu mācība. Citiem vārdiem sakot: pierodiet pie tā.

Es nedomāju, ka Vipasana būtu man piemērotākais ceļš. Tas ir pārāk askētisks maniem priekšstatiem par garīgas kalpošanas praksi, kuri pamatā grozās ap žēlsirdību un mīlestību, un taurenīšiem, un svētlaimi, un mīļo Dieviņu (mans draugs Dārsijs to sauc par “spilvenballītes reliģiju”). Vipasanā nav pat nekādas runas par “Dievu”, jo daži budisti uzskata Dieva jēdzienu par galējo atkarības objektu, beidzamo pūkaino glābšanas deķīti, pēdējo, kas atstāts ceļā uz pilnīgu nošķirtību. Ar vārdu nošķirtība man ir savi personiskie rēķini. Satiekot garīgos meklētājus, kuri šķietami jau dzīvo pilnīgā emocionālā nošķirtībā no citām cilvēciskām būtnēm un runā par savu sakrālo nošķirtības praksi, manī rodas vēlēšanās viņus sapurināt un uzbrēkt: “Draudziņ, tas nu ir pats pēdējais, ar ko tev vajadzētu nodarboties!”

Tomēr es spēju saskatīt, kuros brīžos inteliģentas nošķirtības devas kultivēšana dzīvē var kalpot par vērtīgu miera instrumentu. Un pēc tam, kad kādu pēcpusdienu biju bibliotēkā izlasījusi par Vipasanas meditāciju, man bija jādomā par to, cik daudz laika savā dzīvē esmu šaudījusies apkārt kā liela, elsojoša zivs, vai nu izvairoties no kā nepatīkama, vai badīgi plunkšķinot pakaļ kārtējiem priekiem. Un es prātoju, vai man (un tiem, kuriem uzvelta nasta mani mīlēt) būtu noderīgi, ja es iemācītos palikt mierā un mazliet ilgāk izturēt bez šīs mūžīgās šļūkšanas pa apstākļu bedraino ceļu.

Visi šie jautājumi atgriezās pie manis šovakar, kad atradu ašrama dārzā klusu soliņu un nolēmu veselu stundu nosēdēt, meditējot pēc Vipasanas parauga. Ne kustības, ne saviļņojuma, pat ne mantras tikai nedalīta uzmanība. Tad jau redzēs, kas no tā iznāks. Nelaimīgā kārtā es biju piemirsusi, kas “iznāk” Indijā, iestājoties krēslai: moskīti. Tiklīdz es jaukajā mijkrēslī apsēdos uz sola, izdzirdēju, kā man tuvojas

moskīti, skarot seju un nolaižoties grupveida uzbrukumā uz galvas, rokām, potītēm. Un tad sīki, asi dzēlieni. Man tas nepavisam nepatika. “Šis diennakts laiks nepavisam nav piemērots Vipasanas meditācijai,” es nodomāju.

Lai gan: kad tad ir tas labais laiks diennakts vai dzīves mērogos sēdēšanai nošķirtā klusumā? Kad nav nekā, kas zumētu apkārt, cenšoties jūs novērst un panākt, lai sakustaties? Tā nu es izlēmu (atkal iespaidojoties no savas guru ieteikuma, ka mums esot jākļūst par savas iekšējās pieredzes pētniekiem). Es izvirzīju sevi eksperimentam ja nu es šoreiz nosēdētu mierā? Nevis ķerstītu odus un sistu nost, bet vienu vienīgu savas garās dzīves stundu nosēdētu šādās neērtībās?

Tā arī darīju. Klusumā vēroju, kā mani ēd moskīti. Godīgi runājot, daļa manas būtnes prātoja, kas gan šim mazajam bravūrīgajam eksperimentam būtu jāpierāda, toties otra manas būtnes daļa labi zināja tas bija iesācēja pašsavaldīšanās mēģinājums. Ja es tagad spēšu nosēdēt šajā nebūt ne nāvējošajā fiziskajā diskomfortā, cik gan lielām neērtībām es kādu dienu spēšu izsēdēt cauri? Kā būs ar emocionālo diskomfortu, ko man ir vēl grūtāk izturēt? Kā būs ar greizsirdību, dusmām, bailēm, vilšanos, vientulību, kaunu, garlaicību?

Nieze no sākuma tracināja, bet pamazām tā saplūda vispārējā dedzinošā sajūtā, un es, ļaudamās šai sajūtai, ieslīgu tādā kā maigā eiforijā. Es ļāvu sāpēm zaudēt to specifisko izpausmi un kļūt par tīru sajūtu ne labu, ne arī sliktu, vienkārši spēcīgu -, un šis spēks izveda mani no sevis un ieveda meditācijā. Es nosēdēju divas stundas. Man uz galvas it viegli būtu varējis nolaisties putns; es to nebūtu pamanījusi.

Ļaujiet man paskaidrot, lūk, ko: es saprotu, ka šis eksperiments nebija pats stoiskākais gara spēka akts cilvēces vēsturē, un es nebūt nepieprasu no Kongresa Goda medaļu. Bet apjautā, ka manos trīsdesmit četros uz šīs Zemes pavadītajos

gados vēl ne reizi nenotika tā, ka es necenstos nosist iekodušos moskītu, bija kaut kas liegi satraucošs. Attiecībā uz to un vēl miljoniem citu lielu un mazu prieka un bēdu signālu manā dzīvē esmu bijusi kā raustāma lelle. Tiklīdz kaut kas atgadās, es tūdaļ reaģēju. Bet, re šoreiz es tiku ignorējusi šo refleksu. Es biju darījusi ko tādu, ko nebiju darījusi nekad agrāk. Sīka lieta šāda ļaušanās, bet cik bieži es ar to varu lepoties? Un ko no tā, ko vēl nespēju šodien, es spēšu paveikt rīt?

Kad tas bija galā, es piecēlos, aizgāju uz savu istabu un novērtēju postījumus. Saskaitīju apmēram divdesmit moskītu kodienu. Bet pēc kādas pusstundas to pēdas jau bija izzudušas. Tas ir pārejoši. Galu galā viss ir pārejošs.

57

Dieva meklējumi ir pretmets normālai, ikdienišķai, pasaulīgai lietu kārtībai. Meklējot Dievu, jūs novēršaties no tā, kas jūs piesaista, un virzāties pretī tam, kas ir grūts. Jūs atmetat savus mīļos un tīkamos ieradumus ar cerību (tikai cerību!), ka tā vietā, no kā atteicāties, jums tiks sniegts kas lielāks. Visām pasaules reliģijām raksturīga viena un tā pati izpratne par to, ko nozīmē labs sekotājs, rītos agri celties un lūgt Dievu, spodrināt savus tikumus, būt labam kaimiņam, cienīt sevi un citus, uzveikt kārības. Katrs piekritīs, ka patīkamāk būtu gulēt, un daudzi no mums tā arī dara, taču tūkstošiem gadu bijuši ari citi, kuri ceļas pirms saullēkta un, nomazgājuši seju, pievēršas lūgšanām. Un dedzīgi cenšas turēties pie savas dievbijīgās pārliecības, iznesot to cauri kārtējās dienas kņadai.

Šīs pasaules ticīgie veic savus rituālus bez garantijas, ka no tā kādreiz iznāks kas labs. Protams, ir milzums svēto rakstu un milzums priesteru, kuri dod bezgala daudz solījumu par augļiem, kādus nesīs jūsu labie darbi (vai draud ar gaidāmo sodu, ja novērsīsieties no īstenā ceļa), bet, pat lai tam visam

noticētu, vajadzīgs ticības akts, jo iznākums jau nevienam no mums nav ticis parādīts. Dievbijība ir centība bez garantijām. Ticība ir veids, kā teikt: “Jā, es pieņemu Visuma likumus un jau iepriekš ietveru sevī to, ko patlaban vēl neesmu spējīgs saprast.” Ir iemesls atsaukties uz “ticības lēcieniem” jo lēmums piekrist jebkuram dievišķā jēdzienam ir varens lēciens no racionālā uz nezināmo, un man vienalga, kā jebkuras reliģijas centīgie sekotāji cenšas jūs nosēdināt pie saviem grāmatu kalniem un ar rakstu palīdzību pierādīt jums, ka viņu ticība patiesībā ir racionāla: tā tāda nav. Ja ticība būtu racionāla, tā pēc definīcijas nemaz nebūtu ticība. Ticība ir noticēšana tam, ko jūs nevarat saskatīt vai pierādīt, vai sataustīt. Ticība ir mešanās ar galvu tumsā. Ja mēs patiesi jau iepriekš zinātu visas atbildes, piemēram, par dzīves jēgu, par Dieva dabu un mūsu dvēseļu likteni, mūsu ticība nebūtu nekāds ticības lēciens, tas nebūtu drosmīgs cilvēces akts; tā būtu vienkārši… apdomīga apdrošināšanās politika.

Mani neinteresē apdrošināšanas industrija. Esmu nogurusi būt skeptiķe; mani kaitina garīgā piesardzība, un es jūtos garlaikota un iznīkusi no visvisādām empīriskām debatēm. Es tās vairs nevēlos dzirdēt. Nespēju vairs interesēties par liecībām un pierādījumiem, un garantijām. Es vienkārši alkstu Dieva. Es alkstu Dieva sevi. Es alkstu, lai Dievs rotaļājas manā asinsritē, tāpat kā saule priecē sevi, spoguļodamās ūdenī.

58

Manas lūgšanas kļūst pārdomātākas un konkrētākas. Es apjēdzu, ka nav lielas jēgas raidīt kosmosā lūgsnas, kuras būtībā ir slinkas. Katru ritu pirms meditācijas es nometos templī uz ceļiem un dažas minūtes runājos ar Dievu. Savas uzturēšanās sākumposmā šeit, ašramā, es atklāju, ka šīs dievišķās sarunas man bieži sanāk bezsaturīgas. Jutos nogurusi, apjukusi un garlaicības mākta, un manas lūgšanas skanēja

/

gluži tāpat. Atceros, kā kādu ritu, nometusies uz ceļiem, piespiedusi pieri grīdai, murmināju savam Radītājam: Ak, es nezinu, kas man vajadzīgs… bet tev varbūt ir kādas idejas… nu tad dari kaut ko lietas labā, ja?

Apmēram tā es bieži vien runāju ar savu frizieri.

Atvainojiet, bet tas ir tā maķenīt patizli. Vai jūs varat iztēloties Dievu, uzlūkojot šādu lūgšanu uzrautām uzacīm un sūtot pretī ziņojumu: “Piezvani man tad, kad nolemsi attiekties pret to nopietni.”

Protams, Dievs jau zina, kas man vajadzīgs. Jautājums ir vai es to zinu? Mesties pie Dieva kājām bezspēcīgā izmisumā ir visnotaļ labi un apsveicami debesis zina, ka pati to esmu darījusi neskaitāmas reizes bet galu galā vairāk no šādas pieredzes jūs tomēr gūsiet, ja kādas darbības spēsiet veikt paši. Ir brīnišķīgs vecs itāļu joks par nabaga vīru, kurš katru dienu iet uz baznīcu un lūdzas pie dižena svētā statujas, prasīdams: “Mīļais svētais, lūdzu, lūdzu, lūdzu… izdari tā, lai es vinnētu loterijā.” Šīs žēlabas turpinās mēnešiem ilgi. Visbeidzot statuja, zaudējusi pacietību, atdzīvojas, palūkojas lejup uz lūdzēju un ar vieglu riebumu iesaka: “Mans dēls, lūdzu, lūdzu, lūdzu… nopērc taču reiz loterijas biļeti.”

Lūgšana ir attiecības; puse darba tajās ir mana. Ja es vēlos kādu pārvērtību, taču nespēju sevi apgrūtināt pat tik daudz, lai to skaidri formulētu, uz ko tad es patiesībā ceru kā lai tas varētu notikt? Puse no lūgšanas ieguvuma ir pašā lūgumā, skaidri izvirzītā un labi apsvērtā nolūka piedāvājumā. Ja jums tā nav, visi jūsu lūgumi un vēlmes ir bez mugurkaula, gļēvi, inerti; tie viļņojas jums pie kājām kā salta migla un nespēj pacelties augstāk. Tā nu es katru rītu veltīju laiku meklējumiem sevī, lai saprastu, par ko man patiesi lūgties. Es nometos templī uz ceļiem ar pieri pie aukstās marmora grīdas un palieku tā, līdz man izdodas formulēt īstu lūgšanu. Ja es nejūtos patiesa, tad palieku uz grīdas tik ilgi, līdz tāda jūtos. Tas,

kas derēja vakar, ne vienmēr der ari šodien. Ja ļausiet uzmanībai kļūt inertai, lūgšanas ar laiku var kļūt pliekanas un pārvērsties labi pazīstamā un garlaicīgā bubināšanā. Pūlēs saglabāt možumu es saskatu atbildību par savas dvēseles dienišķo uzturēšanu.

Arī liktenis, es to jūtu, ir attiecību veids starp dievišķo žēlastību un gribas diktētu piepūli. Pusi no tā jūs nevarat kontrolēt; otra puse ir pilnīgi jūsu rokās, un rīcībai līdz ar to būs pamanāms rezultāts. Cilvēks nav ne marionete dievu rokās, nedz ari pilnīgs sava likteņa noteicējs; viņā ir kaut kas no abiem. Mēs traucamies cauri dzīvei kā cirka artisti, kas balansē uz diviem līdzās skrejošiem zirgiem viena kāja uz zirga, vārdā “liktenis”, otra uz zirga, vārdā “brīvā griba”. Un ik dienas mums nākas uzdot sev jautājumu: kurš no zirgiem ir kurš? Par kuru no tiem man jāpārstāj raizēties, jo tas nav manā pārziņā, un kuru ar visiem spēkiem jācenšas noturēt grožos?

Manā liktenī ir tik daudz tāda, ko es nevaru ietekmēt, bet daudz kas cits turpretī ir manā ziņā. Ir noteiktas loterijas biļetes, ko es varu nopirkt un tādējādi palielināt izredzes rast sev gandarījumu. Es varu izlemt, kā pavadīt laiku, ar ko sadarboties, kam dāvāt savu ķermeni un jūtas, un naudu, un enerģiju. Es varu izvēlēties, ko ēst un lasīt, un mācīties. Es varu izraudzīties, kā attiekties pret savas dzīves nelaimīgiem apstākļiem uzlūkot tos kā lāstu vai kā iespēju (un gadījumos, kad nespēju pacelties līdz kaut cik optimistiskam skatpunktam, jo man sevis ir pārlieku žēl, es varu censties mainīt savu skatījumu). Varu izvēlēties vārdus un balss intonāciju, kādā runāt ar cilvēkiem. Un vairāk par visu es varu izvēlēties savas domas.

Šis pēdējais koncepts man bija kas radikāli jauns. Ričards no Teksasas vērsa uz to manu uzmanību, kad es viņam sūdzējos, ka nespēju pārstāt nokauties ar nelāgām domām. Viņš

teica: Gastronomija, tev jāiemācās izvēlēties savas domas tieši tāpat, kā tu izvēlies drēbes, ko šodien ģērbsi mugurā. Tā ir spēja, ko tu vari attīstīt. Ja tu tik ļoti vēlies kontrolēt savas dzīves norises, iedarbojies uz prātu. Tā ir vienīgā lieta, ko tev vajadzētu censties kontrolēt. Atmet visu pārējo, atskaitot to. Kamēr tu nemācēsi valdīt pār savām domām, tu neizkulsies no savām ķezām.

Pirmajā brīdī šāds uzdevums šķiet gandrīz nepaveicams. Kontrolēt savas domas? Nevis kontrolēt visu pārējo? Bet ja nu jūs tomēr to spētu! Te nav runa par apspiešanu vai noliegšanu. Apspiešana un noliegšana sarīkos smalkas spēlītes, lai izliktos, ka negatīvas domas un sajūtas jūs nemaz nepiemeklē. Tas, par ko runāja Ričards, ir atzīt savas negatīvās domas, izprotot, no kurienes tās rodas, un tad ar milzīgu piedošanu un gara spēku aizraidīt tās. Šī ir prakse, kas sader kā cimds ar roku ar jebkuru psiholoģisko darbu, ko veicat terapijas laikā. Lai saprastu, kāpēc šīs destruktīvās domas jūs piemeklē, var izmantot psihoterapeita kabinetu; lai tiktu ar tām galā, var lietot garīgus vingrinājumus. Tas ir iesīkstējušo ieradumu ierastās nenovēlības un pazīstamo veco niķu zaudējums. Protams, tas prasa praktizēšanos un piepūli. Tā nav mācība, ko, reiz uzklausījuši, varat tūdaļ apgūt. Tā ir pastāvīga modrība. Un es gribu to darīt. Man tas jādara mana spēka labad. Itāliski tas skan: Devofarmi le ossa. Man jāuzaudzē kauli.

Tā es sāku attīstīt sevī modrību, augu dienu vērojot un vadot savas domas. Vismaz 700 reizes dienā atkārtoju solījumu: “Es vairs nedošu patvērumu neveselīgām domām.” Ikreiz, uzrodoties kādai zemiskai domai, es atkārtoju šo solījumu. Es vairs nedošu patvērumu neveselīgām domām. Pirmo reizi, kad dzirdēju sevi to sakām, mana iekšējā auss pieķērās vārdam “patvērums”, kas nozīmes ziņā ir tuvs vārdam “osta”. Osta, protams, ir droša vieta miera osta. Es iztēlojos sava

prāta ostu varbūt mazliet cietušu, mazliet vētru papluinītu, toties labi novietotu un pienācīgā dziļumā. Mana prāta osta ir atklāts līcis, vienīgā piekļūšanas vieta mana “es” salai (kas gan ir jauna un vulkāniska sala, toties auglīga un daudzsološa). Šī sala piedzīvojusi dažus karus, bet tagad tajā valda miers, jo tās jaunais valdnieks (es), lai nosargātu šo vietu, iedibinājis visai tālredzīgu politiku. Un tagad lai valodas par to ceļo pār septiņām jūrām! ir ieviesti daudz, daudz stingrāki noteikumi tiem, kuri drīkst ienākt šajā ostā.

Šeit vairs nevar ierasties ar smagām un aizskarošām domām, ar mēra domu kuģiem, ar vergu domu kuģiem, ar domu karakuģiem tie visi tiks aizraidīti atpakaļ. Tāpat kā visas domas, kas pilnas ar dusmām vai badīgiem trimdiniekiem, ar dumpiniekiem un pamfletistiem, nemierniekiem un vardarbīgiem slepkavām, dullām prostitūtām, spiegiem un musinātājiem bezbiļetniekiem, jūs vairs nevarēsiet šeit nākt. Kanibāliskas domas acīmredzamu iemeslu dēļ vairs netiks pieņemtas. Pat misionāri tiks rūpīgi pārbaudīti, lai novērtētu to patiesumu. Šī ir mierīga osta, ieeja skaistā un lepnā salā, kas tikai tagad sāk izkopt sevī klusumu. Ja spējat pakļauties šiem jaunajiem noteikumiem, manas dārgās domas, tad esat laipni gaidītas manā prātā citādi griezīšu jūs atpakaļ tajā jūrā, no kuras esat nākušas.

Tā ir mana sūtība, un tā nekad nebeigsies.

59

Esmu šeit sadraudzējusies ar septiņpadsmitgadīgu meiteni, vārdā Tulsi. Viņa strādā kopā ar mani, mēs katru dienu beržam tempļa grīdu. Vakaros mēs kopīgi pastaigājamies pa ašrama dārziem un runājam par Dievu un hiphopa mūziku, divām lietām, pret kurām Tulsi jūt vienādi stipru pieķeršanos. Tulsi ir visapburošākais grāmatu tārpiņš indiešu meitenes izskatā, kādu vien iespējams iztēloties, vēl jo apburošāka,

kopš viens no viņas aceņu (tā viņa dēvē brilles) stikliem pagājušajā nedēļā saplīsa un tagad izskatās kā zirnekļa tīkls multenītēs, taču šī ķibele neattur viņu no to nēsāšanas. Tulsi man šķiet tik interesanta un svešzemnieciska, viss kopā puiciska padsmitniece, nebēdne, indiete, dumpiniece savā ģimenē, dvēsele, kas ir tik traka pēc Dieva, ka gandrīz šķiet iemīlējusies Viņā, tāpat kā skolniece iemīlas kinoaktierī. Turklāt viņa runā burvīgā, ritmiskā angļu valodā, kādu var dzirdēt tikai Indijā, tur iekļauti tādi koloniāli izteicieni kā “cildināmi!” un “bleķis!” un reizēm izmet daiļrunīgus teikumus: “Ir svētīgi no rīta staigāt pa rasainu zāli, jo tā dabiski un patīkami pazemina ķermeņa temperatūru.” Kad es reiz pateicu viņai, ka gatavojos pavadīt dienu Mumbajā, Tulsi mani brīdināja: “Lūdzu, esi uzmanīga pati redzēsi, ka tur mudž no autobusiem un tie joņo kā traki.”

Viņa ir tieši uz pusi jaunāka un apmēram uz pusi mazāka par mani.

Pēdējā laikā mēs ar Tulsi pastaigādamās daudz spriežam par laulību. Drīz viņai paliks astoņpadsmit, un tas ir vecums, no kura viņa tiks uzskatīta par likumīgu laulību kandidāti. Tas notiks šādi pēc meitenes astoņpadsmitās dzimšanas dienas viņai, ģērbtai sari (šādi signalizējot par savu sievietību), nāksies apmeklēt ģimenes kāzas. Pie viņas pienāks kāda laipna amma (krustmāmiņa) un, apsēdusies blakus, sāks uzdot jautājumus, cenzdamās ievākt par viņu ziņas: Cik tev gadu? No kādas ģimenes tu nāc? Ar ko nodarbojas tavs tēvs? Kādās universitātēs tu esi pieteikusies? Kādas ir tavas intereses? Kad ir tava dzimšanas diena? Tad Tulsi tēvs saņems pa pastu lielu aploksni ar šīs sievietes mazdēla (viņš Deli studē datorzinības) fotogrāfiju līdz ar puiša astroloģisko karti un universitātes sekmju izrakstiem, un nenovēršamo jautājumu: “Vai jūsu meita būtu ar mieru iziet pie viņa par sievu?”

-    Vienkārši pretīgi, rezumē Tulsi.

Bet ģimenei tas nozīmē tik daudz redzēt savus bērnus veiksmīgi izprecinātus. Tulsi krustmāte tikko noskuvusi galvu kā pateicības zīmi Dievam par to, ka viņas vecākā meita gluži aizvēsturiskā vecumā divdesmit astoņos gados beidzot apprecējusies. Un ari šī meitene bijusi no grūti izprecināmajām, bijis daudz nelabvēlīgu apstākļu. Es pajautāju Tulsi, kas tad padara indiešu meiteni par grūti izprecināmu, un viņa atbildēja, ka šādu iemeslu esot vesels lērums.

-    Ja viņai ir slikts horoskops. Ja viņa ir par vecu. Ja viņai ir pārāk tumša āda. Ja viņa ir pārāk izglītota un nevar atrast vīrieti, kuram būtu augstāks stāvoklis nekā viņai; un šī mūsdienās ir plaši izplatīta problēma, jo sieviete nedrīkst būt izglītotāka par savu vīru. Vai arī meitenei ir bijusi dēka ar kādu, un par to zina visa sabiedrība. Ak, pēc šāda gadījuma nu gan būtu visai grūti atrast viņai vīru…

Prātā aši izskrēju cauri visam šim sarakstam, cenšoties novērtēt, cik precama es liktos indiešu sabiedrībā. Es nezinu, vai mans horoskops ir labs vai slikts, taču pilnīgi droši esmu par vecu un par izglītotu, un mana morāle tikusi publiski demonstrēta kā visnotaļ aptraipīta… Manas izredzes nav necik spožas. Toties man vismaz ir gaiša āda. Tā ir mana vienīgā priekšrocība.

Pagājušonedēļ Tulsi bijis jāiet uz kādas citas māsīcas kāzām, un viņa stāstīja man (galīgi neatbilstoši indiešu paražām), cik ļoti viņai riebjoties kāzas. Visa tā dejošana un tarkšķēšana. Visa tā uzpošanās. Viņa daudz labprātāk berztu ašramā grīdas un meditētu. Viņas ģimenē neviens to nesaprotot; viņas nodošanās Dievam sniedzas pāri tam, ko radi uzskata par normālu. Tulsi saka: Ģimenē jau mani norakstījuši kā pārāk atšķirīgu. Par mani visi domā: ja man liek darīt ko vienu, gandrīz droši, ka es darīšu ko citu. Man ir smags raksturs. Mācībām ari pārlieku nenododos, lai gan tagad es to darīšu, jo došos uz koledžu un varu pati izlemt, kas mani interesē. Es

gribu studēt psiholoģiju, tāpat kā mūsu guru, kad mācījās koledžā. Mani uzskata par sarežģītu meiteni. Ar mani ir tā: lai panāktu, ka es kaut ko daru, vispirms tas labi jāpamato. Māte to saprot un vienmēr pacenšas izklāstīt sakarīgus iemeslus, bet tēvs gan ne. Viņš gan kaut ko pasaka, taču man tas nekad neliekas gana labs. Reizēm es prātoju, kā esmu gadījusies šajā ģimenē, es taču nevienam nelīdzinos.

Tulsi māsīcai, kura pagājušonedēļ izgāja pie vīra, ir tikai divdesmit viens, un Tulsi vecākā māsa ir nākamā laulību sarakstā, viņai patlaban ir divdesmit. Un tas nozīmē, ka pēc tam uz Tulsi tiks izdarīts smags spiediens, lai arī viņu izdotu pie vīra. Pajautāju savai draudzenei, vai viņa vēlas precēties, un viņa man atbildēja:

-    Nēēēēēēēē…

…un šis vārds vibrēja gaisā ilgāk par saulrietu, ko mēs vērojām virs dārza koku galotnēm.

-    Es gribu klejot! viņa paziņoja. Tāpat kā tu.

-    Vai zini, Tulsi, vienmēr jau es neesmu šādi klejojusi. Arī es kādreiz biju precējusies.

Tulsi, saraukusi uzacis, uzlūkoja mani cauri ieplaisājušajām brillēm, pētīdama ar savādu skatienu, it kā es tikko būtu pateikusi, ka reiz esmu bijusi brunete, un viņa mēģinātu to iztēloties. Beigās meitene paziņoja: Tu precējusies? Nekādi nevaru iedomāties.

-    Bet tā ir patiesība tā tas bija.

-    Vai tu biji tā, kas sagrāva laulību?

-Jā-

-    Manuprāt, tas, ka tu sagrāvi laulību, ir cildināmi, viņa pavēstīja. Tagad tu izskaties brīnumaini laimīga. Bet kas attiecas uz mani… Kā es šeit gadījos? Kāpēc esmu piedzimusi par indiešu meiteni? Tas ir briesmīgi! Kāpēc es nonācu šajā ģimenē? Kāpēc man jāiet uz tik daudzām kāzām?

Tad Tulsi sāka skraidīt, metot mežonīgus apļus un klaigājot

(pēc ašrama standartiem visai skaļi): Es gribu dzīvot Havaju salās!!!

60

Ari Ričards no Teksasas ir bijis precējies. Viņam ir divi dēli, abi nu jau pieauguši vīrieši, abiem ir labas attiecības ar tēvu. Reizēm Ričards tāda vai cita anekdotiska gadījuma sakarā piemin savu bijušo sievu, un vienmēr šķiet runājam par viņu ar maigumu. To dzirdot, mani allaž pārņem neliela skaudība. Es iztēlojos, cik laimīgs gan ir Ričards, ja pat pēc šķiršanās vēl arvien ir draugos ar savu bijušo otro pusi. Tas ir manas šausmīgās šķiršanās situācijas apgrieztā varianta efekts; ikreiz, kad dzirdu pārus šķiramies draudzīgi, mani pārņem skaudība. Vēl ļaunāk esmu nonākusi pie domām, ka tas, ka laulība beidzas civilizēti, ir pat romantiski. Apmēram tā: “Ak… cik aizkustinoši… viņi noteikti viens otru patiesi mīlēja…”

Kādu dienu es apjautājos par to Ričardam. Izskatās, ka tev pret savu bijušo sievu vēl arvien ir maigas jūtas, es sacīju. Vai jūs abi esat draudzīgās attiecībās?

-     Nē-e, viņš izklaidīgi atbildēja. Viņa domā, ka esmu mainījis vārdu. Ka tagad saucos Sūdabrālis.

Ričarda intereses trūkums šajā sakarā atstāja uz mani spēcīgu iespaidu. Ari mana bijusī otrā puse domā, ka esmu mainījusi vārdu, un tas ievaino manu sirdi. Ļoti smags pārdzīvojums šajā šķiršanās drāmā bija tas, ka mans bijušais vīrs nebija piedevis manu aiziešanu; nebija nozīmes tam, kādas atvainošanās un paskaidrojumu grēdas biju nokrāvusi pie viņa kājām, cik daudz vainas biju uzņēmusies, cik lielu pretimnākšanu vai cik lielas, nožēlas diktētas naudas summas viņam piedāvājusi apmaiņā pret šķiršanos, viņš tā arī nepateica man neko tādu kā: “Ak, tava devība un cēlsirdība atstāja uz mani tik spēcīgu iespaidu, un es tāpēc gribu tev teikt, ka bija patiess prieks no tevis šķirties.” Nē. Mana vaina nebija

izpērkama. Un šis neizpirktais melnais tukšums vēl arvien mājoja mani. Pat laimes un sajūsmas brīžos (tajos vēl jo vairāk!) es nespēju to aizmirst uz ilgu laiku. Viņš mani vēl arvien ienīda. Un bija sajūta, ka tas nekad nemainīsies, ka nekad netikšu no tā vaļā.

Kādu dienu runājos par to visu ar saviem draugiem ašramā, viņu pulkā jaunpienācējs bija santehniķis no Jaunzēlandes, puisis, ar kuru es iepazinos, jo viņš, padzirdējis, ka esmu rakstniece, uzmeklēja mani, lai pateiktu, ka ari pats tāds esot. Viņš ir dzejnieks, kurš nesen Jaunzēlandē publicējis satriecošu traktātu, ko sauc “Santehniķa izaugsme”. Tajā viņš stāstīja par savu garīgo ceļojumu. Santehniķis un dzejnieks no Jaunzēlandes, Ričards no Teksasas, īru piensaimnieks, puiciskā indiešu pusaudze Tulsi un Viviāna, vecāka sieviete ar sniegbaltu matu ērkuli un dzirkstoši smējīgām acīm (bijusī mūķene Dienvidāfrikā) tas šeit bija manu tuvāko draugu loks; ārkārtīgi raiba kompānija, kādu es nemūžam nebūtu cerējusi sastapt Indijas ašramā.

Tā kādu dienu, otro brokastu laikā, kad visi runāja par laulību, santehniķis un dzejnieks no Jaunzēlandes sacīja: Es redzu laulību kā operāciju, kurā divi cilvēki tiek sašūti kopā, un šķiršanos kā amputāciju, no kuras nākas ilgstoši atlabt. Jo ilgāk esat precējušies, jo smagāka ir amputācija un grūtāka izveseļošanās.

Tas varētu izskaidrot pēcšķiršanās pēcamputācijas sajūtas, kādas mani mocīja nu jau gadiem ilgi, neesošā locekļa fantomam vēl arvien kūļājoties apkārt un nemitīgi sagāžot visu, kas ir ap mani.

Ričards no Teksasas brīnījās, vai tiešām es domājot ļaut savam bijušajam vīram visu atlikušo dzīvi noteikt, kā es jutīšos, un man nācās atbildēt, ka īsti nezinu vismaz manam bijušajam, manuprāt, vēl arvien bija visai stipras balsstiesības, un, godīgi runājot, es vēl arvien gaidīju, ka šis cilvēks

man piedos, atbrīvos mani un ļaus man mierīgi turpināt savu ceļu.

-    Gaidīt, kad nu beidzot pienāks tā diena, nav gluži racionāla sava laika izmantošana, atzīmēja piensaimnieks no Īrijas.

-     Ko es varu teikt, zēni? Esmu daudz nokāvusies ar vainas izjūtu. Apmēram tāpat, kā citas sievietes nokaujas ar garlaicību.

Bijusī katoļu mūķene (kura jau nu noteikti kaut ko saprot no vainas izjūtas) ko tādu nemaz negribēja dzirdēt. Vainas izjūta ir tikai veids, kā tavs ego piemāna tevi, radot šķietamību, ka tu morāli pilnveidojies. Neuzķeries uz to, mana dārgā.

-     Veidā, kā beidzās mana laulība, man visvairāk riebjas tas, es sacīju, ka tā palika tik nepabeigta. Tā ir kā vaļēja brūce, kas nekad nesadzīs.

-    Ja tu pati uz to pastāvi, iebilda Ričards. Ja esi nolēmusi tā domāt, neļauj, lai es sabojāju tev šo izpriecu.

-     Kādu dienu taču tam jābeidzas, es prātoju. Es tikai gribētu zināt, kā.

Kad maltīte bija galā, santehniķis un dzejnieks no Jaunzēlandes iespieda man rokā zīmīti. Tajā bija lūgums pēc vakariņām tikties ar viņu; viņš vēloties man kaut ko parādīt. Kad satikos ar savu jauno draugu pie meditācijas alām, viņš lūdza, lai sekoju, jo viņš esot sarūpējis man dāvanu. Viņš veda mani cauri visam ašramam, tad ieveda ēkā, kurā līdz šim vēl nebiju bijusi, atslēdza durvis, un mēs devāmies pa sētas puses kāpnēm augšup. Nospriedu, ka viņam šī vieta ir pazīstama, jo viņš uztur kārtībā visas gaisa kondicionēšanas iekārtas un dažas no tām izvietotas šeit. Kāpņu augšgalā atradās durvis, kuras viņam nācās atslēgt ar šifra palīdzību; viņš to zināja no galvas. Tad mēs nokļuvām uz pasakaina, ar keramikas flīzēm izklāta jumta, kas vakara krēslā vizēja kā peldbaseina dibens.

Viņš veda mani pa šo jumtu uz mazu tornīti, īstu minaretu pēc skata, un parādīja nākamo šauro kāpņu posmu uz torņa smaili. Santehniķis un dzejnieks no Jaunzēlandes man sacīja:

-     Tagad es tevi atstāšu. Bet tu dodies tur, augšā. Paliec tur, līdz viss būs galā.

-    Kas būs galā? es netiku gudra.

Santehniķis tikai smaidīja un, sniegdams man kabatas lukturīti, piebilda: Tas lai tu sveika un vesela nokļūtu lejā, kad viss būs galā. Vēl viņš iedeva man salocītu papīra lapu. Un aizgāja.

Es rāpos torņa smailē. Nu es stāvēju ašrama augstākajā punktā ar skatu, kas pavērās uz šo Indijas upes ielejas panorāmu. Cik tālu vien spēja saskatīt acs, pletās kalni un apstrādāti lauki. Man bija sajūta, ka šī nav tā vieta, kur mācekļiem citkārt būtu ļauts uzturēties, taču šeit bija tik jauki. Varbūt mana guru, uzturoties ašramā, no šejienes vēro saulrietu. Un tieši patlaban rietēja saule. Vējš bija silts. Es atlocīju santehniķa un dzejnieka iedoto papīra lapu.

Lūk, ko viņš uz tās bija uzdrukājis:

INSTRUKCIJA BRĪVĪBAS IEMANTOŠANAI

1.  Dzīves metaforas ir Dieva instrukcijas.

2.  Tu tikko uzkāpi uz jumta. Tagad tevi nekas nešķir no Bezgalīgā. Un tagad palaid to vaļā.

3.  Diena tuvojas nobeigumam. Ir īstais bridis, lai tas, kas bijis skaists, pārvērstos par ko citu, kas ari ir skaists. Laid to vaļā.

4.  Tu lūdzi pēc atrisinājumu. Tava atrašanās šeit ir Dieva atbilde.

Uz priekšu, un vēro, kā parādās zvaigznes — virs tevis un tevi.

5. Ar visu savu sirdi lūdz žēlastību un laid to vaļā.

6. Ar visu savu sirdi piedod viņam,

PIEDOD SEV un laid viņu vaļā.

7. Lai tavs mērķis ir brīvība, nevis bezjēdzīgas ciešanas. Laid tās vaļā.

8. Vēro, kā dienas tveice pāriet nakts vēsumā. Laid to vaļā.

9. Kad attiecību karma ir galā, paliek tikai mīlestība. Tā ir neskarta. Laid to vaļā.

10.  Kad pagātne beidzot atstājusies no tevis, laid to vaļā. Tad kāp lejā

un turpini savu dzīvi. Turpini to ar milzīgu prieku.

Pirmās pāris minūtes es nespēju apvaldīt smieklus. Pāri mangokoku lapotnēm manam skatam pavērās visa ieleja, un vējš plivināja manus matus kā karogu. Vēroju norietam sauli un tad, atgūlusies uz muguras, skatījos, kā parādās zvaigznes. Nodziedāju īsu lūgšanu sanskritā un atkārtoju to katru reizi, kad ieraudzīju tumstošajās debesīs iemirdzamies jaunu zvaigzni; pat šķita, ka es šīs zvaigznes izsaucu, taču tad tās sāka zibsnīt par ātru un es nespēju turēties tām līdzi. Drīz viss debesjums bija kā mirdzoša zvaigžņu parāde. Vienīgais, kas atradās starp mani un Dievu, bija… nekas.

Tad es aizvēru acis un sacīju: Mīļais Kungs, lūdzu, parādi man visu, kas man. būtu jāzina par piedošanu un atteikšanos.

Es tik ilgi biju tiekusies pēc patiesas sarunas ar savu bijušo vīru, bet tā, protams, nenotika. Tas, pēc kā es biju alkusi, bija

atrisinājums, miera samits, pēc kura mums abiem varētu rasties vienota sapratne par to, kas notika mūsu laulībā, un mēs abi atvainotos par mūsu šķiršanās neglītumu. Bet mēnešiem ilgās konsultācijas ar advokātiem un manas meditācijas mūs vienu no otra attālināja vēl vairāk, padarot mūsu nostāju dzelžaini nesatricināmu un pārvēršot mūs par diviem cilvēkiem, kas absolūti nespēja sniegt viens otram jebkādu atvieglojumu. Bet tieši tas mums abiem bija vajadzīgs, es par to biju pārliecināta. Un es biju pārliecināta par vēl kaut ko transcendentālās pasaules likumi nosaka: jūs ne sprīdi nepievirzīsieties tuvāk dievišķajam, kamēr būsiet pieķērušies kaut vienam visupēdējam vilinošajam aizvainojuma pavedienam. Aizvainojums dvēselei ir tas pats, kas smēķēšana plaušām, pat viens vienīgs dūms ir jums kaitīgs. Tas ir kā lūgšana: “Mūsu dienišķo kašķi dod mums…” Ja jums patiešām ir nepieciešams jūsu pašu dzīves likstās vainot kādu citu, varat mierīgi noskūpstīt Dievu atvadoties un novērsties no Viņa. Tāpēc tas, ko es tajā naktī uz ašrama jumta lūdzu Dievam (ņemot vērā iespēju, ka man varbūt vairs nekad neiznāks runāt ar savu bijušo vīru): varbūt pastāv kāds līmenis, kurā mēs tomēr varētu sazināties? Kāds līmenis, kurā mēs varētu viens otram piedot?

Gulēju tur, augstu virs pasaules, un biju pilnigi viena. Ieslīgu meditācijā un gaidīju, kad man tiks vēstīts, ko darīt tālāk. Nezinu, cik minūšu vai stundu pagāja, līdz beidzot es sapratu, kas man darāms. Sapratu, ka esmu domājusi par to pārāk burtiski. Gribēju runāt ar savu bijušo vīru? Nu tad runā ar viņu. Runā ar viņu tūdaļ pat. Es gaidīju, kad man tiks dāvāta piedošana? Nu tad dāvā to pati. Šai pašā mirklī. Es domāju par to, cik daudz ļaužu gulstas kapos, nepiedevuši un nesaņēmuši piedošanu. Domāju par to, cik daudziem ļaudīm ir brāļi un māsas vai draugi, vai bērni, vai mīļotie, kas pazuduši no viņu dzīves, pirms tikuši izteikti brīnišķīgie apžēlošanas

vai piedošanas vārdi. Kā attiecību iziršanu pārdzīvojušie spēj izciest nenokārtotu parādu sāpes? Šajā meditācijā es radu atbildi jums pašiem jānokārto šie parādi, pašiem sevī. Tas ne vien ir iespējams, bet pat nepieciešams.

Un tad man pašai par pārsteigumu, vēl aizvien meditēdama, es izdarīju ko dīvainu. Es ielūdzu savu bijušo vīru, lai tas piebiedrojas man šeit, Indijā, uz šā jumta. Es jautāju viņam, vai viņš būtu tik laipns un tiktos ar mani šajā atvadu reizē. Tad gaidīju, līdz sajutu, ka viņš ir ieradies. Un viņš patiešām bija ieradies. Viņa klātbūtne piepeši bija neapšaubāma un materiāla. Es pat varēju viņu saost.

-    Sveiks, dārgais, es sacīju.

Tad es gandrīz apraudājos, taču ātri vien sapratu, ka tas nav vajadzīgs. Asaras ir mūsu ķermeniskās dzīves sastāvdaļa, un vietai, kur tonakt Indijā tikās šīs divas dvēseles, nebija nekāda sakara ar ķermenisko. Divi cilvēki, kuriem tur, uz jumta, bija jāizlīgst vienam ar otru, pat vairs nebija cilvēki. Viņi nesarunājās. Viņi nebija ne laulātie draugi, ne stūrgalvīgs Vidējo Rietumu iedzimtais un sakāpināti nervoza jeņķu atvase, ne vīrietis virs četrdesmit un sieviete virs trīsdesmit, ne divi sadzīves rāmju ierobežoti cilvēki, kuri gadiem ilgi strīdējušies par seksu un naudu, un mēbelēm nekas no tā nebija būtisks. Šajā atkalredzēšanās līmenī mēs bijām tikai divas mierīgas, zilgas dvēseles, kuras visu jau bija sapratušas. Atraisījušās no saviem ķermeņiem, atraisījušās no savu pagātnes attiecību sarežģītās vēstures, tās bezgalīgā viedumā satikās virs šā jumta (un pat virs manis pašas). Vēl arvien atrazdamās meditācijā, es vēroju, kā šīs divas rāmi zilās dvēseles riņķo viena ap otru, saplūstot un atkal atdaloties, un vēro viena otras pilnību un līdzību. Tās zināja visu. Tās jau sen zināja visu un vienmēr zinās visu. Nevienai no šīm dvēselēm nebija jāpiedod otrai; tās jau dzimstot bija piedevušas viena otrai.

Mācība, ko tās man sniedza ar savu brīnišķīgo priekšnesumu, bija šāda: “Atstājies no tā, Liza. Tava dalība šajās attiecībās ir beigusies. Ļauj no šā brīža to atrisināt mums. Turpini mierīgi savu dzīvi.”

Pēc krietna laika es atvēru acis un zināju, ka tas ir beidzies. Ne tikai mana laulība un šķiršanās, bet arī viss šo nenokārtoto attiecību atstātais mokošais sūrums… tas bija izzudis. Es jutu, ka esmu brīva. Ļaujiet paskaidrot nebija jau tā, ka es nekad vairs nedomāšu par savu bijušo vīru vai arī man nekad nebūs jūtu, ko manī izsauc atmiņas par viņu. Šis rituāls uz jumta gluži vienkārši beidzot bija devis man vietu, kurā es nākotnē varēšu izmitināt šīs domas un jūtas, kad vien tās manī mostos. Un tās modīsies. Bet, kad tās atkal būs klāt, es vienkārši varēšu tās aizraidīt uz šejieni, uz šo atmiņu jumtu, un nodot šo divu rāmo, zilgo dvēseļu gādībā. Dvēseļu, kuras jau visu ir sapratušas… kuras vienmēr visu ir sapratušas.

Tam jau arī domāti rituāli. Mēs kā cilvēciskas būtnes veicam garīgas ceremonijas, lai radītu drošu dusas vietu mūsu sarežģītākajām prieka vai bēdu izjūtām, lai šo jūtu smagums mums nebūtu mūžīgi jāvazā sev līdzi kā apgrūtinoša nasta. Visiem cilvēkiem vajadzīgas šādas rituālas drošības vietas. Un es ticu: ja jūsu kultūrā vai tradīcijā nav noteiktu rituālu, kādus jūs vēlētos, lai savestu kārtībā savas sadragātās emocionālās sistēmas, jums dota brīva vaļa, liekot lietā visu lieliskā santehniķa un dzejnieka radošo atjautību, pašiem izgudrot savu ceremoniju. Ja jūs veiksiet šo savu pašmāju ceremoniju ar vajadzīgo nopietnību, Dievs pārjums apžēlosies. Un tāpēc arī mums vajadzīgs Dievs.

Tad es piecēlos un, nosvinot atbrīvošanu, nostājos uz rokām uz manas guru jumta. Es jutu zem plaukstām putekļainās flīzes. Es jutu pati savu spēku un līdzsvaru. Es jutu vieglu nakts vēju uz basajām kāju pēdām. Šis solis pēkšņā nostāšanās uz rokām nav nekas tāds, ko varētu izdarīt

bezķermeniska, rāma, zilga dvēsele, taču cilvēciska būtne to var. Mums ir rokas ja vēlamies, mēs varam uz tām nostāties. Tā ir mūsu priekšrocība. Tas ir mirstīgā ķermeņa prieks. Un tāpēc Dievam esam vajadzīgi mēs. Jo Dievam patīk just pasauli caur mūsu rokām.

61

Šodien aizbrauca Ričards no Teksasas. Aizlidoja atpakaļ uz Ostinu. Es aizvedu viņu uz lidostu, un mēs abi bijām noskumuši. Mēs ilgi stāvējām uz celiņa, pirms viņš devās iekšā ēkā.

-     Ko es iesākšu, kad man vairs nebūs pa ķērienam Lizas Gilbertas? viņš nopūtās. Tad sacīja: Tu ašramā guvi labu pieredzi, vai ne? Tu izskaties pavisam citādi nekā pirms pāris mēnešiem it kā būtu nometusi kaut ko no tām skumjām, kuras nēsāji sevi.

-    Tagad es jūtos patiesi laimīga, Ričard.

-    Labi, galvenais, atceries viss tavs izmisums gaidīs tevi pie izejas vārtiem, ja, dodoties prom no turienes, tev labpatiks to pakampt līdzi.

-    Es to neņemšu līdzi.

-    Laba meitene.

-     Tu man esi daudz palīdzējis, es viņam sacīju. Es domāju par tevi kā par eņģeli ar spalvainām rokām un netīriem kāju nagiem.

-    Ak jā, mani kāju nagi, nabadziņi tādi, pēc Vjetnamas tā ari neatkopās.

-    Varēja būt ari ļaunāk.

-      Daudziem puišiem bija ļaunāk. Man vismaz izdevās saglabāt kājas. Nē, patiesi man šajā dzīvē patrāpījusies brīnumaini viegla inkamācija. Un arī tev, bērniņ, nekad neaizmirsti to. Nākamajā dzīvē tu varbūt atgriezīsies te kā viena no tām nabaga indietēm, kas ceļmalā dauza akmeņus. Pati

saproti, ka tādā dzīvē nav necik daudz prieka. Tad nu novērtē to, kas tev dots tagad, labi? Attīsti sevī pateicības jūtas. Tad ilgāk dzīvosi. Un, Gastronomija! Vai vari izdarīt man pakalpojumu? Virzi savu dzīvi uz priekšu, labi?

-Es jau to daru.

-     Es gribu teikt, lūk, ko atrodi sev kādu, ko iemīlēt. Lai paiet zināms laiks, kas tev vajadzīgs, lai atlabtu, bet, kad tas būs noticis, ielaid kādu savā sirdī. Nepadari savu dzīvi par Deivida vai par sava bijušā vīra pieminekli.

-     Es to nedarīšu, apsolīju. Un pēkšņi sapratu, ka tā ir patiesība es to nedarīšu. Es jutu, kā visas šīs senās zaudētās mīlas sāpes un pagātnes kļūdas dilst manā acu priekšā un visbeidzot izgaist, pateicoties laika dziedējošajam spēkam, pacietībai un Dieva žēlastībai.

Un tad, aši atsaucot manas domas atpakaļ pasaules fundamentālākajās realitātēs, atkal ierunājās Ričards: Galu galā, bērns, atceries, kā mēdz teikt reizēm labākais veids, kā tikt kaut kam pāri, ir palīst kādam apakšā.

Es iesmējos. Labi, Ričard, lai notiek. Un tagad tu mierīgi vari doties atpakaļ uz Teksasu.

-    Tā jau būs jādara, viņš noteica, pārlaizdams skatu šai vientulīgajai Indijas lidostas autostāvvietai. Jo, stāvēdams te, es netapšu ne par matu smukāks.

62

Atpakaļbraucienā uz ašramu, pēc tam kad biju lidostā atvadījusies no Ričarda, es nospriežu, ka esmu par daudz pļāpājusi. Godīgi runājot, es pārāk daudz pļāpāju visu savu mūžu, bet, uzturoties ašramā, es tiešām pārāk daudz esmu kulstījusi mēli. Man šeit priekšā ir vēl divi mēneši, un negribu izniekot lielāko garīgās atskārsmes iespēju savā mūžā ar nemitīgu tarkšķēšanu un čupošanos. Ar pārsteigumu nācās atklāt, ka pat šeit, otrā pasaules malā, garīga patvēruma svētītajā vidē,

esmu kaut kā pamanījusies savākt ap sevi kokteiļu vakara publikai līdzīgu varzu. Ričards nebija vienīgais, ar ko es nemitīgi sarunājos, lai arī ar viņu es patiesi pļāpāju visvairāk, ar kādu es tērzēju allaž. Es pat atklāju, ka iedomājieties tikai, ašramāl norunājot tikšanos ar paziņām, palaikam kādam pasaku: Atvaino, es šodien nevarēšu ar tevi papusdienot, jo apsolīju Sakši, ka ēdīšu kopā ar viņu… Varbūt mēs varētu satikties nākamo otrdien.

Tāds ir bijis mans dzīvesstāsts. Tada es esmu. Bet pēdējā laikā es sāku domāt, ka varbūt tas ir garīgs traucēklis. Klusums un vientulība vienmēr un visur tiek uzskatīti par garīgu praksi, un tam ir pamatots iemesls. Iemācīties disciplinēt savu valodu nozīmē pasargāt savu enerģiju no aizplūšanas caur muti, tādējādi nogurdinot jūs pašus un piepildot pasauli ar vārdiem, vārdiem un vēlreiz vārdiem, nevis piepildīt to ar gaišumu, mieru un svētlaimi. Svamihi, manas guru skolotājs, bija dedzīgs klusuma piekritējs ašramā, stipri uzsverot, ka tā ir garīga prakse. Viņš pat nosaucis klusumu par vienīgo patieso reliģiju. Smieklīgi, cik daudz es esmu runājusi ašramā, tieši šajā pasaules vietā, kur varētu valdīt klusums (un kur tam būtu jāvalda).

Tātad, es nolēmu, vairs nebūšu ašrama sabiedriskā skrejmēlīte. Vairs nekādas tarkšķēšanas, tenkošanas, jokošanās. Vairs nekādas verbālas stepa dejošanas par penija vērtu atzinību. Laiks mainīties. Tagad, kad Ričards ir prom, atlikušo uzturēšanās laiku šeit es padarīšu par pilnīgu klusuma pieredzi. Tas būs grūti, taču ne neiespējami, jo klusēšana ašramā tiek viscaur cienīta. To atbalstīs visa sabiedrība, saprotot jūsu lēmumu kā disciplinējošu garīgas kalpošanas aktu. Grāmatveikalā pat tiek pārdotas mazas nozīmītes, kuras var piespraust sev pie apģērba; uz tām ir rakstīts: “Es klusēju.”

Nopirkšu veselas četras šādas nozīmītes.

Braucot atpakaļ uz ašramu, es gremdējos fantāzijās par to,

cik klusa tagad kļūšu. Es būšu tik klusa, ka tas mani padarīs slavenu. Iztēlojos, kā topu visiem zināma kā Tā Klusā Meitene. Es strikti pieturēšos pie ašrama dienas kārtības, maltītes ieturēšu vientulībā, katru dienu nebeidzamas stundas meditēšu un tempļa grīdu berzīšu, neizdvešot ne skaņas. Mana vienīgā mijiedarbība ar pārējiem būs veltīt tiem svētlaimīgus smaidus no savas noslēgtās klusuma un bijības pasaules. Ļaudis par mani runās. “Kas ir Tā Klusā Meitene tempļa dziļumā?” viņi taujās. “Tā, kura vienmēr, nometusies uz ceļiem, berž grīdas? Viņa nekad nerunā. Viņa ir tik izvairīga. Viņa ir tik noslēpumaina. Es nevaru iedomāties, kā skan viņas balss. Viņu pat nevar dzirdēt ejam pa dārza taku jums aiz muguras… viņa pārvietojas tik klusi kā vēsmiņa. Viņa noteikti atrodas nepārtrauktā meditatīvā kontaktā ar Dievu. Tā ir visklusākā meitene, kādu es jebkad esmu sastapis.”

63

Nākamajā rītā es tupēju templī uz ceļiem un atkal berzu marmora grīdu, izstarodama (es vismaz tā iztēlojos) klusēšanas svētīgo mirdzumu, kad pie manis ieradās kāds indiešu pusaudzis ar ziņu: man tūlīt pat esot jāierodas uz pārrunām Seva birojā. Seva sanskritā ir garīgās prakses jēdziens, kas apzīmē nesavtīgu kalpošanu (piemēram, beržot tempļa grīdu). Seva birojā tiek administrēti visi ašramā veicamie darbi. Tā nu es, vai mirstot aiz ziņkārības, kālab tieku izsaukta, devos turp.

-     Vai jūs būtu Elizabete Gilberta? mani uzrunāja laipna dāma pie rakstāmgalda.

Uzsmaidīju viņai ar vissirsnīgāko bijību un pamāju ar galvu. Klusējot.

Tad viņa pateica, ka esot mainīts mans darba norīkojums. Sakarā ar vadības pieprasījumu es vairs nepiederot pie grīdas mazgātāju brigādes. Viņiem man bija padomā jauns amats.

Un mana jaunā darba nosaukums bija ja jūs to laipni iegaumēsiet “Atslēgu pārzine”.

64

Tas noteikti bija kārtējais Svamihi joks.

Tu gribēji būt Tā Klusā Meitene tempļa dziļumā? Labi, bet ko tu teiksi, ja…

Taču ašramā tā allaž notiek. Jūs pieņemat kādu izcili grandiozu lēmumu attiecībā uz to, kas jums būtu jādara, un tūdaļ pat apstākļi izveidojas tā, lai jums parādītu, cik maz zināt par sevi. Nezinu, cik daudz reižu Svamihi to ir teicis savas dzīves laikā, un nezinu arī, cik daudz reižu mana guru to ir atkārtojusi pēc viņa nāves, bet šķiet, ka es vēl arvien neesmu pilnīgi uzsūkusi sevī viņu striktākā apgalvojuma dziļāko jēgu.

-    Dievs mīt tevī kā tu pats.

KĀ tu pats.

Ja jogā ir kāda svēta patiesība, tad šī rinda to rezumē. Dievs mīt tevī kā tu pats, tieši tāds, kāds esi. Dievs nav ieinteresēts vērot, kā tu tēlo kaut kādas lomas, lai atbilstu savam nez kur sagrābstītajam viedoklim par to, kā izskatās vai izturas garīgs cilvēks. Mēs visi, šķiet, esam pieķērušies domai, ka mums jāpanāk kaut kādas milzīgas, dramatiskas izmaiņas savā raksturā un jāatsakās no savas individualitātes, lai tiktu svētīti. Tas ir klasisks piemērs tam, ko austrumos dēvē par “šķērso domāšanu”. Svamihi mēdzis teikt, ka atteikties gatavie ik dienu atrod ko jaunu, no kā atteikties, bet tas, ko viņi šādi panāk, biežāk gan ir depresija, nevis dvēseles miers. Viņš pastāvīgi mācījis, ka askēze un atsacīšanās ja tās ir tikai pašmērķis nav tas, kas jums vajadzīgs. Lai iepazītu Dievu, jums jāatsakās tikai no viena no sajūtas, ka esat šķirts no Viņa. Visādi citādi jūs paliekat, kur esat, savā dabiskajā raksturā.

Kāds tad ir mans dabiskais raksturs? Man patīk mācīties šajā ašramā, bet mans sapnis ir atrast dievišķo, klusi slīdot

pa šejieni ar maigu, ēterisku smaidu uz lūpām… Kas tā par būtni? Tā droši vien ir kāda, ko esmu redzējusi televīzijas raidījumā. Lai arī man ir mazliet skumji to atzīt, patiesība ir tāda, ka no manis šāda būtne nekad neiznāks. Mani vienmēr sajūsminājušas šīs vīzijām līdzīgās maigās dvēseles. Vienmēr esmu gribējusi būt klusa meitene. Varbūt tieši tāpēc, ka es tāda neesmu. Tas ir tas pats iemesls, kālab man vienmēr tik skaisti likušies tumši, biezi mati tāpēc, ka man tādu nevar būt. Bet kādā brīdī jums jāsamierinās ar to, kas jums dots, un, ja Dievs būtu gribējis, lai esmu kautra meitene ar tumšiem, bieziem matiem, Viņš būtu radījis mani tādu. Taču Viņš tā nav darījis. Tādā gadījumā ir derīgi pieņemt to, kāda esmu radīta, un sevi šādu pilnībā realizēt.

Kā teicis senais pitagoriešu filozofs Seksts: “Gudrais vienmēr līdzinās pats sev.”

Tas nenozīmē, ka es nespēju būt garīga būtne. Tas nenozīmē, ka nespēju izkust Dieva mīlestībā. Tas nenozīmē, ka nespēju kalpot cilvēcei. Tas nenozīmē, ka nespēju sevi pilnveidot kā cilvēcisku būtni, spodrināt savus tikumus un diendienā strādāt, lai mazinātu savus trūkumus. Piemēram, es nekad nebūšu malā sēdētāja, bet tas nenozīmē, ka es nevaru nopietni apsvērt savus runāšanas ieradumus un šo to pieslīpēt šajā sakarā, piestrādājot pie savas personības. Jā, man patīk mēļot, taču varbūt man nevajadzētu tik daudz lamāties, allaž dzīties pēc lētiem smiekliem un nepārtraukti runāt par sevi. Vai arī kāds visai radikāls ieteikums varbūt man vajadzētu mitēties pārtraukt citus sarunas laikā. Jo, lai arī cik radoši es censtos raudzīties uz šo savu ieradumu, nevaru atrast tam citu raksturojumu kā vien šo: “Es uzskatu, ka mans sakāmais ir svarīgāks par jūsējo.” Un tam ir jādara gals.

Visas šīs izmaiņas būtu visnotaļ noderīgas. Bet, pat saprātīgi pārveidojot savus runas ieradumus, es droši vien nekad nekļūšu pazīstama kā Tā Klusā Meitene. Lai arī cik skaisti es

to iztēlotos un cik ļoti pēc tā tiektos. Jo būsim godīgi pret tiem, ar kuriem mums ir darīšana. Kad sieviete ašrama Seva birojā norīkoja mani jaunajā atslēgu pārzines darbā, viņa sacīja: Mums šim amatam ir īpaša iesauka. Mēs to saucam par “Mazo saulstariņu”, jo tam, kurš veic šo darbu, jābūt sabiedriskam un runātīgam, un smaidīgam.

Ko es tur varēju teikt?

Es tikai paspiedu viņas roku, sakot klusas ardievas visiem saviem reiz izsapņotajiem maldīgajiem priekšstatiem, un paziņoju: Kundze, esmu jūsu rīcībā.

65

Tas, ko es pārzināšu, ja gribam būt precīzi, ir virkne garīgo saietu, kas šopavasar norisināsies ašramā. Lai pilnveidotu savu meditācijas prasmi, uz katru saietu no visas pasaules ieradīsies ap simt dievlūdzēju un uzturēsies nedēļu vai desmit dienas. Mans uzdevums būs rūpēties par šiem ļaudīm. Lielākā daļa saieta dalībnieku dzīvos klusumā. Daži pirmo reizi savā dzīvē pieredzēs klusumu kā garīgas kalpošanas praksi, un tas var izrādīties grūti. Es būšu vienīgais cilvēks ašramā, ar kuru viesiem būs ļauts sarunāties, ja radīsies kādas neskaidrības.

Tātad mans darbs oficiāli pieprasa, lai es runātu un runātu.

Es uzklausīšu saieta dalībnieku problēmas un centīšos rast tām risinājumu. Varbūt kādam krākšanas dēļ būs jāmaina istabas biedri vai arī būs vajadzīgs ārsts Indijā bieži sastopamo gremošanas traucējumu dēļ es to visu centīšos atrisināt. Man būs jāzina katra vārds un vieta, no kurienes viņš ieradies. Es staigāšu apkārt ar bloknotu, pierakstot piezīmes un rīkojoties. Esmu Džūlija Makkoja1 , jūsu jogas brauciena vadītāja.

Un, jā, vēl visu laiku vajadzēs turēt gatavībā peidžeru.

1 Tēls amerikāņu seriālā “Mīlas laiva".

Kad sākas saiets, ātri vien kļūst redzams, cik ļoti piemērota esmu šim amatam. Es sēžu pie administrācijas galda, un man ir piespraude, uz kuras rakstīts: “Sveicināti, mans vārds ir…” Šie ļaudis ierodas no vismaz trīsdesmit valstīm, un to vidū daži brauc regulāri, taču lielākā daļa nekad nav bijuši Indijā. Jau desmitos no rīta gaiss ir sasilis virs simt grādiem, un vairums cilvēku visu nakti lidojuši otrās klases salonā. Daži no viņiem ieslāj ašramā tādā paskatā, it kā nule būtu pamodušies automašīnas bagāžniekā, un vispār nesaprot, kas viņiem te būtu darāms. Lai kāda vēlme pēc transcendentālā sākotnēji būtu vadījusi viņus pieteikties šim garīgajam ceļojumam, viņi to jau sen ir aizmirsuši varbūt ap to laiku, kad Kualalumpurā pazudusi viņu bagāža. Viņi cieš slāpes, taču nezina, vai drīkst dzert ūdeni. Viņi ir izsalkuši, bet nezina, cikos ir pusdienas un kur atrodama kafetērija. Viņi apģērbušies pavisam nepiemēroti šejienes tropiskajam klimatam: sintētiskās drēbēs un smagos zābakos. Viņi nezina, vai šeit sastopams kāds, kurš mācētu runāt krieviski.

Nu, es mazdrusciņ runāju krieviski…

Es varu viņiem palīdzēt. Esmu gatava viņiem palīdzēt. Visas antenas, kuras savā dzīves laikā esmu noregulējusi un kuras man palīdz nolasīt to, ko cilvēki jūt; intuīcija, kuru, būdama pārjūtīgs bērns, pieaugot esmu attīstījusi; klausīšanās prasme, kuru esmu apguvusi kā atsaucīga bārmene un zinātkāra žurnāliste; ieinteresētības māksla, kuru gadiem ilgi esmu spodrinājusi, būdama kāda vīrieša sieva vai draudzene, viss uzkrājies tā, ka varu palīdzēt šiem labajiem cilvēkiem atvieglot viņu grūto uzdevumu. Cilvēki ierodas no Meksikas, no Filipīnām, no Āfrikas, no Dānijas, no Detroitas, un es jūtos gluži kā Close Encounters of the Third Kind' epizodē. Tajā Ričards Dreifūss un visi pārējie meklētāji pašiem galīgi nesaprotamu iemeslu dēļ sapulcējušies Vaiomingā,

1 Stīvena Spīlberga 1977. gadā uzņemtā fantastikas žanra lilrna par NI.O.

kur ieradies kosmosa kuģis. Esmu gluži vai satriekta, redzot šo cilvēku drosmi. Viņi uz vairākām nedēļām atstājuši savu ģimeni un ierasto dzīvi, lai dotos garīgā saietā, absolūtā klusumā starp pilnīgiem svešiniekiem kaut kur Indijas vidienē. Ko tādu savā dzīvē paveic tikai retais.

Man visi šie cilvēki ir mīļi no pirmā skata un bez jebkādiem priekšnosacījumiem. Es mīlu pat kašķīgos. Aiz viņu neirozēm es saskatu to, ka viņi gluži vienkārši baidās no tā, ar ko sastapsies pēc šim septiņām klusumā un meditācijās pavadītajām dienām. Man patīk indietis, kurš sašutis atnāk pie manis un paziņo, ka viņa istabā esot četras collas augsta indiešu dieva Ganeša statuete, kurai trūkstot vienas kājas. Viņš ir saniknots, uzskata to par nepiedodamu zaimošanu un pieprasa, lai statuete tiktu aizvākta ideāli būtu, ja to izdarītu brahmaņu priesteris ar “tradicionāli atbilstošu” attīrīšanas ceremoniju. Es viņu mierinu un klausos viņa dusmu izvirdumos, tad aizsūtu savu draisko padsmitnieci Tulsi uz šā puiša istabu, lai aizvāc statueti, kamēr viņš aizgājis pusdienās. Nākamajā dienā es iedodu šim cilvēkam zīmīti, kurā paužu cerību, ka tagad, kad salauztā statuete ir prom, viņš jūtas labāk, un atgādinu, ka gadījumā, ja viņam vēl ko ievajadzētos, esmu šeit. Viņš atbild man ar platu, atvieglojuma pilnu smaidu. Viņš gluži vienkārši ir nobijies. Francūzietei ir alerģija pret graudaugiem, un viņa ir tuvu panikas lēkmei arī šī sieviete ir nobijusies. Argentīnietis vēlas īpašu tikšanos ar visu hatha jogas nodaļas personālu un pieprasa instrukcijas, kā pareizi sēdēt meditācijas laikā, lai nesāpētu potītes, ari viņš vienkārši ir nobijies. Visi ir nobijušies. Viņi dodas klusumā, viņi iegremdējas sava prāta un dvēseles dzīlēs. Pat pieredzējušam meditētājam nekas nav svešāks par šo teritoriju. Šeit var notikt itin viss. Garīgajā ceļojumā viņus ievadīs brīnišķīga sieviete, piecdesmitgadīga mūķene; katrs viņas žests un vārds ir pati žēlsirdība, un tomēr viņi ir nobijušies,

jo pat tik mīloša būtne, kāda ir šī mūķene, arī viņa nevar doties tiem līdzi turp, kur tie dosies. To nevar neviens.

Sākoties saietam, es saņēmu vēstuli no kāda drauga Amerikā, kurš uzņem filmas par savvaļas dabu National Geographic pārraidēm. Viņš rakstīja man, ka tikko bijis svinīgās vakariņās Waldorf-Astoria Ņujorkā, kas bijušas sarīkotas par godu Pētnieku kluba biedriem, un apgalvoja, ka tā bijusi pārsteidzoša sajūta būt šādu neiedomājami drosmīgu cilvēku tuvumā, kuri ir daudzkārt riskējuši ar dzīvību, lai atklātu pasaules nomaļākās un bīstamākās kalnu grēdas, kanjonus, upes, okeāna dzīles, ledus laukus un vulkānus. Viņš rakstīja, ka daudziem trūcis kādas ķermeņa daļas roku un kāju pirkstu vai deguna, ko tie gadu gaitā zaudējuši aukstumā, haizivju uzbrukumos un citās briesmās.

“Tu nekad nebūsi redzējusi vienlaikus un vienkopus tik daudz drosmīgu cilvēku,” viņš rakstīja.

Bet es klusībā nodomāju: “Tas, ko redzēji tu, Maik, vēl nav nekas.”

66

Garīgā saieta tēma un tā mērķis ir turiya stāvoklis grūti sasniedzamais cilvēka apziņas ceturtais līmenis. Normālajā cilvēciskajā pieredzē, saka jogi, lielākā daļa no mums nemitīgi pārvietojas starp trim atšķirīgiem apziņas līmeņiem nomodu, sapņiem un dziļu bezsapņu miegu. Taču pastāv arī vēl ceturtais līmenis. Ceturtais līmenis ir visu pārējo stāvokļu liecinieks, būtiska apzināšanās, kas sasaista kopā trīs pārējos līmeņus. Tā ir tīra apziņa, vieda sapratne, kas spēj, piemēram, no rīta, kad mostaties, izstāstīt jums jūsu sapņus. Jūs bijāt prom, jūs gulējāt, bet pa to laiku kāds vēro jūsu sapņus. Kas bija šis liecinieks? Un kurš ir tas, kas vienmēr stāv ārpus prāta aktivitātēm, bet vēro domas? Pavisam vienkārši tas ir Dievs, atbild jogi. Un, ja jūs varat nokļūt šajā liecinieka

apziņas stāvoklī, tad varat arī visu laiku būt Dieva tuvumā. Šī pastāvīgā Dieva iekšējās klātbūtnes apziņa un pieredze var rasties tikai ceturtajā cilvēka apziņas līmenī, ko sauc par turiya.

Turiya jūs esat sasnieguši tad, ja atrodaties pastāvīgas svētlaimes stāvoklī. Cilvēks, kas dzīvo ceturtajā līmenī, nav pakļauts ne mainīgām prāta noskaņām, ne bailēm no laika, viņš arī nepārdzīvo zaudējumus. “Tas ir šķīsts, tīrs, brīvs, kluss, rāms, nesavtīgs, netrūdošs, nesatricināms, mūžīgs, nedzimis, neatkarīgs, mīt pats savā varenībā,” šādi ikvienu, kas sasniedzis turiya stāvokli, raksturo Upanišadas, jogas senie Svētie raksti. Lielie svētie, lielie guru, lielie pravieši visi ir dzīvojuši turiya stāvoklī, atradušies tajā visu laiku. Ari vairums no mums, pārējiem, ir tur pabijis, lai arī tikai īsus mirkļus. Savā mūžā gandrīz katrs no mums minūti vai divas ir pieredzējis nejaušu un neizskaidrojamu pilnīgas svētlaimes sajūtu, nesaistītu ne ar ko, kas notiek ārpasaulē. Vienu mirkli jūs esat pats parastākais Džo, kas velkas cauri savai ikdienas dzīvītei, un pēkšņi kas tad tas? nekas nav mainījies, tikai jūs jūtaties žēlastības piemeklēts, brīnuma skarts, svētlaimes pārpilns. Viss bez jebkāda redzama iemesla ir tapis pilnīgs.

Protams, šis stāvoklis, ātri uzradies, tikpat ātri ari pazūd. Tas ir gandrīz tā, it kā jums ķircinot būtu parādīta jūsu iekšējā pilnība, bet jau nākamajā mirklī jūs iekrītat atpakaļ “realitātē”, atkal sagumstot zem savām vecajām raizēm un iekārēm. Gadsimtiem ilgi cilvēki centušies noturēt šo svētlaimīgās pilnības stāvokli, ņemot talkā visdažādākos līdzekļus no ārpuses narkotikas un seksu, varu un adrenalīnu, skaistu lietu krāšanu -, taču tas nebija noturams. Mēs meklējam laimi visur, taču esam kā ubags Tolstoja stāstā, kurš aizvadījis dzīvi, sēdēdams uz zelta naudas poda un diedelēdams no garāmgājējiem sīknaudu, nezinot, ka bagātība visu laiku

atradusies turpat zem viņa. Jūsu dārgums jūsu pilnība ir ielikta jūsos pašos. Bet, lai pie tās tiktu, jums jānovēršas no prāta nerimtīgās rosīšanās, jāpamet ego iekāres, un jādodas savas sirds klusumā. Kundalini šakti augstākā dievišķā enerģija -jūs turp aizvedis.

Tālab ari visi šeit ir ieradušies.

Kad rakstīju šo teikumu, es to biju domājusi šādi: “Tāpēc viss šis simts garīgā saieta dalībnieku no visas pasaules sabraukuši šajā Indijas ašramā.” Bet gan jau jogu svētie un filozofi būtu vienisprātis ar šādu mana sākotnējā apgalvojuma vispārinājumu: “Tālab arī visi šeit ir ieradušies.” Atsaucoties uz mistiķiem, šie dievišķās svētlaimes meklējumi ir cilvēka dzīves absolūtais mērķis. Tāpēc mums visiem bijis lemts piedzimt un tāpēc arī ir domātas visas ciešanas un sāpes, ko piedzīvojam, vienīgi lai dotu iespēju piedzīvot šo bezgalīgo mīlestību. Un, ja reiz esat atraduši sevī šo dievišķo sākotni, vai spējat to noturēt? Ja jūs to spējat… tā ir svētlaime.

Lielāko daļu laika es pavadīju tempļa dziļumā, vērojot dalībniekus, kas pustumsā un pilnīgā klusumā meditēja. Mans darbs bija rūpēties par viņu ērtībām, veltot gādīgu uzmanību, lai redzētu, vai kādam kā netrūkst, vai nav kādu nepatikšanu. Viņi visi uz saieta norises laiku devuši klusēšanas zvērestu, un es jutu, kā viņi ar katru dienu aizvien dziļāk iegremdējas klusumā, līdz viss ašrams ir viņu klusēšanas piesātināts. Aiz cieņas pret garīgā saieta dalībniekiem mēs visi tagad staigājam uz pirkstgaliem, pat maltītes ieturam klusēdami. Mūsu čalas izgaisušas bez pēdām. Pat es esmu klusa. Tagad šeit valda nakts klusums, rimta bezlaicība, kādu citkārt var sajust tikai ap trijiem naktī, kad esat pilnīgi vieni, bet nu tā pastāv spožā dienas gaismā un ir pārņēmusi visu ašramu.

Man nav ne jausmas, ko domā vai jūt šīs simts dvēseles, kamēr meditē, taču zinu, ko tās vēlas pieredzēt, un attopu, ka pastāvīgi lūdzu Dievu par viņiem. Savā ziņā tā iznāk tāda

kā kaulēšanās: lūdzu, izlej pār šiem brīnišķīgajiem cilvēkiem savu svētību, kuru sākotnēji biji paredzējis man. Mans mērķis nav ieiet meditācijā laikā, kad meditē saieta dalībnieki. Man viņi jāpatur acīs, tālab uz nenoteiktu laiku atliekot savu pašas garīgo ceļojumu. Bet es redzu sevi katru dienu ceļamies aizvien augstāk viņu kolektīvās ticības spēka viļņos, ļoti līdzīgi tam, kā visiem zināmi putni, kas rakņājas atkritumos, spēj šūpoties karstuma viļņos, kas paceļas no zemes, uznesot viņus daudz augstāk, nekā tie būtu spējuši ar pašu spārnu spēku. Tālab varbūt nav arī nekāds brīnums, ka tieši tad tas notiek. Kādā ceturtdienas pēcpusdienā tempļa dziļumā tieši savu atslēgu pārzines pienākumu veikšanas laikā, līdz ar žetonu, uz kura ir mans vārds, un visu pārējo es pēkšņi tieku izrauta cauri Visuma vārtiem un nolikta Dieva plaukstas pašā viducī.

67

Mani kā lasītājā un kā meklētājā citu uzrakstītajos garīgajos memuāros šis brīdis vienmēr izraisījis vilšanos brīdis, kad dvēsele atbrīvojas no laika un telpas un saplūst ar bezgalīgo. No Būdas līdz Svētajai Terēzei, no sūfisma mistiķiem līdz manai guru tik daudz diženu dvēseļu dažādās zemēs ir centušās tik daudzos vārdos izteikt, kāda ir sajūta, kļūstot par vienu veselumu ar Dievu, taču šie apraksti mani nekad nav apmierinājuši līdz galam. Šā notikuma aprakstā jūs bieži sastapsiet tracinošo divdabi “neaprakstāms”. Bet pat visdaiļrunīgākie dievišķās pieredzes hronisti (piemēram, Rumi, kurš rakstīja par visa grūtuma izzušanu un piesaistīšanos pie Dieva piedurknes, vai Hafizs, kurš teicis, ka viņš un Dievs bijuši kā divi resni vīri mazā laiviņā “Mēs visu laiku uzgrūdāmies viens otram un smējāmies”), pat šie dzejnieki atstāj mani neziņā. Es nevēlos par to lasīt; es vēlos to izjust pati. Šri Ramana Maharši, iemīļots indiešu guru, mēdzis risināt ar

saviem skolniekiem garas sarunas par transcendentālo pieredzi un vienmēr beidzis tās ar pamudinājumu: “Un tagad izziniet to paši.”

Tagad nu es to esmu izzinājusi. Un es negribu teikt, ka tas, ko es pieredzēju Indijā tajā ceturtdienas pēcpusdienā, bija neaprakstāms, lai ari tas tāds bija. Tomēr centīšos visu paskaidrot. Vienkārši runājot, es tiku izrauta cauri Absolūtā tunelim, un šajā rāvienā es pēkšņi visā pilnībā izpratu Visuma darbību. Es atstāju savu ķermeni, atstāju telpu, atstāju planētu, izgāju cauri laikam un iegāju tukšumā. Es biju tukšumā, bet arī es pati biju tukšums, un es raudzījos tukšumā, un tas viss bija vienlaikus. Tukšums bija neierobežota miera un vieduma vieta. Tukšumam bija apziņa, tas bija saprātīgs. Tukšums bija Dievs, un tas nozīmē, ka es atrados Dieva iekšienē. Bet ne jau vienkāršā fiziskā izpausmē ne tā, ka es, Liza Gilberta, būtu iestrēgusi kaut kur Dieva kājas muskuļa šķiedrās. Es biju daļa no Dieva. Piedevām tam, ka pati biju Dievs. Es biju mazītiņa Visuma daļiņa un vienlaikus viss Visums. (“Katrs zina, ka pilieni saplūst okeānā, bet tikai retais zina, ka okeāns saplūst pilienā,” rakstīja domātājs Kabirs; un tagad es varu apliecināt, ka tā ir patiesība.)

Tas, ko es pieredzēju, nebija halucinācija. Tas bija fundamentālākais no notikumiem. Tās bija debesis, jā. Tā bija dziļākā mīlestība, kādu es jebkad biju pieredzējusi, pārāka par visu, ko iepriekš būtu varējusi iedomāties, taču tā nebija eiforija. Tas nebija satraucoši. Manī nebija palicis pietiekami liels ego vai emociju daudzums, lai rastos eiforija vai satraukums. Tas bija vienkārši pašsaprotami. It kā jūs ilgu laiku būtu raudzījušies optiskā ilūzijā, piepūlot acis, lai atšifrētu mānu, bet te pēkšņi jūsu apziņa pārslēdzas un, re nu jūs to varat skaidri saskatīt! tas, kas jums šķita vāze, patiesībā ir divas sejas. Un, ja reiz jūs esat šo optisko ilūziju atšifrējuši, jūs to vairs nevarat neredzēt.

“Tatad šis ir Dievs,” es nodomāju. “Priecājos ar Tevi iepazīties.”

Vietu, kur es stāvēju, nav iespējams aprakstīt kā kādu zemes apvidu. It nebija ne tumša, ne gaiša, ne liela, ne maza. Tā pat nebija vieta, un es arī tīri tehniski tur nestāvēju un arī gluži vairs nebiju “es”. Man aizvien bija manas domas, bet tās bija mierīgas, atturīgas un vērojošas. Es ne vien jutu nepārprotamu līdzcietību un vienotību ar visu un visiem, bet man likās dīvaini un smieklīgi, ka varētu domāt arī citādi. Turklāt jutu liegu valdzinājumu pret saviem vecajiem priekšstatiem par to, kas es esmu un kāda es esmu. Esmu sieviete, esmu no Amerikas, esmu runātīga, esmu rakstniece tas viss šķita tik jauks un tik novecojis. Iztēlojieties sevi iebāztu šādā sīkā identitātes kastītē, ja tā vietā varat izbaudīt visu bezgalību.

“Kāpēc es visu mūžu tā biju dzinusies pēc laimes, ja svētlaime ir bijusi šeit visu laiku?” prātoju.

Nezinu, cik ilgi biju lidinājusies šajā lieliskajā vienotības ēterā, kad mani piemeklēja pēkšņa urdoša doma: “Es gribu palikt šajā stāvoklī mūžīgi!” Un tieši tajā brīdī sāku no tā izslīdēt. Tikai šie divi mazie vārdiņi es gribu! un es jau sāku nolaisties uz zemes. Tad mans prāts ņēmās protestēt ne pa jokam: “Nē! Es negribu atstāt šo vietu!” un slīdēju aizvien zemāk.

Es gribu!

Es negribu!

Es gribu!

Es negribu!

Ar katru šo izmisīgo domu atkārtojumu es jutu sevi krītam cauri neskaitāmiem ilūziju slāņiem kā komēdijas aktieris, kas, veļoties no ēkas jumta, izgāžas cauri ducim audekla nojumju. Šī veltīgo ilgu atgriešanās iedzina mani atpakaļ manās šaurajās robežās, manā mirstīgajā cietumā, manā ierobežotajā, komiksam līdzīgajā pasaulītē. Es vēroju atgriežamies savu

ego, kā mēdz vērot attīstāmies polaroīda fotouzņēmumu, kas ar katru mirkli kļūst skaidrāks te ir seja, te rievas ap muti, te uzacis jā, nu tas ir pabeigts: tās pašas parastās, vecās “es” attēls. Jutu izmisuma trīsas, mani dziļi satrieca šis dievišķās pieredzes zaudējums. Bet līdzās šim izmisumam es jutu ari kādu liecinieku sevi pašu, tikai gudrāku un vecāku, kas tikai šūpoja galvu un smaidīja, labi zinot: ja es ticu, ka šis svētlaimes stāvoklis ir kaut kas, ko man var atņemt, ir pilnīgi droši, ka to vēl neesmu sapratusi. Tātad vēl nebiju gatava tajā mājot pastāvīgi. Man vēl bija jāpraktizējas. Un šajā atskārsmes bridi Dievs atlaida mani, ļāva, lai izslīdu caur Viņa pirkstiem līdz ar pēdējo, neizteikto, bezgalīgas mīlestības pilno ziņu!

Tu atgriezīsies te, tiklīdz būsi pilnīgi sapratusi, ka tu šeit esi vienmēr.

68

Saiets beidzās pēc divām dienām, un visi iznāca no klusuma. Daudzi jo daudzi cilvēki mani apskāva pateicībā par to, ka biju viņiem palīdzējusi.

-    Ak, ko jūs! Paldies jums, es atbildēju, nedaudz sapīkusi par to, cik neatbilstoši skanēja šie vārdi, cik neiespējami bija izteikt milzīgo pateicību par to, kādos neiedomājamos augstumos viņi bija mani pacēluši.

Pēc nedēļas uz nākamo garīgo saietu ieradās nākamais simts atklāsmes meklētāju, un no jauna sākās mācības un drosmīgie gara meklējumi visaptverošajā klusumā, kam nodevās šīs jaunpienākušās dvēseles. Arī viņus es vēroju un centos viņiem palīdzēt visos iespējamos veidos, un līdz ar viņiem dažas reizes pacēlos turiya līmenī. Vēlāk varēju tikai pasmieties, kad daudzi, atgriezušies no meditācijām, stāstīja man, ka es esot šķitusi “klusa, slīdoša, ēteriska, visur klātesoša būtne”. Vai tas būtu bijis ašrama pēdējais ar mani

izspēlētais joks? Kad biju iemācījusies pieņemt savu skaļo, pļāpīgo, sabiedrisko dabu un nonākusi pilnīgā mierā ar savu iekšējo atslēgu pārzini tikai tad es visbeidzot kļuvu par To Kluso Meiteni tempļa dziļumā?

Manas pēdējās nedēļas šeit, ašramā, bija piesātinātas ar vasaras atpūtas nometnes pēdējo dienu melanholisko sajūtu. Šķita, ka ar katru rītu vairāk cilvēku un vairāk bagāžas ievietojās autobusā un aizbrauca. Jaunu pienācēju vairs nebija. Jau bija aprīļa beigas, nāks maijs Indijas karstākās sezonas sākums, un šī vieta uz kādu laiku ieslīgs snaudā. Garīgie saieti vairs nebija paredzēti, tāpēc mani norīkoja jaunā darbā. Tagad tas atradās reģistrācijas birojā, kur mans saldi sērīgais pienākums bija oficiāli izdzēst no datora reģistriem visus savus draugus, līdzko tie atstāja ašramu.

Savā kabinetā es biju kopā ar kādu jautras dabas puisi kādreizējo frizieri no Medisona avēnijas. No rītiem mēs divatā kopīgi gremdējamies lūgšanās, duetā dziedot himnu Dievam.

-     Kā tu domā, vai mēs šodien šai himnai nevarētu mazliet uzdot tempu? kādu rītu jautāja frizieris. Un varbūt pacelt vienu oktāvu augstāk? Citādi es izklausos pēc Kaunta Beizija garīgajā versijā.

Tagad daudz laika pavadu vienatnē. Kādas četras piecas stundas dienā uzturos meditācijas alā. Vairākas stundas no vietas varu nosēdēt pati savā sabiedrībā savas esības mierā, sevis pašas eksistences netraucēta. Reizēm manas meditācijas ir sirreālas un fiziskas šakti pieredzes mežonīgs spēks, kas izloka mugurkaulu un liek mutuļot asinīm. Cik vien iespējams, cenšos tām nepretoties. Citkārt es piedzīvoju jauku, klusu veldzējumu, un ari tas ir labi. Manā prātā vēl arvien veidojas teikumi, un domas vēl arvien mazliet padanco savu dižošanās danci, bet es tik labi pazīstu savu domu shēmas, ka tās mani vairs netraucē. Manas domas pārvērtušās par

seniem kaimiņiem, nedaudz apnicīgiem, tomēr itin mīļiem misteru un misis Tarkšķiem ar viņu trim mazliet dumjajiem bērneļiem. Taču viņi neizjauc manas mājas mieru. Šajā apvidū pietiek vietas mums visiem.

Ja arī šo dažu mēnešu laikā ar mani ir notikušas kādas pārmaiņas, es to laikam vēl neesmu pamanījusi. Mani draugi, kuri ilgu laiku mācījušies jogu, apgalvo, ka ietekmi, kādu atstājis ašrams, nejūt līdz brīdim, kad to atstāj un atgriežas normālajā dzīvē. “Tikai tad,” stāsta bijusī mūķene no Dienvidāfrikas, “tu sāc pamanīt, kā pārkārtoti tavi iekšējie skapīši.” Šobrīd, protams, man nav gluži skaidrs, kāda tad būs šī mana normālā dzīve. Tas ir, es gatavojos padzīvot pie vecā dziednieka Indonēzijā vai tā būtu mana normālā dzīve? Kas zina tā tas varētu būt. Lai kā tas būtu, mani draugi apgalvo, ka pārmaiņas kļūs redzamas tikai vēlāk. Jūs varat atklāt, ka pazudušas uzmācīgās idejas, kas vajājušas jūs visu mūžu, vai beidzot izkustējušies kādi nelāgi, iesīkstējuši stereotipi. Sīki aizkaitinājumi, kas reiz jūs tracināja, vairs nerada problēmas, turpretī dziļi iesēdušās vecas raizes, kuras agrāk lolojāt aiz ieraduma, vairs netiek pieciestas ne piecas minūtes. Saindētas attiecības izčākst un izbeidzas, un jūsu dzīvē sāk ienākt spilgtākas un labestīgākas personības.

Pagājušo nakti nevarēju aizmigt. Es neraizējos, bet saviļņojuma pilna kaut ko gaidīju. Apģērbos un izgāju pastaigāties dārzā. Mēness bija grezni spožs un pilns, un tas karājās tieši virs manis, pieliedams apkārtni ar sudrabotu gaismu. Gaiss bija pilns jasmīnu smaržas un skurbinoša aromāta, kas plūda no kāda šeit sastopama smaržīgi ziedoša krūma, kura ziedi atveras tikai naktī. Diena bija bijusi tveicīga un mikla, tagad tveice un miklums bija mazinājušies, bet tikai kādu nieku. Ap mani virmoja silts gaiss, un es apjēdzu: “Esmu taču Indijā!”

Man kājās ir sandales, un es atrodos Indijā!

Es metos skriet, nogriezusies no takas, pa mēness

apgaismoto mitro zāli traucos lejup, pļavā. Mans augums pēc šiem jogas un veģetārās pārtikas, un agrās gulētiešanas mēnešiem jutās tik dzīvs un veselīgs. Sandaļu zoles mīkstajā, rasainajā zālē slīdēja, un tā bija vienīgā skaņa visā ielejā. Biju tik līksma, ka pieskrēju tieši pie eikaliptu pudura parka vidū (tur kādreiz esot atradies sens templis par godu dievam Ganešam, šķēršļu nolīdzinātājam), ar abām rokām apkļāvu koku, kas vēl bija saglabājis dienas siltumu, un kaislīgi noskūpstīju to. Es skūpstīju koku no visas sirds, tajā brīdī neiedomādamās, ka tas ir ļaunākais murgs, kas var piemeklēt katru amerikāņu tēvu un māti, kuru bērns kādreiz aizlaidies uz Indiju, lai atrastu sevi, viņu meita nonāks tik tālu, ka mēnessgaismā nodosies orģijām ar kokiem.

Bet tā bija tīra, šī mīlestība, ko es jutu. Tā bija dievišķa. Lūkojos naksnīgajā ielejā un neredzēju neko, kas nebūtu Dievs. Jutos tik dziļi, tik neizsakāmi laimīga. Un vēl es klusībā domāju: “Lai kas būtu šī sajūta tieši pēc tās biju lūgusi. Un šī sajūta vienlaikus ir arī Tas, kam es biju to lūgusi.”

69

Starp citu, es atradu savu vārdu.

Kā jau īstens grāmatu tārps, es to, protams, atradu bibliotēkā. Par savu vārdu biju prātojusi kopš tās pēcpusdienas Romā, kad mans itāļu draugs Džulio pateica, ka Romas vārds esot SEKSS, un vaicāja, kāds esot manējais. Tad nemācēju atbildēt, bet spriedu, ka reiz šis vārds pie manis atnāks, un, ieraudzījusi to, zināšu, ka tas ir īstais.

Es to ieraudzīju savā pēdējā nedēļā ašramā. Lasīju kādu senu jogas tekstu un atradu tajā pagātnes garīgo meklētāju aprakstu. Šajā nodaļā parādījās sanskrita valodas vārds ANTEVASIN tāds, kas dzīvo uz robežas. Senos laikos tas bijis burtisks apzīmējums. Tas attiecināts uz cilvēku, kas atstājis pasaulīgās dzīves kņadu, lai dotos dzīvot meža malā, kur

mitinājušies garīgie skolotāji. Antevasin vairs nav piederējis pie ciema kopienas tas nebija parasts ciematnieks, kas piekopj tradicionālo dzīvesveidu. Taču tas vēl nebija arī transcendents, zintnieks, kas, piepildījis savu sūtību zemes virsū, dzīvo neizpētīta meža dzīlēs. Antevasin bijis kaut kas pa vidu. Robežnieks. Viņš dzīvojis abu pasauļu redzeslaukā, taču savu skatu vērsis nezināmajā. Un vēl viņš alcis zināšanu.

Izlasījusi šo antevasin aprakstu, es biju tik sajūsmināta, ka izdvesu klusu prieka saucienu. Ak, tas taču ir mans vārds! Mūsdienās, protams, neizzinātā meža tēls ir drīzāk tēlains izteiksmes līdzeklis un arī robeža ir tāda pati. Tomēr jūs uz tās dzīvojat. Jūs, visu laiku atrodoties izziņas procesā, stāvat uz šīs mirdzošās līnijas starp savu veco domāšanu un jauno sapratni. Šī robeža ir mūžam mainīga savās mācībās un izpratnē virzoties uz priekšu, noslēpumainais nezināmā mežs no jums atkāpjas dažus soļus, tālab, lai tam sekotu, jums jādodas uz priekšu. Jums jābūt kustīgiem, veikliem, lokaniem. Pat izmanīgiem. Man bija jādomā par to, ka iepriekšējā dienā ašramu atstāja mans draugs santehniķis un dzejnieks no Jaunzēlandes, un, jau stāvēdams durvīs, viņš pasniedza man īsu atvadu dzejolīti. Esmu šīs rindas iegaumējusi:

Tu tagad vidū te, Elizabete,

Starp itāļu frāzēm un baliešu teikām;

Tu tagad vidū te, Elizabete,

Kā zivtiņa žigla tu, Elizabete…

Pēdējos gados daudz laika esmu aizvadījusi, prātodama, kam man būtu jābūt. Sievai? Mātei? Mīļākajai? Celibāta piekopējai? Itālietei? Rīmai? Ceļotājai? Māksliniecei? Jogam? Bet es neesmu nekas no tā, vismaz ne visa. Un neesmu arī trakā tante Līze. Esmu vienkārši kustīgā antevasin starp un pa vidu mācekle uz mūžam mainīgās robežas, aiz kuras vīd brīnišķīgais un baisais visa jaunā un nezināmā mežs.

Es ticu, ka visu pasaules reliģiju pamatā ir alkas atrast pārcelšanās metaforu. Kad vēlaties sasniegt saziņu ar Dievu, jūs patiesi cenšaties aiziet no pasaulīgā un ieiet mūžīgajā (atsaucoties uz antevasin tematu, varētu sacīt: aiziet no ciema uz mežu), un jums vajadzīga kāda grandioza ideja, kas jūs tur pārceltu. Tai jābūt varenai, šai metaforai patiesi varenai un maģiskai, un stiprai, jo tai jāaiznes jūs milzīgos tālumos. Tam jābūt vislielākajam kuģim, kādu iespējams iedomāties.

Reliģiskie rituāli nereti attīstās no eksperimentiem ar mistisko. Kāds drosmīgs jaunatklājējs dodas meklēt jaunu ceļu uz dievišķo, iegūst transcendentālu pieredzi un atgriežas mājās kā pravietis. Viņš vai viņa atnes sabiedrībai teiksmas par debesim un kartes, kā tur nokļūt. Tad citi, vēlēdamies tur tikt, atkārto pravieša vārdus, darbus, lūgšanas vai rīcību. Reizēm tas izrādās veiksmīgi reizēm tā pati pazīstamā zilbju kombinācija un garīgās kalpošanas prakse, atkārtota no paaudzes paaudzē, daudzus cilvēkus aiznes viņā pusē. Reizēm tas nav iedarbīgi. Pat pašas oriģinālākās jaunās idejas ar laiku neizbēgami sacietē dogmās vai pārstāj kļūt iedarbīgas.

Indieši mēdz atcerēties brīdinošu nostāstu par kādu diženu svēto, kas savā ašramā allaž atradies uzticamu sekotāju ielenkumā. Četras stundas dienā svētais un viņa sekotāji meditējuši un lūguši Dievu. Vienīgā problēma bijusi tā, ka svētajam bijis kaķēns, neciešams radījums, kas ņaudēdams un sprauslādams klaiņojis pa templi un traucējis visiem. Tad nu svētais, liekot lietā savu praktisko gudrību, pavēlējis, lai kaķi dažas stundas dienā tur piesietu ārā pie staba tikai meditācijas laikā, lai tas nevienam netraucētu. Tas kļuvis par ieradumu piesiet kaķi pie staba un meditēt, taču gājuši gadi un ieradums nostiprinājies par reliģisku rituālu. Neviens nav spējis meditēt, iekams kaķis nav piesiets pie staba. Kādu dienu kaķis nobeidzies. Svētā sekotājus pārņēmusi panika. Iestājusies

reliģiskā krīze kā viņi spēs meditēt, ja pie staba nav piesiets kaķis? Kā viņi sasniegs Dievu? Kaķis viņu izpratnē bija kļuvis par reliģiskā rituāla sastāvdaļu.

Esiet ļoti uzmanīgi, brīdina nostāsts, nekļūstiet par burta kalpiem, atkārtojot reliģisku rituālu paša rituāla dēļ. Sevišķi šajā sašķeltajā pasaulē, kur talibans un kristīgā koalīcija turpina izcīnīt savu starptautiskā zīmola karu par to, kuram pieder tiesības uz vārdu Dievs un kura rituāli ir pareizie, lai Dievu sasniegtu; būtu derīgi atcerēties, ka ne jau kaķa piesiešana pie staba kādu jebkad ir aizvedusi transcendentālajā pasaulē, bet gan tikai katra atsevišķa meklētāja nerimtīgā vēlme piedzīvot mūžīgu saikni ar dievišķo. Piekāpība dievišķā sasniegšanai ir tāds pats stūrakmens kā disciplīna.

Ja esat izvēlējušies atzīt to par pareizu, jūsu darbs ir turpināt meklēt metaforas, rituālus un skolotājus, kas palīdzētu jums pietuvināties dievišķajam. Jogu Svētie raksti apgalvo, ka Dievs atsaucas uz dažādu veidu svētām lūgšanām un centieniem, ar kādiem vien mirstīgie Viņu godina, ja vien tie ir patiesi. Kā vēsta Upanišadu rinda: “Ļaudis iet pa dažādiem ceļiem, taisniem un līkumotiem, atkarībā no tā, ko atbilstoši savai iedabai uzskata par labāko vai piemērotāko, un visi sasniedz Tevi, tāpat kā upes ietek jūrā.”

Otrs reliģijas mērķis, protams, ir centieni ieviest mūsu haotiskajā pasaulē jēgu un izskaidrot neizskaidrojamo, kas diendienā norisinās uz Zemes: nevainīgo ciešanas, ļaunuma atalgošana ko mēs no tā varam secināt? Rietumu tradīcija saka: “Viss tiks iztiesāts pēc nāves, debesīs un ellē.” (Šo tiesu, protams, spriedīs tas, ko Džeimss Džoiss dēvēja par Benžu Dievu tēvišķīgs tēls, kas sēž savā briesmīgajā soda krēslā, sodīdams ļaunos un apbalvodams labos.) Taču Austrumos ir citādi Upanišadas noraida jebkuru mēģinājumu ieviest jēgu pasaules haosā. Tur pat netiek pausta pārliecība, ka pasaule ir haotiska, bet gan tiek uzskatīts, ka tāda tā šķiet tikai mums mūsu aprobežotā

skatījuma dēļ. Šie teksti nevienam nesola tiesu vai atmaksu, lai arī apgalvo, ka katrai rīcībai ir atbilstošas sekas, tālab attiecīgi izvēlieties savu uzvedību. Šīs sekas jūs ne vienmēr pamanīsiet uzreiz. Joga skatās tālā perspektīvā. Turklāt Upanišadas māca, ka tā sauktais haoss ietver sevī īstenu dievišķu funkciju pat tad, ja jūs paši to uzreiz nespējat saskatīt: “Dievi mīl noslēpumaino un nicina acīm redzamo.” Labākais, ko mēs varam darīt, atbildot savai neizprotamajai un briesmu pilnajai pasaulei, ir vingrināties noturēt iekšējo līdzsvaru, lai arī kādas neprātības norisinātos ārpusē.

Šons, mans īru piensaimnieks jogs, paskaidroja man to šādi: Iedomājies, ka Visums ir varens rotējošs mehānisms, viņš sacīja. Tu gribi palikt tuvu tā asij tieši riteņa rumbai, ne pie malām, kur notiek visa trakā griešanās, kur var sasisties un sajukt prātā. Miera ass tā ir tava sirds. Tur tevī mīt Dievs. Tāpēc pārstāj meklēt atbildes ārpasaulē. Vienkārši atgriezies šajā centrā, un tu allaž gūsi mieru.

Godīgi runājot, nekas cits man nav licies tik sakarīgs kā šī ideja. Tā uz mani iedarbojas. Un, ja es kādreiz atradīšu kaut ko, kas iedarbosies vēl labāk, es noteikti likšu to lietā.

Ņujorkā man ir daudz draugu, kuri nepavisam nav reliģiozi. Jāatzīst, tādu ir vairums. Vieni ir vai nu aizgājuši no savas jaunības garīgajām mācībām, vai ari vispār uzauguši bez Dieva. Daži ir tādā kā neizpratnē par maniem pēdējā laika pūliņiem sasniegt svētlaimi. Protams, jāklausās visādi jociņi. Kā tā asprātība, ko mans draugs Bobijs, labodams datoru, reiz izmeta: Es ceru tas nav apvainojums tavai aurai, bet tu vēl arvien neko nejēdz no programmu lejuplādēšanas. Es labprāt pasmejos par jokiem. Arī man pašai tas šķiet jocīgi. Protams, tas tā ir.

Tomēr dažos no saviem draugiem es redzu, ka, kļūstot vecāki, viņi ilgojas kaut kam ticēt. Taču šī ilgošanās saduras ar neskaitāmiem šķēršļiem, tostarp intelektu un veselo saprātu.

Par spīti savam intelektam, šie cilvēki tomēr dzīvo pasaulē, kuru plosa mežonīgas un postošas, un absolūti neprātīgas tieksmes. Manu draugu tāpat kā mūsu visu dzīvē atgadās lieli un satricinoši notikumi, kas rada vai nu ciešanas, vai prieku, un šie grandiozie pieredzējumi vedina mūs tiekties pēc garīga konteksta, kurā varam paust žēlabas vai pateicību vai meklēt sapratni. Problēma ir ko dievināt, kam lūgties?

Man ir kāds tuvs draugs, kura pirmais bērns piedzima tūlīt pēc tam, kad bija nomirusi viņa mīļotā māte. Priekpilnajam brīnumam saplūstot ar zaudējuma sāpēm, viņš juta vēlmi doties uz kādu svētu vietu vai veikt kādu rituālu, lai tiktu skaidrībā ar šo savu sajūtu gūzmu. Mans draugs tika uzaudzināts katoliskā garā, taču, būdams pieaudzis cilvēks, vairs nejuta vēlēšanos atgriezties baznīcā. (“Es to vairs nevaru pieņemt,” viņš žēlojās, “tagad, kad zinu to, ko es zinu.”) Protams, viņš kaunētos kļūt par hinduistu vai budistu, vai tamlīdzīgu “ķerto”. Ko šis cilvēks varēja iesākt? Kā viņš man teica: Tu taču negribētu kaut kādu tur mākslīgi sakombinētu “nosmelta krējuma” reliģiju.

Tas ir viedoklis, ko es ļoti cienu, vienīgi es tam absolūti nepiekrītu. Es domāju, ka katram ir pilnīgas tiesības “nosmelt” to, kas saviļņo viņa garu un palīdz rast mieru ar Dievu. Es domāju, ka ir brīv meklēt jebkuru metaforu, kas aiznestu pāri pasaulīgajai ūdensšķirtnei, kad cilvēkam ir vajadzība tur pārcelties vai saņemt mierinājumu. Tā ir cilvēces svētlaimes meklējumu vēsture. Ja cilvēce savos dievišķā meklējumos nenieka nebūtu attīstījusies, daudzi no mums vēl arvien pielūgtu ēģiptiešu zelta kaķu statujas. Un šī reliģiskās domāšanas evolūcija ietver sevī ari kaut ko no šādas “labumu nosmelšanas”. Jūs ņemat visu, kas darbojas, no visurienes, kur varat to rast, šādi aizvien tuvojoties gaismai.

Hopi cilts indiāņi uzskatīja, ka katra pasaules reliģija satur pa vienam garīgajam pavedienam, un šie pavedieni nerimtīgi

meklē cits citu, alkdami savienoties. Kad visi pavedieni beidzot savīsies, tie veidos virvi, kas mūs izraus no mūsu vēstures tumšā loka un ievedis nākamajā valstībā. Mūsdienās to pašu domu paudis dalailama, atkārtoti iegalvojot saviem Rietumu sekotājiem: lai kļūtu par viņa mācekļiem, nav jātop par tibetiešu budistiem. Viņš mudina tos pieņemt visas idejas, kuras tiem patīk tibetiešu budismā, un pievienot tās viņu pašu reliģiskajai praksei. Šo mirdzošo ideju, ka Dievs ir lielāks par mums iemācītajām aprobežotajām reliģiskajām doktrīnām, reizēm var atrast pat neiespējamākajās un konservatīvākajās vietās. 1954. gadā pāvests Pijs XI, sūtot Vatikāna delegātus uz Lībiju, uzrakstīja tiem šādu novēlējumu: “NEDOMĀJIET, ka jūs nokļūsiet starp bezdievjiem. Arī musulmaņi saņems pestīšanu. Providences ceļi ir bezgalīgi.”

Vai tad tas visam nepiešķir jēgu? Ka bezgalīgais ir patiesi… bezgalīgs. Ka pat vissvētākie no mums ir spējīgi saskatīt tikai mūžīgā daļiņas, kas izkaisītas noteiktā laika sprīdī? Un, ja mēs varbūt varētu salasīt šīs daļiņas un salīdzināt tās, vēstījums par Dievu sāktu atklāties aizvien pilnīgāk? Un vai mūsu individuālās ilgas pēc transcendentālā nav tikai daļiņa no šiem lielajiem cilvēces meklējumiem pēc dievišķā? Vai mums katram nav tiesību nerimstoši meklēt, līdz nonākam tik tuvu brīnuma avotam, cik vien iespējams? Pat ja tas kādā brīdī nozīmē aizbraukt uz Indiju un skūpstīt koku mēnessgaismā?

Citiem vārdiem sakot, tā esmu es šajā nostūrī. Tā esmu es prožektora gaismā. Izvēloties savu reliģiju.

71

Mana lidmašīna atstāj Indiju četros no rīta Indijai tas ir raksturīgi. Nolemju tajā naktī nemaz neiet gulēt, bet visu vakaru pavadīt lūgšanā kādā no meditācijas alām. Pēc savas dabas neesmu naktsputns, bet manī ir kaut kas, kas šīs pēdējās stundas ašramā vēlas aizvadīt nomodā. Manā dzīvē bijis

daudz kā tāda, dēļ kā esmu visu nakti palikusi nomodā lai mīlētos, lai strīdētos ar kādu, lai nobrauktu lielus attālumus ar auto, lai dejotu, lai raudātu, lai uztrauktos (un reizēm pat viss augstākminētais vienas nakts laikā), taču es nekad neesmu upurējusi naktsmieru īpašai lūgšanai. Kāpēc lai tas nenotiktu tagad?

Sakravāju ceļasomu un atstāju to pie tempļa vārtiem, lai tad, kad pirms rītausmas piebrauks taksometrs, būtu gatava to paķert un doties prom. Un tad kāpju uzkalnā, ieeju meditācijas alā un apsēžos. Esmu tur viena, bet apsēžos vietā, no kuras varu redzēt lielu Svamihi manas guru skolotāja, ašrama dibinātāja, sen aizgājušā lauvas, kurš tomēr kaut kādā veidā vēl arvien ir šeit, fotogrāfiju. Aizveru acis un ļauju plūst mantrai. Nolaižos lejup sava pašas klusuma asī. Tur nokļuvusi, es jūtu, ka pasaule ir apstājusies tieši tā, kā man bija gribējies, kad deviņu gadu vecumā mani bija pārņēmušas šausmas par laika nepielūdzamo ritējumu. Pulkstenis manā sirdī apstājas, un noplēšamā kalendāra lapas pārstāj birt no sienas. Sēžu mēmā izbrīnā par visu to, ko esmu sapratusi. Es aktīvi nelūdzos. Es pati esmu kļuvusi par lūgšanu.

Varu šādi sēdēt visu nakti.

Es to arī daru.

Nezinu, kas mani brīdina, ka pienācis laiks iet sagaidīt taksometru, bet pēc dažām klusuma stundām ir tā, it kā kāds man būtu iegrūdis dunku, un, kad ielūkojos savā rokas pulkstenī, redzu, ka patiešām ir laiks iet. Tagad man jālido uz Indonēziju. Cik dīvaini un cik jocīgi. Es pieceļos un paklanos fotogrāfijai, paklanos Svamihi pavēlnieciskajam, brīnišķajam, ugunīgajam. Un tad pabāžu zem grīdsegas, tieši zem viņa attēla, papīra gabaliņu. Uz tā ir divi dzejoļi, kurus uzrakstīju savos četros Indijā pavadītajos mēnešos. Tie ir pirmie īstie manis sacerētie dzejoļi. Jaunzēlandes santehniķis

iedrošināja mani, lai reiz iemēģinu spalvu poēzijā, un tā tie radās. Pirmo dzejoli es uzrakstīju, kad biju pavadījusi šeit tikai kādu mēnesi. Otru šorīt.

Laika sprīdī starp šiem abiem dzejoļiem es tiku pieredzējusi žēlsirdību… veselu žēlsirdības klaidu.

72

Divi dzejoļi no Indijas ašrama Pirmais

Ak, nektārs, svētlaime, ak, reibinošais vīraks Jau nelabi no saldās dvakas metas.

Tas nav mans ceļš pie Dieva. Nezinu, kā jums.

Mans ceļš ir tā kā kaķis putnu būrī;

Un es tas plēsonis, kas sprostā gūstīts,

Un arī putns, kas ievainots un nāves bailēs kliedz.

Mans ceļš pie Dieva, tas ir vergu dumpis,

Kas visu savā ceļā gāž.

Tas varens karaspēks no viņa bīstas,

Tas nerimsies, līdz uzvaru būs guvis.

Mans ceļš pie Dieva: to pirms manis gājis Kāds, kuru sastapt nebija man lemts;

Brūns, sausnējs vīrs ar basām kājām Pēc Dieva gaismas cauri visai zemei dzinās.

Viņš kails un badā, pūžņiem klāts,

Līdz ceļiem dubļos un bez pajumtes, īsts klaidonis (no vārda "klciids").

Nu viņa pēdās taku eju es.

Bet arī viņš pa manām pēdām iet

Un vaicā man: "Kāds, Liza, būs tavs gājums?

Vai zini, kas ir KLAIDS?

Vai zini, kas ir MĀJAS?"

Otrais

Ak, ja vien man ļautu Ģērbt drānas, kas austas No viņvakar pļautas Še zēlušas zāles…

Es ģērbtu šīs drānas.

Ak, ja vien man ļautu Šai svētajā birzī Skaut koku pēc koka,

Es visus tos skautu.

Ak, ja vien man ļautu…

Es biju kā dubļi,

Nu tagad es rasa.

Es glaužos pie dižkoka varenā stumbra. “Vai tā tava kāja, ak, skolotāj?" prasu. Ak, dvēsele mana,

Tik daudz še, ko smelties,

Un nebūs man gana…

Ak, ja vien man ļautu Ēst šejienes zemi Un naktsmieru baudīt Pie putniem, kas ligzdā,

Es bijībā dziļā to ēstu, patiesi,

Un slīgtu tad miegā Kā mākonī mīkstā.

Ak, ja vien man ļautu.

INDONĒZIJA jeb “Man pat biksītēs ir neparasta sajūta” jeb Trīsdesmit seši stāsti par līdzsvara meklējumiem

73

Vēl nekad dzīvē man nebija gadījies tik vieglprātīgi izturēties pret jebkādu plānošanu kā tad, kad gatavojos ielidot Bali. Manā bezrūpīgo ceļojumu vēsturē šis ir bezrūpīgākais no visiem, kuros esmu devusies. Es nezinu, kur dzīvošu, nezinu, ar ko nodarbošos, nezinu, kāds ir valūtas kurss, nezinu, kur lidostā dabūt taksi, un nezinu pat vietu, uz kurieni varētu lūgt mani aizvest. Mani neviens negaida. Man Indonēzijā nav neviena drauga, pat ne draugu drauga. Un zināmas problēmas rada ceļošana ar novecojušu ceļvedi, turklāt vēl ja tas nemaz nav izlasīts: es nezināju, ka man nav atļauts uzturēties Indonēzijā četrus mēnešus, pat ja es to gribētu, un uzzināju to, tikai iebraucot valsti. Izrādās, ka man izsniedz tikai vienu mēnesi derīgu tūristu vīzu. Man ne prātā nebija nācis, ka Indonēzijas varas iestādes nebūt nevēlas uzņemt mani savā valsti atplestām rokām un ļaut tur palikt tik ilgi, cik man pašai labpatiktu.

Kad laipns imigrācijas ierēdnis iespiež manā pasē zīmogu ar atļauju uzturēties Bali ne vairāk kā trīsdesmit dienas, es visdraudzīgākajā toni pajautāju viņam, vai es, lūdzu, varētu palikt te mazliet ilgāk.

-     Nē, viņš tikpat draudzīgā toni atbild. Balieši ir pazīstami ar savu laipno attieksmi.

-    Redziet, man šeit ir jāpavada kādi trīs vai četri mēneši, es cenšos viņu pārliecināt.

Nemaz neieminējos, ka esmu šeit pareģojuma dēļ manu trīs vai četrus mēnešus ilgo uzturēšanos Bali pirms diviem gadiem pravietojis vecs un, pilnīgi iespējams, plānprātīgs baliešu dziednieks pēc tam, kad desmit minūtes bija pabūries manā plaukstā. Man nav īsta priekšstata, kā to varētu paskaidrot.

Ja labi padomā, ko īsti šis dziednieks man teica? Vai viņš patiešām teica, ka es atgriezīšos Bali un trīs vai četrus

mēnešus dzīvošu pie viņa? Vai viņš patiešām teica, ka dzīvošu pie viņa? Vai arī vienkārši gribēja, lai es šad tad, kad esmu tuvumā, iegriežos un iedodu viņam kādus desmit zaļos par palasīšanu plaukstā? Vai viņš teica, ka es atgriezīšos vai ka man būtu jāatgriežas? Vai viņš patiešām atsveicinājās ar vārdiem: “Uz redzīti, aligator!” Vai arī tas skanēja: “Tad jau redzēs, krokodil!”

Kopš tā vakara es ar dziednieku vairs neesmu sazinājusies. Es pat nezinu, kā viņu dabūt rokā. Kāda ir viņa adrese? “Dziednieks uz sava lievenīša, Indonēzijā, Bali”? Nezinu, vai viņš ir dzīvs vai miris. Atceros, ka toreiz, pirms diviem gadiem, kad mēs tikāmies, viņš likās ļoti vecs; kopš tā laika ar viņu varēja notikt nez kas. Vienīgais, ko es nešaubīgi zinu, ir viņa vārds Ketuts Lijers, un vēl es atceros, ka viņš dzīvoja ciemā netālu no Ubudas pilsētas. Paša ciematiņa nosaukums gan izkritis no prāta.

Varbūt man viss būtu bijis pamatīgāk jāpārdomā.

74

Bali ir vieta, pa kuru ir apbrīnojami vienkārši pārvietoties. Tas nav tā, it kā es būtu nolaidusies Sudānas vidū bez sajēgas, ko darīt tālāk. Šī sala apmēram Delaveras lielumā ir populārs tūristu ceļamērķis. Visa apkaime ierīkota tā, lai rietumniekam ar kredītkartēm palīdzētu viegli orientēties. Angļu valodu šeit, par laimi, lieto plaši. (Tas liek man just grēcīgu atvieglojumu. Manas smadzeņu sinapses dažu pēdējo mēnešu laikā ir tā pārlādētas ar centieniem iemācīties moderno itāļu un seno sanskrita valodu, ka es gluži vienkārši vairs nespētu tikt galā ar uzdevumu iemācīties indonēziešu vai, kas ir pat vēl grūtāk, baliešu valodu, kas, manuprāt, ir sarežģītāka par to, kurā runā marsieši.) Atrašanās šeit patiešām nesagādā nekādas raizes. Naudu var samainīt lidostā, turpat arī dabūt taksi ar patīkamu vadītāju, kurš ieteiks jauku viesnīcu, nekas no

tā visa nav sarežģīts. Un, tā kā pēc teroristu izraisītās spridzināšanas, kas notika pirms diviem gadiem (dažas nedēļas pēc tam, kad es pirmoreiz atstāju Bali), tūrisma industrija piedzīvojusi strauju kritumu, šeit pārvietoties ir pat vēl vieglāk; ikviens, raudamies pēc darba, visiem spēkiem centīsies jums palīdzēt.

Tātad es paņēmu taksi uz Ubudu, kas man šķita laba vieta, lai sāktu ceļojumu. Apstājos mazā, jaukā viesnīciņā, ielā ar eksotisku nosaukumu Pērtiķu meža ceļš. Viesnīcā ir burvīgs peldbaseins un dārzs, pilns ar tropiskiem augiem, kuru ziedi ir lielāki par volejbola bumbu (un ap tiem darbojas labi organizēta kolibri un tauriņu brigāde). Personāls ir balieši. Tas nozīmē tiklīdz jūs parādāties, tie automātiski sāk jūs dievināt un apbērt ar komplimentiem, slavinādami jūsu skaistumu. Pa istabas logu var redzēt tropisko koku galotnes, un brokastīs ik ritu ir arī kaudze tropisko augļu. īsi sakot, šī ir viena no skaistākajām vietām, kur esmu uzturējusies, un tas maksā mazāk nekā desmit dolāru dienā. Nudien ir labi te atgriezties.

Ubuda atrodas Bali vidienē, tā izvietojusies kalnos, terasveida rīsa plantāciju un neskaitāmu hinduistu tempļu ieskauta, ar upēm, kas laužas cauri džungļu kanjoniem, un pie apvāršņa vīdošiem vulkāniem. Ubuda kopš senseniem laikiem tiek uzskatīta par salas kultūras centru, vietu, kur zeļ Bali tradicionālā glezniecība, deja, kokgriešana un reliģiskie rituāli. Tuvumā nav nevienas pludmales, tāpēc tūristi, kuri ierodas Ubudā, ir izsmalcināta un eleganta publika, kas dod priekšroku senas tempļa ceremonijas vērošanai, nevis pludmalē dzer pina colada. Ja man nebūtu jādomā par to, kā piepildīt dziednieka pareģojumu, šī būtu jauka vieta, kur padzīvot kādu bridi. Pilsēta atgādina mazu Klusā okeāna Santafē versiju, tikai ar apkārt klīstošiem pērtiķiem un baliešu ģimenēm tradicionālajos apģērbos. Šeit ir labi restorāni un mazi, jauki

grāmatveikaliņi. Es noteikti varētu pavadīt visu ieplānoto laiku šeit, Ubudā, nodarbojoties ar to, ar ko kopš YWCA‘ nodibināšanas nodarbojas pieklājīga amerikāņu šķirtene pierakstīties neskaitāmos kursos: batikas, bungu spēles, rotaslietu izgatavošanas, podniecības, tradicionālās indonēziešu dejas un virtuves… Tieši pretī manai viesnīcai ielas otrā pusē ir pat iestādījums, ko sauc “Meditācijas darbnīca”, mazs veikaliņš ar izkārtni, kas piedāvā publiskus ikvakara meditācijas seansus no pulksten sešiem līdz septiņiem. “Lai virs zemes valda miers,” stāv rakstīts uz izkārtnes. Es balsoju par to ar rokām un kājām.

Kad izkravāju ceļasomas, bija vēl agra pēcpusdiena. Nolēmu doties pastaigā, lai atsvaidzinātu savas orientēšanās spējas šajā pilsētā, kuru nebiju redzējusi divus gadus. Vajadzēja ari izdomāt, kā uzmeklēt savu paziņu dziednieku. Biju iedomājusies, ka tas būs visnotaļ sarežģīts uzdevums, kas prasīs dienas un varbūt pat nedēļas. Man nebija ne jausmas, kur uzsākt meklējumus, un, ejot ārā no viesnīcas, piegāju pie reģistrācijas galda un apjautājos Mario, vai viņš varētu man palīdzēt.

Mario strādā šajā viesnīcā. Kamēr piereģistrējos, paguvu ar viņu sadraudzēties galvenokārt tas notika viņa vārda dēļ. Pavisam nesen es apceļoju zemi, kur daudziem vīriešiem bija vārds Mario, taču neviens no tiem nebija mazs, muskuļots, enerģisks baliešu puisis, ģērbies zīda sarongā, ar puķi aiz auss. Tad nu man bija jāpajautā: Vai jūsu vārds patiešām ir Mario? Tas nemaz neizklausās indonēzisks.

-     Tas jau nav mans īstais vārds, viņš atbildēja. Mans īstais vārds ir Niomans.

Ak, man to vajadzēja zināt! Man bija jāzina, ka izredzes uzminēt Mario īsto vārdu ir tieši 25 procenti. Bali, ja es drīkstu nedaudz novirzīties no temata, ir tikai četri vārdi, ko iedzīvotāju vairākums dod saviem bērniem neatkarīgi no tā, 1 Jaunu sieviešu kristīgā asociācija.

vai mazais ir zēns vai meitene. Šie vārdi ir Vaijana (izrunā “vai anna”), Meda (“mēda”), Niomans un Ketuts. Tulkojumā tie nozīmē vienkārši Pirmais, Otrais, Trešais un Ceturtais un apzīmē piedzimšanas secību. Ja jums ir piektais bērns, šo vārdu došanas ciklu sāk no jauna, un piekto pazīst kā “Otrās Pakāpes Vaijanu”. Un tā turpinās uz priekšu. Dvīņus nodēvē atbilstoši secībai, kādā tie ieraudzījuši dienasgaismu. Tā kā Bali pārsvarā bērniem tiek doti tikai šie četri vārdi (augstākās kastas elitei gan ir sava atsevišķa vārdu izlase), ir visai iespējams (patiesībā itin pierasti), ka apprecas divi Vaijanas. Un viņu pirmdzimtajam, protams, būs vārds Vaijana.

Tas netieši norāda uz to, cik svarīga Bali sabiedrībā ir ģimene un cik svarīgs ir jūsu statuss šajā ģimenē. Jūs varbūt domājat, ka šī sistēma ir pārlieku sarežģīta, taču balieši to kaut kā ir atrisinājuši. Saprotams, ka populāra un pat nepieciešama ir iesauku došana. Piemēram, viena no veiksmīgākajām biznesa sievietēm Ubudā ir dāma, vārdā Vaijana, kurai pieder iecienīta ēstuvīte Cafe Way an un kuru visi pazīst kā Vaijanu Kafē. Kāds cits ir pazīstams kā “Resnais Mēda” vai “Niomans Autonoma”, vai “Stulbais Ketuts, Kurš Nosvilināja Sava Tēvoča Māju”. Mans jaunais baliešu draugs Mario atrisinājis šo problēmu, vienkārši nosaukdams sevi par Mario.

-    Kāpēc tieši Mario?

-    Tāpēc, ka es mīl viss itālisko, viņš atbildēja.

Kad pastāstīju viņam, ka pavisam nesen četrus mēnešus pavadīju Itālijā, viņam šis fakts likās tik pārsteidzošs, ka viņš piecēlās no sava rakstāmgalda un mudināja mani: Nākt, sēdēt, stāstīt! Es pienācu, apsēdos, pastāstīju. Un tā mēs kļuvām draugi.

Tā nu šopēcpusdien nolēmu uzsākt vecā dziednieka meklējumus, pajautājot savam jaunajam draugam Mario, vai viņš gadījumā nepazīst vīru, vārdā Ketuts Lijers.

Mario sarauc uzacis un domā.

Gaidu, ka viņš pateiks ko tādu kā: “Ak jā! Ketuts Lijers! Vecais dziednieks, kurš tieši pirms nedēļas nomira ir tik skumji, kad no mums aiziet tāds vecs, cienījams dziednieks…”

Mario lūdz, lai atkārtoju šo vārdu, un šoreiz, nospriezdama, ka esmu to kļūdaini izrunājusi, uzrakstu to uz papīra. Var redzēt, ka Mario atplaukst. Ketuts Lijers!

Nu es gaidu, ka viņš teiks kaut ko tādu kā: “Ak jā! Ketuts Lijers! Tas jukušais! Pagājušonedēļ viņu saņēma ciet, jo viņš patiesi bija traks…”

Bet tā vietā viņš paziņo: Ketuts Lijers ir varens zintnieks.

-Jā! Tas ir viņš!

-     Es viņu pazīst. Es viņu šad tad apciemot. Pagājušonedēļ es aizved pie viņ savu māsīcu, kurai bij jāparūpējas par sav mazuli, kas caurām naktīm brēc. Ketuts Lijers viņ izārstē. Reiz es aizved uz Ketut mājām amerikāņu meiteni, tād kā tu. Meitene gribēj kād burvestību, kas padarīt viņu pievilcīgāk vīriešu acīs. Ketuts, lai palīdzēt viņai kļūt smukāk, uzzīmēj maģisku glezniņu. Pēc tam es to meiču ķircināj. Es viņai katru dien teic: “Glezna iedarbojās! Paskat, cik tu tagad smuka!” Glezna iedarbojās!

Atceroties attēlu, ko Ketuts Lijers bija man uzzīmējis pirms pāris gadiem, es pasaku Mario, ka arī es reiz esmu saņēmusi no dziednieka burvju attēlu.

Mario iesmejas. Arī uz tevi glezna iedarbojas!

-      Manam attēlam bija man jāpalīdz atrast Dievu, es paskaidroju.

-    Tu nemazām negribi būt pievilcīgāka vīriešu acīs? viņš redzami nokaunējies vaicā.

-     Paklau, Mario, es bilstu. Vai tu kādu dienu nevarētu mani aizvest apciemot Ketutu Lijeru? Ja neesi pārāk aizņemts.

-    Tagad ne, viņš atbild.

Un, kad es jau sāku justies vīlusies, viņš piebilst: Bet varbūt pēc minūtēm piecām?

75

Lūk, kā tas viss nokārtojas tajā pašā pēcpusdienā, kad esmu ieradusies Bali, es pēkšņi sēžu motocikla aizmugurē, cieši turēdamās pie sava jaunā drauga, itāliskā indonēzieša Mario, kurš rauj mani cauri rīsa terasēm uz Ketuta Lijera mājām. Lai arī cik bieži es pēdējo divu gadu laikā būtu prātā apcerējusi šo atkalredzēšanos ar veco dziednieku, man vēl arvien nav ne jausmas, ko es viņam sacīšu ieradusies. Nekāda tikšanās mums, protams, nav norunāta. Tā nu mēs atbraucam nepieteikti. Pamanu virs viņa durvīm izkārtni, to pašu, ko pagājušo reizi, un uz tās ir rakstīts: “Ketuts Lijers gleznotājs”. Tas ir tipisks, tradicionāls baliešu ģimenes mājoklis ar iežogotu pagalmu. Visu teritoriju ieskauj augstas akmens sienas, vidū ir pagalms un dziļumā templis. Aiz šīm sienām savstarpēji savienotos namiņos savu dzīvi kopīgi vada vairākas paaudzes. Mēs ejam iekšā bez klauvēšanas (galu galā nav taču durvju), iztramdīdami dažus tipiskus (izkāmējušus, niknus) baliešu sētas suņus, un tur jau pagalma vidū ir pats Ketuts Lijers, vecais dziednieks, ģērbies sarongā un golfa kreklā un izskatīdamies tāpat kā pirms diviem gadiem, kad es viņu ieraudzīju pirmoreiz. Mario kaut ko pasaka Ketutam, un, lai arī neesmu izcila baliešu valodas pratēja, tas izklausās pēc vispārīgas iepazīstināšanas, kaut kas tādā garā kā “Te ir meitene no Amerikas novērtē.”

Ketuts pavērš pret mani savu gandrīz pilnīgi bezzobaino, bezgala vēlīgo smaidu, un tas ir tik iedrošinoši: atmiņa mani nav vīlusi, viņš ir neparasts. Viņa seja ir vispilnīgākā laipnības enciklopēdija. Viņš stipri un jūsmīgi paspiež manu roku.

-    Esmu dikti laimīgs jūs iepazīt, viņš saka.

Viņam nav ne jausmas, kas es esmu.

-      Nāciet, nāciet, viņš vedina, un es tieku ielaista pār viņa mazā namiņa slieksni. Te izskatās tieši tāpat kā pirms diviem gadiem. Mēbeļu vietā ir pīti bambusa paklājiņi. Mēs abi apsēžamies. Ne mirkli nevilcinādamies, viņš satver manu plaukstu nospriedis, ka roku līniju lasīšana ir tas, pēc kā esmu ieradusies tāpat kā lielākā daļa viņa apmeklētāju no Rietumiem. Viņš sniedz man ātru nolasījumu, kas, es iedrošināta konstatēju, ir saīsināts variants tam, ko viņš man teica pagājušo reizi. (Varbūt viņš neatminas manu seju, taču mans liktenis viņa trenētajai acij palicis nemainīgs.) Angliski viņš runā labāk, nekā man palicis prātā, un arī labāk nekā Mario. Ketuts runā kā vecs, vieds ķīnietis klasiskā kungfu filmā; tas ir angļu valodas paveids, ko varētu nosaukt par “siseņvalodu”, jo katra teikuma vidū var iestarpināt mīļvārdiņu “sisenis”, turklāt tas izklausās briesmīgi gudri: Ak, jums patiešām smaida veiksme, siseni…

Sagaidu pauzi Ketuta pravietojumu plūsmā, tad iejaucos, lai atgādinātu, ka esmu pie viņa bijusi pirms diviem gadiem.

Viņš izskatās apjucis. Tātad neesat pirmoreiz Bali?

-    Nē, ser.

Viņš saspringti domā. Jūs būt tā meitene no Kalifornijas?

-     Nē, es atbildu, un mans labais garastāvoklis jūtami noplok. Esmu meitene no Ņujorkas.

Ketuts man saka (tikai es nesaprotu, kādā sakarā): Es vairs nav tik smuks, esmu zaudējis daudz zobu. Varbūt kādu dien aizieš pie zobārsta, lai ieliek man jaunus zobus. Tikai man bail no zobārsta.

Ketuts atver savu izcirstam mežam līdzīgo muti un parāda man visu šo postu. Patiesi, mutes kreisajā pusē viņam nav gandrīz neviena zoba un labajā rēgojas aplūzuši, bēdīga izskata dzelteni atlūzeņi. Viņš esot nokritis, tā viņš man saka. Tā viņam izsisti zobi.

Pasaku, ka man ir žēl to dzirdēt, tad mēģinu no jauna, runādama uzsvērti lēni. Laikam jau jūs neatceraties mani, Ketut. Es šeit biju pirms diviem gadiem kopā ar amerikāņu jogas pasniedzēju, sievieti, kura ilgus gadus dzīvo Bali.

Viņš pacilāti smaida. Es pazīst gan Annu Barošu!

-     Pilnīgi pareizi. Jogas pasniedzējai ir vārds Anna Baroša. Bet es esmu Liza. Ierados šeit pēc jūsu palīdzības, jo gribēju nokļūt tuvāk Dievam. Jūs uzzīmējāt man maģisku attēlu.

Viņš draudzīgi parausta plecus, nav iespējams būt vēl nezinošākam. Neatceros, viņš nosaka.

Šie jaunumi ir tik slikti, ka šķiet gandrīz jocīgi. Ko es tagad iesākšu Bali? Pat īsti nezinu, kā biju iztēlojusies šo atkalredzēšanos ar Ketutu, taču biju cerējusi, ka tas būs kaut kas superkarmisks un aizgrābti asarains. Un lai arī man bija bail no tā, ka viņš varētu būt miris, man pat prātā nebija ienācis, ka būdams dzīvs viņš varētu mani neatcerēties. Kaut gan tagad tas šķiet stulbuma kalngals iedomāties, ka mūsu pirmā tikšanās viņam varētu būt bijusi tikpat neaizmirstama, kāda tā bija man. Varbūt man tik tiešām būtu bijis labāk jāizplāno tas viss.

Tad nu es aprakstu zīmējumu, ko viņš man tika izgatavojis: tēlu ar četrām kājām (“tik stabilu uz zemes”), bez galvas (“neraudzīties uz pasauli caur intelekta prizmu”) un sejiņu sirdī (“lūkoties pasaulē ar sirdi”), un dziednieks klausās manī ar pieklājīgu, atturīgu interesi, it kā mēs apspriestu kāda gluži sveša cilvēka dzīvi.

Es nevēlos nostādīt veco vīru neveiklā situācijā, tomēr tas ir jāpasaka, tāpēc klāju vaļā: Jūs teicāt, ka man esot jāatgriežas šeit, Bali. Jūs teicāt, lai palieku šeit trīs vai četrus mēnešus. Teicāt, ka es varētu mācīt jums angļu valodu un jūs man mācītu savas gudrības. Man nepatīk pašas balss tā skan spalgi un gandrīz histēriski. Par viņa toreiz izmesto priekš

likumu, lai dzīvoju kopā ar viņa ģimeni, es pat neieminos. Ņemot vērā radušos apstākļus, tas šķiet galīgi neatbilstoši.

Viņš pieklājīgi klausās manī, smaidīdams un purinādams galvu, kā gribēdams teikt: Kādas blēņas tik cilvēki nesarunā…

Gandrīz jau esmu atmetusi ar roku. Taču esmu braukusi tik tālu ceļu, tāpēc man jāizmēģina vēl pēdējā iespēja. Un es saku: Esmu rakstniece. Grāmatu rakstniece no Ņujorkas.

Un tad tas notiek. Vecā vīra seja pēkšņi iemirdzas priekā, kļūst sprigana, skaidra un atklāta. Viņa prātā uzsprikstējusi atpazīšanas brīnumsvecīte. TU! viņš iesaucas. TU! Es TEVI atceros! Viņš pieliecas man tuvāk, uzliek rokas man uz pleciem un aplaimots ņemas mani purināt, kā bērns purina neizsaiņotu Ziemassvētku dāvanu, cenšoties uzminēt, kas tajā iekšā. Tu atbrauci! Tu ATBRAUCI!

-    Es atbraucu! Es atbraucu! atsaucos.

-    Tu, tu, tu!

-    Es, es, es!

Nu esmu gatava apraudāties, tikai cenšos to neizrādīt. Manu prieku nudien ir grūti izteikt vārdos. Pat mani pašu tas pārsteidz. Jūtos apmēram tā, it kā būtu iekļuvusi satiksmes negadījumā, mans auto būtu pārskrējis pār tilta malu un nogrimis upē, bet man, izpeldot pa atvērto logu, izdevies tikt no tā ārā, un tad es būtu visiem spēkiem spirinājusies un kūlusies pa ledaino, zaļo ūdeni uz dienasgaismu, un man gandrīz jau būtu aptrūcies skābekļa, un kakla artērijas teju teju pārplīstu un vaigi būtu piepūtušies pēdējā krampjainā izelpā, un tad ELPAS VILCIENS es pāršķeļu ūdens virsu un milzīgiem malkiem kampju gaisu. Un esmu izdzīvojusi! Šī atvieglotā uzelpošana, šī izlaušanās virspusē tieši to es jutu, kad dzirdēju veco indonēziešu dziednieku iesaucamies:

-     Tu atbrauci! Mans atvieglojums ir tikpat neizmērojami liels.

Nespēju noticēt, ka tas izdevies.

-Jā, es atbraucu, saku. Protams, es atbraucu.

-    Es tik laimīgs! viņš daudzina. Mēs esam sadevušies rokās, un Ketutu pārņēmusi mežonīga sajūsma. Es tevi no sākuma neatcerējos! Tik sen tikāmies! Tu tagad izskaties citādi! Pavisam ne tā kā pirms div gadiem! Pagājušo reizi tu dikti bēdīga paskata sieviete. Tagad tik laimīga! Kā cits cilvēks!

Viņam uznāk vētraini smiekli no domas, ka cilvēks pēc nieka diviem gadiem var izskatīties tik atšķirīgs.

Es vairs necenšos noslēpt asaras un ļauju tām brīvi plūst. -Jā, Ketut. Es biju ļoti bēdīga. Taču tagad mana dzīve mainījusies uz labu.

-    Pagājušo reizi tev slikta šķiršanās. Nekā laba.

-    Nekā laba, piekrītu.

-     Pagājušo reizi tu par daudz uztraucies, par daudz bēdājies. Pagājušo reizi tu izskatījies kā vec, bēdīg sieviete. Tagad tu izskaties kā jaun meitene. Pagājušo reizi tu nesmuka! Tagad smuka!

Mario izplūst ekstātiskos aplausos un uzvaroši paziņo:

-    Redzi nu! Glezna iedarbojās!

-     Vai tu vēl arvien vēlies, lai palīdzu tev angļu valodā, Ketut? es apjautājos.

Vecais vīrs paziņo, ka es varu sākt viņam palīdzēt tūlīt pat, un vingri kā rūķītis ņemas lēkāt apkārt. Ielēkšojis sava namiņa dziļumā, viņš iznes kaudzi vēstuļu, kuras dažu pēdējo gadu laikā saņēmis no ārzemēm (tātad viņam ir adrese!). Ketuts palūdz man skaļi nolasīt šīs vēstules; angļu valodu viņš saprot itin labi, taču izlasīt gan neko daudz nemāk. Tātad esmu jau kļuvusi par viņa sekretāri. Esmu dziednieka sekretāre. Tas ir pasakaini. Vēstules ir no aizokeāna mākslas mīļotājiem, no cilvēkiem, kuriem kaut kā izdevies iegūt viņa maģiskos zīmējumus un gleznojumus. Viena vēstule pienākusi no kāda Austrālijas kolekcionāra, kurš cildina Ketuta gleznošanas prasmi, apgalvodams: “Kā jums izdodas tik pamatīgi uzgleznot ik

sīkumu?” Ketuts, itin kā diktēdams man, atbild: Tāpēc, ka es to dar daudz, daudz gadu.

Kad vēstules ir izlasītas, Ketuts pastāsta man par savu dzīvi pēdējo pāris gadu laikā. Notikušas dažas pārmaiņas. Piemēram, tagad viņam ir sieva. Viņš norāda pāri pagalmam, kur virtuves durvju ēnā stāv smagnēja sieviete, blenzdama mani tā, it kā šaubītos nošaut mani vai vispirms noindēt un tad nošaut. Kad biju šeit pagājušo reizi, Ketuts man skumji rādīja savas nesen mirušās sievas fotogrāfijas tajās bija redzama skaista, sirma baliešu sieviete, kura pat dziļā vecumā šķita mundra un bērnišķīga. Es pamāju pāri pagalmam viņa jaunajai sievai, kura tūdaļ pat atkāpjas virtuvē.

-      Laba sieviete, Ketuts, pamādams uz virtuves pusi, paziņo. Dikti laba sieviete.

Tad viņš turpina savu stāstījumu, sacīdams, ka ir ļoti nodarbināts ar baliešu pacientiem, vienmēr esot bezgala daudz darba, maģiskie rituāli jaundzimušajiem, ceremonijas aizgājējiem, dziedināšana slimniekiem, laulību ceremonijas. Nākamreiz dodoties uz baliešu kāzām, viņš ņemšot mani sev līdzi. Mēs varam iet kopā! Ņemšu tevi līdzi! viņš saka. Vienīgā nelaime pie viņa vairs nenākot necik daudz rietumnieku. Kopš teroristi uzspridzināja naktsklubus, uz Bali neviens vairs nebraucot. Galvā juceklis, dikti liels juceklis. No tā viņam esot arī “bankā tukšums, dikti liels tukšums”. Tu tagad nāksi pie manīm katru dien mācīt man angļu valodu? viņš jautā. Es laimīga pamāju, un viņš saka: Nu tad es tev mācīš baliešu meditāciju, labi?

-    Labi, es atbildu.

-     Man domāt ar trijiem mēnešiem pietiks, lemācīš tev baliešu meditāciju, un tā tu atradīsi Dievu, viņš prāto.

-    Varbūt četri mēneši. Tev patīk Bali?

-    Es mīlu Bali.

-    Tu precēsies Bali?

-    Vēl ne.

-    Man domāt, ka drīz. Vai rit nāksi?

Es apsolos. Par dzīvošanu kopā ar viņa ģimeni Ketuts pat neieminas, un es, slepus uzmetot skatienu biedīgajai sievai virtuvē, to arī neierosinu. Varbūt man būs vien visu laiku jānodzīvo savā jaukajā viesnīcā. Galu galā tā ir pat ērtāk. Kanalizācija un viss pārējais. Tikai, lai varētu viņu katru dienu apciemot, man būs vajadzīgs divritenis…

Nu ir laiks iet.

-            Esmu dikti laimīgs iepazīt tevi, viņš saka, kratīdams manu roku.

Es sniedzu viņam pirmo angļu valodas stundu. Izskaidroju vecajam vīram atšķirību starp “laimīgs iepazīties” un “laimīgs redzēt”. Paskaidroju, ka “prieks iepazīties” mēs sakām tikai tad, kad sastopam kādu pirmoreiz. Turpmāk mēs ikreiz sakām “prieks redzēt”. Jo iepazīties ar cilvēku var tikai vienreiz, bet redzēties mums iznāk daudzkārt, dienu no dienas.

Ketutam tas patīk. Viņš to tūdaļ pat izmēģina praksē:

-     Prieks tevi redzēt! Esmu laimīgs tevi redzēt! Es var tevi redzēt! Es nav kurls!

Par to mums visiem jāsmejas, pat Mario. Mēs sarokojamies un vienojamies, ka es būšu klāt rit pēcpusdienā. Tad vecais vīrs pasaka: Uz redzīti, aligator.

-    Uz drīzu tikšanos, krokodil, es atbildu.

-            Ļauj, lai tevi vada sirds. Ja tev kāds Rietumu draugs brauc uz Bali, sūti viņu šurp lasīt roku tagad, kopš tās bumbu spridzināšanas, man bankā dikti liels tukšums. Es visu ir iemācījies pats, es ļoti laimīgs tevi redzēt, Lisa!

-    Arī es esmu ļoti laimīga tevi redzēt, Ketut.

76

Bali ir neliela hinduistu saliņa, izvietota divu tūkstošu jūdžu garajā Indonēzijas arhipelāgā, kas savukārt veido

visblīvāk apdzīvoto musulmaņu zemi pasaulē. Tālab Bali ir savāda un brīnumaina vieta: tai nevajadzētu pastāvēt, tomēr tā pastāv. Hinduisms uz salu ticis atvests no Indijas caur Javu. Mūsu ēras ceturtajā gadsimtā indiešu tirgotāji izplatīja savu reliģiju tālāk uz austrumiem. Javas karaļi nodibināja varenu hindu dinastiju, no kuras mūsdienās vairs maz atlicis, vienīgi iespaidīgās tempļa drupas Borobudurā. Sešpadsmitajā gadsimtā pāri reģionam brāzās postoša islāmticīgo sacelšanās. Šivas pielūdzēju hindu karaļnams atstāja Javu, glābjoties Bali, vēlāk to sāka dēvēt par Mahapitas masveida izceļošanu. Augstākās kastas javieši ņēma sev līdzi uz Bali ne vien savas karaliskās ģimenes, bet arī amatniekus un priesterus tātad apgalvojums, ka ikviens Bali iedzīvotājs esot karaļa, priestera vai mākslinieka pēctecis, nav nekāds lielais pārspīlējums, un tāpēc arī baliešiem piemītot tāds lepnums un spožums.

Javieši atveda uz Bali savu hindu kastu sistēmu, taču iedalījums kastās šeit netika īstenots tik strikti kā Indijā. Tomēr balieši uztur sarežģītu sociālo hierarhiju (brahmaņu vien šeit ir piecas šķiras), un man būtu vienkāršāk atšifrēt cilvēka genomu nekā censties izprast juceklīgo savstarpēji saistīto klanu sistēmu, kas šeit zeļ vēl arvien. (Rakstnieka Freda B. Eizemana jaukās esejas par Bali kultūru ietiecas daudz dziļāk šo smalkumu lietpratīgā un detalizētā izskaidrošanā, un tieši no viņa pētījuma esmu smēlusies lielāko daļu informācijas ne tikai šeit, bet visā grāmatā.) Mūsu mērķiem pietiks, ja pateikšu, ka Bali katrs pieder kādam klanam un katrs zina, kādam klanam viņš pieder un kādam klanam pieder jebkurš cits. Un, ja kādas smagas nogrēkošanās dēļ jūs izraida no klana, jūs patiešām varat mesties vulkāna krāteri, jo, godīgi runājot, kopš tā brīža jūs esat tikpat kā miris.

Bali kultūra ir viena no metodiskākajām sociālās un reliģiskās organizācijas sistēmām pasaulē, grandiozs pienākumu, lomu un ceremoniju bišu strops. Baliešu dzīvi regulē un

pārvalda smalki izstrādāts paražu tīkls. Šo režģi veido vairāku faktoru savienojums, bet pamatā var apgalvot, ka Bali ir piemērs tam, kas notiek, kad milzīgai rīsa audzētāju zemkopju sabiedrībai, kas nepieciešamības dēļ piekopj smalki izstrādātu sabiedrisko kopdarbību, tiek pielāgoti tradicionālā hinduisma bagātīgie rituāli. Rīsa terases prasa neiedomājami daudz kopīga darba, apkopes un ražu veicinošu tehnoloģiju pielietošanas, tāpēc katrā Bali ciemā pastāv banjarvienota pilsoņu organizācija, kas saskaņoti organizē ciema politisko, ekonomisko, reliģisko un lauksaimniecisko dzīvi. Bali salā kolektīvais ir nesalīdzināmi svarīgāks par individuālo. Citādi nevienam nebūs ko ēst.

Bali (neaizmirstiet: salā atrodas septiņi neprognozējami vulkāni arī jūs lūgtos, ja dzīvotu šeit!) reliģiskās ceremonijas ir visaugstākajā vērtē. Tiek lēsts, ka baliešu sieviete trešo daļu savu nomoda stundu pavada, gatavojoties ceremonijai, piedaloties ceremonijā vai uzkopjot pēc ceremonijas. Dzīve ir konstants ziedojumu un rituālu cikls. Tie jāpilda pareizajā kārtībā un pareizajā intensitātē, citādi Visums var zaudēt līdzsvaru. Margareta Mida rakstījusi par baliešu “neiedomājamo čaklumu”, un tā ir taisnība baliešu namā diezin vai gadīsies kāds dīks brīdis. Ir ceremonijas, kas jāveic piecas reizes dienā, un citas, kas jāpilda reizi dienā, reizi nedēļā, reizi mēnesī, reizi gadā, reizi desmit gados, reizi simts gados, reizi tūkstoš gados. Šos datumus un rituālus pārzina priesteri un svētie vīri, ievērojot bizantiski sarežģītu trīs atsevišķu kalendāru sistēmu.

Katras Bali dzīvojošas cilvēciskas būtnes mūža gaitā ir trīspadsmit nozīmīgākie rituāli. Cauri visai dzīvei tiek vadītas smalki izstrādātas garīga remdējuma ceremonijas; to uzdevums ir pasargāt dvēseli no 108 netikumiem (atkal šis skaitlis 108!), tostarp arī tādiem ļaunumiem kā varmācība, zagšana, slinkums un melošana. Katrs baliešu bērns iziet cauri

nozīmīgai dzimumgatavības ceremonijai, kuras laikā tiek estētiski uzlaboti, tas ir, līdzeni novīlēti, acuzobi jeb “ilkņi”. Pati ļaunākā īpašība, kas jums Bali var piemist, ir rupja, dzīvnieciska agresivitāte, un, tā kā šie ilkņi tiek uzskatīti par cilvēka brutālākās dabas atgādinātājiem, tiem ir jāpazūd. Cieši samezglotā kultūrā cilvēkiem ir bīstami būt brutāliem. Viss ciema sadarbības tīkls var tikt sarauts viena cilvēka asinskāro nodomu dēļ. Tāpēc pats labākais, ko par jums var domāt Bali, ir alus, kas nozīmē “pilnveidots” vai pat “izskaistināts”. Skaistums Bali nāk par labu gan vīriešiem, gan sievietēm. Skaistums tiek godāts. Skaistums ir drošība. Bērniem tiek mācīts visas grūtības un neērtības pārvarēt ar “starojošu seju” platu smaidu.

Visa Bali pamatideja ir blīvs un neredzams garu, padomdevēju, ceļu un paražu režģis. Katrs balietis, orientējoties milzīgā, neredzamā kartē, skaidri zina, kam viņš pieder. Kaut vai šie četri gandrīz visu baliešu vārdi Pirmais, Otrais, Trešais, Ceturtais kas atgādina bērniem, kad tie savā ģimenē ir dzimuši un kam ir piederīgi. Skaidrāka sociālā kartogrāfijas sistēma nebūtu iespējama pat tad, ja jūs savus bērnus nosauktu par Ziemeli, Dienvidu, Austrumu un Rietumu. Mario, mans jaunais itāļu-indonēziešu draugs, teica, ka esot tikai un vienīgi laimīgs, ja varot prātā un garā pastāvēt savā vertikālās un horizontālās ass krustpunktā perfekta līdzsvara stāvoklī. Lai tas tā būtu, viņam ir skaidri jāzina, kur viņš katrā brīdī atrodas gan savās attiecībās ar dievišķo, gan ar savu paša ģimeni šeit, uz zemes. Zaudējot līdzsvaru, viņš zaudēs savu spēku.

Tātad nepavisam nav absurdi apgalvot, ka balieši ir vispasaules līdzsvara meistari ļaudis, kuriem ideāla līdzsvara uzturēšana ir māksla, zinātne un reliģija. Es savos personiskajos līdzsvara meklējumos biju cerējusi iemācīties no baliešiem šajā haotiskajā pasaulē saglabāt noturību. Bet, jo vairāk

es lasīju par šo kultūru un jo vairāk redzēju to savām acīm, jo skaidrāk sapratu, cik tālu no līdzsvara režģa esmu aizmaldījusies, vismaz raugoties no baliešu skatpunkta. Mans ieradums blandīties pa šo pasauli, nemaz necenšoties tajā īpaši orientēties, turklāt arī mans lēmums izrauties no laulības un ģimenes saturošā tīkla baliešu izpratnē padara mani par kaut ko līdzīgu rēgam. Man patīk šādi dzīvot, bet katram sevi cienošam balietim šāda dzīve būtu īsts murgs. Ja reiz jūs nezināt, kur atrodaties vai kādam klanam piederat, kā tad jūs varat noturēties līdzsvarā?

Es neesmu pārliecināta, cik daudz no baliešu pasaules uzskata būšu spējīga iekļaut savā personīgajā pasaules redzējumā, jo vismaz pagaidām, šķiet, pārstāvu modernāku un rietumnieciskāku vārda līdzsvars definīciju. (Es to pašreiz tulkotu kā “vienlīdzīga brīvība” vai vienlīdzīga iespēja attiecīgajā brīdī krist jebkurā virzienā… jūs jau zināt… kā gadīsies.) Balieši negrib redzēt, “kā gadīsies”. Tas būtu šausminoši. Viņi organizē iespējamo “gadīšanos”, lai neļautu lietām apgāzties.

Kad jūs Bali ejat pa ceļu un sastopat svešinieku, kā pirmo jautājumu viņš vai viņa jums pavaicās: “Kurp tu dodies?” Nākamais jautājums būs: “No kurienes tu nāc?” Rietumniekam tā var likties uzbāzīga izprašņāšana, taču balieši vienkārši cenšas saprast jūs, cenšas jūs ievietot režģī jūsu pašu drošības un ērtības labad. Ja jūs atbildēsiet, ka nezināt, kurp dodaties, vai vienkārši bez mērķa klimstat apkārt, jūsu jaunais baliešu paziņa piedzīvos nelielu izbīli. Daudz labāk ir izvēlēties kādu konkrētu virzienu vienalga kādu vienkārši tāpēc, lai visi justos labāk.

Trešais jautājums, ko balietis jums gandrīz noteikti uzdos: “Vai esi precējies?” Un tā atkal ir pozicionējoša un orientējoša iztaujāšana. Viņiem ir svarīgi to zināt, lai pārliecinātos, ka jūsu dzīvē viss ir kārtībā. Viņi patiesi vēlas, lai jūs atbildētu

“jā”. Ja esat vientuļš, labāk to tiešā veidā neatklāt. Un es no sirds iesaku jums nebilst ne vārda par šķiršanos, ja tāda ir bijusi. Tas balieti tikai satrauks. Vienīgais, ko viņš saskatīs jūsu vientulības sakarā, ir jūsu bīstamā atrašanās vieta režģī. Ja esat vientuļa sieviete, kas ceļo pa Bali, un kāds jums jautā: “Vai esi precējusies?” labākā no iespējamām atbildēm ir: “Vēl ne.” Tas ir pieklājīgs veids, kā pateikt “nē”, turklāt tas norādīs uz jūsu optimistiskajiem nodomiem, cik vien drīz iespējams, par to parūpēties.

Pat tad, ja jums ir astoņdesmit gadu vai esat lesbiete, vai zvērināta feministe, vai mūķene, vai astoņdesmitgadīga zvērināta feministe-lesbiete-mūķene, kas nekad nav bijusi precējusies un nemūžam nedomā to darīt, vispieklājīgākā iespējamā atbilde tik un tā būs: “Vēl ne.”

77

Nākamās dienas rītā Mario man palīdz nopirkt divriteni. Kā jau kārtīgs gandrīz itālis, viņš paziņo: Es pazīstu kādu puisi, un aizved mani uz sava brālēna veikalu, kur par nepilniem piecdesmit Amerikas dolāriem iegūstu savā īpašumā jauku kalnu velosipēdu, ķiveri, atslēgu un grozu. Nu Ubudā, šajā man jaunajā pilsētā, esmu mobila vai vismaz tik mobila, cik droša varu justies šajās ielās, kas ir šauras un līkumotas, un slikti uzturētas, un ņudz no motocikliem, kravas auto un tūristu autobusiem.

Pēcpusdienā braucu ar savu riteni uz Ketuta ciemu, lai kopā ar dziednieku pirmo reizi pievērstos… ak, vienalga kam! Godīgi runājot, man nav ne jausmas. Angļu valodas nodarbībām? Meditācijas nodarbībām? Vecajai labajai sēdēšanai uz lievenīša? Es nezinu, kas Ketutam ir padomā attiecībā uz mani, bet es jūtos laimīga, ka esmu ieaicināta viņa dzīvē.

Kad ierodos, pie viņa ir viesi. Tā ir maza ģimenīte no Bali lauku apvidus, kas atvedusi pie Ketuta pēc palīdzības savu

gadu veco meitiņu. Nabaga mazulītei nāk zobi, un viņa vairākas naktis no vietas raudājusi. Tētis ir izskatīgs jauns vīrietis sarongā, kāju lieli viņam ir tik muskuļoti kā padomju atbrīvotāja statujai. Māmiņa ir skaista un bikla, viņa lūkojas no kautri nolaisto plakstiņu apakšas. Ketutam par pakalpojumiem viņi atnesuši mazu ziedojumu divas rūpijas (apmēram 25 centus), ievietotas no palmu lapām darinātā groziņā, nedaudz lielākā par viesnīcas pelnu trauku. Groziņā līdz ar naudu ir arī viena puķe un daži rīsu graudi. (Viņu nabadzība nostāda tos krasā pretstatā bagātākai ģimenei no galvaspilsētas Denpesaras, kas ierodas pie Ketuta vēlāk pēcpusdienā: māte balansē uz galvas trīsstāvīgu grozu, pilnu augļiem un ziediem, un visu vainago cepta pīle tik krāšņa un iespaidīga galvasrota, ka Karmena Miranda1 , to ieraugot, kaunā nobālētu.)

Ketuts pret saviem apmeklētājiem izturas nepiespiesti un laipni. Viņš klausās, kā vecāki stāsta par sava bērniņa likstām. Tad viņš parakņājas mazā koferītī, kas atrodas turpat uz lieveņa, un izvelk no tā senu grāmatu, pilnu sīkām rakstu zīmēm Bali sanskritā. Viņš kā mācīts vīrs apspriežas ar savu grāmatu, meklējot tur kādu vārdu savienojumu, kas varētu noderēt, vienlaikus viņš tērzē un smejas ar bērna vecākiem. Tad viņš izņem no piezīmju grāmatiņas tukšu lapu ar vardulēna Kermita attēlu un uzraksta tur, kā viņš man paskaidro, “recepti” mazajai meitenītei. Bez zobu šķilšanās fiziskajām neērtībām bērnu mokot kāds sīks dēmons, viņš nosaka diagnozi. Zobu sakarā Ketuts liek vecākiem vienkārši ierīvēt bērna smaganas ar sarkanā sīpola sulu. Lai nomierinātu dēmonu, viņiem jānokauj un jāupurē mazs cālis un mazs sivēns, līdz ar gabaliņu kūkas un īpašiem augiem, kurus viņu pašu vecāmāte noteikti var piegādāt no sava ārstniecības augu dārziņa. (Šis ēdiens

1 Brazīliešu dziedātāja un kinoaktrise (1909-1955), slavena ar savām ekstravagantajām, reizēm pat no augļiem darinātajām galvassegām.

netiks izniekots. Pēc upurēšanas ceremonijas baliešu ģimenēm vienmēr tiek ļauts notiesāt to, ko tie ziedojuši dieviem, jo ziedojums ir drīzāk metafizisks nekā burtisks. Baliešu izpratnē Dievs paņem to, kas pienākas Dievam, tas ir žestu, bet cilvēks paņem to, kas pienākas cilvēkam, pašu ēdienu.)

Pēc tam kad uzrakstījis recepti, Ketuts uzgriež mums muguru, piepilda pudeli ar ūdeni un norunā virs tās mierinošu mantru. Tad Ketuts svētī bērnu ar ūdeni, kuru tikko apveltījis ar dziedniecisku spēku. Lai arī tikai gadu vecs, bērns jau zina, kā tradicionālā baliešu manierē saņemt svētību. Māte tur viņu, un meitenīte izstiepj savas mazās, apaļīgās roķeles, lai saņemtu plaukstās ūdentiņu, iedzer to, iedzer vēl un atlikumu uzšļaksta sev uz galvas nevainojami veikts rituāls. Patiesi, viņa nevarētu vēl mazāk baidīties no vecā, bezzobainā vīra, kurš patlaban skandē viņai svētītas vārsmas. Svētā ūdens atlikumu Ketuts ielej mazā plastmasas sviestmaižu maisiņā, aizsien tā galu un pasniedz ģimenei vēlākai lietošanai. Māte, ejot prom, paņem līdzi šo plastmasas maisiņu ar ūdeni, un izskatās, it kā viņa tikko būtu laimējusi gadatirgū zelta zivtiņu, tikai aizmirsusi ielikt to maisiņā.

Ketuts Lijers veltījis šai ģimenei kādas četrdesmit minūtes nedalītas uzmanības par apmēram divdesmit piecu centu atalgojumu. Arī tad, ja viņiem nemaz nebūtu bijis naudas, Ketuts būtu darījis to pašu, jo tas ir viņa kā dziednieka pienākums. Viņš nevienu neatraida, citādi dievi viņam atņems dziedināšanas spējas. Ketuts ik dienas pieņem apmēram desmit šādus apmeklētājus baliešus, kuriem vajadzīga viņa palīdzība vai padoms kādā svētdarbības vai medicīnas jautājumā. Izcili labvēlīgās dienās, kad visi vēlas īpašu svētību, viņam var būt pat pāri par simt apmeklētājiem.

-    Vai tu nenogursti?

-    Bet tas tak ir mans amats, viņš man atbild. Tas tak ir mans prieks būt dziedniekam.

Pēcpusdienā ierodas vēl daži pacienti, bet mums ar Ketutu atliek ari brīvs brīdis, ko pavadām uz lieveņa divatā. Man ir tik patīkami būt kopā ar šo veco dziednieku, jūtos tik brīvi kā ar pašas vectēvu. Viņš sniedz man pirmo mācībstundu baliešu meditācijā. Stāsta, ka ir daudzi ceļi, kā atrast Dievu, bet to lielākā daļa rietumniekiem esot par sarežģītu, tāpēc viņš man iemācīšot vienkāršu meditāciju. Tas notiek pārsvarā šādi: sēdi klusumā un smaidi. Man tas patīk. Pat mācīdams to, viņš smejas. Sēdi un smaidi. Lieliski.

-    Tu mācījies jogu Indijā, Lisa? viņš apjautājas.

-   Jā, Ketut.

-     Tu var nodarboties ar to jogu, viņš saka. Bet joga ir dikti grūta. Viņš sašķobās krampjainā lotosa pozā un saviebj seju komiskā grimasē, kas vedina domāt par aizcietējumu izraisītu piepūli. Tad Ketuts iztaisnojas un iesmejas, jautādams: Kāpēc jogā visi izskatās tik briesmīg nopietni? Tu satais tādu nopietnu ģīmi un aizbaid prom labo enerģiju. Lai meditētu, tev tik jāsmaida. Smaid ar seju, smaid ar prātu, un labā enerģija nāks pie tev un aizslaucīs prom to netīro enerģiju. Smaid pat ar aknām. Pavingrinies šovakar viesnīcā. Nesteidzies, nepārcenties. Pārāk nopietni, un tu pataisīs sev slimu. Tu var izsaukt to labo enerģiju ar smaidu. Šodien viss, beidzam. Uz redzīti, aligator. Rīt atnāc atkal. Es dikti laimīgs tevi redzēt, Lisa. Ļauj, lai tevi vada sirds. Ja tev kāds Rietumu draugs brauc uz Bali, sūti viņu šurp lasīt roku tagad, kopš tās bumbu spridzināšanas, man bankā dikti liels tukšums.

78

Ketuta Lijera dzīvesstāsts, apmēram tā, kā viņš to man izstāstīja.

-     Nu jau kādas deviņas paaudzes manā ģimenē ir dziednieki. Mans tēvs, mans vectēvs, mans vecvectēvs viņi visi dziednieki. Viņi visi grib, lai es ar kļūst par dziednieku viņi

redz, ka man ir spējas. Viņi redz, ka man ir skaistums un man ir gudrība. Bet es negrib būt dziednieks. Pārāk daudz mācīties! Pārāk daudz visādu ziņu! Es netic dziedniekiem! Es grib būt gleznotājs! Es grib būt mākslinieks! Man tajā ir labs talants.

Kad es vēl bij jauns cilvēks, es satiek vienu amerikāņu cilvēku, ļoti bagātu, varbūt pat Ņujorkas cilvēku, tāpat kā tu. Viņam patīk mana gleznošana. Viņš grib nopirkt no manis lielu bildi, varbūt metru lielu, par daudz, daudz naudas. Tik daudz naudas, ka var tapt bagāts. Tad es sāk mālēt viņam to bildi. Katru dienu es mālē, mālē, mālē. Pat pa nakti es mālē. Tajā dienā, sen atpakaļ, nebij elektriskās spuldzes kā tagad. Tāpēc man bij lampa. Eļļas lampa, saproti? Sūknējama lampa, bij jāpumpē, lai nāk eļļa. Un es vienmēr mālēj pa nakti pie eļļas lampas.

Vienu nakti eļļas lampa ir tumša, tad es pumpēj, pumpēj, pumpēj un tā eksplodē! Man roka ugunī! Es ej uz vien mēnesi slimnīcā ar sadegušu roku. Ienāk infekcija. Infekcija nonāk līdz pašai sirdij. Dakters saka, ka man jābrauc uz Singapūru, lai griezt nost man to roku, uz amputāciju. Tas man nav pa prātam. Bet dakters saka, ka man jābrauc uz Singapūru taisīt operāciju griezt nost roku. Es sak dakterim vispirms braukš mājās uz savu ciemu.

Tai naktī ciemā es redz sapni. Tēvs, vectēvs, vecvectēvs tie visi nāk pie manis sapnī uz man māju un saka man, kā ārstēt sadegušo roku. Viņi saka man, lai tais sulu no safrāna un sandalkoka. Likt to sulu uz apdeguma. Tad taisīt pulveri no safrāna un sandalkoka. Berzēt to pulveri iekš apdeguma. Viņi sak, ka man tas jādar, tad es nezaudēš roku. Tik dzīvs tas sapnis, it kā viņi būt bijuš ar man mājā, viņi visi kopā.

Es pamostos. Es nezin, ko darīt, jo reizēm sapņi vienkārši jokojas, vai saproti? Bet es ej mājās un liek uz rokas to safrāna un sandalkoka sulu. Un tad liek uz rokas to safrāna un

sandalkoka pulveri. Man roka ir dikti inficēta, dikti sāp, palikus dikti liela, dikti piepampusi. Bet pēc sulas un pulvera paliek tād vēsa. Paliek pavisam auksta. Sāk justies labāk. Pa desmit dienām man roka ir laba. Viss izdziedināts.

Pēc tam es sāk ticēt. Tad man atkal ir sapnis ar tēvu, vectēvu, vecvectēvu. Viņi sak, ka man tagad jākļūst par dziednieku. Mana dvēsele, man tā jādod Dievam. Lai to darīt, man sešas dienas jātur gavēnis, vai saprot? Ne ēdiena, ne ūdens. Nedzert. Ne brokastis. Nav viegli. Es no tā gavēņa tā slāpst, ka ej rīsa laukos no rīta pirms saules. Es sēž risa laukā ar muti vaļā un ķer ūdeni no gaisa. Kā tu to nosauks, ūdeni gaisā rīsa laukā no rīta? Rasa? Jā. Rasa. Sešas dienas es ēd tikai šito rasu. Nekād citu barību, tikai rasu. Piektā dienā es krīt bezsamaņā. Es redz visur dzeltenu krāsu. Nē, ne dzeltenu ZELTA. Es redz visur zelta krāsu, pat manī iekšā. Dikti laimīgs. Es tagad saprat. Tā zelta krāsa ir Dievs, arī manī iekšā. Tas pats, kas ir Dievs, ir manī iekšā. Tas pats.

Tagad man bij jākļūst par dziednieku. Man bij jāmācās ārstniecības grāmatas no vecvectēva. Tās grāmatas nav iztaisītas no papīra, tās ir iztaisītas no palmu lapām. Tā ir baliešu ārstu enciklopēdija. Man jāsamācās visi daudzie Bali augi. Nav viegli. Cits pēc cita, es iemācos viss. Es iemācos apieties ar cilvēkiem ar daudz visādīgām ķibelēm. Viena ķibele, kad kāds ir slims no fiziskā. Es palīdz tam fiziski slimam ar augiem. Cita ķibele ir, kad ģimene ir slima, kad ģimene vis laiku ķildojas. Es palīdz tur ar harmoniju, ar īpaš maģisku zīmējumu, arī ar runāšanu. Noliek maģisko zīmējumu mājā, nav vairs ķildu. Reizēm cilvēki ir slimi iekš mīlestības, nevar atrast pareizo pāri. Baliešiem un rietumniekiem vienmēr daudz kreņķu mīlestībā, grūti atrast pareizo pāri. Es salaboj mīlas kreņķi ar mantru un maģisku zīmējumu, nes tev mīlestību. Es mācos ari melno maģiju, lai palīdzēt cilvēkiem, ja

tiem uzsūtīta kād slikta burvestība. Manu maģisko zīmējumu tu noliec iekš savas mājas, tad tas dos tev enerģiju.

Man tomēr patīk būt māksliniekam, man patīk mālēt, kad ir laiks, sūtīt galerijai. Mani mālējumi, vienmēr vien un tie paši mālējumi kad Bali bij paradīze, varbūt pirms tūkstoš gadiem. Džungļu, zvēru mālējumi, sieviešu ar… kā tas vārds skanēj? Krūtis. Sievieši ar krūtīm. Man ir grūti atrast laiku taisīt bildes, jo esmu dziednieks. Tas ir mans amats. Tas ir mans hobijs. Jāpalīdz cilvēkiem, citād Dievs uz man dusmosies. Reizēm jāsaņem bērns, jātais ceremonijas mirušajam vai ceremonijas zobu novīlēšanai, vai kāzām. Reizēm es pamostos trijos no rīta, tais bildi pie elektriskās spuldzes vienīgais laiks, kad es priekš sevis varu mālēt. Man patīk būt vienam šitai nakts laikā, tas labs laiks mālēšanai.

Es tais īstu maģiju, nekādas jokošanās. Vienmēr runāj taisnību, pat sliktas ziņas. Man vienmēr dzīvē jābūt ar labu raksturu, citād nokļūš ellē. Es runāj baliešu valodā, indonēziešu, mazliet japāņu, mazliet angļu, pavisam mazdrusciņ holandiešu. Priekš manis tas nav nemaz tik slikti es 1as plaukstā japāņiem, tais draudzību. Pirms kara te bij daudz holandiešu. Tagad te daudz rietumnieku, visi runā angliski. Mana holandiešu valoda ir kā lai to sak? Kas tas par vārdu, ko tu man vakar mācīj? Ierūsējis? Jā, ierūsējis. Mana holandiešu valoda ir ierūsējus. Ha!

Es te, Bali, esmu ceturtajā kastā, ļoti zemā kastā kā zemnieks. Bet es redz daudzus pirmās kastas cilvēkus, kas nav tik gudri kā es. Mans vārds ir Ketuts Lijers. Lijers ir vārds, ko man iedev vectēvs, kad es bij mazs puika. Tas nozīmē “spoža gaisma”. Tas esmu es.

79

Es šeit, Bali, esmu tik brīva, ka tas ir gandrīz smieklīgi. Vienīgi man katru dienu pēcpusdienā uz dažām stundām

jāapciemo Ketuts Lijers, un to nu patiesi nevar uzskatīt par darbu. Dienas atlikusi daļa paiet visdažādākajās bezrūpības izpausmēs. Katru ritu es kādu stundu meditēju, izmantodama jogas tehnikas, ko man iemācījusi mana guru, un katru vakaru kādu stundu meditēju ar paņēmieniem, ko man mācīja Ketuts (“sēdi mierā un smaidi”). Starplaikā es pastaigājos un braukāju ar divriteni, ēdu pusdienas un reizēm sarunājos ar cilvēkiem. Atradu šajā pilsētiņā mazu, klusu bibliotēku, kur izsniedz grāmatas līdzņemšanai, un tagad lielu un burvīgu dzīves daļu pavadu, dārzā lasot. Pēc ašrama dzīves intensitātes un pat pēc dekadentiskās aizņemtības, vandoties pa Itāliju un ēdot visu, kas nāk priekšā, šī ir tik radikāli jauna un mierpilna manas dzīves epizode. Man ir tik daudz brīva laika, ka to varētu mērīt tonnās vai kilometros.

Kad vien atstāju viesnīcu, Mario un citi personāla darbinieki pie reģistrācijas galda vaicā man, kurp došos, un ikreiz, man atgriežoties, vaicā, kur esmu bijusi. Es gandrīz varu iztēloties, ka personāls rakstāmgalda atvilktnēs glabā mazas kartes, kurās ar ķeksīšiem atzīmē, kur šajā brīdī atrodas katrs viņu draugs un tuvinieks gluži vienkārši, lai zinātu, ka viss bišu strops nemitīgi tiek uzskaitīts.

Vakaros es minos ar savu divriteni augšup kalnos, pāri rīsa terašu akriem uz ziemeļiem no Ubudas, kur ir tik lieliskas un zaļas ainavas. Rīsa stādījumu lāmu stāvošajā ūdenī atspoguļojas rozā mākoņi, it kā pastāvētu divas debesis vienas augšā dieviem, otras šeit, dubļainajā slapjumā, mums, mirstīgajiem. Citudien es aizbraucu uz gārņu rezervātu, garām plakātam ar strupu uzrakstu “Te var apskatīt gārņus”, taču todien tur gārņu nav, ir tikai pīles, tad nu es, kādu laiciņu pavērojusi tās, braucu tālāk uz nākamo ciemu. Es braucu garām vīriešiem un sievietēm, un bērniem, un vistām, un suņiem; visi, kā nu kurais, ir aizņemti savos darbos, tomēr ne tik ļoti aizņemti, lai nevarētu no tiem atrauties un pasveicināt mani.

Kādu vakaru es ieraugu jauka, mežaina paugura virsotnē plakātu “Izīrē mākslinieka māju ar virtuvi”. Tā kā Visums ir devīgs, jau pēc trim dienām esmu tur iemitinājusies. Mario palīdz man pārvākties, un visi viņa draugi viesnīcā māj asarainas ardievas.

Mana jaunā māja atrodas pie klusa ceļa, un to no visām pusēm ieskauj risa lauki. Nelielais kotedžas veida namiņš aiz efejām noaugušiem mūriem pieder kādai anglietei, kas aizbraukusi pavadīt vasaru Londonā; tā nu es iemitinos šis sievietes mājā, aizvietojot viņu šajā brīnumainajā vietā. Te ir spilgti sarkana virtuve, dīķis pilns zelta zivtiņām, marmora terase, mirdzošām mozaīkas flīzēm izklāta āra duša; mazgājot matus, es varu vērot gārņu ligzdas palmu lapotnēs. Šauras, slepenas taciņas ved patiesi burvīgā dārzā. Šajā mājā strādā dārznieks, tātad mans vienīgais darbs ir lūkoties uz puķēm. Nevienam no neparastajiem ekvatoriālajiem ziedaugiem es nezinu nosaukumu, tāpēc pati izgudroju tiem vārdus. Un kālab ne? ŠI ir mana Ēdene, vai ne tā? Drīz vien esmu devusi visiem šeit sastopamajiem augiem jaunas iesaukas narcišu koks, kāpostpalma, balles kleitas augs, spirāliskā liellbniece, pirkstgalu ziediņš, skumjais vltenis. Efektīgu rozā orhideju esmu nokristījusi par “bēbja pirmo rokasspiedienu”. Nevajadzīgā un izšķērdīgā tīra skaistuma lavīna, kāda tā ir šeit, šķiet gluži neticama. Izliecoties pa guļamistabas logu, es varu plūkt papaijas un banānus tieši no zariem. Šeit dzīvo kaķis, kurš katru dienu pusstundu, pirms es viņu pabaroju, izrāda man milzīgu sirsnību un pēc tam mauro tik traki, it kā viņu mocītu Vjetnamas kara atmiņu uzplūdi. Dīvaini, taču mani tas netraucē. Šajās dienās mani netraucē itin nekas. Es nudien nespēju iztēloties vai atcerēties kādu iemeslu, kura dēļ varētu būt neapmierināta.

Arī skaņu pasaule šeit ir visnotaļ iespaidīga. Vakaros skan circeņu orķestris, kurā basa partiju spēlē vardes. Nakts

melnumā gaudo suņi par to, cik tie nesaprasti. Pirms ausmas par sevi atgādina gaiļi, no daudzu jūdžu attāluma paziņodami, cik satriecoši lieliski ir būt gailim. (“Mēs esam GAIĻI! ” tie klaigā. “Mēs esam vienīgie, kas cienīgi būt GAIĻI!”) Katru ritu ap saullēktu norisinās tropisko putnu dziedāšanas konkurss, un vienmēr ir kādi desmit čempiona titula pretendenti, kas saņem vienādu balsu skaitu. Kad saule paceļas augstāk, apkārtne pieklust un pie darba stājas tauriņi. Visu namu apvij vīteņaugi, un man ir sajūta, ka namiņš kādu dienu pilnīgi pazudīs lapās un es līdz ar to, pārvēršoties par džungļu puķi. īres maksa ir mazāka par summu, ko Ņujorkā ik mēnesi esmu radusi izdot par taksometru.

Starp citu, vārds “paradīze”, kas nāk no persiešu valodas, burtiskā tulkojumā nozīmē “ar mūri apjozts dārzs”.

80

Ja gribu būt patiesi godīga, man jāpaziņo, ka paiet tikai trīs izpētes darbam veltītas pēcpusdienas vietējā bibliotēkā, lai saprastu, ka visi mani sākotnējie priekšstati par Bali kā par paradīzi bijuši nedaudz maldīgi. Kopš pirms diviem gadiem pirmoreiz apmeklēju Bali, es visiem stāstīju, ka šī mazā saliņa ir pasaules vienīgā patiesā utopija vieta, kur pazīst tikai mieru un harmoniju, un mūžīgu līdzsvaru. Nevainojama Ēdene bez varmācības un asinsizliešanas vēstures. Nezinu, kur biju sagrābstījusi šo grandiozo ideju, taču es to paudu ar pilnu pārliecību.

-    Pat policisti tur staigā ar ziediem matos, es apgalvoju, it kā tas būtu pierādījums manis iepriekšteiktajam.

Īstenībā izrādās, ka Bali tomēr ir tikpat asiņaina un vardarbīga, un despotiska vēsture kā visām citām vietām uz Zemes, kur vien jebkad mitinājušās cilvēciskas būtnes. Kad sešpadsmitajā gadsimtā uz šejieni emigrēja Javas karaļi, tie nostiprināja feodālu koloniju ar stingru kastu sistēmu, kurā kā jau

visās sevi cienošās kastu sistēmās tie, kas bija augšā, sliecās neapgrūtināt sevi ar uzmanību pret tiem, kas bija apakšā. Agrīnās Bali ekonomiku darbināja ienesīgā vergu tirdzniecība (ne tikai par dažiem gadsimtiem apsteidzot Eiropas dalību starptautiskajā vergu tirdzniecībā, bet arī krietni ilgu laiku pārciešot eiropiešu tirgošanos ar cilvēku dzīvībām). Salas iekšienē nemitīgi norisinājās karadarbība, sāncensības pārņemtie karaļi vērsa uzbrukumus (ko pavadīja masu izvarošanas un slepkavības) pret saviem kaimiņiem. Līdz pat deviņpadsmitā gadsimta beigām baliešiem jūrnieku un tirgotāju vidū bija nežēlīgu karotāju reputācija. (Vārds amok “amoka skrējiens” ir baliešu vārds, kas raksturo kaujas tehniku, pēkšņā mežonīgā neprātā metoties pašnāvnieciskā un asiņainā tuvcīņā ar ienaidnieku; eiropiešos šis paņēmiens iedvesa šausmas.) 1848. gadā trīsdesmit tūkstoš vīru lielā labi disciplinētā baliešu armija sakāva holandiešu iebrucējus, 1849. gadā tas notika vēlreiz, un, tā kā visas labas lietas ir trīs, vēl arī 1850. gadā. Holandiešu jūgā sala nonāca tikai tad, kad Bali karaļi izjauca vienotību un varas tīkojumos nodeva cits citu, izlīgstot ar ienaidnieku pret labas sadarbības apsolījumiem nākotnē. Līdz ar to apveltīt šīs salas vēsturi ar paradīzes sapņa oreolu ir nedaudz aizvainojoši pret patiesību. Nav tā, ka šie ļaudis pēdējo tūkstošgadi būtu aizvadījuši, smaidīdami sasēdušies aplītī un dziedādami līksmas dziesmas.

Bet divdesmitajos un trīsdesmitajos gados, kad Bali atklāja Rietumu ceļotāju privileģētā šķira, visa šī asinsizliešana tika noklusēta. Ienācēji bija vienisprātis, ka šī patiesi ir “dievu sala”, kurā “katrs ir mākslinieks” un kur cilvēki dzīvo netraucētā svētlaimes stāvoklī. Tas bijis visai noturīgs mīts, šis sapnis; lielākā daļa Bali viesu (ieskaitot mani pašu pirmā apmeklējuma laikā) vēl arvien turas pie tā. “Es biju dusmīgs uz Dievu par to, ka neesmu piedzimis Bali,” apgalvoja vācu fotogrāfs Georgs Krauzers pēc tam, kad trīsdesmitajos gados

bija apmeklējis Bali. Pārpasaulīgā skaistuma un miera vilināti, salu sāka apciemot patiesi ievērojami cilvēki mākslinieks Volters Spīss, rakstnieks Noels Kovards, dejotāja Klēra Holta, aktieris Čārlijs Čaplins, zinātniece Margareta Mida (lai gan Bali salinieces bieži redzamas ar atkailinātām krūtīm, Mida viedi nodēvēja Bali civilizāciju par tikpat tiklu, kāda bijusi viktoriāniskā Anglija, un tā tas patiesi arī bija. “Ne grama tīra libido visā viņu kultūrā.”).

Četrdesmitajos gados, kad pasauli pārņēma karš, šai ballītei pienāca beigas. Indonēzijā iebruka japāņi, un svētlaimīgie izceļotāji bija spiesti atstāt savus Bali dārzus un skaistos kalpotājus. Cīņā par Indonēzijas neatkarību, kas sekoja karam, Bali kļuva tikpat sadrumstalota un varmācības pārņemta kā viss pārējais arhipelāgs, un līdz piecdesmitajiem gadiem (kā teikts apcerējumā “Bali: paradīzes izgudrošana”), ja arī kāds rietumnieks iedrošinājās ierasties Bali, viņam bija jābūt tik prātīgam, lai guļot turētu ieroci zem spilvena. Sešdesmitajos gados cīņa par varu visā Indonēzijā pārvērtās par kaujas lauku starp nacionālistiem un komunistiem. Pēc 1965. gada Džakartas apvērsuma mēģinājuma uz Bali tika sūtīti nacionālistu kareivji ar visu aizdomās turamo komunistu vārdu sarakstu. Apmēram nedēļu, ik uz soļa piepalīdzot vietējai policijai un ciemu autoritātēm, nacionālistu spēki slepkavoja katrā apdzīvotajā vietā. Kad slepkavošanas orģijas bija galā, Bali skaistās upes aizsprostoja apmēram simts tūkstoši līķu.

Teiksmainās Ēdenes sapņa atdzimšana notika sešdesmito gadu beigās, kad Indonēzijas valdība nolēma no jauna pasniegt Bali kā “dievu salu” un, izvēršot veiksmīgu masveidīga mārketinga kampaņu, piedāvāt to starptautiskajam tūrisma tirgum. Tūristi, kuri tika atvilināti uz Bali, bija visnotaļ cēla publika (te galu galā nebija nekāda Fortloderdeila1 ), un viņu uzmanību pievērsa Bali kultūras mākslas un

1 Fort Lauderdale kūrortpilsēta Floridā.

reliģiskajām vērtībām. Tumšākie vēstures posmi tika apdomīgi apieti. Un tiek apieti vēl arvien.

Izlasījusi to visu vietējā bibliotēkā, jutos apmulsusi. Pagaidiet kāpēc es vēlreiz atbraucu uz Bali? Meklēt līdzsvaru starp pasaulīgo prieku un garīgo kalpošanu, vai ne? Vai šī patiešām būtu īstā vieta šādiem meklējumiem? Vai balieši patiešām vairāk par visiem uz pasaules dzīvo šādā mierpilnā līdzsvarā? Protams, viņi izskatās līdzsvaroti, ar visām savām dejām un lūgšanām, un svētkiem, un skaistumu, un Smaidiem, bet es nezinu, kas zem tā visa patiesībā norisinās. Policisti tik tiešām staigā ar puķi aiz auss, taču Bali, tieši tāpat kā visā pārējā Indonēzijā, valda korupcija (es to izjutu pati uz savas ādas, pasniedzot vīram uniformā pārsimt zaļo, lai tas nelegāli pagarinātu manu vīzu un es varētu palikt Bali iecerētos četrus mēnešus). Balieši vārda tiešā nozīmē pārtiek no tā, ka tiek uzskatīti par pasaules mierīgāko, dievbijīgāko un mākslinieciski apdāvinātāko tautu, bet cik daudz tajā ir patiesuma un cik ekonomiskas izkalkulētības? Un cik daudz tāda iebraucēja kā es var saprast par slēpto stresu, kas mīt aiz šīm “starojošajām sejām”? Šeit ir tāpat kā visur citur jūs aplūkojat ainu no pārāk tuva attāluma, un visas skaidrās līnijas izplūst nenoteiktā juceklīgu otas triepienu vai pikseļu masā.

Vienīgais, ko es patlaban varu pilnīgi droši apgalvot, ir tas, ka man patīk māja, kuru īrēju, un ka Bali ļaudis visi bez izņēmuma bijuši pret mani laipni. Viņu mākslu un ceremonijas es uzskatu par skaistām un spēcinošām; tā tas šķiet ari viņiem pašiem. Tāda ir mana šejienes vietas, kura varbūt ir daudz sarežģītāka, nekā es jebkad spēšu saprast, empīriskā pieredze. Bet, vienalga, kas baliešiem būtu jādara, lai saglabātu savu līdzsvaru (un nopelnītu iztiku), viņiem tas lieliski padodas. Man šeit ir veicams darbs pie sava pašas līdzsvara, un vismaz pašlaik tas šķiet tāds pats kā lutinošais klimats, kādā tas darāms.

Es nezinu, cik vecs īsti ir mans draugs dziednieks. Es to jautāju, bet viņš nav pārliecināts par savu vecumu. Šķiet, atceros, ka tad, kad biju šeit pirms diviem gadiem, tulks teica, ka Ketutam esot astoņdesmit gadu. Taču kādu dienu Mario pavaicāja, cik viņam gadu, un Ketuts atbildēja: Varbūt kād sešdesmit piec, īsti nezin pateikt. Kad es jautāju viņa dzimšanas gadu, viņš atbildēja, ka no savas piedzimšanas neko neatceroties. Es zinu, ka Otrā pasaules kara laikā, kad japāņi okupēja Bali, Ketuts jau bija pieaudzis, un tagad viņam varētu būt ap astoņdesmit. Bet, kad viņš stāstīja man par rokas sadedzināšanu jaunekļa gados, un es jautāju, kurā gadā tas notika, viņš attrauca: Nezin. Varbūt kādā divdesmitajā? Tātad, ja viņam 1920. gadā bija ap divdesmit, cik tad vecs viņš ir tagad? Simt piecus gadus? Tātad mēs varam lēst, ka viņam ir kaut kur starp sešdesmit un simt pieciem gadiem.

Esmu ari pamanījusi, ka viņa vecuma novērtējums no dienas dienā mainās atkarībā no tā, kā viņš jūtas. Kad Ketuts ir saguris, viņš smagi pūš un saka: Šodien gan man būs kād astoņdesmit piec, bet, juzdamies mundrāks, paziņo:

-    Man domāt, ka šodien man būs kād sešdesmit. Varbūt šis ir tikpat labs vecuma novērtēšanas veids kā jebkurš cits cik vecs tu jūties? Kam tad vēl ir nozīme, patiešām? Un tomēr es nemitīgi cenšos to izdibināt. Kādu dienu es skaidri un gaiši viņam pajautāju: Ketut, kad tev ir dzimšanas diena?

-    Ceturtdien.

-    Šo ceturtdien?

-    Nē, ne šo ceturtdien. Ceturtdien.

Tas ir labs sākums… bet vai tiešām tā paliks vienīgā man pieejamā informācija? Ceturtdiena, bet kurā mēnesī? Kurā gadā? Nav zināms. Lai vai kā, nedēļas diena, kurā esat dzimis, Bali ir svarīgāka nekā dzimšanas gads, un tāpēc Ketuts,

lai ari nevar pateikt, kurā gadā ir dzimis, toties zina vēstīt, ka ceturtdienā dzimušo bērnu aizstāvis ir Šiva Iznīcinātājs un ka šai dienai ir divi vadošie dzīvnieku gari lauvas un tīģera. Ceturtdienā dzimušo bērnu oficiālais koks ir banjans. Oficiālais putns ir pāvs. Cilvēks, kas dzimis ceturtdienā, vienmēr sāks runāt pirmais, pārtrauks citus, būs nedaudz agresīvs, tieksies patikt pretējam dzimumam (Ketuta vārdiem “palaidnieks vai palaidniece”), bet visumā ir krietns pēc rakstura, ar izcilu atmiņu un vēlmi palīdzēt citiem.

Kad baliešu pacients nāk pie Ketuta ar nopietnu veselības vai ekonomiskas dabas, vai attiecību problēmu, dziednieks vienmēr pajautā, kādā nedēļas dienā šis cilvēks dzimis, lai izvēlētos pareizās lūgšanas un zāles, kas tam varētu palīdzēt. Jo reizēm, stāsta Ketuts, “cilvēki saslimst dzimšanas dienā” un, lai nostādītu atkal līdzsvarā, viņiem nepieciešama neliela astroloģiska pieregulēšana. Reiz kāda vietējā ģimene atveda pie Ketuta savu jaunāko dēlu. Bērnam varēja būt kādi četri gadi. Pajautāju, kas par problēmu, un Ketuts man iztulkoja, ka ģimene esot noraizējusies par to, ka “dikti agresīvs šitas puika. Šitas puika neklausa. Slikti uzvedas. Negriež uzmanību. Mājā visi no šitā puikas noguruši. Reizēm šitam puikam arī reibst galva.”

Ketuts jautāja vecākiem, vai drīkst zēnu kādu brīdi paturēt rokās. Viņi ielika dēlu Ketutam klēpī, un zēns mierīgi, bez bailēm pieglaudās pie vecā dziednieka krūtīm. Maigi turēdams viņu, Ketuts uzlika roku bērnam uz pieres un pats aizvēra acis. Tad viņš uzlika roku uz zēna vēdera un atkal aizvēra acis. To darīdams, viņš visu laiku smaidīja un rāmi runājās ar bērnu. Pārbaude ātri vien bija galā. Ketuts atdeva zēnu vecākiem, un drīz šie ļaudis aizgāja ar recepti un nedaudz svētā ūdens. Ketuts teica man, ka izjautājis vecākus par zēna dzimšanas apstākļiem un uzzinājis, ka bērns dzimis zem sliktas zvaigznes, turklāt sestdienā dienā, kas satur potenciāli

ļaunu garu elementus, tādus kā vārnas gars, pūces gars, gaiļa gars (tas padarot bērnu par kausli) un lelles gars (tas ari izraisot reiboņus). Bet ir arī labākas ziņas. Tā kā zēns ir dzimis sestdienā, viņa ķermenis satur ari varavīksnes garu un tauriņa garu, un tie ir jāstiprina. Ir jāveic noteiktas ziedojumu kārtas, un tad zēnam tiks atdots sākotnējais līdzsvars.

-           Kāpēc tu turēji roku uz zēna pieres un vēdera? es interesējos. Pārbaudīji, vai nav drudzis?

-            Es pārbaudīj viņa smadzenes, atbildēja Ketuts. Lai redzēt, vai viņa prātā nemājo ļaunie gari.

-    Kādi ļaunie gari?

-           Lisa, viņš sacīja, esmu balietis. Es tic melnajai maģijai. Es tic, ka ļaunie gari iznāk no upēm un dar pāri cilvēkiem.

-    Vai zēnam bija ļaunie gari?

-           Nē. Viņš tik ir slims dzimšanas dienā. Viņa ģimene veiks upurēšanu. Būs labi. Un kā ar tevi, Lisa? Vai katr vakar vingrinies Bali meditācijā? Tur prātu un sirdi tīru?

-    Katru vakaru, es apstiprināju.

-    Tu mācies smaidīt pat ar aknām?

-    Pat ar aknām, Ketut. Manas aknas smaida pa visu ģīmi.

-           Labi. Tas smaids pataisīs tev par īstu skaistuli. Tas tev dos spēku būt dikti smukai. Tu var lietot to spēku to smukuma spēku! lai dabūt to, ko dzīvē grib.

-           Smukuma spēks! es atkārtoju šo vārdu savienojumu, un man tas patīk. Itin kā meditējoša Bārbija. Es gribu smuku spēku!

-    Tu tais vēl ari indiešu meditāciju?

-    Katru ritu.

-           Labi. Neaizmirst par to jogu. Tas tev derīgi. Tev nāks par labu turpināt vingrināties abos meditācijas veidos indiešu un baliešu. Katrs citāds, bet abi labi. Vienād labi. Es domāj par reliģiju, lielākā daļa ir vienlīdz labas.

-    Visi tā nedomā, Ketut. Dažiem cilvēkiem patīk strīdēties par Dievu.

-     Nav vajadzīgs, viņš atsaka. Man ir vien laba doma, ko darīt, ja tu satiec kād cilvēku no citas reliģijas un viņš grib strīdēties par Dievu. Mana doma ir tāda: tu klausies vis, ko tas cilvēks par Dievu sak. Nekad nestrīdies ar viņu par Dievu. Bet sakāmais ir: “Es tev piekrīt.” Tad ej mājās un lūdzies, kā tev tīk. Tā ir mana doma cilvēkiem, lai būt miers par reliģijām.

Esmu ievērojusi, ka Ketuts visu laiku tur izslietu zodu, galva nedaudz atmesta, vienlaikus zobgalīgs un elegants. Viņš noraugās pasaulē no sava izslietā deguna apakšas kā ziņkārīgs, vecs karalis. Viņa āda ir spīdīga, zeltaini brūna. Viņš ir gandrīz plikgalvains, taču to atsver izcili kuplas un kušķainas uzacis, kas izskatās, ka tā vien gribētu aizlidot. Ja neņem vērā trūkstošos zobus un apdeguma skarto labo roku, viņam, šķiet, ir lieliska veselība. Viņš man stāstīja, ka jaunībā esot bijis dejotājs tempļa ceremonijās un tajos laikos viņš bijis skaists. Es tam ticu. Viņš ēd tikai reizi dienā baliešiem raksturīgu vienkāršu ēdienu no rīsiem, kuros iemaisīti piles vai zivs gabaliņi. Viņam patīk katru dienu izdzert pa tasei kafijas ar cukuru. Pie šādas diētas jebkurš it viegli nodzīvotu simt piecus gadus. Viņš apgalvo, ka savu ķermeni saglabā spēcīgu, katru vakaru pirms gulētiešanas meditējot un velkot savā kodolā Visuma veselīgo enerģiju. Viņš skaidro, ka cilvēka ķermenī ir ne vairāk un ne mazāk kā pieci radīšanas elementi ūdens (apa), uguns (tejo), vēja (baiju), debess (akasa) un zemes (pritivi) un meditācijas laikā uz tiem jākoncentrējas, tad jūs no visiem šiem avotiem saņemsiet enerģiju un būsiet stipri. Demonstrējot savu palaikam visai dzirdīgo ausi pret angļu idiomām, Ketuts saka: “Mikrokosms kļūst makrokosms. Tu mikrokosms kļūs tāda pat kā Visums makrokosms.”

Šodien Ketuts cauru dienu atradās savu baliešu pacientu ielenkumā, tie drūzmējās viņa pagalmā kā tirgus laukumā,

visi ar bērniem vai ziedojumiem klēpi. Tur bija zemnieki un biznesmeņi, tēvi un vecāsmātes. Bija vecāki ar mazuļiem, kas atrija barību, un veci viri, kurus mocīja melnās maģijas lāsti. Bija jauni vīrieši, kurus plosīja agresivitāte un baudkāre, jaunas sievietes, kas lūkojās pēc pāra, un nomocījušies bērni, kas sūdzējās par izsitumiem. Visi bija izsisti no līdzsvara, visiem tas bija jāatjauno.

Lai ari kā, bet Ketuta mājas pagalmā vienmēr valda brīnumaina pacietība. Reizēm cilvēkiem jāgaida trīs un pat vairāk stundu, līdz Ketutam rodas iespēja par tiem parūpēties, taču viņi pat neklabina kājas vai ērclgi nebola acis. Neparasti ir ari tas, kā gaida bērni: pieglaudušies savām skaistajām mātēm, tie, īsinādami laiku, vienkārši spēlējas ar pirkstiņiem. Vēlāk mani allaž uzjautrināja tas, ka šie paši rāmie bērni atvesti pie Ketuta tāpēc, ka tēvs un māte nosprieduši: bērns ir “pārāk niķīgs” un ir jādziedina. Tā mazā meitenīte? Tā trīsgadīgā meitenīte, kura veselas četras stundas nečinkstēdama sēdēja karstajā saulē bez našķiem, bez rotaļlietām? Viņa būtu niķīga? Kaut es būtu varējusi pateikt: “Ļautiņi mīļie, jums būtu jāredz, ko nozīmē niķīgs bērns. Aizvedīšu jūs uz Ameriku un parādīšu jums tādus knauķus, kas liks jums noticēt ritalīna' svētīgumam.” Bet šeit gluži vienkārši ir atšķirīgi labas bērnu uzvedības standarti.

Ketuts pret visiem saviem pacientiem izturējās vienlīdz goddevīgi, šķietami neraizēdamies par to, kā paiet laiks, sniedzot tiem tieši tik daudz uzmanības, cik vajadzīgs, neraizējoties par to, kurš rindā būs nākamais. Viņš bija tik aizņemts, ka pat nepaēda pusdienas, bet palika kā pielīmēts uz sava lieveņa. Pazemīgs cienībā pret Dievu un saviem priekštečiem, viņš sēdēja tur stundu stundas, dziedinot visus pēc kārtas. Pret vakaru viņa acis izskatījās tik nogurušas, kādas varētu būt lauka ķirurgam pilsoņu karā. Viņa pēdējais pacients šajā

1 Ķīmisks preparāts uzmanības deficīta un hiperaktivitātes mazināšanai.

dienā bija dziļi noraizējies pusmūža balietis, kas sūdzējās, ka nu jau nedēļām ilgi nevarot labi izgulēties; viņu vajājot, kā viņš sacīja, murgs, kurā viņš tiekot noslīcināts "vienlaikus divās upēs”.

Līdz pat šim vakaram man nebija skaidrs, kāda ir mana loma Ketuta Lijera dzīvē. Katru dienu tiku viņam jautājusi, vai viņš ir pārliecināts, ka grib mani savā tuvumā, un viņš turpināja uzstāt, ka man jānāk un jāpavada laiks viņa sabiedrībā. Jūtos vainīga, aizņemot tik daudz no viņa dienas, bet pievakarē, kad dodos prom, vecais vīrs allaž izskatās vīlies. Angļu valodu es viņam nemācu, ne uz to pusi. Cik no tās viņš iemācījies pirms vairākiem gadu desmitiem, tik arī ir iecementēts viņa prātā, un tur vairs nav palicis necik daudz vietas labojumiem vai jaunam vārdu krājumam. Varu panākt vienīgi to, lai, man ierodoties, viņš teiktu: “Prieks tevi redzēt,” nevis: “Prieks ar tevi iepazīties.”

Šovakar, kad aizgāja pēdējais pacients un Ketuts izskatījās vecs un pārguris no kalpošanas smaguma, es ieminējos, ka varbūt man labāk būtu iet un ļaut viņam pabūt vienatnē, bet viņš man atbildēja: Man priekš tevīm vienmēr ir laiks. Viņš lūdza man, lai pastāstu kaut ko par Indiju, par Itāliju, par Ameriku, par savu ģimeni. Tad arī es sapratu, ka neesmu Ketuta Lijera angļu valodas skolotāja, nedz arī viņa teoloģijas studente, bet gan šā vecā dziednieka tīrākais un vienkāršākais prieka avots esmu viņa sabiedrība. Esmu cilvēks, ar kuru viņš var parunāties, jo viņam patīk dzirdēt par pasauli, ko pašam nav bijis lielas iespējas apskatīt.

Mūsu kopīgajās uz lieveņa aizvadītajās stundās Ketuts mani ir izjautājis par visu, sākot ar to, cik Meksikā maksā automašīnas, un beidzot ar to, kas izraisa AIDS. (Abos šajos tematos darīju, ko varēju, lai ari uzskatu, ka ir lietpratēji, kuri noteikti būtu varējuši atbildēt pamatīgāk.) Ketuts nekad nav atstājis Bali salu. Patiesībā viņš gauži maz laika pavadījis

prom no sava lievenīša. Reiz viņš devies svētceļojumā uz Montagungu, lielāko un garīgi nozīmīgāko Bali vulkānu, bet sacīja, ka turienes enerģija bijusi tik spēcīga, ka bailēs no tā, ka svētā uguns varētu viņu iznīcināt, viņš tik tikko spējis meditēt. Lielu, svarīgu ceremoniju reizēs Ketuts apmeklē tempļus un tiek ielūgts kaimiņu mājās veikt kāzu vai noteikta vecuma sasniegšanas rituālus, taču lielāko daļu laika viņu var sastapt tieši šeit, sēžot sakrustotām kājām uz bambusa paklājiņa, ar vecvectēva palmu lapu medicīnas enciklopēdijām visapkārt, rūpējoties par cilvēkiem, nomierinot dēmonus un paretam palutinot sevi ar tasi saldas kafijas.

-   Man pagājušo nakti bij no tevis sapnis, viņš man šodien teica. Man bij sapnis, ka tu viskautkur brauc ar divriteni.

Tā kā viņš apklusa, es nācu klajā ar gramatisku labojumu.

-   Vai tu gribi teikt, ka es braukāju ar riteni visur?

-   Jā! Es pagājušo nakti sapņoj, ka tu brauc ar riteni viskautkur un visur. Tu esi tik laimīg manā sapnī! Pār pa visu pasauli tu brauc ar riteni. Un es tev sekoj!

Varbūt viņš to patiesi vēlētos…

-   Varbūt tu kādreiz varētu apciemot mani Amerikā, Ketut, es ierosinu.

-   Nevarēš vis, Lisa, viņš purina galvu, mundri samierinājies ar savu likteni. Man nav tik daudz zobu, lai es varēt lidot ar lidmašīnu.

82

Paiet labs laiks, iekams es nolīdzinu attiecības ar Ketuta sievu. Niomo, kā Ketuts viņu dēvē, ir liela un resna, pieklibo ar gūžas locītavu, un viņas zobi no betelpalmas sēklu tabakas zelēšanas ir notraipīti sarkani. Kāju pirksti ir mokoša artrīta savilkti. Viņai ir ļaunas acis. Pirmo reizi uzlūkojot šo sievieti, viņa man iedvesa bailes. Viņa raida tādas negantas, vecas dāmas vibrācijas, kādas reizēm mēdz būt atraitnēm Itālijā

un drūmām, paštaisnām baznīcas solu deldētājām. Niomo izskatās pēc tādas, kura noģērēs jums ādu par vissīkāko pārkāpumu. No sākuma viņa pret mani bija uzkrītoši aizdomīga: Kas tas tāds par flamingo, kas katru dienu slamstās pa manu māju? Niomo glūnēja uz mani no savas virtuves nokvēpušās durvju ailas, kā apšaubīdama manas tiesības uz eksistenci. Es viņai mēdzu uzsmaidīt, bet viņa tikai turpināja blenzt, prātodama, vai trenkt mani prom ar slotaskātu vai ne.

Bet tad kaut kas mainījās. Tas bija pēc visa tā notikuma ar fotokopijām.

Ketutam Lijeram ir kaudžu kaudzes vecu līniju klažu un kantorgrāmatu, kas sīkā, smalkā rokrakstā pierakstītas pilnas ar senajiem dziedniecības noslēpumiem Bali sanskritā. Lai viņa rīcībā būtu visa medicīniskā informācija, Ketuts četrdesmitajos vai piecdesmitajos gados, kādu laiku pēc tam, kad nomiris viņa vectēvs, pārrakstījis šīs piezīmes kladēs. Šie pieraksti ir patiesi nenovērtējami. Milzums ziņu par reti sastopamiem kokiem, krūmiem un stiebrzālēm un visām to medicīnā noderīgajām īpašībām. Kādas sešdesmit lappuses aizņem roku līniju nolasīšanas shēmas, ir daudz burtnīcu ar astroloģiskiem datiem, mantrām, burvju vārdiem un ārstniecības paņēmieniem. Vienīgā nelaime, ka visas šīs klades pārcietušas pelējuma un grauzēju uzbrukumu desmitgades un ir gandrīz sabirzušas. Nodzeltējušas, sadriskātas un appelējušas, tās atgādina trūdošu pērno lapu kaudzi. Ikreiz, pāršķirot lapu, Ketuts to ieplēš.

-   Ketut, es pagājušonedēļ teicu, paņēmusi rokās kādu no daudz cietušajām kladēm, es gan neesmu ārste kā tu, bet man šķiet, ka šī grāmata iet bojā.

Viņš iesmējās. Tu domā iet bojā?

-    Apsēdies, es drūmi turpināju. Mans profesionālais viedoklis ir šāds: ja šī grāmata drīzumā nesaņems palīdzību, turpmākā pusgada laikā tā būs pagalam.

Tad es pajautāju, vai drīkstu paņemt kladi uz pilsētu un, pirms tā aiziet bojā, izgatavot fotokopijas. Man nācās viņam sīki izskaidrot, kas ir fotokopijas, un apsolīt, ka paturēšu kladi pie sevis tikai divdesmit četras stundas un nenodarīšu tai nekādu ļaunumu. Visbeidzot viņš atļāva man paņemt to no lieveņa piederumiem līdz ar visdedzīgākajiem apliecinājumiem, ka apiešos saudzīgi ar viņa vectēva gudrību. Aizbraucu uz pilsētu, iegāju veikalā, kur bija pieejams intemets un fotokopētāji, uzmanīgi nokopēju katru lapu un palūdzu, lai man šīs jaunās, tīrās fotokopijas iesien glītos plastmasas vākos. Nākamajā dienā vēl pirms pusdienlaika aizvedu atpakaļ gan veco, gan jauno grāmatas eksemplāru. Ketuts bija pārsteigts un iepriecināts, var pat teikt, aplaimots, jo šī klade, kā viņš apgalvoja, viņam esot jau pusgadsimtu. Kas varēja nozīmēt gan burtiski piecdesmit gadus, gan vienkārši “ļoti sen”.

Pajautāju, vai informācijas glābšanas nolūkos drīkstu nokopēt ari pārējās klades, un Ketuts izvilka vēl vienu šļauganu, sapluinītu, sabirzušu, bēdīgu dokumentu, pilnu ar Bali sanskritu un sarežģītiem zīmējumiem.

-   Vēl viens pacients! viņš paziņoja.

-   Ļauj man to izārstēt! es atbildēju.

Tā bija vēl viena milzu veiksme. Nedēļas beigās es biju nokopējusi vairākus senus manuskriptus. Ketuts katru dienu sauca sievu un rādīja viņai jaunās kopijas, viņš izskatījās pārlaimīgs. Sievietes sejas izteiksme gan palika nemainīga, taču viņa rūpīgi nopētīja jaunieguvumus.

Un nākamajā pirmdienā, kad ierados, Niomo pasniedza man karstu kafiju, ielietu ievārījuma burciņā. Vēroju, kā viņa nes to uz porcelāna apakštases pāri pagalmam, lēni pieklibodama garajā ceļā no virtuves uz Ketuta lieveni. Nodomāju, ka kafija domāta Ketutam, bet nē viņš jau savējo bija izdzēris. Tā bija domāta man. Niomo to bija pagatavojusi tieši man. Mēģināju viņai pateikties, bet viņa manās pateicībās

noklausījās ar aizkaitinājumu, gandrīz vai pagrūzdama mani sāņus, kā mēdza pagrūst gaili, kas allaž centās uzlēkt uz viņas āra virtuves galda, kamēr viņa gatavoja pusdienas. Bet nākamajā dienā viņa atnesa man glāzi ar kafiju un cukurtrauku. Un aiznākamajā dienā bija glāze ar kafiju, cukurtrauku un aukstu, vārītu kartupeli. Tajā nedēļā viņa katru dienu pievienoja pa kādam kārumam. Mani sāka pārņemt sajūta kā bērnībā, braucot ar automašīnu un spēlējot alfabēta atmiņas spēli: “Es braucu pie vecmāmiņas un vedu ābolu… Es braucu pie vecmāmiņas un vedu ābolu un balonu… Es braucu pie vecmāmiņas un vedu ābolu, balonu, cukurtrauku, kafiju ievārījuma burkā un aukstu kartupeli…”

Vakar es stāvēju pagalmā, atvadīdamās no Ketuta, un Niomo gāja garām, šļūkādama ar savu slotu, slaucīdama un izlikdamās, ka nepievērš ne mazāko uzmanību tam, kas notiek viņas karaļvalstī. Stāvēju, salikusi rokas aiz muguras, un viņa, pietuvojusies man no mugurpuses, satvēra manu roku. Viņa taustījās gar manu roku, kā cenzdamās uzminēt atslēgas šifra kombināciju, līdz atrada rādītājpirkstu. Tad viņa saņēma šo pirkstu savā lielajā, cietajā dūrē un spēcīgi sažņaudza to. Es jutu, kā šajā spēcīgajā rokasspiedienā pulsē viņas mīlestība, kā tā plūst augšup pa manu roku līdz pat sirdij. Tad viņa palaida manu roku vaļā un, neteikusi ne vārda, ar artrīta mocītajām kājām aizkliboja, lai turpinātu slaucīšanu, it kā nekas nebūtu noticis. Bet es paliku stāvam, slīkstot vienlaikus divās laimes upēs.

83

Man ir jauns draugs. Viņa vārds ir Jūdi. Viņš ir indonēzietis, dzimis Javā. Viņš izīrēja, man māju, kurā patlaban mitinos: viņš strādā pie anglietes, šīs mājas īpašnieces, pieskatīdams īpašumu, kamēr saimniece ir Londonā. Jūdī ir divdesmit septiņi gadi, viņš ir plecīgs un runā kā Dienvidkalifomijas

sērfmgists. Viņš mani visu laiku uzrunā par “draudziņu” un “dūdiņu”. Jūdi ir tāds smaids, kas spētu novērst noziegumu, un viņa dzīvesstāsts, lai gan viņš ir tik jauns, ir garš un sarežģīts.

Viņš ir dzimis Džakartā, māte bijusi mājsaimniece, tēvs Elvisa indonēziešu fans, kam piederējis neliels ledusskapju un gaisa kondicionētāju bizness. Viņa vecāki bijuši kristieši, kas šajā pasaules daļā ir retums, un Jūdī stāsta amizantus stāstus par to, kā kaimiņos dzīvojošie musulmaņu bērni izsmējuši viņu: “Tu ēd cūkgaļu!” un “Tu mīli Jēzu!” Jūdī šo apsmieklu nav ņēmis galvā, viņš pēc savas dabas ir tāds, kas neko īpaši neņem galvā. Viņa mātei nav paticis, ka puika saietas ar musulmaņu bērniem galvenokārt tāpēc, ka tie vienmēr staigājuši basām kājām, kas paticis ari Jūdī, bet mātei tas šķitis nehigiēniski, tāpēc viņa likusi dēlam izvēlēties vai nu viņš valkās kurpes un rotaļāsies ārā, vai arī ar basām kājām dzīvosies telpās. Jūdī nav paticis valkāt kurpes, tāpēc bērnībā un pusaudža gados viņš daudz laika pavadījis savā guļamistabā un tur arī iemācījies spēlēt ģitāru. Basām kājām.

Puisim ir tik laba muzikālā dzirde, kāda, iespējams, nepiemīt nevienam, ko esmu pazinusi. Viņš brīnišķīgi spēlē ģitāru un, lai arī nekad to nav mācījies, melodiju un harmoniju saprot tā, it kā tās būtu viņa māsas, ar kurām viņš kopā uzaudzis. Jūdī spēlē Austrumu un Rietumu mūzikas sajaukumu, kur klasiskās indonēziešu šūpļadziesmas mijas ar regeja ritmiem un agrīnā Stīvija Vondera aizgrābjošo stilu, to ir grūti izskaidrot, taču viņam jākļūst slavenam. Es nepazīstu nevienu, kurš, dzirdējis Jūdī muzicējam, nav nospriedis, ka šim puisim jākļūst slavenam.

Viņš vienmēr vairāk par visu gribējis dzīvot Amerikā un darboties šovbiznesā. Visas pasaules kopīgais sapnis. Būdams vēl tikai javiešu padsmitnieks, Jūdī kaut kā bija sameklējis sev darbu (gandrīz nerunādams angliski) uz karnevāla kruīza

kuģa, tādējādi izraujoties no šaurās Džakartas vides plašajā pasaulē. Darbs, ko Jūdi dabūja uz kruīza kuģa, bija viens no tiem vājprātīgajiem darbiem, kurus spēj veikt tikai strādīgie imigranti dzīvošana kuģa tilpnē, divpadsmit stundu darbdiena, viena brīvdiena mēnesī, nogurdinošs uzkopšanas darbs. Viņa darbabiedri bija filipīnieši un indonēzieši. Indonēzieši un filipīnieši gulējuši un ēduši atsevišķās telpās, nekad kopā (musulmaņi pret kristiešiem, ja tas jums nebija zināms), bet Jūdī sev raksturīgajā manierē iedraudzējies ar visiem un kļuvis par tādu kā vēstnieku starp abām Āzijas strādnieku grupām. Viņš saskatījis vairāk kopīga nekā atšķirīga visos šajos apkopējos, sargos un trauku mazgātājos, kuri strādāja nebeidzamas stundas, lai katru mēnesi aizsūtītu savām ģimenēm pa simts dolāriem.

Kad kruīza kuģis tuvojies Ņujorkas ostai, Jūdī visu nakti palicis nomodā. Uzrausies uz augšējā klāja, viņš, sirdij saviļņojumā pukstot, vērojis pie apvāršņa parādāmies pilsētas siluetu. Pēc vairākām stundām viņš Ņujorkā nokāpis no kuģa un apturējis dzeltenu taksometru gluži kā filmā. Kad nesenais Āfrikas imigrants, kas vadījis taksi, vaicājis, kurp viņš gribētu doties, Jūdī atbildējis: “Vienalga kurp, draudziņ, vienkārši pavizini mani. Es gribu redzēt visu.” Pēc dažiem mēnešiem kuģis atkal piestājis Ņujorkā, un šoreiz Jūdī izkāpis krastā uz palikšanu. Viņa kontrakts ar kruīza kuģu līniju bija beidzies, un viņš gribēja dzīvot Amerikā.

Viņš apmeties uz dzīvi Ņūdžersijā, visvairāk mietpilsoniskajā no visām iespējamām vietām, no sākuma mitinoties kopā ar kādu indonēziešu puisi, ar kuru bija iepazinies uz kuģa. Viņš dabūjis darbu tirdzniecības centra sviestmaižu stendā atkal šis imigrantu stila darbs desmit līdz divpadsmit stundas dienā, šoreiz gan strādājot kopā ar meksikāņiem, nevis filipīniešiem. Pirmo mēnešu laikā viņš spāniski iemācījies runāt labāk nekā angliski. Retajos brīvajos brīžos

Jūdī sēdies autobusā un braucis uz Manhetenu, lai vienkārši klaiņotu pa ielām; viņš vēl arvien bijis šīs pilsētas apburts to viņš šodien apraksta kā vietu, kurā “mīlestības ir vairāk nekā jebkur citur pasaulē”. Ņujorkā viņš kaut kā (atkal šis smaids) iepazinies ar jaunu mūziķu grupu no visas pasaules un piebiedrojies tiem ar savu ģitāru, cauriem vakariem improvizējot kopā ar talantīgiem puišiem no Jamaikas, Āfrikas, Francijas, Japānas… Un vienā šādā uzstāšanās reizē Jūdī iepazinies ar Annu skaistu Konektikutas blondīni, kura spēlējusi basģitāru. Viņi iemīlējušies un apprecējušies. Sameklējuši sev Bruklinā dzīvokli, viņiem bijuši kolosāli draugi, ar kuriem kopā abi braukuši savos klejojumos pa šosejām līdz pat Floridai. Dzīve bijusi neizsakāmi laimīga. Viņa angļu valoda ātri vien kļuvusi nevainojama. Viņš pat sācis apdomāt iespēju iestāties koledžā.

11. septembrī Jūdī no sava jumta Bruklinā vērojis gāžamies torņus. Viņu tāpat kā visus pārējos bija paralizējušas bēdas par notikušo kā gan kāds bija uzdrīkstējies vērst tik drausmīgu vardarbību pret šo pilsētu pilsētu, kurā mīlestības ir vairāk nekā jebkur citur pasaulē? Nezinu, cik gan daudz uzmanības būtu varējis sev pievērst Jūdī, kad ASV Kongress kā atbildi teroristu draudiem veica patriotisku akciju izmaiņas likumdošanā, iekļaujot tajā jaunus, drakoniskus imigrācijas noteikumus, kas pārsvarā bija vērsti pret tādām islāma nācijām kā Indonēzija. Viens no šiem nosacījumiem pieprasīja, lai visi Amerikā dzīvojošie Indonēzijas pilsoņi reģistrētos Valsts drošības departamentā. Telefoni zvanīja bez mitas, Jūdī un viņa jaunajiem indonēziešu imigrantu draugiem cenšoties izdomāt, kā rīkoties, daudzu vīzas jau nebija derīgas, un viņi baidījās, ka reģistrējoties varētu tikt deportēti. Taču viņi baidījās ari nereģistrēties, ar šādu izturēšanos kļūdami par noziedzniekiem. Jādomā, ka Amerikā, ignorēdami reģistrācijas likumu, patiešām klīda islāma fundamentālistu teroristi,

taču Jūdi nosprieda, ka grib reģistrēties. Viņš bija precējies ar amerikānieti un gribēja mainīt savu imigrācijas statusu, kļūt par legālu pilsoni. Viņš negribēja dzīvot paslepus.

Viņi abi ar Annu konsultējās ar vairākiem juristiem, taču neviens tā ari nespēja dot viņiem padomu. Pirms 11. septembra nebūtu bijis nekādu problēmu Jūdi, nu jau precētam cilvēkam, tikai vajadzētu aiziet uz imigrācijas nodaļu, atjaunot vizu un sākt pilsonības iegūšanas procesu. Bet tagad? Kas to varēja paredzēt? “Likumi vēl nav iemēģināti praksē,” atrunājās imigrācijas juristi. “Tie tiks pārbaudīti uz jums.” Tā Jūdī un viņa jaunajai sievai bija jātiekas ar laipnu imigrācijas ierēdni, kuram viņi izstāstīja savu stāstu. Laulātajam pārim tika pateikts, ka Jūdī tās pašas dienas pēcpusdienā jāierodas vēlreiz uz “papildu interviju”. Tajā brīdī viņiem būtu vajadzējis kļūt piesardzīgiem: Jūdī tika strikti pieteikts ierasties bez sievas, bez advokāta, ar tukšām kabatām. Cerēdams uz labāko, viņš viens un tukšām rokām ieradās uz otro interviju un tika apcietināts.

Viņu aizveda uz aizturēšanas centru Elizabetē, Ņūdžersijā, kur viņš nedēļām ilgi palika kopā ar milzīgu imigrantu baru, kas nesen bija aizturēti valsts drošības likuma vārdā; daudzi gadiem ilgi bija dzīvojuši un strādājuši Amerikā, lielākā daļa nerunāja angliski. Daži pirms aresta nebija varējuši sazināties ar tuviniekiem. Aizturēšanas centrā tie nebija sasniedzami; neviens nezināja, ka viņi vēl eksistē. Anna, izzinādama, kur ticis aizvests viņas vīrs, vairākas dienas aizvadīja gandrīz histērijā. Jūdī no aizturēšanas centra visvairāk palicis atmiņā ducis ogļmelnu, izģindušu un pārbijušos nigēriešu, atrastu kravas kuģa tērauda tilpnē. Konteinerā kuģa dibenā viņi bija slēpušies gandrīz mēnesi. Nigērieši centušies nokļūt Amerikā vai vienalga kur. Viņiem nav bijis ne jausmas, kur viņi atrodas. Bēgļu acis bijušas tik platas, stāstīja Jūdī, it kā tās vēl arvien būtu apžilbušas no prožektora gaismas.

Pēc aizturēšanas posma ASV valdība aizsūtīja manu kristiešu draugu Jūdi, kurš nu jau acīmredzot tika turēts aizdomās kā islāma terorists, atpakaļ uz Indonēziju. Tas notika pirms gada. Es nezinu, vai viņam jelkad tiks ļauts uzturēties kaut kur Amerikas tuvumā. Viņš un viņa sieva vēl arvien prāto, kā dzīvot; viņu sapņi sauc abus kur citur, viņi nevēlas aprakt savu dzīvi Indonēzijā.

Nespēdams samierināties ar Džakartas graustiem pēc tam, kad kādu laiku padzīvojis attīstītā zemē, Jūdī atbraucis uz Bali, lai izlemtu, vai pārcelties uz dzīvi šeit, lai arī viņu nelabprāt pieņemtu šajā sabiedrībā, jo viņš nav balietis, bet gan nāk no Javas. Un baliešiem javieši nepatīk, viņi tos visus uzskata par vazaņķiem un zagļiem. Tā nu Jūdī šeit, savā dzimtajā Indonēzijas valstī, sastopas ar lielākiem aizspriedumiem, nekā tas bija Ņujorkā. Viņš nezina, kā turpmāk rīkoties. Varbūt viņa sieva Anna atbrauks, lai paliktu te kopā ar viņu? Varbūt tomēr ne. Ko viņai nozīmē šī vieta? Viņu laulība, kas tagad pastāv vienīgi ar e-pasta starpniecību, ir nokļuvusi uz sēkļa. Jūdī šeit ir tik ļoti neiederīgs, tik ļoti nevietā. Viņš vairāk nekā jebkurš cits ir amerikānis; mēs ar Jūdī runājam vienā un tajā pašā slengā; mēs tērzējam par saviem iecienītākajiem Ņujorkas restorāniem, un mums patīk vienas un tās pašas filmas. Viņš vakaros apciemo mani mājās, es cienāju viņu ar alu, un viņš spēlē man uz ģitāras visbrīnišķīgākās dziesmas. Es vēlētos, lai Jūdī kļūtu slavens. Ja uz Zemes pastāv jelkāds taisnīgums, šim jauneklim būtu jākļūst slavenam jau tagad.

-   Dūdiņ, viņš nopūšas. Kāpēc dzīve ir tik traka?

84

-   Ketut, kāpēc dzīve ir tik traka? nākamajā dienā jautāju vecajam dziedniekam.

-   Bhuta ia, dewa ia, viņš man atbildēja.

-   Ko tas nozīmē?

-   Cilvēks ir dēmons, cilvēks ir dievs. Abējādi ir pareizi.

Šī doma man bija pazīstama. Tā ir ļoti raksturīga Indijai, raksturīga jogai. Kā daudzkārt skaidrojusi mana guru, katra cilvēciska būtne piedzimst ar vienādu saraušanās un izplešanās potenciālu. Cilvēkā vienlīdz ir gan gaisma, gan tumsa, un no indivīda (vai ģimenes, vai sabiedrības) ir atkarīgs, kam ļaut izvirzīties priekšplānā tikumiem vai ļaunprātībai. Šīs planētas neprāts lielā mērā ir sekas cilvēcisku būtņu nespējai rast sevī tikumisku līdzsvaru. Rezultātā rodas ārprāts (gan kolektīvs, gan individuāls).

-   Tad ko mēs varam pasākt pret pasaules trakumu?

-   Neko, iesmējās Ketuts. Tāda ir pasaules daba. Tāds ir liktenis. Raizējies tikai par sav pašas trakumu radi sevī mieru.

-   Bet kā lai rod sevī mieru? es jautāju Ketutam.

-    Meditācija, viņš atbildēja. Meditācija ir tik priekš miera un laimes dikti viegli. Šodien es tev mācīš jaunu meditāciju, pataisīš tev pat par labāku cilvēku. Saucas Četru Brāļu meditācija.

Ketuts sāka skaidrot, ka pēc baliešu ticējuma, cilvēkam dzimstot, katru pavada četri neredzami brāļi, kuri nāk pasaulē līdz ar viņu un sargā visā dzīves laikā. Šie četri brāļi ir kopā ar bērnu, viņam vēl atrodoties mātes klēpī, tos pārstāv placenta, augļūdens, nabassaite un dzeltenā, vaskainā substance, kas aizsargā nedzimuša bērna ādu. Kad bērns piedzimst, vecāki saglabā tik daudz šā attiecīgā materiāla, cik vien iespējams, ievieto visu kokosrieksta čaumalā un aprok zem ģimenes mājas sliekšņa. Pēc baliešu ticības, šis apraktais kokosrieksts ir četru nedzimušo brāļu atdusas vieta, kas mūžīgi tiek kopta kā svētnīca.

Bērnam kopš paša agrīnākā apzinātā vecuma tiek mācīts: lai kurp viņš dotos, tam stāv klāt četri brāļi, kas viņu vienmēr pieskata. Brāļi mīt četros tikumos, kas cilvēkam vajadzīgi, lai

viņš savā dzīvē būtu aizsargāts un laimīgs: gudrība, draudzīgums, spēks un (šis gan man patīk) dzejiskums. Brāļus var piesaukt jebkurā kritiskā situācijā, meklējot glābiņu un atbalstu. Cilvēkam nomirstot, viņa četri gara brāļi paņem mirušā dvēseli un aiznes uz debesim.

Šodien Ketuts pateica man, ka Četru Brāļu meditāciju viņš vēl neesot mācījis nevienam rietumniekam, taču, pēc viņa domām, es tai esot gatava. Vispirms viņš man iemācīja manu četru neredzamo brāļu vārdus: Ango Patihs, Maradžo Patihs, Banuss Patihs un Banuss Patihs Radžo. Viņš piekodināja mani iegaumēt šos vārdus un lūgt brāļiem palīdzību visu mūžu, kad vien man to ievajagas. Viņš sacīja, ka, runājot ar tiem, man nepavisam nav jābūt ceremoniālai, kādi mēs mēdzam būt, kad lūdzam Dievu. Man ir ļauts runāt ar saviem brāļiem vienkārši un draudzīgi, jo “tie tak galu galā ir tav radinieki!”. Viņš saka man, lai saucu tos vārdā tad, kad no rītiem mazgājos, un tie man piebiedrošoties. Lai saku viņu vārdus ikreiz, kad ķeros pie ēšanas, tad es viņus iesaistīšot maltītes ieturēšanas priekā. Lai saucu viņus pirms gulētiešanas, pasakot: “Es tagad dodos pie miera, bet jums jāpaliek nomodā un jāsargā mani!” Tad brāļi visu nakti piesegs mani, sargājot no dēmoniem un nakts murgiem.

-   Tas labi, es viņam teicu, jo reizēm mani tik tiešām mēdz mocīt murgi.

-   Kas tie par murgiem?

Pastāstīju dziedniekam, ka mani kopš bērnības vajā viens un tas pats briesmīgais murgs, proti, pie manas gultas stāv kāds vīrs ar nazi. Šis murgs ir tik dzīvs un virs tik reāls, ka reizēm es bailēs kliedzu. Sirds ikreiz dauzās kā negudra (un tiem, kas tādos brīžos bijuši ar mani gultā, tā nav nekāda izprieca). Cik vien sevi atceros, šis murgs mani ir apciemojis ik pēc dažām nedēļām.

Pastāstīju to Ketutam, un viņš man paskaidroja, ka visus

šos gadus esmu nepareizi sapratusi šo sapņu tēlu. Virs ar nazi manā guļamistabā nav ienaidnieks; tas gluži vienkārši ir viens no maniem brāļiem gara brālis, kurš iemieso spēku. Viņš tur ir nevis tāpēc, lai man uzbruktu, bet lai sargātu mani, kamēr guļu. Un mostos es, visticamāk, tāpēc, ka sajūtu sava gara brāļa nemieru, cīnoties ar kādu dēmonu, kas grasās man nodarīt pāri. Tas nav nazis, ko brālis tur rokā, bet kris mazs, spēcīgs duncis. Man nav jābaidās, es varu atgriezties miegā, zinot, ka mani sargā.

-   Tu esi laimīga, sacīja Ketuts. Laimīga tāpēc, ka var viņ redzēt. Reizēm es sav brāļus redz meditācijā, bet parastam cilvēkam dikti reti iznāk tos šitā redzēt. Es domāj, ka tev piemīt liels garīgs spēks. Ceru, ka varbūt kād dien kļūsi par dziednieci.

-    Lai notiek, es smiedamās attraucu. Bet tikai tādā gadījumā, ja man būs pašai savs TV raidījums.

Šo joku vecais vīrs, protams, nesaprata, taču pasmējās kopā ar mani. Viņam gluži vienkārši patīk, ja cilvēki jokojas. Ketuts pastāstīja man, ka tad, kad runāju ar saviem četriem gara brāļiem, man jāsaka viņiem, kas es esmu, lai tie mani varētu pazīt. Man jālieto kāda slepena iesauka, ko tie turpmāk attiecinās uz mani. Man jāsaka: “Es esmu Lago Prano.”

Lago Prano nozīmē “Laimīgais ķermenis”.

Braucu mājās ar divriteni, vēlās pēcpusdienas saulē stumdama savu laimīgo ķermeni kalnup. Kad braucu cauri mežam, no koka nolēca milzīgs pērtiķu tēviņš un, nostājies tieši man priekšā, atieza ilkņus. Es pat nesarāvos. Vācies prom, Džek, es sacīju. Man ir četri brāļi. Tie tagad sargā manu pēcpusi. Un mierīgi turpināju ceļu.

85

Tomēr nākamajā dienā (sargājošie brāļi tobrīd laikam bija aizsapņojušies) mani notrieca autobuss. Tas gan bija tāds

pavisam mazs busiņš, tomēr, braucot lejup pa ielu, kurai nebija ietves, tas nogāza mani no divriteņa. Es tiku iesviesta betonētā irigācijas grāvī. Kādi trīs desmiti baliešu, būdami negadījuma liecinieki (autobuss jau sen bija prom), apturēja savus motociklus, lai man palīdzētu, un ikviens aicināja mani pie sevis mājās uz tēju vai kafiju vai piedāvāja aizvest uz slimnīcu. Viņi visi jutās nelaimīgi par notikušo. Vaina nebija nekāda nopietnā, sevišķi, iedomājoties, kas būtu varējis notikt. Mans divritenis bija kārtībā, tikai grozs bija iebuktēts un ķivere ieplaisājusi. (Šādos gadījumos labāk lai tas notiek ar ķiveri, nevis ar galvu.) Nepatīkamākais ievainojums bija dziļš iegriezums celī, pilns ar granti un dubļiem; nākamajās pāris dienās tas mitrajā, tropiskajā gaisā izvērtās par visai nepatīkamu infekciju.

Man gan negribējās viņu uztraukt, tomēr pēc pāris dienām, sēžot uz Ketuta lieveņa, uzlocīju bikšu staru, notinu apdzeltējušo apsēju un parādīju vecajam dziedniekam savu savainojumu. Viņš to līdzjūtīgi aplūkoja.

-   Infekcija, viņš noteica diagnozi. Sāp.

-   Jā, es apstiprināju.

-   Tev jāiet pie daktera.

Tas mani nedaudz izbrīnīja. Vai tad viņš pats nebija dakteris? Taču kaut kāda iemesla dēļ viņš nevēlējās sniegt man palīdzību, un es arī neuzstāju. Varbūt viņš nepiekopj rietumnieku ārstēšanu. Vai arī Ketutam bija kāds slepens plāns, jo tieši sava sabeigtā ceļgala dēļ es beigu beigās dabūju iepazīties ar Vaijanu. Un kopš šīs tikšanās notika viss, kam bija jānotiek…

86

Vaijana Nurijasiha, tāpat kā Ketuts Lijers, ir baliešu dziedniece. Tomēr viņu starpā ir vairākas atšķirības. Viņš ir vecs un ir vīrietis, viņa ir sieviete nedaudz zem četrdesmit. Ketuts

vairāk ir priesteris, savā ziņā mistiķis, tostarp Vaijana ir gluži praktiska daktere, kas savā aptiekā gatavo augu un ārstniecības līdzekļu maisījumus un turpat arī aprūpē savus pacientus.

Vaijanai Ubudas centrā ir neliela mājiņa, to sauc “Bali tradicionālās dziedniecības centrs”. Dodoties pie Ketuta, es daudzkārt esmu braukusi tai garām ar divriteni un pamanījusi to galvenokārt daudzo ēkas ārpusē podos sadēstīto augu dēļ, kā ari tāfeles ar interesantu, ar roku rakstītu paziņojumu “īpašās multivitamīnu brokastis” dēļ. Pirms ceļgala savainošanas gan ne reizi netiku tur iegriezusies. Taču, kad Ketuts sūtīja mani pie ārsta, es atcerējos šo namu un, cerot, ka tur kāds man varētu palīdzēt tikt galā ar infekciju, aizbraucu turp ar riteni.

Vaijanas mājiņa vienlaikus ir mazītiņa medicīnas klīnika, ēstuvīte un dzīvoklis. Pirmajā stāvā ir maza virtuvīte un pieticīga sabiedriskās ēdināšanas zona ar trim galdiņiem un nedaudziem krēsliem. Augšstāvā ir nodalītas telpas, kur Vaijana nodarbojas ar masāžu un dziedniecību. Pašā galā atrodas tumša guļamistaba.

Ar savu iekaisušo celi ieklibojusi iekštelpās, es satiku dziednieci Vaijanu pārsteidzoši pievilcīgu balieti ar platu smaidu un mirdzošiem, melniem matiem, kas sniedzās līdz viduklim. Viņai aiz muguras slēpās divas biklas, jaunas meitenes; kad es tām pamāju, meitenes pasmaidīja un tūdaļ atkal paslēpās. Parādīju Vaijanai inficēto savainojumu un vaicāju, vai viņa varētu man palīdzēt. Drīz uz plīts vārījās ūdens un augi un Vaijana gatavoja man indonēziešu dzērienu jamu tradicionālu mājās gatavotu zāļu brūvējumu. Uz ceļgala viņa lika karstas, zaļas lapas, un es ātri vien sāku justies labāk.

Mēs sākām runāties. Vaijanas angļu valoda bija lieliska. Būdama īstena baliete, viņa tūlīt pat uzdeva man trīs stan

darta ievadjautājumus: Kurp tu šodien dodies? No kurienes tu esi? Vai esi precējusies?

Kad es atbildēju, ka neesmu precējusies (“Vēl ne!”), viņa izskatījās pārsteigta.

-   Nekad neesi bijusi precējusies?

-        Nē, es meloju, jo biju jau sapratusi, ka balietim labāk neatklāt šķiršanās faktu, lai neapbēdinātu sarunu biedru.

-        Patiešām nekad neesi bijusi precējusies? viņa pārjautāja, nu jau lūkodamās manī ar milzīgu ziņkārību.

-          Godīgi, es meloju. Es nekad neesmu bijusi precējusies.

-   Vai esi droša? Tas jau sāka kļūt smieklīgi.

-   Absolūti droša!

-   Nevienu pašu reizi? viņa nelikās mierā.

Labi, tātad šī sieviete redzēja man cauri.

-   Nu, es atzinos, vispār jau bija viena tāda reize…

Vaijanas seja tūdaļ pat noskaidrojās, viņa it kā gribēja sacīt:

“Nūja, tā jau es domāju.” Vai šķīrusies? viņa pajautāja.

-Jā, es nokaunējusies atbildēju. Šķīrusies.

-   Man jau tā izskatījās, ka esi šķīrusies.

-   Šeit tā nav ierasta lieta, vai ne?

-        Bet es jau arī, man par milzīgu pārsteigumu paziņoja Vaijana. Es arī esmu šķīrusies.

Tu?

-        Es darīju visu, ko varēju, viņa skaidroja. Pirms izlēmu šķirties, izmēģināju visu, kas bija manos spēkos. Lūdzos katru dienu. Bet man nācās no viņa aiziet.

Viņas acīs bija sariesušās asaras, un nākamajā brīdī jau es biju līdzjūtībā saņēmusi Vaijanas roku. Biju iepazinusies ar Bali pirmo šķirteni. Esmu pārliecināta, ka tu darīji visu, kas bija tavos spēkos, mīļā, es sacīju. Esmu pārliecināta, ka tu patiešām izmēģināji visu.

-   Šķiršanās ir tik bēdīga padarīšana, viņa nopūtās.

Es piekritu.

Runādamās ar Vaijanu par viņas likstām, pavadīju viņas mājiņā vismaz piecas stundas. Klausījos savas jaunās draudzenes stāstījumā, bet viņa pa to laiku iztīrīja manu inficēto ceļgalu. Vaijanas baliešu vīrs, viņa stāstīja, bijis vīrietis, kurš “nemitīgi dzēra, no rīta līdz vakaram spēlēja azartspēles, aizlaida vējā visu mūsu naudu un, kad nedevu viņam vēl tai pašai dzeršanai un azartspēlēm -, sita mani.” Nereti viņš piekāva mani tā, ka man nācās likties slimnīcā, viņa žēlojās un, pašķīrusi matus un parādījusi man rētas galvā, sacīja: Tās atstājusi motocikla ķivere. Būdams piedzēries, viņš vienmēr dauzīja mani ar savu motocikla ķiveri par to, ka nepelnīju pietiekami daudz naudas. Viņš mani tā sita, ka man reiba galva un acu priekšā bija tumšs, citkārt es pat zaudēju samaņu. Labi, ka esmu dziedniece un ari mani tuvinieki ir dziednieki, jo es zināju, kā sevi izārstēt pēc šādas piekaušanas. Man liekas, ja es nebūtu dziedniece, tad būtu zaudējusi ausis un nevarētu vairs neko dzirdēt. Vai ari zaudētu acis un nevarētu vairs redzēt. Vaijana šo cilvēku pametusi, viņa man stāstīja, pēc tam, kad tas viņu piekāvis tik stipri, ka “es pazaudēju mazuli, savu otro bērnu, kas man tai laikā bija vēderā”. Pēc šā notikuma viņas pirmdzimtais bērns, sprigana, maza meitenīte ar iesauku Tuti, sacījusi: Es domāju, ka tev jāšķiras mamm. Kad tu guli slimnīcā, Tuti mājās ir pārāk daudz darba.

Tuti bija četrus gadiņus veca, kad viņa teica šos vārdus.

Laulības saišu saraušana Bali padara cilvēku vientuļu un neaizsargātu izpausmēs, kādas rietumniekam ir gandrīz neiespējami iztēloties. Baliešu ģimenes vienība, dzimtas sētas mūra sienu iežogota, ir gandrīz viss paaudzēm brāļu un māsu, brālēnu un māsīcu, vecāku, vecvecāku un bērnu, visiem kopā dzīvojot mazu namiņu rindā, kas ieskauj ģimenes templi, un rūpējoties citam par citu no dzimšanas līdz

pat nāvei. Dzimtas viensēta ir spēka avots, finansiāla drošība, veselības aprūpe, dienas aprūpe, izglītība un kas baliešiem ir pats svarīgākais garīgā sasaiste.

Dzimtas sēta ir tik būtiska, ka balieši to uztver kā dzīvu būtni. Bali ciema lielums netiek vērtēts pēc tajā dzīvojošo indivīdu daudzuma, bet gan pēc viensētu daudzuma. Viensēta ir pašuzturošs Visums. Tāpēc jūs to nekad nepametat. (Protams, ja esat sieviete, jūs vienreiz pārceļaties no tēva sētas uz vīra sētu.) Šai sistēmai darbojoties un šajā veselīgajā sabiedrībā tā darbojas gandrīz vienmēr tā rada pašas saprātīgākās, aizsargātākās, mierīgākās, laimīgākās un līdzsvarotākās cilvēciskās būtnes pasaulē. Bet ja nu tā nedarbojas? Kā tas notika ar manu jauno draudzeni Vaijanu ko tad? Izstumtais pazūd bezgaisa orbītā. Viņa varēja izvēlēties starp dzimtas viensētas drošības tīklu kopā ar vīru, kura dēļ viņai nemitīgi nācās likties slimnīcā, un savas dzīvības glābšanu, atstājot šo vietu un paliekot bez nekā.

Nu, patiesībā ne gluži bez nekā. Viņa paņēma līdzi savas enciklopēdiskās zināšanas dziedniecībā, savu labestību un darba ētiku, un savu meitiņu Tuti par kuras paturēšanu viņai nācās izcīnīt smagu cīņu. Bali ir caur un cauri patriarhāla. Retajos šķiršanās gadījumos bērni bez ierunām paliek pie tēva. Lai atdabūtu Tuti, Vaijanai nācās nolīgt advokātu, kam viņa samaksāja ar pilnīgi visu. Visu vārda tiešā nozīmē. Viņa pārdeva ne vien mēbeles un dārglietas, bet arī dakšiņas un karotes, zeķes un kurpes, trauklupatas un sveču galus viss aizgāja, lai varētu samaksāt advokātam. Taču beigu beigās pēc divu gadu ilga cīniņa viņa atdabūja savu meitu. Ja Vaijanai būtu bijis zēns, viņa savu bērnu nekad vairs neredzētu. Zēni skaitās daudz vērtīgāki.

Pēdējos pāris gadus Vaijana un Tuti dzīvojušas neatkarīgi vienas pašas bišu stropam līdzīgajā Bali! -, naudai ienākot un aizejot, pārceldamās no vienas vietas uz nākamo, bez miega,

mūžīgās raizēs, kurp doties tālāk. Tas ir grūti, jo ikreiz, kad Vaijana pārvācas, viņas pacientiem (galvenokārt baliešiem, kuri paši patlaban piedzīvo grūtus laikus) ir grūti viņu atrast. Tuti ar katru pārcelšanos nākas mainīt skolu. Agrāk viņa vienmēr bijusi klases pirmā skolniece, bet tagad piecdesmit bērnu vidū noslīdējusi uz divdesmito vietu.

Vaijanas stāstījuma vidū, atgriezusies no skolas, istabā ienāca pati Tuti. Viņai tagad ir astoņi gadi, viņai piemīt pievilcība un prāta spožums. ŠI ūdenszālei līdzīgā mazā meitene (trausla, satraukta, mati sapīti īsās bizītēs) dzirkstošā angļu valodā pajautāja man, vai es ēdīšot otrās brokastis, un Vaijana iesaucās: Aizmirsu! Tev taču jāpasniedz otrās brokastis! Un māte kopā ar meitu iesteidzās virtuvē un ar abu biklo jauno meiteņu palīdzību, kuras tur vēl arvien slēpās, pēc neilga laiciņa pagatavoja man labāko ēdienu, kādu es biju baudījusi Bali.

Katru ēdienu mazā Tuti iznesa līdz ar možā balsī izteiktu paskaidrojumu, kas ir uz šķīvja, un platu smaidu; tik sparīga kā atspole.

-     Kurkumas sula, lai saglabātu tīras nieres! viņa paziņoja.

-Aļģes kalcijs!

-   Tomātu salāti D vitamīns!

-   Dažādu augu maisījums, lai nesaķertu malāriju!

Beidzot es nenocietos: Tuti, kur tu iemācījies tik labi

runāt angliski?

-   No grāmatas! viņa paziņoja.

-   Manuprāt, tu esi izcili gudra meitene, es viņai sacīju.

-    Paldies! viņa atsaucās un turpat, uz vietas, izpildīja īsu, spontānu prieka deju. Tu ari esi ļoti gudra meitene!

Starp citu, baliešu bērni parasti nemēdz šādi izturēties. Pārsvarā mazie ir klusi un pieklājīgi un slēpjas mātei aiz

svārkiem. Tikai ne Tuti. Viņa bija viena vienīga izrādīšanās. Izrādīšanās un izrunāšanās.

-   Es tev parādīšu savas grāmatas! Tuti notrallināja un metās tām pakaļ augšup, uz otro stāvu.

-        Viņa grib kļūt par dzīvnieku ārsti, paskaidroja Vaijana.

-   Kā tas ir angliski?

-   Veterinārs?

-    Jā. Par veterināri. Viņai ir milzums jautājumu par dzīvniekiem, uz kuriem es nemaz nemāku atbildēt. Viņa saka: “Mamm, ja kāds atved man slimu tīģeri, vai man vispirms jānosaitē tam zobi, lai tas man neiekostu? Ja saslimst čūska un tai vajadzīgas zāles, pa kurieni tās ielaiž?” Nezinu, no kurienes viņai visas šīs idejas. Es tik ļoti ceru, ka viņa reiz varēs mācīties universitātē.

Grāmatu pilnām rokām Tuti sāniski nokāpa lejup pa kāpnēm un sparīgi iesēdās mātei klēpī. Vaijana iesmējās un noskūpstīja meitu, viss šķiršanās atmiņu rūgtums no viņas sejas bija nozudis vienā mirklī. Es vēroju viņas, prātodama, ka no šādas mazas meitenes, kura savas mātes dzīvi velk kalnup, noteikti izaugs ļoti stipra sieviete. Jau tagad, vienas pēcpusdienas laikā, es biju samīlējusies šajā knīpā. Un es sūtīju spontānu lūgšanu Dievam: Dari tā, lai Tuti Nurijasiha reiz nosaitētu zobus tūkstoš baltiem tīģeriem!

Man patika ari Tuti māte. Bet nu jau es biju uzturējusies viņu mājiņā vairākas stundas un jutu, ka man jāiet. Te bija ieklīduši daži tūristi, kuri vēlējās, lai tiem tiktu servētas pusdienas. Viena no tūristēm, veca, nekaunīga austrāliete, skaļā balsī vaicāja, vai Vaijana varētu izārstēt viņas “šaušalīgo aizcietējumu”. Padziedi mazliet skaļāk, mīļā, tad mēs varēsim dancot, es nodomāju.

-   Rīt atnākšu atkal, es apsolīju Vaijanai, un pasūtīšu īpašās multivitamīnu brokastis.

-    Tavs celis tagad izskatās ievērojami labāk, atzīmēja

Vaijana. Strauja uzlabošanās. No infekcijas vairs nav ne vēsts.

Viņa noslaucīja man no kājas pēdējās zaļi lipīgās augu masas paliekas, tad viegli pagrozīja manu ceļgalu, kā mēģinādama kaut ko sajust. Pēc tam, aizvērusi acis, pataustīja otru celi. Tad Vaijana atvēra acis, pasmaidīja un teica: Tavi ceļi man saka, ka pēdējā laikā tu neko daudz neesi nodarbojusies ar seksu.

-   Kā? es brīnījos. Vai tāpēc, ka turu tos tik cieši kopā?

Viņa iesmējās. Nē, tas ir skrimslis. Galīgi izžuvis. Seksa

hormoni mitrina locītavas. Cik sen tev bijis sekss?

-   Pirms kāda pusotra gada.

-   Tev vajadzīgs labs vīrietis. Es tev tādu sameklēšu. Templī izlūgšos tev labu vīrieti, jo nu tu esi mana māsa. Un, ja tu rīt atnāksi, es tev patīrīšu nieres.

-    Labs vīrietis un piedevām vēl tīras nieres? Izklausās vareni.

-   Līdz šim es nevienam netiku stāstījusi par savām šķiršanās nebūšanām, viņa atzinās. Bet mana dzīve ir tik grūta, tik skumīga, tik smaga. Nesaprotu, kāpēc dzīve ir tik smaga.

Tad es izdarīju ko dīvainu. Es saņēmu dziednieces rokas un sacīju viņai ar visdziļāko pārliecību: Tavas dzīves grūtākais posms ir jau aiz muguras, Vaijana.

Atstājot šo māju, mani bija pārņēmušas neizskaidrojamas trīsas kāda spēcīga intuīcija vai impulss, ko es pati vēl nespēju ne pazīt, ne izpaust.

87

Nu manas dienas dabiski dalās trijās daļās. Rītus es pavadu pie Vaijanas smejoties un ēdot. Pēcpusdiena man paiet kopā ar dziednieku Ketutu, tērzējot un dzerot kafiju. Vakarus vadu savā jaukajā dārzā, slaistoties savā nodabā vai lasot grāmatu, vai lāgiem tērzējot ar Jūdī, kurš iegriežas pie manis paspēlēt

ģitāru. Katru ritu, saulei lecot pār risa laukiem, es meditēju un pirms gulētiešanas runāju ar saviem četriem gara brāļiem, lūgdama tiem sargāt mani, kamēr guļu.

Esmu šeit tikai dažas nedēļas, un man jau ir tāda kā paveikta uzdevuma sajūta. Indonēzijā mans mērķis bija meklēt līdzsvaru, bet manī vairs nav sajūtas, ka es kaut ko meklētu, jo līdzsvars dabiski iestājies pats no sevis. Nav tā, ka es būtu kļuvusi par balieti (ne vairāk kā pirms tam par itālieti vai par indieti), ir tikai tas, ka es varu sajust pati savu mieru un man patīk manu dienu gaita starp harmonizējošu dievkalpošanu un prieku, ko sniedz brīnišķīga ainava, mīļi draugi un labs ēdiens. Pēdējā laikā es daudz lūdzos, mierīgi un pastāvīgi. Es atklāju, ka visvairāk man gribas lūgties, kad krēslainās novakarēs braucu ar divriteni no Ketuta mājas cauri pērtiķu mežam un rīsa lauku terasēm. Es, protams, lūdzu ne jau to, lai mani vēlreiz nenotriektu autobuss, ne ari to, lai man neuzkluptu pērtiķis vai neiekostu suns. Lielākā daļa manu lūgšanu ir bezgalīga pateicība par mana apmierinājuma pilnību. Nekad neesmu jutusies mazāk apgrūtināta gan no sevis pašas, gan pasaules.

Arvien atceros manas guru mācību par laimi. Viņa apgalvo, ka cilvēki pārsvarā tiecas uzskatīt, ka laime ir veiksmes pieskāriens, kaut kas tāds, kas, ja vien esat pietiekams veiksminieks, nolaižas pār jums kā saulains laiks. Bet tā nav laimes darbība. Laime ir personisko pūliņu rezultāts. Jūs cīnāties pēc tās, dzenaties pēc tās, neatlaidīgi to pieprasāt un reizēm pat triecaties pēc tās uz otru pasaules malu. Jums nākas nerimstoši iesaistīties jūsu pašu laimes manifestācijās. Un, līdzko būsiet sasnieguši šo savu laimes stāvokli, jūs vairs nekad nedrīkstēsiet atslābt tā uzturēšanā, jums būs jāpieliek milzu pūles, lai turpinātu mūžīgi peldēt pa šo laimes straumi, allaž paliekot virspusē. To nedarot, jūs ļausiet savai dabiskajai apmierinātībai noplakt. Ir itin viegli lūgties tad, ja ir nepatikšanas, bet

turpināt lūgties ari tad, kad krīze ir pāri, tas ir kā apzīmogošanas process, kas palīdz jūsu dvēselei cieši turēties pie tās svētīgajiem guvumiem.

Bezrūpīgi braucot ar divriteni Bali saulrietā, es atsaucu atmiņā šīs mācības un turpinu skaitīt lūgšanas, kas drīzāk ir solījumi, parādot Dievam savu harmonijas stāvokli un sakot: “Šis ir tas, pie kā es vēlētos turēties. Lūdzu, palīdzi man mūžīgi saglabāt šo piepildījuma sajūtu un dod man spēku to pastāvīgi uzturēt.” Šo laimi es noguldu kaut kur bankā, kur par tās drošību rūpējas ne vien Federālās depozītu apdrošināšanas korporācija, bet sargā arī mani četri gara brāļi, glabājot to kā nodrošinājumu pret nākotnes pārbaudījumiem, la ir prakse, ko esmu pasākusi dēvēt par “Centīgo prieku”. Koncentrējoties šim centīgajam priekam, es paturu prātā arī vienkāršo domu, ko man reiz pateica mans draugs Dārsijs, visas šīs pasaules bēdas un raizes izraisa nelaimīgi cilvēki. Ne tikai milzīgajā, globālajā Hitlera un Staļina epopejā, bet arī šaurā, personiskā līmenī. Pat savā pašas dzīvē es skaidri redzu tās reizes, kad manas bēdu dienas nesušas ciešanas un sarūgtinājumu vai (vismaz) neērtības apkārtējiem. Tātad piepildījuma meklējumi nav tikai pašsaglabāšanās un sevis balstīšanas akts, bet arī dāsna velte pasaulei. Atbrīvojoties no sava izmisuma, jūs paejat malā. Jūs pārstājat būt par šķērsli ne vien sev pašam, bet arī visiem pārējiem. Tikai tad jūs esat brīvi, lai kalpotu Dievam un iepriecinātu cilvēkus.

Patlaban cilvēks, kas visvairāk iepriecina mani, ir Ketuts. Šis vecais vīrs patiesi viens no laimīgākajiem cilvēciskajiem radījumiem, ar kuriem jebkad esmu tikusies, sniedz man pilnīgu brīvību, uzdodot jebkuru vissarežģītāko jautājumu gan par dievišķo, gan par cilvēka dabu. Man patīk viņa mācītās meditācijas “smaidīšanas ar aknām” smieklīgā vienkāršība un četru gara brāļu mierinošā klātbūtne. Citudien dziednieks man stāstīja to, kas viņam zināms par sešpadsmit

dažādām meditācijas tehnikām un daudzām, dažādiem mērķiem paredzētām mantrām. Dažas no tām domātas, lai sasniegtu mieru un laimi, citas veselībai, bet dažas ir tīri mistiskas lai nogādātu cilvēku citās apziņas sfērās. Piemēram, viņš teica, ka zinot meditāciju, kas uznesot viņu “augšā”.

-   Augšā? es jautāju. Ko nozīmē augšā?

-   Septiņus līmeņus augstāk, viņš atbildēja. Debesīs.

Dzirdot tik pazīstamo domu par “septiņiem līmeņiem”, es

jautāju Ketutam, vai viņš grib teikt, ka šī meditācija aiznes viņu cauri septiņām svētītajām ķermeņa čakrām, kas aprakstītas jogā.

-        Ne čakrām, viņš attrauca. Vietām. Šī meditācija aizved mani septiņās Visuma vietās. Augstāk un augstāk. Pēdējā vieta, kur es nokļūst, ir debesis.

-   Tātad tu esi bijis debesīs, Ketut? es brīnījos.

Vecais vīrs smaidīja. Protams, viņš tur esot bijis, viņš apstiprināja. Nokļūt debesīs esot pavisam viegli.

-   Kā tur ir?

-         Skaisti. Viss tur ir skaisti. Viss cilvēki tur ir skaisti. Viss ēdiens tur ir skaists. Tur viss ir mīlestība. Debesis ir mīlestība.

Tad Ketuts pateica, ka viņš zinot vēl citu meditāciju. Uz apakšu. Šī apakšas meditācija aizvedot viņu septiņus līmeņus zem pasaules. Tā esot bīstamāka meditācija. Ne iesācējiem, tikai meistariem.

-        Tātad, ja tu pirmajā meditācijā nokļūsti debesīs, es taujāju, tad iznāk, ka otrajā meditācijā tu nokļūsti…

-   Ellē, viņš pabeidza manu secinājumu.

Tas bija visnotaļ interesanti. Debesis un elle nav tie priekšstati, par kuriem es būtu daudz dzirdējusi hinduismā. Hinduists redz pasauli karmas nosacījumos kā nepārtrauktas cirkulācijas procesu; viņš uzskata, ka savas dzīves beigās jūs nekur nenonākat ne debesīs, ne ellē -, bet vienkārši atkārtoti

nokļūstat uz Zemes tikai citā veidolā lai atrisinātu attiecības vai kļūdas, kas iepriekšējā reizē palikušas neatrisinātas. Sasnieguši pilnību, jūs beidzot izkļūstat no cikla un ieplūstat Tukšumā. Pēc karmas priekšstatiem, debesis un elle ir atrodamas tikai šeit, uz Zemes, kur mums ir spēja tās radīt, atkarībā no mūsu raksturiem un nolemtībām vairojot vai nu labo, vai ļauno.

Karma ir priekšstats, kas man vienmēr gājis pie sirds. Ne tik daudz burtiski. Ne obligāti tāpēc, ka es ticētu, ka esmu bijusi Kleopatras dzērienu padevēja. Drīzāk gan kā metafora. Karmiskā filozofija mani saista metaforiskā līmenī, jo pat viena mūža laikā ir redzams, cik bieži mēs atkārtojam vienas un tās pašas kļūdas, dauzām galvu pret tām pašām vecajām atkarībām un apmātībām, radām tās pašas nožēlojamās un bieži vien katastrofālās sekas, līdz beidzot spējam apstāties un labot tās. Tā ir karmas (un, starp citu, ari Rietumu psiholoģijas) būtiskākā mācībstunda risināt problēmas tagad, jo citādi, nākamreiz visu salaižot grīstē, jums no jauna nāksies ciest. Un ciešanu atkārtošanās tā ir elle. Izlaužoties no nemitīgās atkārtošanās un nokļūstot jaunā sapratnes līmeni, jūs rodat debesis.

Bet te Ketuts stāsta man par debesīm un elli pavisam citādi, it kā tās būtu konkrētas vietas Visumā, kuras viņš pats apmeklējis. Vismaz man likās, ka viņš to bija domājis tieši tā.

Cenšoties ieviest skaidrību, es jautāju: Tu esi pabijis ellē, Ketut?

Viņš smaidīja. Protams, viņš tur esot bijis.

-   Kā tur, ellē, izskatās?

-   Tāpat kā debesīs, viņš atbildēja.

Redzēdams manu apmulsumu, viņš centās paskaidrot:

-   Visums ir aplis, Lisa.

Man vēl arvien nebija sajūtas, ka es būtu sapratusi.

-   Augša, apakša beigās viens un tas pats, viņš sacīja.

Es atcerējos senu kristīgo mistiķu priekšstatu: Kā augšā, tā lejā. Tad kā tu vari noteikt atšķirību starp debesīm un elli? es jautāju.

-   Pēc tā, kā tu tur nonāc. Debesīs tu ej uz augš caur septiņām laimīgām vietām. Ellē uz apakš caur septiņām bēdīgām vietām. Tāpēc priekš tevis labāk doties uz augš, Lisa, viņš smējās.

Es tik un tā netiku gudra. Tu gribi teikt, ka vari aizvadīt savu dzīvi, virzoties augšup, cauri laimīgām vietām, jo galamērķi debesis un elle beigu beigās ir viens un tas pats?

-   Tas pats, tas pats, viņš piekrita. Beigās tas pats, tāpēc labāk pa ceļojum laiku būt laimīgam.

Tad es teicu: Ja jau debesis ir mīlestība, tad elle ir…

-   Arī mīlestība, viņš pateica priekšā.

Kādu brīdi es sēdēju, cenzdamās to visu “salikt pa plauktiņiem”.

Ketuts no jauna iesmējās un mīļi papliķēja man pa celi.

-   Jauniem cilvēkiem to allaž ir grūt saprast!

88

Tajā rītā es atkal iegriezos pie Vaijanas, un viņa centās izdomāt, kā panākt, lai mani mati augtu ātrāk un kļūtu biezāki. Tā kā viņai pašai ir lieliski, biezi, mirdzoši mati, kas sniedzas līdz sēžamvietai, viņa pret manu pašķidro, blondo slotu izjūt žēlumu. Kā dziedniecei viņai, protams, ir līdzeklis, kas palīdzētu maniem matiem kļūt biezākiem, taču tas nebūs viegli. Vispirms man jāatrod banānkoks un pašai tas jānocērt. Man esot “jāaizmet prom koka galotne”, tad jāsagriež stumbrs un saknes (kas vēl arvien ir ieaugušas zemē) un jāsamet tas viss lielā, dziļā bļodā, “tādā kā peldbaseins”. Tad man šis padziļinājums jānosedz ar koka plāksni, lai tur neiekļūst lietus ūdens un rasa. Pēc dažām dienām es atradīšot šo peldbaseinu pilnu ar barojošu šķidrumu, kas izdalījies

no banānkoka saknēm, tas man jāsavāc pudelēs un jāaiznes Vaijanai. Viņa banāna sakņu sulu apsvētīs templī, un tad man tā katru dienu jāieberzē galvas ādā. Pēc dažiem mēnešiem man, tāpat kā Vaijanai, būšot biezi, mirdzoši mati līdz pat sēžamvietai.

-  Tas palīdzētu tev tikt pie matiem pat tad, ja tu būtu plikgalve, viņa apgalvoja.

Kamēr mēs runājāmies, mazā Tuti, tikko atgriezusies no skolas, sēdēja uz grīdas un zīmēja māju. Tuti pēdējā laikā zīmē gandrīz vienīgi mājas. Viņa vai mirst aiz ilgām pēc savas mājas. Attēla fonā vienmēr ir varavīksne, un vēl tur ir smaidoša ģimene tēvs un visi pārējie.

Lūk, ko mēs cauru dienu darām Vaijanas mājiņā. Mēs sēžam un runājamies, un Tuti zīmē mājas, un mēs ar Vaijanu tenkojam un ķircinām viena otru. Vaijanai nav īpaši smalka humora izjūta, viņa nemitīgi runā par seksu, paļājot mani par to, ka esmu viena, un apspriežot visu garāmejošo vīriešu dzimumspēju. Viņa stāsta man, ka katru vakaru ejot uz templi un lūdzoties, lai manā dzīvē ienāktu labs vīrietis, kas kļūtu par manu mīļāko.

Šorīt viņai jau kuro reizi teicu: Nē, Vaijana, man tas nav vajadzīgs. Mana sirds pārāk bieži ir lūzusi.

-   Es zinu zāles salauztai sirdij. Un Vaijana autoritatīvi, īstenā mediķa manierē uzskaitīja uz pirkstiem “Simtprocentīgi iedarbīga salauzto siržu ārstniecības līdzekļa” sešu elementu kombināciju: Vitamīns E, daudz miega, dzert daudz ūdens, aizceļot labi tālu no tā, ko mīlēji, meditēt un iemācīt savai sirdij, ka tas ir liktenis.

-   Esmu to visu darījusi. Atskaitot E vitamīnu.

-  Tad j au tu tagad būsi izārstējusies. Un nu tev no j auna vajadzīgs vīrietis. Es sagādāšu tev tādu. Ar lūgšanu palīdzību.

-    Labi, bet es nelūdzu sev nākamo vīrieti, Vaijana. Vienīgais, ko es pēdējā laikā lūdzu, ir iekšējs miers.

Vaijana izbolīja acis, kā gribēdama teikt: Lai jau tā būtu, tu lielā, baltā muļķadesa, un skaļi paziņoja: Tas tāpēc, ka tev ir slikta atmiņa. Tu vairs neatceries, cik jauka lieta ir sekss. Arī man, kamēr biju precējusies, bija slikta atmiņa. Ikreiz, kad ieraudzīju ejam pa ielu izskatīgu vīrieti, es tūdaļ pat aizmirsu, ka man mājās ir vīrs.

To teikdama, Vaijana gandrīz apvēlās aiz smiekliem. Tad viņa saņēmusies rezumēja: Sekss vajadzīgs visiem, Lisa.

Tajā brīdī veikaliņā ienāca kāda izcili skaista sieviete, viņas smaids staroja kā bākuguns. Tuti pielēca kājās un metās sievietei ap kaklu, saukdama: Armēnija! Armēnija! Armēnija! Izrādījās, ka tas vis nebija kaut kādu svešzemju nacionālistu kaujas sauciens, bet gan šīs sievietes vārds. Es pateicu savu vārdu, un Armēnija pavēstīja, ka esot no Brazīlijas. Viņa bija tik dinamiska, šī sieviete, tik brazīliska. Viņa bija krāšņa, eleganti ģērbusies, valdzinoša, pievilcīga un absolūti nenosakāma vecuma, tikai uzkrītoši seksīga.

Armēnija ir Vaijanas draudzene, kura bieži nāk uz viņas ēstuvīti pusdienot, kā arī pēc dažādiem tradicionālās medicīnas un skaistumkopšanas līdzekļiem. Viņa apsēdās un kādu stundu runājās ar mums, piebiedrodamās mūsu mazajam, meitenīgi pļāpīgajam pulciņam. Armēnija uzturas Bali priekšpēdējo nedēļu, pēc tam viņai jālido uz Āfriku vai varbūt atpakaļ uz Taizemi, lai parūpētos par savu biznesu. Izrādās, ka šī sieviete savu dzīvi nepavisam nav vadījusi dīkā greznībā. Viņa ir strādājusi pie Apvienoto Nāciju augstā komisāra bēgļu jautājumos. Astoņdesmitajos gados pašā karadarbības karstumā viņa aizsūtīta uz Salvadoras un Nikaragvas džungļiem kā miera sarunu vedēja, kur, liekot lietā savu skaistumu, pievilcību un prātu, piespiedusi gan ģenerāļus, gan dumpiniekus nomierināties un ieklausīties saprāta balsī. (Sveiks, smukuma spēks!) Tagad Armēnija vada starptautisku tirdzniecības kompāniju “Noviča”, kas atbalsta pamatiedzīvotāju māksliniekus

visā pasaulē, ar interneta starpniecību pārdodot viņu darbus. Armēnija runā kādās septiņās vai astoņās valodās. Viņai kājās ir pasakainākās kurpes, kādas esmu redzējusi, kopš atstāju Romu.

Lūkojoties uz mums abām, Vaijana bilda: Liza, kāpēc tu necenties izskatīties seksīga kā Armēnija? Tu esi tik glīta meitene, tev ir labs kapitāls skaista seja, skaists augums, skaists smaids. Bet tu allaž valkā vienu un to pašu noplukušo T kreklu un tos pašus noplukušos džinsus. Vai tiešām tu negribi būt seksīga tāpat kā viņa?

-   Vaijana, es noelšos. Armēnija ir brazīliete. Tā ir pilnīgi atšķirīga situācija.

-   Kur tad ir tā atšķirība?

-    Armēnija, es pagriežos pret savu jauno draudzeni,

-   vai tu, lūdzu, nevarētu izskaidrot Vaijanai, ko nozīmē būt brazīlietei?

Armēnija iesmejas, bet tad apsver šo jautājumu nopietni.

-   Nu, viņa pēc brīža saka, es vienmēr esmu centusies glīti izskatīties un būt sievišķīga pat Centrālamerikas karadarbības zonās un bēgļu nometnēs. Pat ļaunākajās traģēdiju un krīžu situācijās nav jēgas visām tām šausmām vēl pievienot savu briesmīgo izskatu. Tāda ir mana filozofija. Tāpēc pat džungļos vienmēr lietoju kosmētiku un nēsāju dārglietas neko pārlieku ekstravagantu, varbūt tikai kādu jauku zelta rokassprādzi un auskarus, nedaudz lūpu krāsas un labas smaržas. Pilnīgi pietiekami, lai parādītu, ka man vēl arvien ir pašcieņa.

Armēnija man savā ziņā atgādina tās diženās Viktorijas laikmeta britu lēdijas ceļotājas, kuras apgalvoja, ka neesot nekāda attaisnojuma Āfrikā valkāt tādu apģērbu, kas nebūtu piemērots angļu viesistabai. Viņa ir taurenītis, šī Armēnija. Un viņa nevar pārāk ilgi palikt Vaijanas ēstuvītē, jo viņai darāms darbs, tomēr tas viņu neattur uzaicināt mani šovakar

uz viesībām. Viņai Ubudā pazīstams kāds brazīliešu izceļotājs, un viņš šovakar jaukā restorānā rīkojot īpašu pasākumu. Viņš gatavošot feijoada tradicionālu brazīliešu mielastu, kas sastāv no milzīga daudzuma cūkgaļas un melno pupiņu. Būšot ari brazīliešu kokteiļi. Daudz interesantu izceļotāju no visas pasaules, kuri apmetušies šeit, Bali. Vai man nebūtu nekas pretī atnākt? Vēlāk visi došoties dejot. Viņa nezinot, vai man patīk šādas viesības, bet…

Kokteiļi? Dejas? Gaļas kalni?

Protams, es iešu.

89

Es nespēju atcerēties, kad pēdējo reizi tiku uzposusies, bet šovakar es izraku no mugursomas pašiem dziļumiem savu grezno kleitiņu ar lencītēm un uzģērbu to mugurā. Es pat uzkrāsoju lūpas. Nespēju atcerēties, kad pēdējo reizi tiku tās krāsojusi. Indijā gan tas nevarēja būt, tas nu ir pilnīgi droši. Pa ceļam uz viesībām apstājos pie Armēnijas mājas, un viņa apkāra mani ar savām smalkajām rotaslietām un ļāva man lietot smalkās smaržas, kā ari atstāt divriteni mājas aizmugures pagalmā, lai es varētu ierasties viesībās viņas smalkajā automašīnā, kā tas galu galā pienākas pieaugušai sievietei.

Pusdienas kopā ar izceļotājiem sagādāja varenu prieku, un es jutu no jauna pamostamies dažus ilgi dusējušus savas personības aspektus. Es pat nedaudz piedzēros, kas pēc manas pēdējo mēnešu atturības, lūdzoties ašramā un malkojot tēju savā Bali puķu dārzā, bija visnotaļ iezīmīgi. Un es flirtēju! Nebiju flirtējusi kopš neatminamiem laikiem. Pēdējā laikā biju biedrojusies tikai ar mūkiem un dziedniekiem, un te pēkšņi no jauna liku uzmirdzēt savai agrāko laiku seksualitātei. Lai arī es pat nebūtu varējusi pateikt, ar ko flirtēju. Es it kā izstaroju flirtu uz visām pusēm. Vai mani saistīja izbijušais austrāliešu žurnālists, kas sēdēja man līdzās? (“Mēs te visi

esam dzērāji,” viņš sprēgāja ar asprātībām. “Un mēs rakstām rekomendācijas citiem dzērājiem.”) Vai arī tas bija klusais, inteliģentais vācietis galda viņā galā? (Viņš solījās aizlienēt man dažu labu romānu no savas personiskās bibliotēkas.) Vai arī izskatīgais, padzīvojušais brazīlietis, kurš bija sagatavojis mums visiem šīs varenās dzīres? (Man patika viņa laipnās, brūnās acis, kā arī viņa akcents. Un, protams, viņa pavārmāksla. Pateicu viņam kaut ko ļoti provocējošu pilnīgi no zila gaisa. Viņš no savas puses atbildēja ar joku, teikdams: Es esmu īsta katastrofa, ne brazīlietis ne es māku dejot, ne spēlēt futbolu vai kādu mūzikas instrumentu. Es nez kāpēc izmetu šādus vārdus: Var jau būt. Toties man ir sajūta, ka jūs lieliski mācētu nospēlēt Kazanovas lomu. Laiks uz brīdi apstājās. Šis brīdis ieilga, kamēr mēs atklāti lūkojāmies viens otrā, kā teikdami: Tā ir interesanta doma, un to varētu pārbaudīt. Mans pārdrošais apgalvojums lidinājās gaisā, virmojot ap mums kā smarža. Viņš to neņēmās noliegt. Es novērsos pirmā; jutu, ka pietvīkstu.)

Lai vai kā, viņa feijoada bija lieliska. Izsmalcināta, pikanta un sātīga visas tās īpašības, ko parasti nav iespējams atrast baliešu ēdienos. Tiesāju cūkgaļu šķīvi pēc šķīvja un spriedu, ka nekas nemainīsies: es nekad nespētu būt veģetāriete, vismaz, kamēr pasaulē pastāv šāds ēdiens. Un tad mēs devāmies dejot uz vietējo naktsklubu, ja vien to vispār var nosaukt par naktsklubu. Tas vairāk atgādināja pludmales nojumi, tikai bez pašas pludmales. Bija dzīvā mūzika baliešu puišu grupa, kas spēlēja labu regeju, un šī vieta ņudzēja no dažāda vecuma un tautību uzdzīvotājiem, izceļotājiem un tūristiem, un vietējiem lieliskiem baliešu puišiem un meitenēm; visi dejoja brīvi, bez kautrēšanās. Armēnija mums līdzi nedevās, aizbildinādamās, ka viņai rit jāstrādā, bet patīkamais, padzīvojušais brazīlietis bija mans pavadonis. Izrādījās, ka viņš nemaz nav tik slikts dejotājs, kā bija izteicies. Nav izslēgts, ka

viņš prot spēlēt ari futbolu. Man patika redzēt viņu sev līdzās, atverot man durvis, bārstot komplimentus un saucot mani par “dārgumiņu”. Lai gan es ievēroju, ka viņš par dārgumiņiem sauc visus, ieskaitot spalvainu vīriešu kārtas bārmeni. Tomēr viņa uzmanība bija patīkama…

Tik sen, kopš neesmu bijusi bārā. Pat Itālijā netiku apmeklējusi bārus, un arī Deivida laikā neko daudz netiku izklaidējusies. Domājams, ka pēdējo reizi biju dejot, kad biju vēl precējusies… kad biju vēl laimīgi precējusies, ja tā padomā. Mīļais Dievs, tas bija pirms veselas mūžības. Tieši uz deju grīdas es saskrējos ar savu draudzeni Stefāniju, itāļu meiču, ar ko iepazinos toreiz, meditācijas kursos Ubudā, un mēs dejojām kopā; mati plīvoja uz visām pusēm, blondi un tumši, mums abām jautri virpuļojot apkārt. Drīz pēc pusnakts grupa beidza spēlēt un ļaudis izklīda.

Tad arī es iepazinos ar to puisi, vārdā Ians. Ak, šis puisis man patiešām patika. Man viņš iepatikās jau pirmajā mirklī. Viņš bija ļoti izskatīgs, apmēram Stinga un Ralfa Fainza jaunākā brāļa krustojums. Viņš bija velsietis, tātad viņam bija jauka balss. Viņa runa bija artikulēta, viņš bija asprātīgs, uzdeva jautājumus un ar manu draudzeni Stefāniju sarunājās tādā pašā bērnišķīgā itāļu valodā kā es. Izrādījās, ka viņš ir bundzinieks tajā regeja grupā, viņš spēlējot bongo. Tad nu es pajokojos, ka viņš ir “bongoljers” kā tie puiši Venēcijā, tikai ar sitamo instrumentu laivas vietā, un mums tas likās trāpīgi, un mēs sākām smieties un runāties.

Tad pienāca Felipe tā sauca to brazīlieti, Felipe. Viņš uzaicināja mūs visus doties uz kādu satriecošu vietējo restorānu, kas piederot eiropiešu izceļotājiem: trakoti brīvdomīgs iestādījums, kas nekad netiekot slēgts, viņš apgalvoja, tur jebkurā diennakts stundā tiekot pasniegts alus un klačas. Es konstatēju, ka slepus lūkojos uz Ianu (vai viņš gribēs turp doties?), un, kad viņš atbildēja apstiprinoši, ari es teicu “jā”. Tā nu mēs

visi devāmies uz restorānu, un es apsēdos blakus Ianam, un mēs visu nakti tērzējām un jokojāmies, un, ak, man šis puisis patiešām patika! Šis bija pirmais vīrietis, ar kuru biju iepazinusies kopš ilgiem laikiem un kurš man patika, kā mēdz teikt tā. Viņš bija dažus gadus vecāks par mani, vadījis ārkārtīgi interesantu dzīvi, viņa teiktajā bija vesels lēvenis pozitīvu iezīmju (patīk Simpsoni, ir apceļojis pasauli, reiz dzīvojis ašramā, pieminēja Tolstoju, šķiet, ka ir nodarbināts, utt.). Savu karjeru viņš bija uzsācis britu armijā Ziemeļīrijā kā sapieru brigādes eksperts, vēlāk kļuvis par mīnu lauku neitralizēšanas starptautisku speciālistu. Būvējis bēgļu nometnes Bosnijā, paņēmis brīvlaiku, lai Bali nodarbotos ar mūziku… Viss šķita ārkārtīgi vilinoši.

Neticami, bet pusčetros no rīta vēl arvien biju uz kājām un ne jau lai meditētu! Visu nakti biju pavadījusi nomodā, ģērbusies kokteiļkleitā, un runājusi ar pievilcīgu vīrieti. Cik trakoti radikāli! Vakara beigās mēs ar Ianu atzināmies, ka bijis patīkami iepazīties. Viņš jautāja, vai man esot telefona numurs, un es atbildēju, ka patlaban man tāda nav, toties man ir e-pasta adrese, un viņš nopūtās: Jā, bet e-pasts liekas tāds pārlieku… Tā nu nakts beigās mēs nebijām apmainījušies ne ar ko citu kā vien ar apskāvieniem. Viņš sacīja: Gan jau mēs atkal tiksimies, kad viņiem… un viņš pamāja uz dieviem debesīs, .. .tā labpatiks.

Tieši pirms ausmas patīkamais padzīvojušais brazīlietis Felipe piedāvājās aizvest mani mājās. Braucot pa grumbuļainajiem ceļiem, viņš man sacīja: Vai zināt, dārgumiņ, ka jūs visu nakti sarunājāties ar Ubudas lielāko muldoņu?

Mana sirds sažņaudzās.

-Vai Ians patiešām ir tāds m'uldoņa?-es pārvaicāju. -Izstāstiet man taisnību un aiztaupiet turpmākas nepatikšanas.

-   Ians? iesmējās Felipe. Nē, dārgumiņ! Ians ir nopietns

cilvēks. Viņš ir lāga puisis. Es biju domājis sevi. Es esmu Ubudas lielākais muldoņa.

Kādu bridi mēs braucām klusēdami.

-   Un vispār es jau tikai ķircinos, viņš piebilda.

Vēl pailgs klusums. Tad viņš jautāja: Jums patīk Ians, vai ne?

-    Nezinu, es novilku. Galvā bija juceklis. Biju sadzērusies par daudz brazīliešu kokteiļu. Viņš ir pievilcīgs, inteliģents. Pagājis krietni ilgs laiks, kopš esmu iedomājusies, ka man vispār kāds varētu patikt.

-     Jums šeit, Bali, vēl priekšā vairāki brīnišķīgi mēneši. Pagaidiet, gan jau tad redzēsiet.

-    Bet es nezinu, cik daudzās saviesīgās izklaidēs vēl varu piedalīties, Felipe. Man ir viena vienīga kleita. Cilvēki sāks ievērot, ka es visu laiku esmu ģērbusies vienā un tajā pašā kleitā.

-    Jūs esat jauna un skaista, dārgumiņ. Jums pilnīgi pietiek ar vienu kleitu.

90

Es būtu jauna un skaista?

Biju domājusi, ka esmu sagrabējusi šķirtene.

Šonakt es tikpat kā neguļu: esmu atradinājusies no šādām vieglprātīgi aizvadītām stundām, deju mūzika vēl arvien dun man galvā, mati smaržo pēc cigaretēm, kuņģis protestē pret alkoholu. Es mazliet pasnaužu, tad, saulei ceļoties augstāk, pamostos vienkārši tāpēc, ka esmu tā radusi. Tikai šorīt nejūtos atpūtusies, neesmu mierpilna un mans noskaņojums nepavisam nevedina uz meditēšanu. Kāpēc esmu tik satraukta? Pavadīju taču jauku vakaru, vai ne? Iepazinos ar dažiem interesantiem cilvēkiem, biju uzposusies un padejoju, paflirtēju ar dažiem vīriešiem…

VĪRIEŠI.

Domās izrunājot šo vārdu, satraukums kļūst vēl drudžaināks, izvēršoties pat tādā kā nelielā panikas lēkmē. Es vairs nezinu, kā to dara. Kad man bija ap divdesmit, es biju lielākā, pārdrošākā un nekautrākā no flirtētājām. Atceros, kādu prieku tas kādreiz sagādāja iepazīties ar kādu puisi, pievilināt viņu, mētāties ar aizplīvurotiem aicinājumiem un provokācijām, mest pie malas visu piesardzību un ļaut visam notikt, kā lemts.

Taču tagad es jūtu vienīgi bailes un neziņu. Sāku uzpūst šo vakaru par kaut ko daudz varenāku, nekā tas bija patiesībā, iedomājoties sevi piesaistītu velsiešu puisim, kurš pat neatstāja man savu e-pasta adresi. Es jau varu iztēloties visu nākotnes notikumu gaitu, ieskaitot strīdus par viņa smēķēšanas niķi. Prātoju, vai, vēlreiz veltot sevi vīrietim, es neizpostīšu savu ceļošanai un rakstīšanai veltīto dzīvi utt. Tomēr cik gan jauks būtu kāds nieks romantikas… Ir taču bijis tik ilgs sausuma periods. (Atceros kādu Ričarda dotu padomu mīlas lietās: “Tev vajadzīgs sausuma likvidētājs, bērniņ. Ej un sameklē sev kādu lietus vīriņu.”) Tad es iztēlojos Ianu: viņa pievilcīgais spridzinātāja torss atdrāztos uz sava motocikla, un viņš mīlētos ar mani manā dārzā, un cik tas būtu skaisti. Šī visai patīkamā doma iedzen mani šausmīgā strupceļā apjēgā, ka vairs negribu piedzīvot nekādas sirdssāpes. Tad mani pēkšņi no jauna pārņem ilgas pēc Deivida, turklāt stiprāk, nekā tas bija pirms mēnešiem. Varbūt man viņam jāpiezvana, un tad jau redzēs, vai viņš vēlēsies mēģināt sākt vēlreiz visu no jauna, es domāju. (Tad saņemu ļoti precīzu vēstījumu no Ričarda, un tajā teikts: Ak, tas nu gan ir ģeniāli, Gastronomija, vai bez tā, ka tu pagājušonakt mazliet apdzēries, tu vēl pārcieti arī lobotomiju?) Lēciens no Deivida izraisīto skumju atgremošanas līdz apsēstībai par manas šķiršanās apstākļiem nekad nav bijis tāls, un drīz jau es atkal (gluži kā vecajos

laikos) sākšu nokauties ar domām par savu bijušo vīru, par šķiršanos…

Es biju domājis, ka ar šo tematu mēs jau esam tikuši galā, Gastronomija.

Un tad es nez kāpēc sāku domāt par Felipi to patīkamo, padzīvojušo brazīlieti. Viņš ir jauks. Felipe. Apgalvo, ka es esot jauna un skaista un ka laiks, ko pavadīšu šeit, Bali, būs brīnišķīgs. Viņam taču ir taisnība, vai ne? Man jāatslābinās un mazliet jāpapriecājas, vai ne tā? Bet šorīt tas vairs nemaz tik priecīgi neliekas.

Es vairs nezinu, kā to dara.

91

-   Kas ir šī dzīve? Vai tu saproti? Es ne.

Tā runāja Vaijana.

Es atkal biju viņas ēstuvītē, tiesāju gardās un barojošās īpašās multivitamīnu brokastis, cerot, ka tās mazinās manas paģiras un iekšējo nemieru. Šeit bija ari brazīliete Armēnija, kura kā allaž izskatījās tā, it kā mājupceļā no kūrvietā pavadītas nedēļas nogales būtu uz bridi iegriezusies skaistuma salonā. Mazā Tuti sēdēja uz grīdas un, kā jau ierasts, zīmēja mājiņas.

Vaijana tikko bija uzzinājusi, ka augusta beigās jāpagarina viņas mājiņas īres līgums (līdz tam atlikuši vairs tikai trīs mēneši) un ka īres maksa tiks paaugstināta. Droši vien viņai atkal būs jāpārceļas uz citurieni, jo viņa vairs nevarēs atļauties palikt šeit. Šobrīd viņai bankā ir tikai kādi piecdesmit dolāri, un nav ne mazākās sajēgas, kurp doties. Dzīvesvietas dēļ Tuti atkal nāksies mainīt skolu. Viņām bija vajadzīgas mājas īstas mājas. Balietim šis nav nekāds dzīvesveids.

-    Kāpēc ciešanām nekad nepienāk gals? gaudās Vaijana. Viņa neraudāja, tikai izvirzīja vienkāršu, pagurušu un neatbildamu jautājumu. Kāpēc visam jāatkārtojas atkal un

atkal, nekad nebeidzoties, ne bridi nedodot atelpu? Tu cauru dienu smagi strādā, bet nākamajā dienā tev jāstrādā atkal. Tu ēd, bet nākamajā dienā jau atkal esi izsalkusi. Tu atrodi mīlestību, bet tā izgaist. Tu piedzimsti bez nekā bez pulksteņa, bez T krekla. Tu smagi strādā, līdz beidzot nomirsti. Bez nekā bez pulksteņa, bez T krekla. Tu esi jauna, tad kļūsti veca. Lai arī kā censtos, vecumu tu nevari aizkavēt.

-   Armēnija var, es pajokoju. Viņa, kā redzams, nenoveco.

-   Bet tas jau tikai tāpēc, ka Armēnija ir brazīliete, Vaijana pēkšņi bija sapratusi, ap ko griežas pasaule. Mēs visas iesmējāmies, bet tas bija tikai tāds viegls karātavu humora paveids, jo Vaijanas situācijā nebija nekā jocīga. Vientuļa sieviete, pāragri attīstījies bērns, bizness no rokas mutē, draudoša nabadzība un iespēja palikt bez pajumtes. Kurp viņa dosies? Protams, dzīvot kopā ar bijušā vīra ģimeni viņa nevar. Pašas Vaijanas tuvinieki ir rīsa audzētāji tālu laukos, turklāt nabadzīgi. Dzīvot pie tiem būtu viņas dziednieces darba gals, jo saviem pilsētas pacientiem viņa būtu nesasniedzama. Un, protams, būtu pilnīgi jāaizmirst Tuti pienācīga skološana, līdz ar to iznīcinot viņas sapni kādreiz iestāties dzīvnieku ārstu koledžā.

Ar laiku nāca gaismā vēl citi faktori. Kas bija tās divas biklās meitenes, ko es pirmajā dienā pamanīju slēpjamies virtuves dziļumā? Izrādās, divas bārenes, ko Vaijana adoptējusi. Viņām abām ir vārds Ketuta (protams, lai radītu šajā grāmatā vēl lielāku jucekli), un viņas tiek dēvētas par Lielo Ketutu un Mazo Ketutu. Vaijana pirms dažiem mēnešiem atradusi abas Ketutas ciešam badu un ubagojam tirgus laukumā. Viņas tur bija pametusi kāda sieviete, iespējams, radiniece īstens Dikensa personāžs -, kura darbojās kā šādu ubagojošu bērnu suteners. Viņa izvietojusi bez vecākiem palikušus bērnus dažādos tirgus laukumos visā Bali salā, liekot tiem ubagot naudu, tad katru vakaru atkal savākusi tos furgonā, atņemot

peļņu un ielaižot kādā būcenī pārgulēt. Kad Vaijana pirmoreiz ieraudzīja Lielo un Mazo Ketutu, viņas dienām ilgi nebija ēdušas, viņām bija utis un citi parazīti un skaidri saskatāmas sitienu pēdas. Viņa domā, ka jaunākajai varētu būt kādi desmit un vecākajai trīspadsmit gadi, taču viņas pašas nezina ne vien savu vecumu, bet pat savu uzvārdu. (Mazā Ketuta zina vienīgi to, ka viņa dzimusi tajā pašā gadā, kad “lielā cūka” viņas dzimtajā ciemā, bet tas nepalīdz noskaidrot viņas īsto vecumu.) Vaijana paņēmusi meitenes pie sevis un rūpējas par viņām ar tikpat lielu mīlestību kā par savu pašas Tuti. Viņa kopā ar visiem trim bērniem guļ uz viena matrača guļamistabā, kas atrodas aiz dziednīcas telpām.

Tas, kā baliešu vientuļā māte, kura pati pieredzējusi izraidīšanu, atradusi savā sirdī vietu vēl diviem bērniem bezpajumtniekiem, sniedzas tālu pāri tām saprašanas robežām, kādas man jebkad ir bijušas attiecībā uz jēdzienu “žēlsirdība”.

Es gribu viņām palīdzēt.

Te nu tā bija. Lūk, kas bija šī trīsošā sajūta, kura mani tik spēcīgi bija pārņēmusi pēc pirmās tikšanās ar Vaijanu. Es gribēju palīdzēt šai vientuļajai mātei un viņas meitai, un vēl divām bārenēm. Es gribēju ievadīt viņas labākā dzīvē. Tikai es nebiju spējusi izdomāt, kā to paveikt. Bet šodien, kad mēs ar Vaijanu un Armēniju ēdām brokastis un šķetinājām sev raksturīgo sarunu, kurā iejūtība mijās ar sīkām dzēlībām, es raudzījos uz mazo Tuti un pamanīju viņas uzvedībā ko dīvainu. Viņa staigāja pa veikalu ar mazu, kobaltzilu keramikas flīzes gabaliņu paceltās plaukstās un monotoni dziedāja. Kādu brīdi vēroju meiteni, lai redzētu, kas viņai padomā. Tuti ilgi spēlējās ar šo flīzes gabalu, meta to gaisā, čukstēja tam, dziedāja, tad stūma to pa grīdu, it kā tā būtu no sērkociņu kastītēm darināta automašīniņa. Beidzot viņa ierausās klusā kaktā, uzsēdās uz tās un, aizvērusi acis, dziedāja savā

nodabā, iegrimusi kaut kādā mistiskā, neredzamā sava pašas Visuma nodalījumā.

Pajautāju Vaijanai, ko tas viss nozīmē. Viņa atbildēja, ka šo flīzes lausku Tuti atradusi būvlaukumā ielas galā, kur tiks būvēta smalka viesnīca, un ielikusi to kabatā. Kopš Tuti atradusi šo flīzi, viņa atkal un atkal saka mātei: Varbūt, ja mums kādreiz būs māja, man varētu būt šāda skaista, zila grīda. Tagad, pēc Vaijanas teiktā, Tuti bieži patīk stundām ilgi aizvērtām acīm sēdēt uz mazā, zilā laukumiņa un iztēloties, ka viņa ir savā pašas mājā.

Ko es varēju tur sacīt? Kad dzirdēju šo stāstu un lūkojos uz šo bērnu, kas bija iegrimis dziļā meditācijā uz savu mazo, zilo flīzes atlūzu, es nodomāju: Labi, tā arī būs.

Es atvainojos Vaijanai un atstāju veikalu, lai reizi par visām reizēm labotu šo nepanesamo situāciju.

92

Vaijana reiz stāstīja man, ka, dziedinot savus pacientus, viņa reizēm kļūstot par kanālu Dieva mīlestībai, un šādos brīžos viņa pat pārstājot domāt, kas būtu darāms tālāk. Prāts pierimst, pamostas intuīcija, un viņai vienīgi jāļauj plūst sev cauri dievišķajam. Tad ir tāda sajūta, ka atnācis vējš, kas vada manas rokas, viņa saka.

Varbūt tas bija tas pats vējš, kas todien izpūta mani no Vaijanas ēstuves, izvēdinot manī paģirainību un raizes par to, vai esmu gatava atkal sākt satikties ar kādu, un aizvadīja uz Ubudas vietējo interneta kafejnīcu, kur es apsēdos un uzrakstīju vienā elpas vilcienā, bez jebkādas piepūles e-pasta vēstuli saviem draugiem un tuviniekiem visā pasaulē ar aicinājumu vākt līdzekļus.

Es visiem paziņoju, ka jūlijā man būs dzimšanas diena un man paliks trīsdesmit pieci gadi. Pavēstīju viņiem, ka šajā pasaulē nav nekā tāda, kas man būtu vajadzīgs vai pēc kā es

kārotu, un ka nekad vēl savā mūžā es neesmu jutusies tik laimīga. Rakstīju: ja es būtu Ņujorkā, noteikti sarīkotu plašu un muļķīgu dzimšanas dienas ballīti, uz kuru viņus visus saaicinātu. Viņi pirktu man dāvanas un vīna pudeles, un visa šī svinēšana izvērstos par smieklīgi dārgu pasākumu. Tādēļ, es turpināju, lētāks un jaukāks veids apsveikt mani dzimšanas dienā būtu, ja mani draugi un tuvinieki ziedotu, lai palīdzētu sievietei, vārdā Vaijana Nurijasiha, nopirkt Indonēzijā sev un saviem bērniem māju.

Tad es izstāstīju par Vaijanu un Tuti, un bārenēm, un situāciju, kādā viņas nokļuvušas. Apsolīju: ja tiks ziedots nedaudz naudas, trūkstošo summu es pievienošu no saviem iekrājumiem. Protams, es rakstīju: apzinos, ka šī pasaule ir pilna neizmērojamu ciešanu un karu un ka visiem kaut kā pietrūkst, bet ko lai dara? Šī mazā ļaužu saujiņa Bali kļuvusi par maniem tuviniekiem, un mums taču par tuviniekiem jārūpējas, lai arī kur mēs tos atrastu. Kad biju jau aizsūtījusi visu šo e-pastu daudzumu, atcerējos, ko pirms deviņiem mēnešiem, kad posos savā pasaules ceļojumā, teica mana draudzene Sūzena. “Es zinu, uz ko tas velk, Liza,” viņa sacīja. “Tu kādu sastapsi un samīlēsies, un beigu beigās iegādāsies sev māju Bali.”

Gatavais Nostradams šī Sūzena.

Nākamajā rītā, kad pārskatīju savu e-pastu, bija jau apsolīti 700 dolāri. Vēl pēc dienas ziedojumi jau pārsniedza summu, kuru es būtu varējusi atļauties no saviem iekrājumiem.

Nevēlos sīki aprakstīt visu tās nedēļas epopeju vai censties paskaidrot, kāda ir sajūta, katru dienu atverot e-pastu no visas pasaules un lasot: “Es piedalos!” Deva visi. Cilvēki, par kuriem es zināju, ka tie iekūlušies parādos vai pat ir tuvu izputēšanai, deva bez svārstīšanās. Vienu no pirmajām atbildēm es saņēmu no sava friziera sievas draudzenes, kurai bija ticis pārsūtīts šis e-pasts un kura gribēja ziedot piecpadsmit dolārus. Mans pārgudrais draugs Džons, protams, nekādi nevarēja

iztikt bez sarkastiska komentāra par to, cik gara un stulba, un emocionāla bijusi mana vēstule (“Paklau, nākamreiz, kad tev sagribēsies raudāt par izšļakstījušos pienu, pirms šļakstīšanas pārliecinies, vai tas nav iebiezināts, labi?”), tomēr arī viņš ziedoja naudu. Manas draudzenes Annijas jaunais pielūdzējs (Volstrīta baņķieris, ar kuru es vēl nemaz neesmu pazīstama) ziedoja tieši tik daudz, lai dubultotu līdz tam brīdim savākto summu. Tad, e-pastam sākot klejot pa pasauli, sāku saņemt ziedojumus no pavisam svešiem cilvēkiem. Tā bija globāla cēlsirdības lavīna. Nobeigsim šo epizodi, vienkārši paziņojot, ka tikai septiņās dienās, kopš mans sākotnējais lūgums bija uzsācis ceļu pa vadiem, mani draugi un tuvinieki, un pulks svešinieku visā pasaulē bija palīdzējuši man sarūpēt gandrīz astoņpadsmit tūkstošus dolāru, lai nopirktu Vaijanai Nurijasihai māju.

Tuti ar savu lūgšanu spēku, vēloties, lai viņas mazais, zilais flīzes gabaliņš kļūtu mīksts, lai tas izstieptos un izaugtu kā Garā pupa par īstu māju, kas uz visiem laikiem dotu pajumti viņai, viņas mātei un abām bārenēm, bija tā, kas padarīja iespējamu šo brīnumu.

Vēl pēdējais sīkums. Man neērti atzīties, ka tā nebiju es pati, bet gan mans draugs Bobs, kurš pamanīja šo acīm redzamo sakritību: vārds “tutti” itāliski nozīmē “visi”. Kā es to nebiju ievērojusi jau agrāk? Pēc visiem šiem Romā pavadītajiem mēnešiem! Es vienkārši nesaskatīju šo sakarību. To izdarīja Bobs no Jūtas pagājušonedēļ atsūtītajā e-pastā; viņš līdz ar apņemšanos ziedot jaunajai mājai paziņoja: “Tātad šī ir pēdējā mācībstunda, vai ne? Ja tu dodies pasaulē, lai palīdzētu sev, pienāks brīdis, kad tu noteikti palīdzēsi… tutti."

93

Es negribu par to stāstīt Vaijanai, vismaz līdz brīdim, kad nauda būs savākta. Ir grūti saglabāt tik lielu noslēpumu,

sevišķi ņemot vērā, ka nabaga sieviete dzīvo nemitīgās raizēs par savu nākotni, taču negribu dot viņai cerības, iekams būs pilna pārliecība par izdošanos. Tā nu visu šo nedēļu es par saviem plāniem nebildu ne vārda, un gandrīz visi vakari man bija aizņemti, vakariņojot kopā ar brazīlieti Felipi, kuram, šķiet, nebija nekādu iebildumu pret to, ka man ir tikai viena kleita.

Liekas, būšu viņā ieķērusies. Pēc pāris šādām vakariņām esmu par to pilnīgi pārliecināta. Viņš, šķiet, ir kas vairāk nekā, paša vārdiem runājot, “lielākais muldoņa”, kurš pazīst visus Ubudā un vienmēr ir ballītes centrs. Iztaujāju par viņu Armēniju. Viņi ir diezgan seni draugi. Tas Felipe, es ieminējos,

-   viņš taču ir krietni dziļāks cilvēks nekā tie visi pārējie, vai ne? Viņā slēpjas kas vairāk? Ak jā, atbildēja Armēnija.

-   Viņš ir labs un jauks cilvēks. Taču viņš piedzīvojis smagu šķiršanos. Manuprāt, Bali viņš ieradies, lai atkoptos.

Ak, par šo tematu es taču nezinu itin neko.

Bet viņam ir piecdesmit divi gadi. Tas ir interesanti. Vai patiesi es būtu sasniegusi to vecumu, kurā piecdesmit divus gadus vecs vīrietis sāk šķist piemērots randiņu kandidāts? Taču man viņš patīk. Viņam ir sudraboti mati, un viņš pamazām kļūst plikpauris, taču tādā valdzinošā Pikaso manierē. Viņam ir siltas, brūnas acis, laipna seja, un viņš burvīgi smaržo. No nobriedušo vīriešu sugas kaut kas jauns manā arsenālā.

Felipe jau kādus piecus gadus dzīvo Bali, sadarbodamies ar baliešu sudrabkaļiem, kuri izgatavo rotaslietas no Brazīlijas dārgakmeņiem; gatavās rotas eksportē uz Ameriku. Man patīk tas, ka viņš gandrīz divdesmit gadus bijis uzticīgs vīrs, līdz viņa laulība daudzo un sarežģīto samilzušo iemeslu dēļ izirusi. Man patīk tas, ka viņš līdz tam laikam jau bija izaudzinājis bērnus labi izaudzinājis, un tie viņu mīl. Man patīk tas, ka viņš palicis mājās un pieskatījis mazos bērnus, kamēr

viņa austrāliešu sieva taisījusi karjeru. (Būdams labs feministes vīrs, viņš saka: “Es gribēju pareizi iekļauties sabiedrības vēsturiskās attīstības plūsmā.”) Man patīk tas, kā viņš izrāda dabisko, brazīliešiem tik raksturīgo, kūsājošo pieķeršanos. (Kad viņa austrāliešu dēlam bijis četrpadsmit gadu, zēns beidzot bijis spiests pateikt: “Tēt, man jau ir četrpadsmit, varbūt nebučo vairs mani uz lūpām katru reizi, kad atbrauc man pakaļ uz skolu.”) Man patīk tas, ka Felipe tekoši runā četrās, varbūt pat vairāk valodās. (Viņš nemitīgi atkārto, ka nepārvaldot indonēziešu valodu, taču es caurām dienām dzirdu viņu tajā runājam.) Man patīk tas, ka viņš savā dzīvē pabijis kādās piecdesmit zemēs un pasaule viņa acīs ir maza un viegli pārzināma. Man patīk tas, kā viņš ieklausās manī, pārtraucot tikai tad, kad es pārtraucu sevi pati, lai pajautātu, vai negarlaikoju viņu, un viņš vienmēr atbild: “Tev pieder viss man uz šīs pasaules atvēlētais laiks, manu mazo, jauko dārgumiņ.” Man patīk, ka viņš sauc mani par savu “mazo, jauko dārgumiņu”. (Pat ja ar tiem pašiem vārdiem tiek uzrunāta arī oficiante.)

Kādu vakaru Felipe man jautāja: Kāpēc tu, uzturēdamās šeit, Bali, neiegādājies sev mīļāko, Liza?

Viņam par godu jāteic, ka viņš pats sevi šajā sakarā nepieminēja, lai arī man šķiet, ka itin labprāt būtu to uzņēmies. Viņš centās man iegalvot, ka labs pāris varētu būt Ians izskatīgais velsiešu puisis, taču esot vēl arī citi kandidāti. Te esot šefpavārs no Ņujorkas, “lielisks, varens, muskuļots, pašapzinīgs puisis”, kas man, kā Felipem šķiet, varētu patikt. Patiesi, šeit esot visvisādi vīrieši, viņš klāstīja, izceļotāji no visurienes, visi klīstot pa Ubudu, salīduši šajā planētas mainīgajā “bez mājas un stabilām vērtībām dzīvojošo” kopienā, un daudzi no tiem būtu laimīgi līdzēt, lai “tev, manu mazo, jauko dārgumiņ, šī būtu brīnišķīga vasara”.

-   Nedomāju, ka esmu tam gatava, es iebildu. Man nav

vēlēšanās atkal uzsākt visus tos pūliņus, ko prasa mīlas dēka, vai saproti? Man nav vēlēšanās katru dienu skūt kājas, un es nejūtos tā, lai rādītu jaunam mīļākajam savu ķermeni. Un es negribu atkal no jauna stāstīt visu savu dzīvesstāstu, nedz arī rūpēties par kontracepciju. Lai vai kā, es pat neesmu īsti droša, ka vairs atceros, kā to visu dara. Man ir sajūta, ka sešpadsmit gadu vecumā seksa un romantisku attiecību jomā biju daudz pārliecinātāka par sevi, nekā tas ir tagad.

-    Protams, tas tā bija, piekrita Felipe. Tad tu biji jauna un dumja. Tikai jaunie un dumjie jūtas pārliecināti par seksu un romantiku. Vai tu iedomājies, ka mēs īsti zinām, ko darām? Tu domā, ka pastāv veids, kā cilvēciskām būtnēm mīlēt vienai otru bez sarežģījumiem? Tev būtu jāredz, manu dārgumiņ, kā tas notiek Bali. Visi šie Rietumu vīrieši pēc tam, kad mājās salaiduši savu dzīvi grīstē un nosprieduši, ka pie vainas ir Rietumu sievietes, brauc uz šejieni, lai apprecētu kādu sīciņu, smukiņu padsmitgadīgu baliešu meitenīti. Un es zinu, ko viņi domā. Viņi domā, ka šī mazā, jaukā meitenīte padarīs viņus laimīgus, padarīs viņu dzīvi vieglu. Bet ikreiz, kad redzu to notiekam, man gribas teikt vienu un to pašu: Saulainu taciņu. Jo tavā priekšā tik un tā ir sieviete. Tik un tā tās ir divas cilvēciskas būtnes, kuras cenšas saprasties, tātad tas noteikti kļūs sarežģīti. Mīlestība vienmēr ir sarežģīta. Bet cilvēki tik un tā cenšas viens otru mīlēt, dārgumiņ. Reizēm mums jāpiedzīvo tas, ka mums salauž sirdi. Bet tas nozīmē tikai to, ka mēs esam pēc kaut kā tiekušies.

Tad es teicu: Mana sirds pēdējoreiz tika tik pamatīgi salauzta, ka tā sāp vēl arvien. Vai tas nav traki? Dzīvot ar salauztu sirdi vēl divus gadus pēc tam, kad mīlas stāsts ir galā?

-   Dārgumiņ, es esmu no dienvidu Brazīlijas. Es pat ne reizi nenoskūpstītas sievietes dēļ varu desmit gadus staigāt ar salauztu sirdi.

Mēs runājām par mūsu laulībām un par šķiršanos ne sīkumaini, bet ar līdzjūtību. Mēs salīdzinājām pēcšķiršanās depresijas bezdibenīgo dzīļu izpausmes. Dzērām vīnu un baudījām garšīgus ēdienus, un stāstījām viens otram jaukākās epizodes, kādas spējām atcerēties par saviem bijušajiem laulātajiem, tikai tādēļ, lai izvilktu indes dzeloni no šīs zaudējuma rūgtuma pilnās sarunas.

-    Vai šajā nedēļas nogalē negribi kaut ko darīt kopā ar mani? ierosināja Felipe, un es atskārtu, ka atbildu ar jā, ka tas būtu jauki. Jo tas patiešām būtu jauki.

Nu jau otro reizi, izlaižot mani mājas priekšā un novēlot labu nakti, Felipe pasniedzas pāri auto salonam, lai sniegtu man atvadu skūpstu, un es jau otro reizi daru vienu un to pašu ļauju, lai viņš pievelk mani sev klāt, bet tad pēdējā brīdī noduru galvu un paslēpju vaigu viņam pie krūtīm. Kādu brīdi ļauju turēt sevi apskautu. Ilgāk, nekā tas būtu vajadzīgs, lai vienkārši izrādītu draudzību. Es jūtu, kā viņš iespiež seju manos matos, kamēr mana seja ir piekļauta kaut kur viņa krūšukaula apvidum. Es varu saost viņa smalko audekla kreklu. Man patiešām patīk tas, kā viņš smaržo. Viņam ir muskuļotas rokas, tīkami platas krūtis. Kādreiz Brazīlijā viņš bijis čempions vingrošanā. Gan tālajā 1969. gadā, kas ir manas dzimšanas gads, bet tas taču nekas. Viņa ķermenis vēl arvien šķiet tik spēcīgs.

Galvas noduršana ikreiz, kad Felipe sniedzas pēc manis, ir tāda kā bēgšana es izvairos no vienkārša atvadīšanās skūpsta. Bet ne tikai ļaujot, lai šajos ilgajos, klusajos vakara beigu mirkļos viņš mani apskauj, es ļaujos kāda atbalstam.

Ļoti ilgu laiku nekā tāda nav bijis.

94

Es pajautāju Ketutam, savam vecajam dziedniekam: Ko tu zini par romantiskām attiecībām?

-   Kas tas ir romantisks? viņš man jautāja.

-   Ak, neko. Es tāpat.

-   Nē, kas tas ir? Ko tas vārds nozīmē?

-   Romantika, es mēģināju skaidrot. Nu tas ir tad, kad vīrieši un sievietes iemīlas. Vai reizēm gadās arī tā, ka vīrietis iemīlas vīrietī vai sieviete sievietē. Skūpsti un sekss, un laulība tas viss.

-   Man savā mūžā nav bijs sekss ar necik daudz cilvēkiem, Lisa. Tik ar sav sievu.

-   Tev taisnība tas nav nekāds lielais daudzums. Tikai vai tu domāji savu pirmo vai otro sievu?

-   Man ir tik viena sieva, Lisa. Tagad viņa ir mirusi.

-   Un kā tad Niomo?

-   Niomo īstenībā nemaz nav man sieva, Lisa. Viņa sieva manam brālim. Redzēdams manu samulsušo seju, viņš tūdaļ piebilda: Bali tas ir ierasts, un sāka skaidrot. Ketuta vecākais brālis viņš audzē risu dzīvo Ketutam kaimiņos un ir precējies ar Niomo. Viņiem ir trīs bērni. Ketuts un viņa sieva nebija spējuši radīt bērnus, tāpēc adoptējuši vienu no Ketuta brāļadēliem, lai būtu kam atstāt mantojumu. Kad nomira Ketuta sieva, Niomo sāka dzīvot abu ģimeņu sētās, sadalot savu laiku starp divām mājsaimniecībām, rūpējoties gan par savu vīru, gan viņa brāli un apkopjot abas savu bērnu ģimenes. Baliešu izpratnē viņa ir Ketuta sieva visās izpausmēs (gatavo ēdienu, uzkopj, rūpējas par mājsaimniecības reliģiskajām ceremonijām un rituāliem), viņi vienīgi nenodarbojas ar seksu.

-   Kāpēc ne? es apjautājos.

-    Par VECU! Ketuts atbildēja. Tad viņš piesauca klāt Niomo, lai pateiktu viņai, ka šī amerikāņu dāma, lūk, vēlas zināt, kāpēc viņi nenodarbojoties ar seksu. Niomo no šīs domas vien vai mira aiz smiekliem. Viņa pienāca klāt un spēcīgi uzblieza man pa roku.

-   Man bij tik viena sieva, atkārtoja Ketuts. Un nu viņa ir mirusi.

-   Vai tu skumsti pēc viņas?

Sērīgs smaids. Viņai bij pienācis laiks mirt. Tagad es tev pastāstīs, kā es atrad savu sievu. Kad man ir divdesmit septiņ gadi, es satiek meiteni un iemīlu viņu.

-    Kurā gadā tas bija? es jautāju, kā vienmēr alkdama uzzināt, cik tad viņš īsti ir vecs.

-   Nezinu, viņš attrauca. Varbūt ap tūkstoš deviņsimt divdesmito…

(Tad iznāktu, ka viņam patlaban ir apmēram simt divpadsmit gadu. Manuprāt, mēs tuvojamies atrisinājumam…)

-   Es mīl to meiteni, Lisa. Dikti smuka. Bet nav labs raksturs tai meitenei. Viņa tik grib naudu. Skrien pakaļ citam puisim. Viņa nekad nerunā taisnību. Es domāj, ka viņai iekš prāta bij otrs slepens prāts, kur neviens nevar redzēt iekšā. Viņa pārstāj man mīlēt, aiziet ar citu puisi, es esmu dikti bēdīgs. Salauž man sirdi. Es lūdzos un lūdzos sav četriem gara brāļiem, jautāj, kāpēc viņa man vairs nemīl. Tad viens no maniem gara brāļiem, viņš pasak man patiesību. Viņš saka: “Tas nav tev īstais pāris. Pacieties.” Tad nu es paciešos ar un atrod sav sievu. Smuku sievieti, labu sievieti. Vienmēr jauka pret mani. Ne reizi pat nestrīdējāmies, vienmēr saskaņa mājā, vienmēr smaid. Pat tad, kad mājās nav naudas, viņa vienmēr smaid un saka, cik laimīga mani redzēt. Kad viņa mirst, es dikti bēdīgs savā prātā.

-   Vai tu raudāji?

-   Tikai drusku, ar acīm. Bet es meditēj, lai iztīrīt ķermeni no sāpēm. Es meditēj par viņas dvēseli. Dikti bēdīgi, bet arīdzan laimīgi. Es apciemo viņu meditācijā katru dienu, pat noskūpst viņu. Viņa ir vienīgā sieviete, ar ko man bij sekss. Tāpēc es nezin, kā… kāds bij šodien tas jaunais vārds?

-   Romantika?

-Jā, romantika. Es nepazīst romantiku, Lisa.

-   Tātad tas nav gluži tavā kompetencē, ko?

-   Kas tas ir kompetence? Ko tas vārds nozīmē?

95

Beidzot es apsēdos kopā ar Vaijanu, lai pateiktu par naudu, ko esmu sagādājusi viņas mājai. Es izstāstīju par savu dzimšanas dienas vēlēšanos, parādīju viņai visu savu draugu sarakstu un visbeidzot nosaucu summu, kāda tika savākta: astoņpadsmit tūkstoši Amerikas dolāru. Pirmajā brīdī Vaijanas pārsteigums bija tik neizmērojams, ka viņas seja vairāk atgādināja traģēdijas masku. Patiesi cik dīvaini, ka pārsteidzošu jaunumu izraisīts spēcīgs saviļņojums reizēm var izsaukt reakciju, kas ir tieši pretēja loģikas diktētajai. Tā ir cilvēcisko jūtu absolūtā vērtība priecīgi notikumi palaikam Rihtera skalā tiek reģistrēti kā patiesa trauma, savukārt briesmīgas bēdas reizēm izraisa smieklu lēkmes. Jaunumi, kurus tikko biju pasniegusi Vaijanai, bija tik grūti aptverami, ka viņa tos uzņēma gandrīz kā iemeslu bēdām. Tā nu es vairākas stundas sēdēju kopā ar viņu, atkal un atkal no jauna atkārtodama savu sakāmo un rādīdama ciparus, līdz beidzot viņa sāka aptvert patiesību.

Viņas pirmā īsti saprotamā atbilde (pirms viņa izplūda asarās, jo bija apjēgusi, ka nu viņai varēs būt pašai savs dārzs) bija uzstājīgā balsī teiktais: Lūdzu, Liza, tev jāpasaka visiem, kas palīdzēja vākt naudu, ka tā nebūs Vaijanas māja. Ja kāds no šiem cilvēkiem atbrauks uz Bali, viņam nebūs jādzīvo viesnīcā, labi? Tu pasaki, lai viņi apmetas manā mājā, labi? Apsoli man, ka tu to pateiksi! Mēs to nosauksim par Kopības māju… par māju ikvienam…

Tad viņa iedomājās par dārzu un sāka raudāt.

Pamazām cita pēc citas pār viņu nāca laimīgas atskārsmes. It kā viņai būtu nokritusi rokassomiņa un no tās nemitīgi

birtu jūtas. Ja Vaijanai būs māja, viņa varēs ierīkot mazu bibliotēku savām medicīnas grāmatām! Un aptieku tradicionālajām zālēm! Un kārtīgu restorānu ar īstiem galdiem un krēsliem (jo savus vecos labos krēslus un galdus viņai savulaik nācās pārdot, lai samaksātu advokātam). Ja viņai būs savas mājas, viņa beidzot varēs piereģistrēties Lonely Planet', kas vēlas iekļaut savos reģistros viņas pakalpojumus, taču nevar to izdarīt, jo viņai nekad nav bijis pastāvīgas adreses. Ja viņai būs pašai savas mājas, Tuti beidzot varēs sarīkot īstu dzimšanas dienas ballīti!

Tad atkal viņa kļuva ļoti nopietna un prātīga. Kā lai es tev pateicos, Liza? Es tev atdotu visu. Ja man būtu vīrs, kuru es mīlētu, un tev būtu vajadzīgs vīrietis, patiesi es tev atdotu savu vīru.

-    Paturi vien savu vīru, Vaijana. Tikai parūpējies, lai Tuti varētu mācīties universitātē.

-    Ko gan es būtu iesākusi, ja tu nebūtu atbraukusi uz šejieni?

Bet es vienmēr esmu bijusi bijuši šeit. Es atcerējos vienu no saviem mīļākajiem sūfisma dzejoļiem, kurā teikts, ka sensenos laikos Dievs uzzīmējis smiltīs apli tieši ap to vietu, kur jūs šobrīd stāvat. Nav tāda brīža, kad es nebūtu šeit bijusi. Tā tas nekad nav bijis.

-    Kur tu domā būvēt savu jauno māju, Vaijana? pajautāju.

Gluži kā ar beisbola spēli apsēsts zēns, kurš kopš neatminamiem laikiem veikala skatlogā noskatījis konkrētu beisbola cimdu, vai romantiska meitene, kura kopš trīspadsmit gadu vecuma prātā zīmējusi savu kāzu kleitu, izrādījās, ka Vaijana jau skaidri zina zemes gabalu, ko viņai gribētos nopirkt. Tas atradās tuvējā ciemata centrā, bija pievienots pilsētas ūdensvadam un elektrotīklam, tuvumā bija laba skola Tuti. Tas bija

1 Pasaulē lielākā privātā ceļvežu izdevniecība.

tik izdevīgi izvietots, ka viņas pacienti un pircēji varētu kājām nokļūt pie viņas. Māju uzbūvēt viņai palīdzēšot brāļi, sacīja Vaijana. Viņa jau visu bija izdomājusi, varbūt vienīgi nebija izvēlējusies krāsu guļamistabai.

Tad mēs kopīgi devāmies apciemot kādu jauku Francijas izceļotāju, finanšu konsultantu un nekustamo īpašumu tirgotāju, kurš laipni ieteica labāko veidu, kā pārsūtīt naudu. Viņš ieteica man pavisam viegli un vienkārši ar intemeta palīdzību pārsūtīt naudu no sava bankas konta uz Vaijanas rēķinu, ļaujot viņai pašai nopirkt zemi vai māju. Līdz ar to man nerastos neērtības ar īpašuma iegādi Indonēzijā. Es līdz šim vienā reizē nebiju pārsūtījusi internetā summas, lielākas par desmit tūkstošiem dolāru, tātad Centrālā izlūkošanas pārvalde un nodokļu dienests neturēs mani aizdomās par narkotiku naudas atmazgāšanu. Tad mēs devāmies uz Vaijanas mazo banku un aprunājāmies ar tās vadītāju, kā veikt internetā pārsūtījumu. Bija patīkami dzirdēt bankas vadītāja vārdus: Vaijana, kad Liza pārskaitīs naudu, dažu dienu laikā tavā bankas kontā būs apmēram 180 miljoni rūpiju.

Mēs ar Vaijanu brīdi lūkojāmies viena otrā un pēkšņi uzspurdzām dīvainā smieklu lēkmē. Tik milzīga summa! Mēs atradāmies solīdā baņķiera birojā un visiem spēkiem centāmies saņemties, tomēr mums nekādi neizdevās rimties. Mēs izstreipuļojām ārā kā piedzērušās, turēdamās viena pie otras, lai nenokristu.

-   Nekad vēl neesmu pieredzējusi, ka brīnums notiktu tik ātri! atzina Vaijana. Visu šo laiku es lūdzu Dievu, lai Viņš palīdz Vaijanai. Un Dievs lūdza Lizu, lai arī viņa palīdzētu Vaijanai.

-   Un Liza lūdza savus draugus, lai arī tie palīdz Vaijanai, es piebildu.

Mēs atgriezāmies Vaijanas mājās. Tuti bija tikko pārnākusi no skolas. Vaijana nometās uz ceļiem un, apkampusi meitu,

sacīja viņai: Māja! Māja! Mums ir māja! Tuti notēloja pasakaini ticamu ģībšanas ainu, groteski nogāžoties garšļaukus uz grīdas.

Kamēr mēs visas smējāmies, es pamanīju abas bārenes, kuras no virtuves dziļuma vēroja notiekošo, un, raugoties mani, viņu sejās bija kaut kas līdzīgs… bailēm. Kamēr Vaijana un Tuti priekā lēkāja apkārt, es prātoju, ko gan domā šīs bārenes. No kā viņas baidījās? Varbūt no tā, ka varētu tikt atstātas? Vai ari es viņu acis biju tik briesmīga būtne tāpēc vien, ka no nekurienes biju izvilkusi tādu lērumu naudas? (Tik neiedomājamu daudzumu naudas, ka tas varbūt līdzinājās melnajai maģijai?) Vai ari ja dzīvīte ir tik trausla, kāda tā ir šim abām meitenēm, jebkādas pārmaiņas šausmina?

Kad nevaldāmā prieka izpausmes bija kaut cik pierimušas, pajautāju Vaijanai: Un kas notiks ar Lielo Ketutu un Mazo Ketutu? Vai ari viņām tie ir labi jaunumi?

Vaijana palūkojās uz meitenēm virtuvē un droši vien ieraudzīja tās pašas bailes, ko redzēju es, jo viņa metās pie meitenēm un, apkampusi viņas abām rokām, ņēmās čukstēt kaut ko mierinošu viņu noliektajiem pakaušiem. Izskatījās, ka bērni nomierinās. Tad iezvanījās telefons un Vaijana centās atrauties no bārenēm, lai atbildētu uz zvanu, taču abu Ketutu tievās rociņas bija izmisīgi pieķērušās audžumātei, viņas bija piekļāvušās galvas Vaijanas krūtīm, un, pat pēc krietna brīža ar dedzību, kādu es šajos bērnos līdz šim netiku manījusi, neparko negribēja laist viņu prom.

Tad nu es biju tā, kas atbildēja uz zvanu.

-   Bali tradicionālā dziedniecība, es sacīju. Kopš šodienas darbība apturēta sakarā ar lielo pārvākšanās izpārdošanu!

96

Es atkal satikos ar brazīlieti Felipi, divas reizes vienā nedēļas nogalē. Sestdien es aizvedu viņu iepazīties ar Vaijanu

un bērniem, un Tuti zīmēja viņam māju pēc mājas, bet Vaijana vīrietim aiz muguras divdomīgi miedza man ar aci un bez skaņas jautāja: “Jauns mīļākais?” bet es tikai purināju galvu: “Nē, nē, nē.” (Tomēr viens gan man jāsaka par to glīto velsieti es vairs nedomāju.) Es aizvedu Felipi iepazīties arī ar Ketutu, manu dziednieku, un Ketuts lasīja mana drauga plaukstā un vismaz septiņas reizes viņam vēstīja (ar skatienu urbdamies manī), ka viņš esot “labs cilvēks, dikti labs cilvēks, dikti, dikti labs cilvēks. Nevis slikts cilvēks, Lisa, bet labs."

Svētdien Felipe pajautāja, vai es nevēlētos pavadīt dienu pludmalē. Es atskārtu, ka nu jau divus mēnešus dzīvoju Bali un vēl neesmu redzējusi pludmali; tas pēkšņi likās pilnīgs idiotisms, tāpēc teicu jā. Viņš atbrauca ar savu džipu man pretī, un mēs stundu mērojām ceļu uz kādu mazu, slepenu pludmali Pedangbajā, kur diez vai jebkad ir iegriezies kāds tūrists. Šī vieta, uz kurieni viņš mani aizveda, bija labākais paradīzes atveidojums, kādu līdz šim jebkad un jebkur biju redzējusi, ar zilu ūdeni un baltām smiltīm, un palmu pavēni. Mēs visu dienu sarunājāmies, pārtraucot sarunas, tikai lai izpeldētos un pasnaustu, un brīžiem palasītu balsī viens otram priekšā. Baliešu sievietes turpat netālu zem nojumes uzcepa mums tikko noķertu zivi, un mēs nopirkām aukstu alu un atdzesētus augļus. Plunčājoties viļņos, mēs stāstījām viens otram visu, kas vēl bija palicis neizstāstīts, visus tos dzīves stāsta sīkumus, kurus vēl nebijām paguvuši atklāt tajās dažās nedēļas, kad pavadījām vakarus Ubudas klusākajos restorānos, vērdamies viens otrā pāri vīna pudelēm.

Viņam patīkot mans augums, tā Felipe paziņoja, nopētījis mani pludmalē. Viņš sacīja, ka brazīliešiem esot noteikts apzīmējums tieši manam ķermeņa tipam (protams, viņiem tāds ir), tas skan magra-falsa un tulkojumā nozīmē “maldinoši tieva”. To attiecinot uz sievietēm, kuras pa gabalu izskatās visnotaļ slaidas, taču, aplūkojot tuvāk, var redzēt, ka ir

itin miesīgas un apaļīgas, kas brazīliešu vidū tiek uzskatīts par apsveicamu. Lai Dievs svēti brazīliešus! Mums zvilnot uz dvieļiem un tērzējot, viņš pāris reižu pasniedzās un notrausa smiltis man no degungala vai atglauda man no sejas nepaklausīgu matu. Mēs tērzējām vismaz desmit stundas no vietas. Tad kļuva tumšs, mēs savācām savas mantas un, omulīgi saķērušies rokās, devāmies pastaigā pa ne visai labi apgaismoto zemesceļu, kas bija šā vecā zvejnieku ciema galvenā iela. Tad Felipe no Brazīlijas visdabiskākajā un nepiespiestākajā veidā pajautāja man (gandrīz tā, it kā viņš prātotu, vai mums neaiziet kaut ko iekost): Varbūt mums vajadzētu uzsākt dēku, Liza? Kā tev šķiet?

Man patika, kā tas notika. Nevis ar darbību ne ar uzspiestu skūpstu vai nekautru kustību bet ar jautājumu. Un turklāt ar korektu jautājumu. Atceros, ko pirms kāda gada, kad devos šajā ceļojumā, teica mana terapeite. Es pastāstīju viņai, ka visu šo ceļojumu gadu vēlos nodzīvot celibātā, taču mani māca raizes: “Ja nu es iepazīstos ar kādu, kas man patiešām iepatīkas? Ko man iesākt? Vai man vajadzētu kļūt tuvai ar viņu vai ne? Vai labāk saglabāt savu autonomiju? Vai tomēr palutināt sevi ar romānu?” Mana terapeite atbildēja ar iecietīgu smaidu. “Vai zināt, Liza, to visu varēs apspriest tad, kad šāds jautājums patiesi kļūs aktuāls, turklāt apspriest to ar ieinteresēto personu.”

Te nu tas viss bija laiks, vieta, jautājums un ieinteresētā persona. Mēs sākām apspriest šo domu, un te, pie okeāna, draudzīgi pastaigājoties roku rokā, tas vedās viegli. Normālos apstākļos es varbūt teiktu “jā”, Felipe, es atbildēju. Lai gan nezinu, kas būtu uzskatāms par normāliem apstākļiem…

Mēs abi iesmējāmies. Taču es viņam biju izrādījusi savas šaubas. Lai arī man būtu prieks kādu laiku ļaut savai sirdij tikt atvērtai un augumam apskautam brazīliešu mīļākā lietpratīgajās rokās, kaut kas manī pašā bija izvirzījis stingru

prasību, ka šis ceļojumu gads man jāziedo tikai un vienīgi sev. Ka manā dzīvē norisinās kāda būtiska pārvērtība un, lai netraucēti pabeigtu šo procesu, tai vajadzīgs laiks un telpa. Ka esmu kā piparkūka, kas tikko izvilkta no cepeškrāsns, un tai vajadzīgs laiks, lai atdzistu, pirms to drīkst pārklāt ar glazūru. Es negribu šo sev tik vērtīgo laiku vieglprātīgi saīsināt. Es negribu vēlreiz zaudēt kontroli pār savu dzīvi.

Protams, Felipe atbildēja, ka viņš mani saprotot un ka man jārīkojas tā, kā es to uzskatu par labāku. Taču viņš cerot, ka es viņam piedošu šo jautājumu. (“Tas bija jāpajautā, manu jauko dārgumiņ, agrāk vai vēlāk.”) Viņš apliecināja man: lai arī kā es izlemtu, šo draudzību mēs tik un tā turpināsim, jo viss kopā pavadītais laiks mums abiem šķita tik vērtīgs.

-   Kaut gan, viņš neatlaidās, tagad tev jāļauj man pierādīt savu taisnību.

-   Visnotaļ godīgi, es atzinu.

-   Pirmkārt, ja esmu tevi sapratis pareizi, viss šis gads paredzēts tam, lai tu atrastu līdzsvaru starp garīgu kalpošanu un pasaulīgu prieku. Es redzu, ka tu esi daudz nodevusies savas dievbijības kopšanai, taču neesmu pārliecināts, ka tikpat daudz ticis veltīts priekam.

-   Itālijā es kārtīgi saēdos makaronus, Felipe.

-   Makaronus, Liza? Makaronus?

-   Aizrādījums vietā.

-   Otrkārt, man šķiet, ka es zinu, par ko tu esi noraizējusies. Tavā dzīvē ienāks kāds vīrietis un atkal tev visu atņems. Es tev to nenodarīšu, dārgumiņ. Arī es ilgu laiku esmu bijis viens un mīlestībā, tāpat kā tu, esmu piedzīvojis milzīgu sakāvi. Es nevēlos, lai mēs viens otram kaut ko atņemtu. Vienkārši ir tā, ka man neviena cilvēka sabiedrība nav devusi tik daudz prieka kā tavējā, un es gribētu būt kopā ar tevi. Neuztraucies kad tu septembrī dosies prom no šejienes, es nesekošu tev līdzi uz Ņujorku. Un par visiem tiem iemesliem, kurus tu

man uzskaitīji pirms dažām nedēļām un kuru dēļ tu nevēlies sev mīļāko… Labi, paraugies uz to no šāda aspekta. Man ir vienalga, vai tu katru dienu skuj kājas vai ne; es jau tagad sajūsminos par tavu ķermeni; tu jau tagad esi izstāstījusi man visu savu dzīvesstāstu, un par kontracepciju tev nav jāuztraucas: man ir izdarīta vazektomija.

-   Felipe, es bildu, šīs ir pats valdzinošākais un romantiskākais priekšlikums, ko man vīrietis jebkad ir izteicis.

Un tā tas ari bija. Tomēr es pateicu “nē”.

Viņš aizveda mani mājās. Apturēja auto pie manām durvīm. Mēs pārmijām dažus saldi sāļus un smilšainus pie okeāna pavadītas dienas skūpstus. Tas bija jauki. Protams, tas bija jauki. Bet tik un tā es atkal pateicu “nē”.

-   Ir jau labi, dārgumiņ, viņš nopūtās. Bet rit atnāc pie manis vakariņās. Es tev pagatavošu steiku.

Tad viņš aizbrauca un es gāju gultā viena.

Agrāk es attiecībā uz vīriešiem izdarīju aplam steidzīgus lēmumus. Es vienmēr ātri iemīlējos un nekad nenovērtēju risku. Man ir slieksme ne tikai saskatīt katrā vislabāko, bet arī pieņemt, ka ikviens ir emocionāli spējīgs sasniegt savas personības augstāko potenciālu. Neskaitāmas reizes esmu bijusi samīlējusies nevis pašos vīriešos, bet šo vīriešu augstākajā potenciālā, un pēc tam uz ilgu (lāgiem uz pārāk ilgu) laiku iestrēgusi šajās attiecībās, gaidot, kad vīrietis beidzot nonāks sava diženuma virsotnē. Romantiskās attiecībās es daudzkārt esmu kritusi par upuri pašas optimismam.

Apprecējos jauna un ātri, mīlestības un cerību spārnota, taču bez lielas saprašanas par to, kas īsti ir laulības dzīve. Padomus šajā jomā man neviens nedeva. Vecāki mani uzaudzināja neatkarīgu, spējīgu izlemt un spējīgu pašai sevi nodrošināt. Tā kā tolaik biju sasniegusi divdesmit četru gadu vecumu, visi uzskatīja, ka pati varu izvēlēties un izlemt pavisam patstāvīgi. Protams, ne jau vienmēr pasaule bijusi tāda.

Ja es būtu piedzimusi citā gadsimtā, valdot Rietumu patriarhātam, mani uzskatītu par tēva īpašumu līdz tam laikam, kad viņš nodotu mani vīra rokās, lai es kļūtu par laulības īpašumu. Man pār savas dzīves galvenajiem jautājumiem būtu visai maz teikšanas. Kādā citā vēstures periodā vīrietim, kas būtu mans pielūdzējs, mans tēvs iesniegtu garum garu sarakstu ar jautājumiem, kuru mērķis būtu noskaidrot, vai šis jauneklis būs man piemērots pāris. Tēvs vēlētos zināt: “Kā jūs apgādāsiet manu meitu? Kāda ir jūsu reputācija? Kāda ir jūsu veselība? Kur jūs ar savu jauno sievu dzīvosiet? Kādi ir jūsu īpašumi, un vai jums ir parādi? Kādas ir jūsu rakstura stiprās puses?” Tēvs mani vis vieglu roku neizprecinātu tikai tāda sīkuma dēļ, ka es būtu tajā puisī samīlējusies. Bet, kad es mūsu modernajā laikmetā nolēmu precēties, mans modernais tēvs tur vispār netika iesaistīts. Viņam šajā jautājumā nebija vairāk teikšanas kā tad, ja viņš būtu centies man iestāstīt, kā lai ieveidoju matus.

Lūdzu, ticiet, man nav ne mazākās nostalģijas pēc patriarhāta. Bet esmu sapratusi to, ka, patriarhālajai sistēmai sabrūkot (pelnīti), nebija nepieciešamības to aizvietot ar citu aizbildniecības formu. Es gribu teikt, lūk, ko man ne prātā nebūtu nācis uzdot savam līgavainim tos pašus izzinošos jautājumus, ko citā laikmetā viņam būtu uzdevis mans tēvs. Mīlestībā es daudzkārt esmu noliegusi sevi pašas mīlestības dēļ. Un reizēm šajā procesā esmu noliegusi reālo dzīvi. Ja es patiesi gribu kļūt par patstāvīgu sievieti, man jāpārņem šī loma, kļūstot par savu pašas aizstāvi. Ir zināms, ka Glorija Steinema1 reiz ieteikusi sievietēm, ka tām jācenšas kļūt līdzīgām vīriešiem, kurus tās vienmēr ir gribējušas apprecēt. Tikai nesen es sapratu, ka man jākļūst ne tikai par savu pašas vīru, bet arī par savu pašas tēvu. Un tieši tāpēc es tonakt liku sev

' Gloria Steinem, dz. 1934. g. ievērojama amerikāņu feministe, žurnāliste un sieviešu tiesību aizstāve.

iet gultā vienai, jutu, ka vēl nav pienācis laiks mesties džentlmeņa pielūdzēja apskāvienos.

Bet notika, lūk, kas: es uzmodos divos nakti ar smagu nopūtu un tik dziļu fizisku izsalkumu, ka man nebija ne jausmas, kā to apmierināt. Mēnessērdzīgais kaķis, kurš dzīvo manā mājā, nez kāda iemesla dēļ sērīgi ņaudēja, un es viņam sacīju: Es lieliski saprotu, kā tu jūties. Man kaut kas bija jādara, lai remdētu šīs alkas: es piecēlos un, ģērbusies naktskreklā, aizgāju uz virtuvi, nomizoju mārciņu kartupeļu, novārīju tos, sagriezu šķēlēs, sacepu sviestā, bagātīgi pārkaisīju ar sāli un apēdu visus līdz pēdējai kripatai visu laiku jautājot savam ķermenim, vai tas, lūdzu, pieņems ceptu kartupeļu sniegto baudījumu kā mīlēšanās piepildījuma aizvietotāju.

Mans ķermenis atbildēja tikai tad, kad bija notiesājis pēdējo ēdiena kripatu: “Nederēs vis, skuķīt.”

Tad es atkal ierāpos gultā, garlaikoti nopūtos un sāku…

Labi. Pāris vārdu par masturbēšanu, ja drīkstu. Reizēm tas var būt parocīgs (atvainojiet mani) līdzeklis, taču citkārt var izrādīties tik skaudri neapmierinošs, ka beigās liek justies vēl sliktāk. Pēc pusotra celibātā aizvadīta gada, pēc pusotra gada, kad, guļot vienvietīgajā gultiņā, biju saukusi pati sevi vārdā, man šī izprieca bija nedaudz apnikusi. Tomēr šonakt šai savā nemierā ko citu es varēju pasākt? Kartupeļi nebija līdzējuši. Tāpēc es atkal sāku nodarboties ar sevi. Mans prāts kā parasti pārlapoja savu erotisko tēlu kartotēku, meklējot īsto fantāziju vai atmiņu, kas palīdzētu šo darbiņu paveikt visātrāk. Bet šonakt nekas tā īsti neiedarbojās ne ugunsdzēsēji, ne pirāti, ne rezerves ainiņa ar veco nekauņu Bilu Klintonu tā līdz šim vienmēr bija palīdzējusi vislabāk, pat ne Viktorijas laikmeta džentlmeņi, kas viesistabā drūzmējas ap mani jauniņu istabeni, novērtēdami manus dotumus. Beigu beigās vienīgais, kas mani apmierināja, bija melanholiskā atziņa, ka

es varētu ieaicināt gultā savu labo draugu no Brazīlijas… te, pie manis… uz manis…

Tad es aizmigu. Pamostoties ieraudzīju mierīgas, zilas debesis un vēl mierīgāku guļamistabu. Arvien vēl juzdamās satraukta un izsista no līdzsvara, es veicu ilgus rīta stiepšanās vingrinājumus un nodziedāju visas simt astoņdesmit divas Gurugitas sanskrita rindas vareno, attīrošo, fundamentālo mana Indijas ašrama himnu. Tad kaulus tirpinošā nekustīgumā kādu stundu meditēju, līdz beidzot to atkal sajutu to īpašo, pastāvīgo, dzidro, ne ar ko nesalīdzināmo, mūžīgo, bezvārda un nemainīgo savas laimes pilnību. To laimi, kas patiesi ir labāka par visu, ko jebkad esmu pieredzējusi kur citur uz šīs zemes un kur iederas ari sāļi, pikanti kartupeļi un vēl jo sāļāki un pikantāki skūpsti.

Es biju priecīga par to, ka biju nolēmusi palikt viena.

97

Tā nu es biju itin pārsteigta, ka nākamajā vakarā, pēc tam, kad viņš savās mājās bija pagatavojis man vakariņas un mēs pāris stundu bijām zvilnējuši uz viņa dīvāna un apsprieduši visus iespējamos tematus, pēc tam, kad viņš negaidīti uz brīdi bija pieliecies man klāt un, iespiedis seju man padusē, paziņojis, cik ļoti viņam patīkot mana apburoši netīrā smaka, Felipe beidzot pieskārās ar roku manam vaigam un sacīja:

-   Nu gan pietiks, dārgumiņ. Tagad nāc manā gultā. Un es nācu.

Jā, es gāju ar viņu gultā guļamistabā ar lieliem, vaļējiem logiem, kas lūkojās naktī un klusajos Bali risa laukos. Viņš pašķīra plāno, balto moskītu tīkla priekškaru, kas ieskāva gultu, un vadīja mani uz turieni. Tad viņš palīdzēja man novilkt kleitu, paveicot to ar tāda vīrieša maigo lietpratīgumu, kurš aizvadījis daudzus gadus, izģērbjot savus bērnus vannai. To darīdams, viņš izskaidroja man savus nosacījumus viņš

no manis nevēloties absolūti neko, vien atļauju jūsmot par mani tik ilgi, cik es pati to gribēšot. Vai šie nosacījumi man ir pieņemami?

Pazaudējusi balsi kaut kur pusceļā starp dīvānu un gultu, es tikai pamāju. Nekas jau vairs nebija jāsaka. Tas bija bijis ilgs, askētisks vientulības laiks. Tas bija nācis man par labu. Bet Felipem bija taisnība nu jau gan pietika.

-   Labi, viņš attrauca, pastumdams sāņus spilvenus un pavilkdams manu augumu zem savējā. Tagad organizēsimies šeit.

Tas bija patiešām jocīgi, jo šis mirklis iezīmēja beigas visiem maniem centieniem kaut kā organizēties.

Vēlāk Felipe pastāstīja man, kādu viņš mani tonakt redzējis. Viņš teica, ka es esot likusies tik ļoti jauniņa un nepavisam neesot atgādinājusi to pašpārliecināto sievieti, ko viņš pazinis dienasgaismas pasaulē. Viņš teica, ka es viņam esot šķitusi šausminoši jauna, bet tajā pašā laikā atvērta un uzbudināta, un atvieglota tāpēc, ka esmu pamanīta, un tik nogurusi no tā, ka jābūt drosmīgai. Viņš sacīja: bijis pavisam skaidrs, ka man ilgu laiku neviens nav pieskāries. Viņš juta mani pludojam alkās, bet arī pateicīgu, ka ļauts šīs alkas izpaust. Un, tā kā es nevaru apgalvot, ka visu smalki atceros, es uzticos viņa teiktajam, jo šķiet, ka viņš man pievērsa ārkārtīgi lielu uzmanību.

Tas, ko es no šīs nakts atceros visskaidrāk, ir viļņojošais, baltais moskītu tīkls, kas mūs abus ieskāva. Kā tas man izskatījās pēc izpletņa. Un kā man bija sajūta, ka es atveru šo izpletni, lai tas izmet mani pa stabilas un disciplinētas lidmašīnas sānu durtiņām lidmašīnas, kas šo dažu gadu laikā bija aizvedusi mani prom no manas dzīves ļoti grūtā posma. Bet tagad mans spēcīgais lidaparāts turpat, gaisā, piepeši ir novecojis, tāpēc es izkāpju no sava uzticamā vienplākšņa un ļauju šim plandošajam, baltajam izpletnim nest mani cauri

dīvaini tukšajai atmosfērai starp manu pagātni un nākotni un laimīgi nolaisties uz šis mazās saliņas gultas izskatā, uz kuras dzīvo vienīgi kuģa avārijā cietušais izskatīgais brazīliešu jūrnieks, kas (pārāk ilgi būdams viens) ir tik pārsteigts un tik laimīgs, redzot manu ierašanos, ka pēkšņi aizmirsis visas savas angļu valodas zināšanas un ikreiz, ielūkodamies manā sejā, spēj atkārtot tikai piecus vārdus: daiļā, daiļā, daiļā, daiļā un daiļā.

98

Mēs, protams, negulējām ne mirkli. Un tad, tas bija smieklīgi man bija jāiet. Man nejēdzīgi agri bija jāatgriežas mājās, jo biju norunājusi tikties ar savu draugu Jūdī. Mēs jau sen bijām ieplānojuši, ka šī būs tā nedēļa, kad mēs abi kopā varētu doties lielajā ceļojumā cauri visai Bali salai. Šī ideja radās kādu vakaru manā mājā, kad Jūdī pateica, ka bez sievas un Manhetenas viņam no Amerikas visvairāk pietrūkstot braucienu ar auto vienkārši paņemt automašīnu, iesēdināt tajā dažus draugus un laisties ceļā, veicot lielus attālumus pa pasakainajām starpštatu autostrādēm. Tad es ierosināju:

-    Zini ko, nu tad dosimies kopīgā braucienā pa autoceļiem tepat, Bali. Amerikāņu stilā.

Tas mums abiem šķita neiedomājami komiski Bali nemaz nav iespējams braukt pa autoceļiem amerikāņu stilā. Pirmām kārtām, šeit nepastāv lieli attālumi, visa sala ir Delaveras lielumā. Un “autostrādes” te ir atbaidošas; gluži vai sirreāli bīstamas tās padara milzīgais daudzums braucamrīku, kurus var nosaukt par amerikāņu ģimenes mikroautobusa Bali variantu tas ir mazs motocikls, kurā saspiedušies pieci cilvēki: tēvs ar vienu roku vada, ar otru tur jaundzimušo mazuli (kā futbolbumbu), māte, ģērbusies šaurā sarongā, sēž viņam aiz muguras uz sieviešu sēdekļa, balansējot virs galvas grozu un mudinot savus mazgadīgos dvīņus neizkrist no mežonīgi ātri

traucošā motocikla, kas, visticamāk, brauc pa nepareizo ceļa pusi un kam nav prožektora. Ķiveres šeit tiek liktas galvā reti, toties bieži es tā ari neesmu sapratusi, kāpēc, nestas rokā. Iztēlojieties šo smagi pielādēto motociklu daudzumu visi traucas pārgalvīgā ātrumā, visi māj un izvairās cits no cita kā kaut kādā trakā, motorizētā riņķa dejā, un jums būs aptuvens priekšstats par ainu, kāda valda uz Bali šosejām. Man nudien nav skaidrs, kā visa Bali populācija vēl nav ņēmusi galu satiksmes negadījumos.

Bet mēs ar Jūdī tik un tā nolēmām aizlaisties uz nedēļu, noīrēt auto un braukt šķērsām pāri mazajai saliņai, izliekoties, ka abi esam Amerikā un abi esam brīvi. Kad pirms mēneša to izdomājām, man šī ideja šķita visai valdzinoša, bet tagad guļot gultā kopā ar Felipi un viņam skūpstot manus pirkstu galus un rokas, un plecus, un lūdzot mani vēl pakavēties šis šķiet gauži neveiksmīgs bridis. Tomēr man ir jāiet. Un savā ziņā es pat gribu iet. Ne vien, lai pavadītu nedēļu ar savu draugu Jūdī, bet ari tāpēc, lai atpūstos pēc lielās nakts ar Felipi un apdomātu jauno realitāti, kurā, kā mēdz rakstīt romānos: esmu iekritusi mīļākā skaujās.

Tā nu Felipe pēc pēdējā kaislīgā apskāviena izlaiž mani pie mājas, un man vēl pietiek laika ieiet dušā un sapurināties, kad mūsu noīrētajā automašīnā piebrauc jūdī. Uzmetis man skatu, viņš nobliež: Dūdiņ, cikos tad tu šonakt pārradies mājās?

-    Vai zini, dūdiņ, atbildu, es šonakt vispār nepārrados.

-    Dūūūūūūūda, viņš novelk un sāk smieties, varbūt atcerējies sarunu, kura mūsu starpā norisinājās pirms kādām divām nedēļām un kurā es visā nopietnībā apgalvoju, ka nekad vairs savā mūžā nenodarbošos ar seksu. Tātad tu padevies? viņš novelk.

-    Jūdī, es atbildu, ļauj man tev ko izstāstīt. Pagājušo vasaru, tieši pirms atstāju Savienotās Valstis, es aizbraucu

apciemot savus vecvecākus Ņujorkas piepilsētā. Mana vectēva sieva viņa otrā sieva ir patiesi jauka dāma, vārdā Geila, nu jau viņai ir pāri astoņdesmit. Viņa izvilka vecu fotoalbumu un parādīja man trīsdesmito gadu uzņēmumus, kuros viņai ir astoņpadsmit gadu un viņa kopā ar abām savām labākajām draudzenēm un aizbildni devusies gadu ilgā ceļojumā uz Eiropu. Viņa šķirstīja lapas, rādot man brīnumainas, vecas Itālijas fotogrāfijas, un pēkšņi mēs nonācām līdz bildei, kur uz Venēcijas fona redzams ārkārtīgi izskatīgs jauns itāļu puisis. “Geila,” es jautāju, “kas ir šis smukulītis?” “Tas ir viesnīcnieka dēls. Viņa vecākiem Venēcijā piederēja viesnīca, kurā mēs bijām apmetušās,” viņa atbildēja. “Viņš tai laikā bija mans sirdsāķītis.” “Tavs sirdsāķītis?” es brīnījos. Un mana vectēva jaukā sieva draiski uzlūkoja mani, viņas acis kļuva seksīgas kā Betai Dēvisai, un viņa sacīja: “Es biju nogurusi visu laiku skatīties tikai uz baznīcām, Liza.”

Jūdī paceļ roku un iesit man saujā. Nu tad rullējam, Dūda.

H nu mēs devāmies savā šķietamajā Amerikas šoseju ceļojumā pa Bali, es un šis lieliskais, jaunais, izraidītais indonēziešu mūzikas ģēnijs; mūsu automašīnas aizmugure bija piekrauta ar ģitārām un alu, un amerikāņu ceļojuma pārtikas baliešu ekvivalentu rīsu cepumiem un atbaidošas garšas iezemiešu stiklenēm. Mūsu ceļojuma detaļas nu jau man šķiet nedaudz izplūdušas, to vietā nākušas mulsinošās domas par Felipi un dīvainā miglainība, kas vienmēr un visur pavada šādus šoseju ceļojumus. Es atceros, ka mēs ar Jūdī visu laiku runājām kā amerikāņi es tik sen tā nebiju runājusi. Šā gada laikā es, protams, daudz esmu runājusi angliski, bet ne amerikāniski, un pilnīgi droši, ka ne tādā hiphopa amerikāņu valodā, kāda patīk Jūdī. Tā nu mēs vienkārši ļāvāmies tai, brauciena laikā pārvērzdamies MTV skatītājos pusaudžos, ķircinot viens otru kā Hobokenas padsmitnieki, saucot viens otru par dūdu un

par vecīti, un reizēm ar sevišķu maigumu par pēdiņu. Lielākā daļa mūsu dialogu sastāvēja no sirsnīgiem apvainojumiem otra mātei.

-    Dūda, kur tu esi iebāzusi karti?

-      Kur es esmu iebāzusi karti? Labāk pajautā to savai mātei!

-    Es būtu pajautājis tavai, vecenīt, bet viņai ir pārāk biezas ausis.

Un tā tālāk.

Mēs pat necentāmies iekļūt Bali vidienē; cauru nedēļu tikai rullējām gar krastu gar pludmalēm, pludmalēm, pludmalēm. Reizēm mēs paņēmām mazu zvejnieku laiviņu, lai aizirtos līdz kādai salai un apskatītu to. Bali ir tik daudz dažādu pludmaļu. Kādu dienu mēs klīdām pa garo dienvidu smilšu strēli Kutā, kur smiltis ir tik baltas kā Kalifomijas piekrastē, tad devāmies apbrīnot draudīgi melnā, klinšainā rietumu krasta skaistumu, tad šķērsojām to neredzamo Bali robežlīniju, aiz kuras parastie tūristi, šķiet, nekad neparādās, un nonācām ziemeļu krasta mežonīgajās pludmalēs, kur spert soli uzdrošinās vienīgi sērfotāji (un arī, starp citu, tikai dullie). Mēs sēžam liedagā un vērojam draudīgos viļņus, vērojam brūnos un baltos indonēziešu un rietumnieku sērfotāju stāvus, tie šķeļ ūdeni kā rāvējslēdzēji, kas atrauj vaļā okeāna zilās balles kleitas muguru. Mēs vērojam, kā sērfotāji ar graujošu spēku triecas pret koraļļiem un klintīm, lai tūdaļ pat dotos atpakaļ nākamā viļņa mugurā, un, aizturējuši elpu, izdvešam: Dūda, tas nu ir kaut kas BAIGS.

Kā jau bija paredzēts, šādi braukalējot ar īrēto automašīnu, pārtiekot no draņķīga ēdiena, dziedot amerikāņu dziesmas un ēdot picu visur, kur vien tā dabūjama, mēs, Jūdī par lielu prieku, stundām ilgi aizmirstam, ka esam Indonēzijā. Kad mums beidzot sāk durties acīs nepārprotami pierādījumi tam, ka esam Bali, mēs tik un tā cenšamies tos ignorēt un

izlikties, ka te ir Amerika. Es jautāju: Pa kuru šoseju vislabāk apbraukt šo vulkānu? Un Jūdi atbild: Domāju, ka mums vajadzētu braukt pa 1-95. Es strīdos pretī: Bet pa to mēs nokļūsim tieši Bostonā, turklāt pašā sastrēgumstundā… Tā ir tikai spēle, taču tā iedarbojas.

Reizēm mēs atklājam sev zilā okeāna rāmos klaidus un cauru dienu peldamies, ļaujot viens otram dzert alu jau no desmitiem rītā (dūda, tas ir ārstnieciski!). Mēs draudzējamies ar katru, ko sastopam ceļā. Jūdī ir no tiem puišiem, kuri, ejot pa pludmali un ieraugot vīru, kas būvē laivu, apstāsies un teiks: “Oho! Tu būvē laivu?” Un šī ziņkārība ir tik neizsakāmi apburoša, ka jau pēc īsa brīža mēs tiekam ielūgti veselu gadu pavadīt kopā ar laivas būvētāja ģimeni.

Dīvainas lietas norisinās vakaros. Mēs ne no šā, ne no tā iemaldāmies noslēpumainos tempļa rituālos, ļaujamies balsu kora, bungu un gamelāna1 mūzikas hipnozei. Atrodam kādu mazu piekrastes pilsētiņu, kuras iedzīvotāji sapulcējušies krēslainajā ielā dzimšanas dienas ceremonijai. Mēs ar Jūdī tiekam izrauti no pūļa (esam taču pagodināmi svešinieki) un uzaicināti dejot ar ciema skaistāko meiteni. (Viņa ir pārklāta ar zeltu un dārglietām, seja iesmaržota un grimēta kā ēģiptietei; meitenei droši vien ir gadu trīspadsmit, taču viņa šūpo gurnus ar tik maigu un juteklisku pārliecību kā būtne, kura zina, ka spēs savaldzināt jebkuru dievu kādu vien sagribēs.) Nākamajā dienā mēs tajā pašā ciemā atrodam savādu ģimenes restorānu, kur baliešu saimnieks paziņo, ka ir liels taizemiešu virtuves speciālists, kāds viņš noteikti nav, taču mēs tur pavadām veselu dienu, dzerot kolu, ēdot taukainu pad-thai2 un spēlējot Miltona Bredlija galda spēles ar saimnieka eleganti sievišķīgo padsmitgadīgo dēlu. (Tikai vēlāk

1  Tradicionāls orķestris, kas sastāv no gongiem un metalofoniem.

2   Tradicionāls taizemiešu ēdiens no risu nūdelēm, olām, zivju mērces un asajiem pipariem.

mums pielec, ka šis skaistais pusaugu zēns tiklab varēja būt iepriekšējās nakts skaistā, dejojošā meitene; balieši ir īsti rituālā transvestisma meistari.)

Katru dienu, kad vien tieku pie kāda telefona automāta, es zvanu Felipem, un viņš man jautā: Cik nakšu vēl atlicis, līdz tu pie manis atgriezīsies? Viņš man saka: Cik tīkami ir tevi iemīlēties, dārgumiņ. Tas liekas tik dabiski, it kā es ko tādu piedzīvotu ik pārnedēļas, taču patiesībā es tā ne ar vienu neesmu juties jau gandrīz trīsdesmit gadus.

Labāk jau ne, vai nu šī ir īstā vieta un laiks, kad iemīlēties; es neizlēmīgi stomos, dodot miglainus mājienus, ka pēc dažiem mēnešiem man jādodas prom. Taču Felipi tas, šķiet, neuztrauc. Viņš saka: Var jau būt, ka tā ir tikai kaut kāda muļķīga romantiska dienvidamerikāņa ideja, bet es gribu, lai tu saprastu tevis dēļ, dārgumiņ, es pat vēlos ciest. Lai arī kādas sāpes mūs sagaidītu nākotnē, es jau tagad tās pieņemu kā maksu par prieku, ko jūtu, esot kopā ar tevi. Izbaudīsim šo laiku. Tas ir brīnumains.

-    Vai zini, es atzīstos, jocīgi, es taču, pirms sastapu tevi, visā nopietnībā domāju, ka visu mūžu būšu viena un dzīvošu celibātā. Man šķita, ka es vadīšu tādu garīgi apcerīgu dzīvi.

Viņš atbild: Dārgumiņ, varbūt apceri šo… un ņemas pamatīgi un visos sīkumos izklāstīt, ko viņš pirmkārt, otrkārt, treškārt, ceturtkārt un piektkārt domā darīt ar manu ķermeni, kad no jauna dabūs mani savā gultā. Es izeju no telefona būdas, nedaudz ļodzīdamās ceļos; šī jaunā kaislība mani gan mulsina, gan uzjautrina.

Šoseju ceļojuma pēdējā dienā mēs ar Jūdi stundām ilgi zvilnam kaut kur pludmalē un kā tas ar mums nereti notiek atkal sākam runāt par Ņujorku: cik tā ir lieliska, cik ļoti mēs to mīlam. Jūdi teic, ka ilgojoties pēc šīs pilsētas gandrīz tikpat stipri kā pēc savas sievas it kā Ņujorka būtu dzīva būtne, tuvinieks, ko viņš zaudējis līdz ar deportāciju. Kamēr mēs tā

runājam, Jūdi nogludina glītu laukumiņu starp mūsu dvieļiem un uzzīmē baltajās smiltīs Manhetenas karti. Mēģināsim uzzīmēt visu, ko atceramies par šo pilsētu, viņš ierosina, un mēs ar pirkstu galiem zīmējam avēnijas, galvenās šķērsielas, mudžekli, kuru, āķveidīgi šķērsojot salu, veido Brodveja, upes, Vilidžu, Centrālparku. Mēs izvēlamies skaistu, trauslu gliemežnīcu, ko noliekam par Empire State Building, un otra gliemežnīca mums noder par Chrysler Building. Aiz cieņas pret Dvīņu torņiem mēs paņemam divus sprungulīšus un novietojam tos salas malā, vietā, kurai tie ir piederīgi.

Mēs ņemam talkā šo smilšu karti, lai parādītu viens otram savas iemīļotākās Ņujorkas vietas. Šeit Jūdī nopirka saulesbrilles, kuras viņam patlaban ir uz acīm; šeit es nopirku sandales, kuras man šodien ir kājās. Šeit es pirmoreiz pusdienoju kopā ar savu bijušo vīru, un šeit Jūdī iepazinās ar savu sievu. Šeit ir labākais vjetnamiešu ēdiens visā pilsētā, te labākās barankas, bet tur labākais makaronu veikals (“Nekā nebija, pēdiņ, labākais makaronu veikals ir šeit.”) Es uzskicēju savu veco Elles Ķēķa apkaimi, un Jūdī saka: Es tajā rajonā zinu vietiņu, kur var labi papusdienot.

-    Tick-Tock, Cheyenne vai Starlight? es painteresējos.

-    Tick-Tock, dūdiņ.

-    Vai esi kādreiz nogaršojis Tick-Tock olu krēmu?

-    Ak, mans Dievs, viņš noelšas, es zinu gan…

Kādu bridi es tik dziļi sajūtu viņa ilgas pēc Ņujorkas, ka noturu tās par savām. Viņa ilgas pēc mājām mani pārņem tik visaptveroši, ka es uz bridi pat aizmirstu, ka atšķirībā no viņa drīkstu doties atpakaļ uz Manhetenu, kad vien to vēlos. Kādu bridi Jūdī spēlējas ar Dvīņu torņu sprungulīšiem, iestumj tos pamatīgāk smiltīs, tad palūkojas uz rāmo, zilo okeānu un saka: Es zinu, ka šeit ir skaisti… Bet kā tu domā, vai es kādreiz vēl redzēšu Ameriku?

Ko es varu viņam atbildēt?

Mēs ieslīgstam klusēšanā. Tad Jūdi izspļauj no mutes pretīgo, cieto indonēziešu karameli, kuru vismaz stundu bija sūkājis, un saka: Dūda, tā konča garšo pēc sūda. Kur tu tās izraki?

-     No tavas mātes, dūda, es atmetu pretī. No tavas mātes.

99

Kad mēs atgriežamies Ubudā, es dodos taisnā ceļā uz Felipes mājām un kādu mēnesi neatstāju viņa guļamistabu. Šis pārspīlējums ir pavisam neliels. Līdz šim mani neviens nav tā mīlējis un dievinājis ar tādu prieku, atklātību un maigu koncentrēšanos. Un arī es pati līdz šim mīlējoties neesmu jutusies tik atbrīvota, atsegta, atkailināta un pārņemta.

Par tuvību es zinu, lūk, ko: pastāv noteikti dabiski likumi, kuri pārvalda divu cilvēku seksuālo pieredzi, un iespējas šos likumus grozīt nav lielākas par iespējām pārvarēt gravitāciju. Jūs nevarat izlemt, ka fiziski labi jutīsieties ar kāda cita ķermeni. Tam ir ļoti maz sakara ar to, kā divi cilvēki domā vai izturas, vai pat izskatās. Noslēpumainais magnēts vai nu ir, noglabāts kaut kur dziļi aiz krūšukaula, vai arī tā tur nav. Ja tā nav (kā to jau sen ar sirdi plosošu skaidrību esmu ielāgojusi), jūsu sekmes, pārliecinot sevi, ka šis magnēts eksistē, būs tikpat mazas kā ķirurgam, piespiežot pacienta organismu pieņemt nieri no nepareiza donora. Mana draudzene Annija apgalvo, ka tas viss summējas pavisam vienkāršā jautājumā: “Vai tu gribi, lai tavs vēders būtu mūžīgi piekļauts pie tā otra cilvēka vēdera, vai ari tu to negribi?”

Mēs ar Felipi sev par patiku atklājām, ka esam savstarpēji tik ideāli ģenētiski uzkonstruēti, ka mūsu vēderu saderība ir nevainojama. Mūsu ķermeņiem nav tādu daļu, kuras būtu kaut ķādā veidā alerģiskas pret otra ķermeņa daļām. Nekas nav nepatīkams, nekas nav grūts. Mūsu jutekliskais

Visums ir vienkārši un caurcaurēm savstarpēja papildināšanās. Mēs abi kopā esam komplekts. Un viens otram arī… kompliments.

-    Palūkojies uz sevi, mudina Felipe, pievedis mani pie spoguļa pēc tam, kad atkal esam mīlējušies. Viņš rāda man manu kailo augumu un matus, kas izskatās tā, it kā es būtu tikko izkāpusi no NASA astronautu treniņa centrbēdzes kameras.

-     Palūkojies, cik tu esi skaista… tu sastāvi no vienām vienīgām plūdlīnijām… tu izskaties kā smilšu kāpa…

(Patiesi, diezin vai mans ķermenis jelkad ir izskatījies vai juties tik atbrīvots, varbūt vienīgi tad, kad man bija seši mēneši un māte pēc jaukas novannošanas virtuves izlietnē fotografēja mani svētlaimīgi spirināmies uz dvieļa, kas noklāts uz virtuves letes.)

Un tad Felipe ved mani atpakaļ uz gultu un saka man portugāliski: Vem, gostosa.

Nāc šurp, manu gardo kumosiņ.

Felipe ir īsts mīlestības apliecinājumu meistars. Gultā viņš ar mani runā portugāliski, tādējādi es no viņa “jaukā, mazā dārgumiņa” pārtopu par viņa queridimba (burtiskā tulkojumā “jauko, mazo dārgumiņu”). Es šeit, Bali, esmu bijusi par slinku, lai censtos iemācīties indonēziešu vai baliešu valodu, toties portugāļu valoda man pēkšņi padodas pasakaini viegli. Protams, es iemācos vienīgi šos gultas vārdiņus, bet ir tik jauki tos izrunāt portugāliski. Viņš saka: Dārgumiņ, tev tas apniks. Tevi sāks garlaikot tas, cik daudz es tev pieskaros un cik daudz reižu dienā atkārtoju tev, cik tu skaista.

Lika pagaidīt, mister.

Esmu pazaudējusi dienu skaitu, izkususi viņa palagos, viņa rokās. Man patīk šī apziņa, ka nezinu, kas šodien par datumu. Manu skaisti organizēto dienas kārtību ir aizpūtis vējš. Visbeidzot es saņemos, lai pēc ilga nerādīšanās laika kādu

pēcpusdienu apraudzītu savu veco dziednieku. Pirms esmu paguvusi bilst kaut vārdu, Ketuts visu nolasa manā sejā.

-    Tu Bali atrad sev mīļāko.

-Jā, Ketut.

-    Tas labi. Uzmanlg, ka netop grūtām kājām.

-    Uzmanīšos gan.

-    Vai labs cilvēks?

-           Tu jau pats man to teici, Ketut, es viņam atgādinu. Tu lasīji viņam plaukstā. Dievojies, ka viņš esot labs cilvēks. Tu to teici kādas septiņas reizes no vietas.

-    Es, vai? Kad tad?

-           Jūnijā. Es atvedu viņu šurp. Brazīlietis, vecāks par mani. Tu man teici, ka viņš tev patīkot.

-            Nekas tāds nav bijs, viņš ietiepās, un es nekādi nevarēju pārliecināt viņu par pretējo. Reizēm Ketutam pazūd kādi atmiņu fragmenti, kā tas, starp citu, notiktu ari ar jums, ja jūs būtu vecumā starp sešdesmit pieci un simt divpadsmit. Lielāko daļu laika viņš ir vērīgs un attapīgs, bet citkārt liekas, ka esmu viņu iztraucējusi no kāda cita apziņas līmeņa, no cita Visuma. (Pirms dažām nedēļām vecais virs man pilnīgi no zila gaisa paziņoja: “Tu man labs draugs, Lisa. Uzticams draugs. Mīlošs draugs.” Tad nopūtās un, bridi lūkojies tukšumā, drūmi piebilda: “Ne tā kā Šārona.” Kas, pie velna, ir Šā rona? Ko viņa tam nodarījusi? Kad centos Ketutu par to iztaujāt, viņš man neatbildēja. Un izturējās tā, it kā pat nesaprastu, par ko es runāju. It kā es būtu tā, kura pirmā pieminējusi šo zaglīgo nekauņu Šāronu.)

-           Kāpēc tu neatved sav draugu iepazīstināt ar mani? viņš man jautā.

-           Es jau to izdarīju, Ketut. Patiešām, tas tā bija. Un tu man teici, ka viņš tev patīkot.

-    Neatceros. Vai viņš ir bagāts cilvēks, tas tav draugs?

-     Nē, Ketut. Bagāts viņš nav. Tomēr naudas viņam ir pietiekami.

-      Pusbagāts? Dziednieks, šķiet, grib zināt konkrētus skaitļus.

-    Naudas viņam ir pietiekami.

Mana atbilde, šķiet, Ketutu nokaitina. Vai tu jautāj tam cilvēkam, vai viņš tev var dot naudu vai ne?

-     Ketut, es negribu no viņa naudu. Es nekad neņemu no vīrieša naudu.

-    Tu gul ar viņu katru nakti?

-Jā-

-    Tas labi. Viņš tev lutina?

-    Ļoti.

-    Tas labi. Tu vēl meditē ar?

Jā, es vēl arvien katru dienu meditēju. Izšļūkusi no Felipes gultas un uzraususies uz dīvāna, es varu sēdēt klusumā un raidīt bezgalīgu pateicību par visu, kas man dots. Ārā aiz lieveņa, rīsa stādījumu lāmās, pēkšķinādamas un šļakstīdamās peras pīles. (Felipe apgalvo, ka šie rosīgie Bali pīļu bari viņam vienmēr atgādinot brazīliešu sievietes, kas cienīgi soļo pa Rio pludmali, skaļās balsīs tērzējot un nemitīgi pārtraucot citai citu, un ar milzu lepnumu grozot savas pakaļas.) Tagad esmu tik atslābināta, ka iegrimstu meditācijā kā vannā, ko man sagatavojis mīļākais. Kaila rīta saulē, tikai ar vieglu segu ap pleciem, es izgaistu lūgšanā, lidinoties tukšumā kā trausla gliemežnīca, kas balansē uz tējkarotītes gala.

Kāpēc dzīve reizēm šķiet grūta?

Kādu dienu es piezvanu savai draudzenei Sūzenai uz Ņujorku un noklausos, kā viņa cauri policijas sirēnu kaukoņai un citām tipiski urbānām fona skaņām uztic man kārtējos jaunumus savas kārtējo reizi salauztās sirds sakarā. Mana balss plūst rāmās, izlīdzinātās toņkārtās kā rutinētam džeza radio dīdžejam, stāstot viņai, ka ir vienkārši jāpalaiž vaļā,

draudziņ, ka jāsaprot viss ir lieliski jau tagad, ka Visums, bērniņ, raida ap mums vienu vienīgu mieru un harmoniju…

Es gandrīz dzirdu, kā viņa izbola acis, kad cauri sirēnu kaukoņai paziņo: Tu nu gan runā kā sieviete, kurai šodien jau bijuši četri orgasmi.

100

Bet visiem maniem priekiem un jaukajām spēlītēm pēc dažām nedēļām pienāca gals. Pēc visām šim negulētajām naktīm un mīlas pārmērībās aizvadītajām dienām mans organisms beidzot sadumpojās un man iemetās nejauka infekcija urīnpūsli. Bieži sastopama liksta pārmērīgi seksuāliem ļaudīm, sevišķi tad, ja tie no šās pārmērīgās seksualitātes ir atradinājušies. Tā uzklupa man tik pēkšņi, kā mēdz uzklupt jebkura traģēdija. Kādu ritu, kad biju devusies uz pilsētu darīšanās, mani piepeši salieca spējas sāpes un sāka kratīt drudzis. Šādas infekcijas man ir bijušas ari agrāk, manā vētrainajā jaunībā, tāpēc es zināju, ko tas nozīmē. Pirmajā bridi mani pārņēma panika šādas kaites spēj būt briesmīgas bet tad nodomāju: “Paldies Dievam, mana labākā draudzene Bali ir dziedniece,” un skriešus vien metos pie Vaijanas.

-    Esmu slima! es viņai teicu.

Viņa uzmeta man vienu vienīgu skatu un konstatēja: Tu esi slima no pārmērībām seksā, Liza.

Ievaidējos un nokaunējusies paslēpu seju rokās.

Bet viņa ieķiķinājās un uzvaroši paziņoja: Vaijanai tu neko nevari noslēpt…

Mani mocīja negantas sāpes. Ikviens, kam kādreiz bijusi darīšana ar šādu infekciju, pazīst šo šausmīgo sajūtu; bet tie, kuriem šis specifiskās ciešanas gājušas secen nu, izdomājiet paši savu mocību metaforu, vēlams, izmantojot tajā jēdzienu “nokaitēts dzelzs pīķis”.

Vaijana ir kā ugunsdzēsēju veterāns vai kā ātrās palīdzības

ķirurgs: viņa neko nemēdz darīt ātri. Viņa sāka metodiski graizīt kaut kādus augus, vārīt kaut kādas saknes, staigādama turp un atpakaļ starp virtuvi un mani, pienesot man siltu, brūnu, pēc indes garšojošu virumu, un mudinādama:

-    Dzer, mīļā…

Kamēr vārījās kārtējais brūvējums, Vaijana apsēdās man pretī un, uzlūkojusi mani ar šķelmīgu un nekautru skatienu, izmantoja iespēju izrādīt ziņkārību.

-    Vai tu izsargājies, lai nepaliktu stāvokli, Liza?

-    Tas nav iespējams, Vaijana. Felipem ir vazektomija.

-     Felipem ir vazektomija? viņa pārjautāja ar tādu bijību, it kā jautātu: “Felipem ir villa Toskānā?” (Man, starp citu, bija apmēram tāda pati sajūta.) Bali ir ļoti grūti piedabūt vīrieti to izdarīt. Dzimstības regulēšana tā vienmēr ir sieviešu problēma.

(Dzimstības rādītāji Indonēzijā pēdējā laikā kritušies nesen ieviestās spožās dzimstības regulēšanu stimulējošās programmas dēļ: katram vīrietim, kurš brivprātīgi ļausies vazektomijai, valdība piesolījusi jaunu motociklu… Man gan iedveš šausmas doma, ka puišiem ar šo savu jauno motociklu jābrauc mājās tajā pašā dienā.)

-      Sekss ir jocīga padarīšana, prāto Vaijana, vērodama mani, sāpēs saviebušos, dzerot kārtējo viņas sagatavoto zāļu porciju.

-   Jā, Vaijana, paldies. Tas nudien ir varen jautri.

-    Nē, sekss patiešām ir jocīga padarīšana, viņa nerimstas.

-      Piespiež cilvēkus darīt jocīgas lietas. Mīlestības sākumposmā gandrīz katrs dabū ko tādu. Grib pārāk daudz laimes, pārāk daudz baudas, līdz padara sevi slimu. Pat Vaijanai tā ir gadījies mīlas stāsta sākumā. Pazaudēt līdzsvaru.

-    Man kauns, es atzīstos.

-    Tur nav ko kaunēties, viņa mierina, nevainojamā angļu

valodā (un ar nevainojamu baliešu loģiku) piebilstot: Mīlā pazaudēts līdzsvars reizēm ir līdzsvarotas dzīves sastāvdaļa.

Nolēmu piezvanīt Felipem. Man mājās bija antibiotikas, neliels avārijas krājums, kuru ceļojumos katram gadījumam vienmēr ņemu līdzi. Tā kā man šādas infekcijas bijušas arī agrāk, es zinu, cik mokošas tās var izvērsties, reizēm aizkļūstot pat līdz nierēm. Negribēju to piedzīvot, katrā ziņā ne Indonēzijā. Tad nu es viņam piezvanīju un izstāstīju, kas noticis (viņš likās satriekts), un palūdzu viņu aizbraukt pēc tabletēm. Nebija jau tā, ka es neuzticētos Vaijanas dziedniecības prasmei, vienkārši ļoti sāpēja…

-            Tev nav vajadzīgas rietumnieku tabletes, viņa paziņoja.

-    Varbūt labāk tomēr… Tāpat, lai būtu droši…

-           Pagaidi divas stundas, viņa sacīja. Ja es nepanākšu, ka tev kļūst labāk, varēsi dzert savas tabletes.

Es negribīgi piekritu. Mana pieredze ar šīm infekcijām ir tāda, ka, pat lietojot spēcīgas antibiotikas, tās var vilkties vairākas dienas. Tomēr man negribējās sarūgtināt Vaijanu.

Tuti turpat līdzās rotaļājās un, lai mani uzmundrinātu, atnesa man divus zīmējumus ar mājām un ar astoņgadīga cilvēka līdzjūtību papliķēja man pa roku. Mamm, vai Elizabete ir slima? Labi vismaz, ka viņa nezināja, ko es darīju, lai kļūtu slima.

-    Vai jau nopirki sev māju, Vaijana? es painteresējos.

-    Vēl ne, mīļā. Nav jau nekādas steigas.

-            Un kā ar to vietu, kura tev patika? Es domāju, ka tu taisies to pirkt?

-    Uzzināju, ka tā nav nopērkama. Pārāk dārga.

-    Varbūt tev prātā kādas citas vietas?

-              Neraizējies par to, Liza. Šobrīd labāk ļauj man tevi izārstēt.

Felipe ieradās ar zālēm un nožēlas pilnu seju, atvainodamies

gan man, gan Vaijanai par to, ka sagādājis man šis sāpes vismaz tā tas bija pēc viņa saprašanas.

-   Nekas nopietns, mierināja Vaijana. Nav par ko uztraukties. Es viņu ātri savedīšu kārtībā. Drīz vien kļūs labāk.

Tad viņa iegāja virtuvē un iznāca ar milzīgu stikla vārglāzi, pilnu ar lapām, saknēm, ogām, kaut ko, kas man šķita atgādinām kurkumu, pinkainu masu, kas izskatījās akurāt kā raganu mati, un vēl tur bija tāda kā acs, kas, pēc manām domām, būtu varējusi piederēt tritonam… Un tas viss peldēja brūnā zampā. Traukā sagāja kāds galons tā visa, lai ari kas tas būtu. Un tas dvakoja pēc līķa.

-    Dzer, mīļā, vedināja Vaijana. Izdzer visu.

Es to kaut kā nodabūju lejā. Un nepagāja ne divas stundas… nu, mēs visi zinām, kā šādi stāsti beidzas. Nepagāja ne divas stundas, kad man vairāk nekas nekaitēja. Es biju pilnīgi izveseļojusies. Infekcija, kas ar rietumu antibiotiku palīdzību būtu izzudusi tikai pēc vairākām dienām, bija kā ar roku atņemta. Es centos samaksāt Vaijanai par to, ka viņa dabūjusi mani uz kājām, bet viņa tikai smējās. Es taču neņemšu naudu no savas māsas. Tad viņa pagriezās pret Felipi un mākslotā bardzībā noskaldīja: Tagad esi uzmanīgs ar viņu. Šonakt guli tāpat, neaizskar.

-    Vai tev nav neērti ārstēt cilvēkus ar šādām problēmām, kas radušās no seksa? es pajautāju Vaijanai.

-     Liza, es esmu dziedniece. Es ārstēju visādas problēmas, gan sieviešu vaginas, gan vīriešu banānus. Reizēm es pat izgatavoju sievietēm mākslīgos peņus. Lai nodarbotos ar seksu vienatnē.

-    Dildo? es šausmināta pārjautāju.

-     Ne jau katrai ir tāds brazīliešu draudziņš, Liza, viņa aizrādīja. Tad uzlūkoja Felipi un mundri paziņoja: Ja tev kādreiz savajagas palīdzību, lai padarītu stīvu tavu banānu, es varu tev iedot zāles.

Es steigšus ņēmos pārliecināt Vaijanu, ka Felipes banānam nav vajadzīga itin nekāda palīdzība, taču viņš mani pārtrauca kā jau biznesa cilvēks -, lai pajautātu Vaijanai, vai viņas banānu stīvināmās zāles gadījumā nevarētu tikt fasētas pudelēs un laistas apgrozībā. Mēs varētu sapelnīt veselu bagātību, viņš piebilda. Bet Vaijana paskaidroja, ka tā tas vis nenotiekot. Visām viņas zālēm, lai tās iedarbotos, katru dienu jābūt svaigi sagatavotām. Un tām līdzi nāk viņas lūgšanas. Lai vai kā, iekšķīgās zāles nav vienīgais veids, kā Vaijana var padarīt stingru vīrieša banānu, viņa mums sacīja. Viņa to varot panākt ari ar masāžu. Tad mums par neviltotu sajūsmu viņa aprakstīja dažādus masāžas veidus, ko viņa pielieto impotentiem banāniem, piemēram, kā viņa satver locekļa pamatni un, skaitīdama īpašas lūgšanas, apmēram stundu to apļo un purina, lai iekustinātu asinsriti.

-     Bet, Vaijana, es jautāju, kas notiek, ja vīrietis dienu no dienas nāk un saka: “Nekas nelīdz, dakterīt! Vajag vēl vienu banāna masāžu!” Viņa par šo piedauzīgo domu pasmējās un atzina jā, viņai jābūt uzmanīgai, jācenšas neveltīt pārāk daudz laika vīriešu banānu labošanai, jo tas izsaucot zināmu… spēcīgu sajūtu… pašā Vaijanā, par ko viņai ir aizdomas, ka tā diezin vai nāk par labu dziedniecības enerģijai. Un reizēm vīrieši patiesi izejot no rāmjiem. (Un ari ar jums tā notiktu, ja gadiem ilgi jūs būtu bijis impotents un pēkšņi šī skaistā sieviete ar zeltainbrūno ādu un garajiem, melnajiem, zīdainajiem matiem no jauna iedarbinātu šo jūsu motoru.) Viņa pastāstīja, ka reiz kāds vīrietis impotences ārstēšanas seansa laikā pielēcis kājās un sācis viņu trenkāt pa istabu, bļaudams: “Es gribu Vaijanu! Es gribu Vaijanu!”

Bet tas nav viss, ar ko Vaijana nodarbojas. Viņa mums stāstīja, ka reizēm tiekot uzaicināta par seksa skolotāju pārim, kurš cīnās ar impotenci vai frigiditāti, vai kuram ir grūtības ieņemt bērnu. Vaijanai tad uz viņu palagiem jāzīmē maģiski

zīmējumi un jāizskaidro, kādas seksa pozas katrā mēneša laikā ir vispiemērotākās. Ja vīrietis grib bērnu, viņam jākopojas ar sievu “ļoti, ļoti stipri” un jāšļāc “ūdens no sava banāna sievas vaginā ļoti, ļoti ātri”. Reizēm Vaijanai jābūt istabā kopā ar pāri, kas kopojas, un jāskaidro, cik stipri un cik ātri tas jādara.

-     Un vīrietis patiešām ir spējīgs spēcīgi un ātri šļākt no sava banāna ūdeni, kad viņam stāv klāt daktere Vaijana un novēro viņu? es brīnījos.

Felipe notēlo Vaijanu šādā situācijā: Ātrāk! Stiprāk! Nu, vai tu gribi to bēbi vai ne?

Jā, atbild Vaijana, viņa zina, ka tas šķiet traki, bet tāds ir dziednieka darbs. Taču viņa atzīst, ka tas prasa pilnu attīrīšanās ceremoniju, kas veicama gan pirms, gan pēc pasākuma lai saglabātu neskartu viņas svētīto garu, un viņai netīk to darīt bieži, jo tad viņa jūtoties “tā jocīgi”. Taču, ja jāieņem bērns, viņa ir ar mieru par to parūpēties.

-     Un vai tagad visiem tiem pāriem ir bērni? es interesējos.

-    Ir viņiem bērni! Vaijana ar lepnumu paziņoja. Protams, viņiem tie ir.

Bet tad Vaijana atklāj mums kaut ko sevišķi interesantu. Tad, ja pārim nu nekādi neizdodas ieņemt bērnu, viņa pārbauda gan vīrieti, gan sievieti, lai noteiktu, kurš no abiem, kā mēdz teikt, ir pie vainas. Ja tā ir sieviete, nav problēmu Vaijana ar savām senajām dziedniecības tehnikām te var līdzēt. Bet, ja pie vainas ir vīrietis, patriarhālajā Bali tā ir visnotaļ delikāta situācija. Vaijanas medicīniskās iespējas šeit ir ierobežotas, jo, informējot Bali vīrieti, ka viņš ir sterils, viņa rada draudus savai drošībai; šāds apgalvojums nekādā gadījumā netiks uzskatīts par patiesu. Vīrieši galu galā ir vīrieši. Ja neiestājas grūtniecība, vainojama var būt tikai un vienīgi sieviete. Un, ja sieviete visā drīzumā neaplaimos savu viru ar mazuli,

viņa var iekļūt lielās nepatikšanās tikt sista, publiski apkaunota un visbeidzot pamesta.

-    Un kā tu rīkojies šādā situācijā? es jautāju, ne mazumu izbrīnīta par to, ka sieviete, kura spermu dēvē par “banānu ūdeni”, spēj diagnosticēt vīrieša neauglību.

Un Vaijana mums visu izstāstīja. Ja sastopas ar vīrieša neauglības gadījumu, viņa informē vīrieti, ka sieva ir neauglīga un tai katru pēcpusdienu jāierodas privāti uz “dziednieciskiem seansiem”. Kad sieva atnākusi uz dziednīcu viena, Vaijana pasauc kādu jaunu puisi no ciema, lai tas atnāk un pārguļ ar šo sievieti.

Felipe bija šausmās. Vaijana! Nevar būt!

Bet viņa tikai mierīgi māja ar galvu. Jā. Tas ir vienīgais ceļš. Ja sieva ir vesela, viņai būs bērns. Un visi būs laimīgi.

Felipe, tā kā viņš dzīvo šajā pilsētā, tūlīt pat gribēja zināt:

-    Kuri tie ir? Ko tu nolīgsti šim darbam?

-    Šoferīšus, atbildēja Vaijana.

Par to mums visiem bija jāsmejas, jo Ubuda mudž no šiem jaunajiem puišiem, šiem “šoferīšiem”, kas sēž uz katra stūra un uzbāžas garāmejošiem tūristiem ar nebeidzamiem piedāvājumiem: Transportu? Transportu? cenšoties nopelnīt kādu zaļo, aizvizinot cilvēkus no pilsētas uz vulkāniem, pludmalēm un tempļiem. Vispārīgi runājot, tie ir izskatīgi jaunekļi ar lielisku Gogēna modeļa ādu, vingriem ķermeņiem un krāšņiem, gariem matiem. Amerikā, vadot šādu sieviešu “auglības veicināšanas klīniku”, kurā personāls būtu šie skaistie puiši, varētu uztaisīt labu naudiņu. Vaijana apgalvo, ka labākais visā šajā neauglības ārstēšanas metodē ir tas, ka šoferīši par saviem seksuālā transporta pakalpojumiem pārsvarā pat neprasot maksu, it sevišķi, ja sieviete ir glīta. Mēs ar Felipi esam vienisprātis, ka tas no šo zēnu puses ir visnotaļ cēlsirdīgs un nesavtīgs darbs sabiedrības labā. Pēc deviņiem mēnešiem pasaulē nāk burvīgs mazulis. Un visi ir laimīgi. Pats

labākais: Nav jāizposta laulība. Un mums visiem zināms, cik briesmīgi ir izpostīt laulību, jo sevišķi Bali.

-    Mans Dievs, kādi gan mēs, vīrieši, esam stulbeņi, nopūšas Felipe.

Bet Vaijana ir nedomā attaisnoties. ŠI ārstniecības metode ir tikai nepieciešamības diktēta, jo nav iespējams pateikt Bali vīrietim, ka viņš ir neauglīgs, neriskējot, ka, aizgājis mājās, viņš nenodarīs ko briesmīgu savai sievai. Ja Bali vīrieši nebūtu tādi, Vaijana viņu neauglību varētu ārstēt citādi. Bet tas diemžēl ir raksturīgi šai kultūrai, un tāpēc tā notiek. Vaijanai šajā sakarā nav ne mazāko sirdsapziņas pārmetumu, viņa pat uzskata, ka tas ir vēl viens veids, kā radoši veikt savu dziednieces darbu. Lai vai kā, viņa piebilst, reizēm ari sievai ir patīkami pamīlēties ar kādu no glītajiem šoferīšiem, jo lielais vairums šejienes vīru pat nezina, kā apieties ar sievieti.

-    Lielākā daļa vīru ir kā gaiļi vai āži.

-     Varbūt tev, Vaijana, vajadzētu vadīt seksuālās izglītības kursus, es ierosināju. Tu varētu šiem vīriešiem mācīt, kā maigi pieskarties sievietei, tad varbūt viņu sievām sekss liktos patīkamāks. Jo, ja vīrietis tev pieskaras tā patiešām maigi, glāsta tavu ādu, runā mīļus vārdus, pārklāj skūpstiem visu tavu ķermeni, nesteidzas… sekss var sagādāt daudz prieka.

Pēkšņi Vaijana nosarka. Vaijana Nurijasiha, šī banānu masētāja, pūšļa infekciju ārstētāja, dildo izgatavotāja, ašā savedēja viņa patiešām nosarka.

-    Kad tu tā runā, man sāk kļūt tā jocīgi, viņa sacīja, apvēdinādama sevi ar plaukstu. Tādas runas liek man justies, nu, kaut kā… neparasti. Man pat biksītēs ir tāda neparasta sajūta! Ejiet tagad mājās abi divi. Vairāk nekādu runu par seksu. Ejiet mājās, ejiet gultā, bet tikai gulēt, vai sapratāt? Tikai GULĒT!

101

Pa ceļam uz mājām Felipe man jautāja: Vai viņa to māju jau ir nopirkusi?

-    Vēl ne. Bet teica, ka meklējot.

-     Pagājis jau gandrīz mēnesis, kopš tu iedevi viņai naudu, vai ne tā?

-     Jā, bet zemes gabals, ko viņa bija nolūkojusi, neesot nopērkams…

-    Esi uzmanīga, dārgumiņ, brīdināja Felipe. Neļauj tam pārāk ievilkties. Neļauj šai situācijai izvērsties Bali garā.

-    Ko tas nozīmē?

-     Es negribu jaukties tavās darīšanās, taču es šajā zemē dzīvoju jau piecus gadus un zinu, kā te viss norisinās. Te daudz kas mēdz sarežģīties. Reizēm pat ir grūti aizrakties līdz patiesībai un dabūt zināt, kas īsti notiek.

-     Ko tu centies man pateikt, Felipe? es netiku gudra un, tā kā viņš neatbildēja uzreiz, citēju vienu no viņa paša bieži lietotajiem teicieniem: Ja tu man stāstīsi labi lēni, tad es sapratīšu labi ātri.

-    Es cenšos tev pateikt, lūk, ko, Liza: tavi draugi saziedojuši šai sievietei milzīgu naudu, un patlaban tā ir iestrēgusi Vaijanas kontā. Parūpējies, lai viņa to māju patiešām nopirktu.

102

Tuvojās jūlija beigas un līdz ar tām mana trīsdesmit piektā dzimšanas diena. Vaijana savā ēstuvītē sarīkoja man dzimšanas dienas ballīti, kas nepavisam nelīdzinājās tām, kuras biju pieredzējusi iepriekš. Viņa ieģērba mani tradicionālajā baliešu dzimšanas dienas tērpā spilgti sārtā sarongā, ņieburā bez lencēm un garā, zeltaina auduma gabalā, ko cieši notina ap torsu, izveidojot ap mani tik piegulošu kokonu, ka tik tikko varēju ievilkt elpu vai nobaudīt dzimšanas dienas torti. Vaijana savā mazajā, tumšajā guļamistabā (kas bija

stāvgrūdām pilna ar vēl triju šeit dzīvojošu cilvēcisku būtņu mantām) tina mani šajā izsmalcinātajā tērpā kā mūmiju, viņa, neskatīdamās uz mani, veidodama sarežģītas auduma ieloces un iespraudumus man ap ribām, pavaicāja: Vai tev ir padomā precēties ar Felipi?

-     Nē, es atbildēju. Mums nav padomā precēties. Es negribu vēl vienu vīru, Vaijana. Un nedomāju, ka Felipe gribētu sev vēl vienu sievu. Taču man patīk būt ar viņu kopā.

-     Arēju skaistumu atrast ir nieka lieta, taču ārēju un iekšēju skaistumu tas vis nav nekāds nieks. Un Felipem tas ir.

Es viņai piekritu.

-    Un kas tev pagādāja šo labo vīrieti, Liza? Vaijana smaidīja. Kas katru dienu lūdzās, lai tev tiek šis vīrietis?

Es viņu noskūpstīju. Paldies tev, Vaijana. Tu esi paveikusi labu darbu.

Mēs sākām dzimšanas dienas svinības. Vaijana kopā ar bērniem bija izrotājusi telpas ar baloniem un palmu zariem, un ar roku rakstītiem plakātiem, kas saturēja sarežģītus vēstījumus: “Daudz laimes dzimšanas dienā, mīļā, jaukā sirds, Tev, mana visudārgā māsa, mūsu mīļotā lēdija Elizabete, daudz laimes Tev dzimšanas dienā, vienmēr Tev mieru un daudz laimes dzimšanas dienā!” Vaijanas brāļa mazgadīgie bērni ir apdāvināti tempļa ceremoniju dejotāji, un tā nu brāļadēli un brāļameitas tepat, ēstuvītē, sniedza man tik lielisku dejas priekšnesumu, kāds parasti tiek veltīts vienīgi priesteriem. Visi bērni bija tērpti zeltītās drānās, ar smagnējām galvasrotām, viņu sejas greznoja spilgts transvestītu grims, kājas sparīgi dimdināja grīdu un pirksti kustējās ar sievišķīgu grāciju.

Baliešu ballītes parasti notiek šādi: cilvēki saģērbjas savās skaistākajās drēbēs, tad sasēžas aplītī un raugās cits citā. Šajā ziņā tām ir neapstrīdama līdzība ar Ņujorkas preses ballēm. (“Mans Dievs, dārgumiņ,” noelsās Felipe, kad es pateicu viņam, ka Vaijana rīko man baliešu dzimšanas dienas ballīti,

“tur valdīs tāda garlaicība…”) Tomēr tur nebija garlaicīgi tikai klusi. Un neparasti. Vispirms bija uzpošanās, tad sekoja deju priekšnesumi, un visbeidzot trešā daļa ar sēdēšanu aplītī un skatīšanos citam uz citu, kas arī nebija nemaz tik ļauni. Visi izskatījās skaisti. Bija atnākusi visa Vaijanas radu saime, viņi smaidīja un māja man no dažu soļu attāluma, arī es smaidīju un māju viņiem.

Es nopūtu sveces savā dzimšanas dienas tortē kopā ar Mazo Ketutu, mazāko no abām bārenēm, kuras dzimšanas diena, kā es pirms pāris nedēļām nolēmu, no šā brīža būs 18. jūlijā un tiks svinēta kopā ar manējo, jo šai meitenei nekad nav bijis dzimšanas dienas, kur nu vēl dzimšanas dienas ballītes. Kad kopīgiem spēkiem bijām nopūtušas sveces, Felipe uzdāvināja Mazajai Ketutai Bārbiju, kuru viņa aizkustinošā bijībā izsaiņoja un tad ņēmās aplūkot tādām acīm, it kā tā būtu biļete kosmiskajam lidojumam uz Jupiteru kaut kas, par ko viņa nekad, pat ne septiņos miljardos gaismas gadu nebūtu uzdrošinājusies sapņot.

Šajā ballītē viss likās jocīgs. Tas bija dažāda vecuma un tautību īpatņu sajaukums no maniem draugiem, Vaijanas radiem un vairākiem viņas rietumnieku klientiem un pacientiem, kurus līdz šim man nebija iznācis sastapt. Mans draugs Jūdī atnesa sešas alus pudeles līdz ar laimes vēlējumiem, atnāca arī tas simpātiskais jaunais scenārists no Losandželosas, vārdā Ēdams. Mēs ar Felipi kādu vakaru iepazināmies ar šo Ēdamu bārā un tad arī ielūdzām viņu. Ēdams un Jūdī vadīja laiku, runājoties ar mazu zēnu, vārdā Džons, kura māte ir Vaijanas paciente, tērpu dizainere no Vācijas, un ir precējusies ar amerikāni, kurš dzīvo Bali. Mazais Džons ir septiņus gadus vecs, kurš, kā pats apgalvo, savā ziņā amerikānis, jo viņam ir amerikāņu tētis (lai arī viņš pats šajā zemē nekad nav bijis), un kurš ar savu māti runā vāciski, bet ar Vaijanas bērniem

indonēziešu valodā. Uzzinājis, ka Ēdams ir no Kalifornijas un prot sērfot, zēns ātri vien sadraudzējās ar viņu.

-    Kāds ir jūsu mīļākais dzīvnieks, mister? vaicāja Džons, un Ēdams viņam atbildēja: Pelikāns.

-    Kas tas pelikāns tāds ir? jautāja mazais zēns, un Jūdī iejaucās viņu sarunā, lai pateiktu: Dūda, tu nezini, kas ir pelikāns? Dūda, tad tev jāiet mājās un jāpajautā savam tēvam. Pelikānu klints, tā ir ko vērts, dūda.

Tad Džons, savā ziņā amerikāņu zēns, pagriezās, lai indonēziešu valodā kaut ko pateiktu mazajai Tuti (varbūt lai pajautātu viņai, kas ir pelikāns), kamēr tā, sēdēdama Felipem klēpī, mēģināja izburtot manas dzimšanas dienas apsveikumu kartītes, bet Felipe lieliskā franču valodā sarunājās ar pensionētu džentlmeni no Parīzes, kurš pie Vaijanas ārstē savas nieres. Pa to laiku Vaijana bija ieslēgusi radio, Kenijs Rodžerss patlaban dziedāja “Grāfistes gļēvuli”, un kādā brīdī nejauši ieklīda trīs japāņu meitenes, lūkodamas, vai nevar saņemt ārstniecisko masāžu. Es mēģināju pierunāt viņas nobaudīt manu dzimšanas dienas torti, bet abas bārenes Lielā Ketuta un Mazā Ketuta pa to laiku mēģināja saspraust manus matus ar milzīgu, vizuļiem rotātu sprādzi, ko viņas, sakrājušas naudu, bija nopirkušas man kā dāvanu. Vaijanas brāļadēli un brāļameitas, rīsa audzētāja bērni tempļa dejotāji, sēdēja ļoti klusi, lūkodamies grīdā; ietērpti zeltā, bērni izskatījās pēc miniatūrām dievībām, un viņu klātbūtne pildīja telpu ar dīvainu, bijības pilnu citas pasaules nojausmu. Arā sāka dziedāt gaiļi, lai arī vēl nebija vakars, nebija pat vēl sācis krēslot. Tradicionālais Bali tērps spieda mani kā kvēls apskāviens, un man bija sajūta, ka šī noteikti ir pati dīvainākā bet varbūt arī pati laimīgākā dzimšanas dienas ballīte, kādu man savā mūžā nācies piedzīvot.

. <

103

Lai vai kā, Vaijanai ir jāpērk māja, un es jau sāku uztraukties par to, ka tas nenotiek. Es nesaprotu, kāpēc tas nevirzās uz priekšu, jo tam taču pilnīgi noteikti nevarētu būt nekādu šķēršļu. Tagad tajā esam iesaistījušies mēs ar Felipi. Mēs atradām nekustamo īpašumu aģentu, kurš izvadāja mūs pa apkaimi, izrādot pārdodamos īpašumus, taču Vaijanai nepatika nekas no viņa piedāvātā. Es centos viņai ieskaidrot: Vaijana, ir svarīgi, lai mēs kaut ko nopirktu. Septembrī es braucu prom, un pirms aizbraukšanas man jādara zināms saviem draugiem, ka viņu saziedotā nauda patiesi izmantota tavas mājas pirkšanai. Un tev pašai taču arī vajadzīgs jumts virs galvas, pirms tevi no šejienes izliek.

-     Bali nav tik vienkārši nopirkt zemi, viņa man atbild. Tas nav tas pats kā ieiet bārā un nopirkt alu. Tas var prasīt daudz laika.

-    Mūsu rīcībā nav daudz laika, Vaijana.

Viņa tikai parausta plecus, un man kārtējo reizi ienāk prātā baliešu priekšstats par “gumijas laiku”, proti, laiks ir ļoti nosacīts un stiepjams jēdziens. “Četras nedēļas” Vaijanai nenozīmē to pašu, ko tās nozīmē man. Vaijanas diennakts nebūt nesastāv no divdesmit četrām stundām; reizēm tā ir garāka, reizēm īsāka atkarībā no attiecīgās dienas garīgā un emocionālā rakstura. Tas ir tāpat kā mans draugs dziednieks un viņa noslēpumā tītais vecums; dienas šeit reizēm netiek vis skaitītas, bet gan svērtas.

Turklāt izrādās arī, ka esmu krietni par zemu novērtējusi summu, par kādu var nopirkt zemes īpašumu Bali. Tā kā šeit viss ir tik lēts, varētu domāt, ka arī zemes vērtība te ir smieklīgi zema, taču šis secinājuma izrādās kļūdains. Nopirkt zemi Bali, sevišķi jau Ubudā, var izrādīties gandrīz tikpat dārgi kā Vestčesteras grāfistē, Tokijā vai Rodeodraivā. Tas ir pilnīgi neloģiski, jo, līdzko jums pieder īpašums, jūs savu naudu

vairs nevarat atpelnīt nevienā no kaut cik tradicionāliem, loģiskiem veidiem. Jūs samaksājat apmēram divdesmit piecus tūkstošus dolāru par aro zemes (aro ir laukuma mērvienība, ko var aptuveni tulkot kā “zemes pleķītis, kas ir nedaudz lielāks par to, uz kura varat novietot savu sporta auto”), kur uzbūvējat nelielu veikaliņu un tajā visu atlikušo mūžu pārdodat tūristiem batikotas sarongas par septiņdesmit pieciem centiem gabalā pārsvarā pa vienai dienā. Tas ir bezjēdzīgi.

Taču balieši pret savu zemi attiecas ar kaislību, kas sniedzas tālu pāri ekonomiskā saprātīguma varai. Tā kā zemes īpašumi ir vienīgā bagātība, ko balieši uzskata par likumīgu, tie tiek vērtēti tāpat, kā masaji vērtē savus ganāmpulkus vai kā mana piecgadīgā māsasmeita lūpu spīdumu: proti, tā nekad nevar būt pietiekami, iemantojuši jūs to nekad vairs neizlaidīsiet no rokām, un viss tā daudzums uz pasaules likumīgi pienāktos jums.

Vēl vairāk augustā es savos Nārnijas ceļojumam līdzīgajos klejojumos pa Indonēzijas nekustamo īpašumu sarežģītajiem labirintiem atklāju, ka ir gandrīz neiespējami uzzināt, vai zemes gabals tiek pārdots vai ne. Balieši parasti nevēlas, lai apkārtējiem kļūtu zināms, ka viņu zeme tiek pārdota. Jūs domāsiet, ka būtu taču izdevīgi šo faktu izziņot, taču balieši uz to raugās citādi. Ja baliešu zemnieks pārdod savu zemi, tas nozīmē, ka viņam katastrofāli nepieciešama nauda, un tas ir pazemojoši. Un vēl ja radi un kaimiņi uzzinās, ka balietis tik tiešām ir pārdevis kādu zemes gabalu, viņi secinās, ka pārdevējs iedzīvojies naudā, un nāks prasīt, lai viņiem to aizdod. Līdz ar to zemes pārdošanu var sekmēt tikai… baumas. Un visi ar zemi saistītie darījumi tiek aizklāti ar dīvainu noslēpumainības un acu aizmālēšanas plīvuru.

Rietumnieki, kas dzīvo šeit, padzirdējuši, ka es cenšos nopirkt Vaijanai zemi, sāka nākt pie manis ar brīdinošiem nostāstiem, kas pa lielākai daļai sakņojās viņu pašu murgainajā

pieredzē. Viņi brīdina mani, ka tad, kad ir runa par šejienes nekustamajiem īpašumiem, nekad ne par ko nevar būt īsti drošs. Zeme, ko jūs “nopērkat”, patiesībā var nepiederēt cilvēkam, kurš jums to “pārdod”. Puisis, kas jums parādījis šo zemes gabalu, var izrādīties nevis tā īpašnieks, bet gan tikai neapmierināts krustdēls, kurš sena ģimenes strīda dēļ cenšas kaut ko nošmaukt savam tēvocim. Negaidiet arī, ka būs skaidri zināmas jūsu īpašuma robežas. Zeme, kuru jūs nopirksiet savai sapņu mājai, vēlāk var tikt pasludināta par tādu, kas atrodas “pārāk tuvu templim”, lai tiktu izsniegta būvēšanas atļauja (un šajā mazajā valstī, kur ir apmēram 20 000 tempļu, ir visai sarežģīti atrast zemes gabalu, kas nebūtu tam “pārāk tuvu”).

Vēl jums jāņem vērā ir pilnīgi iespējams, ka jūs dzīvosiet vulkāna nogāzē un stāvēsiet ar abām kājām uz seismiski aktīvas joslas. Lai cik idilliska šķiet Bali, ir vērts paturēt prātā, ka tā ir Indonēzija lielākā islāma nācija uz Zemes, nenoturīga savā struktūrā, korumpētība te valda, sākot ar augstākajiem varas ešeloniem un beidzot ar to puisi, kas iesūknē jūsu automašīnas bākā benzīnu (un tikai izliekas, ka pielējis to pilnu). Šeit jebkurā brīdī pastāv revolūcijas draudi, un visi jūsu īpašumi var nonākt uzvarētāju rokās. Visticamāk, turot jūs pašu uz grauda.

Nodarbošanās ar šīm āķīgajām lietām nav joma, kurā man būtu jelkāda kvalifikācija. Tas ir lai arī esmu pieredzējusi šķiršanās procesu Ņujorkā un vēl šo to, bet šī nu ir vēl viena lappuse Kafkas garā. Astoņpadsmit tūkstoši dolāru, kurus kopā ar saviem radiem un labākajiem draugiem esmu saziedojusi, stāv Vaijanas bankas kontā, pārvērsti Indonēzijas rūpijās valūtā, kas savā pastāvēšanas vēsturē vairākkārt ir pieredzējusi pēkšņu devalvāciju, izkūpot gaisā kā dūmi. Vaijanu septembrī izliks no telpām, un tas apmēram sakrīt ar laiku, kad es atstāšu šo valsti.

Bet izrādās, ka Vaijanai ir gandrīz neiespējami atrast zemes gabalu, ko viņa uzskatītu par piemērotu savai mājai. Bez visiem praktiskajiem apsvērumiem viņai vēl jāpārbauda katras vietas tukšu gars. Vaijanas kā jau dziednieces tukšu izjūta ir ārkārtīgi saasināta pat pēc Bali standartiem. Es atradu kādu vietu, kas man likās ideāla, taču Vaijana paziņoja, ka to esot apsēduši nikni dēmoni. Nākamais zemes gabals tika noraidīts tāpēc, ka tas atradās pārāk tuvu upei, kur, kā visiem zināms, mīt rēgi. (Naktī pēc šīs vietas apskates Vaijana redzējusi sapnī skaistu raudošu sievieti saplēstās drēbēs, un tā bija skaidra zīme šo zemi mēs nevaram pirkt.) Tad mēs atradām mazu, jauku veikaliņu tuvu pilsētai ar pagalmu aiz mājas un visu, kas vajadzīgs, bet tas bija izvietots krustcelēs, un tikai tāds, kas grib bankrotēt un mirt jauns, būs ar mieru dzīvot mājā, kas atrodas pie krustcelēm. Tas taču visiem ir zināms.

-      Nemaz necenties viņu pierunāt, Felipe deva man padomu. Tici man, dārgumiņ. Nemēģini nostāties starp balieti un tukšu.

Pagājušajā nedēļā Felipe atrada vietu, kas, šķiet, atbilda absolūti visiem kritērijiem mazs, jauks zemes gabaliņš tuvu Ubudas centram klusā ielā līdzās rīsa laukam, daudz vietas dārzam, turklāt pilnīgi atbilstošs mūsu budžetam. Kad es vaicāju Vaijanai: Vai šo tu beidzot pirksi? viņa atbildēja:

-     Vēl nezinu, Liza. Ne tik strauji. Man vispirms jāaprunājas ar priesteri.

Vaijana paskaidroja, ka viņai esot jāapspriežas ar priesteri, lai noteiktu zemes pirkšanai labvēlīgu dienu ja viņa vispār izlems to pirkt. Jo Bali nekas nozīmīgs netiek darīts, iekams nav izvēlēta tam labvēlīgākā diena. Taču labvēlīgāko datumu, kurā pirkt zemi, viņa nevar priesteriem jautāt, iekams nav izlēmusi, vai patiesi vēlas tur dzīvot. Tas ir lēmums, ko viņa negrib izdarīt, pirms viņai nav bijis zīmīgs sapnis. Apzinādamās, cik strauji rūk dienas, ko pavadīšu šeit, es kā kārtīga

ņujorkiete viņai jautāju: Cik ilgā laikā tu vari noorganizēt sev to zīmīgo sapni?

Un Vaijana kā jau kārtīga baliete man atbildēja: To nav iespējams mākslīgi pasteidzināt. Tomēr, viņa apcerēja, varētu palīdzēt tas, ka viņa dotos uz kādu no Bali galvenajiem tempļiem ar ziedojumu un lūgtu dievus, lai tie dāvā viņai šo zīmīgo sapni…

-     Labi, es sacīju. Rīt Felipe aizvedīs tevi uz galveno templi un tu varēsi veikt ziedojumu un lūgt dieviem, lai tie, lūdzu, ir tik laipni un beidzot sūta tev zīmīgu sapni.

Būtu jau labi, atteica Vaijana. Tā patiešām esot varena doma. Pastāvot tikai viena problēma. Viņai tagad veselu nedēļu neesot brīv spert kāju pār tempļa slieksni.

Jo viņai esot… mēnešreize.

104

Varbūt neesmu pietiekami izklāstījusi, kādu prieku tas rada. Patiesi, tas ir tik savāds un gandarījuma pilns prieks šī cenšanās visu atšķetināt. Vai varbūt es vienkārši tik ļoti izbaudu šo savas dzīves sirreālo mirkli tāpēc, ka esmu iemīlējusies un tas pasaulei vienmēr piešķir skaistākas krāsas, lai ari cik nejēdzīga būtu jūsu reālā dzīve.

Man Felipe vienmēr ir paticis. Bet viņa iesaistīšanās Vaijanas “mājas pirkšanas lietā” tagad, augustā, mūs ir satuvinājusi kā īstu pāri. Protams, tam, kas notiek ar šo untumaino Bali dziednieci, nevajadzētu būt viņa darīšanai. Viņš ir biznesmenis, kas piecus gadus nodzīvojis Bali, necenšoties pārlieku iedziļināties baliešu ikdienas dzīvē un sarežģītajos rituālos, bet nu pēkšņi viņš kopā ar mani brien pa dubļainajiem risa laukiem un cenšas atrast priesteri, kas noteiks Vaijanai labvēlīgāko datumu…

-    Es biju pilnīgi apmierināts ar savu garlaicīgo dzīvīti, bet tad parādījies tu, viņš allaž apgalvo.

Agrāk viņš šeit, Bali, patiešām garlaikojās. Viņš bija apātisks laika nositējs, īsts Greiama Grīna romāna varonis. Šis kūtrums pagaisa mirklī, kad mūs iepazīstināja. Tagad, kad esam kopā, es zinu Felipes versiju par to, kā mēs iepazināmies: tas ir burvīgs stāsts, kurā man nekad neapnīk klausīties, stāsts par to, kā viņš tovakar ieraudzījis mani viesībās stāvam ar muguru pret viņu un man pat nav bijis vajadzības pagriezt galvu un parādīt savu seju, jo tajā mirklī viņš dziļi savā sirdī sapratis: “Tā ir mana sieviete. Es darīšu visu, lai iegūtu šo sievieti.”

-     Un iegūt tevi bija pavisam viegli, viņš piebilst. Vienīgais, kas man bija jādara, nedēļām ilgi jālūdzas un jādiedelē.

-    Ne nu tu lūdzies, ne diedelēji.

-     Tātad tu nemaz nepamanīji manu lūgšanos un diedelēšanu?

Viņš stāsta par to, kā iepazīšanās vakarā mēs gājām dejot un kā viņš ievērojis, ka man iepatīkas glītais velsiešu puisis. Viņa sirds, šai situācijai attīstoties, sažņaugusies, un viņš nodomājis: “Esmu pūlējies cik spēka, lai savaldzinātu šo sievieti, un tagad šis jaunais smukulītis gluži vienkārši atnāk un acu priekšā noceļ man viņu, un rada tādus sarežģījumus viņas dzīvē ja tikai viņa zinātu, cik daudz mīlas es spēju viņai dot.”

To viņš patiešām spēj. Viņš ir no gādīgo sugas, un es jūtu viņu ieejam tādā kā orbītā ap mani, padarot mani par sava kompasa adatu, ieaugot mana uzticamā bruņinieka lomā. Felipe ir vīrietis, kura dzīvē izmisīgi nepieciešama sieviete ne jau tāpēc, lai tā rūpētos par viņu, gluži otrādi lai viņam pašam būtu kāda, par ko rūpēties, kāda, kurai ziedoties. Kopš laulības izjukšanas izticis bez šādām attiecībām, viņš pēdējā laikā bija pasīvi ļāvies dzīves plūdumam, taču tagad Felipe savu dzīvi pilnīgi pakārto manai. Protams, ir patīkami, ja

pret jums tā izturas. Taču tas mani ari baida. Reizēm dzirdu viņu apakšstāvā gatavojam man pusdienas, kamēr es pati augšstāvā laiski nododos lasīšanai; viņš svilpo kādu draisku brazīliešu sambu un uzsauc: Dārgumiņ, vai vēlies vēl glāzi vīna? Un es brīnos, vai patiesi spēju būt kādam saules vietā, būt kādam viss. Vai es tagad būtu kļuvusi pietiekami centrēta, lai taptu par kāda cita dzīves centru? Bet, kad es kādu vakaru uzsāku sarunu par to, viņš saka: Vai tad es tev ko tādu tiku lūdzis, dārgumiņ? Vai es tevi lūdzu kļūt par manas dzīves centru?

Pēkšņi man sametās kauns par savu iedomību, kauns par to, ka esmu savā prātā nospriedusi: šis vīrietis grib, lai palieku kopā ar viņu vienmēr lai viņš līdz laika galam varētu izdabāt manām kaprīzēm.

-    Piedod, es teicu. Tas laikam bija mazliet tā kā augstprātīgi.

-            Mazliet, viņš apliecināja, noskūpstīdams mani uz auss.

-    Bet ne pārlieku. Dārgumiņ, protams, tas mums jāizrunā, jo tā nu tas ir esmu tevī neprātīgi iemīlējies. Mana reakcija uz viņa vārdiem bija spēja nobālēšana, un Felipe, cenšoties mani nomierināt, pārvērta to par joku: Ak, nu tas, protams, ir absolūti hipotētiski. Bet tad viņš ierunājās pavisam nopietni: Redzi, man ir piecdesmit divi gadi. Tici man, es zinu, kā ir iekārtota pasaule. Jā, esmu pamanījis, ka tu mani nemīli tā, kā es mīlu tevi, bet, taisnību sakot, tas mani pārlieku neuztrauc. Nezinu, kāpēc, bet manas jūtas pret tevi ir tādas pašas, kādas bija pret maniem bērniem, kad tie vēl bija mazi, viņiem mani nemaz obligāti nav jāmīl, toties man ir jāmīl viņi. Tu vari izlemt, kā tev tīk, bet es tevi mīlu un mīlēšu vienmēr. Pat ja mēs nekad vairs neredzēsimies, tu esi pamodinājusi mani dzīvei, un tas ir daudz. Un, protams, es gribētu vadīt savu dzīvi kopā ar tevi. Nelaime tikai tāda, ka es nezinu, kādu dzīvi es tev te, Bali, varu sagādāt.

Arī man bija šādas bažas. Jo vairāk vēroju izceļotāju sabiedrību Ubudā, jo skaidrāk sapratu, ka šādu dzīvi nevēlos. Šajā pilsētā jūs ik uz soļa sastapsiet viena un tā paša tipa cilvēkus rietumniekus, ar kuriem dzīve tik ļauni apgājusies un tik ļoti viņus novārdzinājusi, ka tie nolēmuši mest plinti krūmos un uz nenoteiktu laiku apmesties Bali, kur var dzīvot itin lepnā mājā par 200 dolāriem mēnesī, ņemt sev kompānijā kādu jaunu vīriešu vai sieviešu kārtas balieti un, ne par ko nebēdājot, dzert jau no paša rīta, kur bez īpašām pūlēm var nopelnīt nelielu naudiņu, palaikam eksportējot uz kaut kurieni pa kādai mēbelei. Taču viņu šejienes pamatnodarbe ir rūpes par to, lai no viņiem vairs nekad netiktu prasīts nekas nopietns. Atgādināšu jums, ka tie nav nekādi klaidoņi. Tie ir izcili ļaudis dažādu tautību, gudri un talantīgi. Bet man izskatās, ka visi, ko esmu šeit sastapusi, pagātnē bijuši vai nu “laimīgi precējušies”, vai arī tiem ir bijis “labs darbs”, un tagad viņus vieno kādas idejas trūkums, no kā tie atteikušies pilnīgi un uz visiem laikiem, proti no dzīves mērķa. Lieki apgalvot, ka daudzi no viņiem ir nodzērušies.

Protams, brīnišķīgā Bali pilsēta Ubuda nav no sliktākajām vietām, kur veģetēt, neliekoties ne zinis par dienu plūdumu. Manuprāt, tā ir līdzīga tādām vietām kā Kīvesta Floridā vai Oksaka Meksikā. Ja jūs izceļotājiem jautāsiet, cik ilgi viņi jau šeit, Ubudā, dzīvo, lielākā daļa pat nemācēs īsti atbildēt. Pirmkārt, viņi nav īsti pārliecināti par to, cik ilgs laiks pagājis, kopš viņi pārcēlušies uz Bali; otrkārt, viņi nav pārliecināti, vai patiešām šeit dzīvo. Viņi nekur nejūtas piederīgi, viņiem nav sakņu. Dažiem patīk iztēloties, ka tie šeit uzturas tikai kādu brīdi, vienkārši uz brīdi piebremzējuši ielu krustojumā, gaidot, kad mainīsies gaismas signāls. Bet pēc septiņpadsmit šādi pavadītiem gadiem jāsāk prātot… vai šo vietu vispār ir iespējams atstāt?

Šādā dīkā sabiedrībā, šādās garās svētdienas pēcpusdienās

pludmalē, kad tiek dzerts šampanietis un runāts par neko, ir daudz patīkama. Tomēr, atrodoties šajā vidē, es jūtos kā Dorotija magoņu laukos Oza zemē. Uzmanies! Neiemiedz šajās narkotiskajās pļavās; vai ari tu visu savu atlikušo dzīvi pavadīsi šeit, iegrimusi snaudā!

Tātad kas notiks ar mani un Felipi? Drīzāk gan jāsaka: kas notiks ar mums abiem. Nesen viņš man teica: Reizēm es vēlos, kaut tu būtu maza, apmaldījusies meitene un es varētu tevi paņemt pie rokas un teikt: “Nāc tagad dzīvot pie manis, ļauj, lai es par tevi visu mūžu rūpētos.” Bet tu neesi maza, apmaldījusies meitene. Tu esi sieviete, kurai ir karjera, ir mērķi. Tu esi ideāls gliemezis, kas savu māju nes sev līdzi uz muguras. Droši vien tev pie šādas brīvības jāturas tik ilgi, cik vien iespējams. Bet vienīgais, ko es saku: ja tu vēlies sev šo brazīliešu veci, tu viņu vari dabūt. Es jau tagad esmu tavs.

Es pat īsti nezinu, ko vēlos. Zinu, ka daļa manas būtnes vienmēr ir gribējusi dzirdēt vīrieti sakām: “Ļauj man par tevi rūpēties visu mūžu,” un līdz šim es šādus vārdus vēl ne reizes neesmu dzirdējusi. Pēdējā laikā es pat vairs nelūkojos pēc šāda cilvēka, esmu iemācījusies šo sirsnīgo frāzi teikt sev pati, sevišķi tad, ja uzmācas bailes. Bet dzirdēt to no kāda cita, no kāda, kurš to saka no visas sirds…

Pagājušo nakti, kamēr Felipe bija aizmidzis un es biju saritinājusies viņam līdzās, es par to domāju. Prātoju, kas ar mums notiks. Kādi ir iespējamie nākotnes varianti? Kā ar ģeogrāfisko jautājumu kur mēs dzīvosim? Vēl jāņem vērā gadu starpība. Taču, kad kādu dienu piezvanīju mātei, lai pateiktu, ka esmu iepazinusies ar patiešām jauku vīrieti, tikai ievelc elpu, mamm! “viņam ir piecdesmit divi gadi”, māte nepavisam nelikās satriekta. Viss, ko viņa man teica, bija: “Ak tā! Bet man ari ir kādi jaunumi tev, Liza. Tev pašai ir trīsdesmit pieci.” (Nudien brīnišķīgs aizrādījums, mamm! Tik dziļi sagrabējušā vecumā man jājūtas laimīgai, ka vispār esmu kādu dabūjusi.)

Tomēr, taisnību sakot, šī gadu starpība mani īpaši neuztrauc. Patiesībā man pat patīk, ka Felipe ir vecāks par mani. Man tas šķiet seksīgi. Tas liek man justies kā… francūzietei.

Kas ar mums notiks?

Bet galu galā kāpēc es par to uztraucos?

Vai tad jau sen neesmu sapratusi, cik veltīga ir šāda uztraukšanās?

Pēc brīža es pārstāju par to domāt un gluži vienkārši apskāvu savu aizmigušo draugu. Es jutu, ka iemīlos šajā vīrietī. Tad es aizmigu viņam līdzās un man bija divi zīmīgi sapņi.

Abiem bija sakars ar manu guru. Pirmajā sapnī guru man paziņoja, ka viņa slēdzot savus ašramus, viņa vairs neuzstāšoties, nemācīšot, nerakstīšot grāmatas. Atvadu runā, ko viņa teica saviem mācekļiem, bija šādi vārdi: “Nu jums mācību ir vairāk nekā pietiekami. Jums ir dots viss, kas vajadzīgs, lai jūs taptu brīvi. Tagad pienācis laiks doties pasaulē un dzīvot laimīgu dzīvi.”

Otrs sapnis bija vēl nepārprotamāks. Mēs abi ar Felipi pusdienojām greznā Ņujorkas restorānā. Galdā bija brīnišķīga maltīte jēra karbonāde un artišoki, un labs vīns, mēs runājāmies un laimīgi smējāmies. Es palūkojos pāri telpai un ieraudzīju 1982. gadā mirušo Svamihi, manas guru skolotāju. Taču šajā vakarā viņš bija dzīvs un sēdēja tur, elegantajā Ņujorkas restorānā. Viņš pusdienoja kopā ar draugu pulciņu, un izskatījās, ka viņiem visiem ir jautri. Mūsu acis pāri telpai sastapās, un Svamihi man uzsmaidīja un pacēla glāzi, uzsaukdams tostu.

Un tad pavisam skaidri un nepārprotami šis augumā sīkais indiešu guru, kurš savas dzīves laikā tikpat kā nebija mācējis runāt angliski, pateica man pa gabalu vienu vienīgo vārdu:

Priecājies.

105

Krietnu laiku nebiju redzējusi Ketutu Lijeru. Līdz ar saistīšanos ar Felipi un pūliņiem sagādāt māju Vaijanai manas ilgās, dīkās pēcpusdienas, sēžot uz dziednieka lieveņa un sarunājoties par garīgām tēmām, bija beigušās. Dažas reizes piestāju pie viņa mājas, vienkārši lai apsveicinātos un atnestu viņa sievai ciema kukuli kādu augli, taču kopš jūnija necik daudz laika kopā netikām pavadījuši. Ikreiz, kad mēģināju atvainoties Ketutam par savu nerādīšanos, viņš smējās kā cilvēks, kuram ir zināmas atbildes uz visiem pasaules jautājumiem, un teica: Viss notiek pareizi, Lisa.

Tomēr man pietrūka šā vecā vīra sabiedrības, tā nu šorīt es piestāju, lai ar viņu patērzētu. Ketuts veltīja man starojošu smaidu un paziņoja: Esmu dikti laimīgs tevi iepazīt! (Man tā ari nebija izdevies izlabot šo viņa niķi.)

-    Es toties esmu laimīga tevi redzēt, Ketut.

-    Tu drīz brauc prom, Lisa?

-           Jā, Ketut. Pēc nepilnām divām nedēļām. Tāpēc arī es gribēju šodien pie tevis atnākt. Gribēju pateikties tev par visu, ko tu man esi devis. Nebijis tevis, es nebūtu otrreiz atbraukusi uz Bali.

-            Tu vienmēr esi atbraukus uz Bali, viņš paziņoja bez mazākajām šaubām vai uzspēles. Tu vēl arvien meditē ar sav četriem brāļiem, kā es tev mācīju?

-Jā-

-    Tu vēl arvien meditē, kā tev Indijā macīj tava guru?

-Jā-

-    Tev vairs nerādās slikti sapņi?

-Nē.

-    Tu tagad laimīga ar Dievu?

-    Ļoti.

-    Tu mīlē to sav jauno draugu?

-    Laikam gan. Jā.

-    Tad tev viņš jālutina. Un viņam jālutina tevi.

-    Noteikti, es apsolīju.

-     Tu man esi labs draugs. Vēl labāk par draugu. Tu man esi kā meita, viņš sacīja. (Ne tā kā Šārona…) Kad es miršu nost, tad gan atbrauc uz Bali, atbrauc uz man kremēšanu. Baliešu kremēšanas ceremonija dikti jauka. Tev patiks.

-    Noteikti, es ari šoreiz apsolīju, tikai rīkle bija aizžņaugusies.

-    Ļauj, lai tev vada sirds. Ja tev kāds Rietumu draugs brauc uz Bali, sūt viņu šurp lasīt roku tagad, kopš tās bumbu spridzināšanas, man bankā dikti liels tukšums. Vai gribi šodien nākt man līdzi uz bēblš ceremoniju?

Un tā nu iznāca, ka es piedalījos tāda bērna iesvētīšanā, kas sasniedzis sešu mēnešu vecumu un ir gatavs pirmo reizi pieskarties zemei. Balieši saviem bērniem pirmajā pusgadā neļauj tai pieskarties, jo jaundzimuši mazuļi tiek uzskatīti par dieviem, kas nolaidušies tieši no debesīm, un jūs taču nevarat ļaut dieviņam rāpot pa grīdu starp nogrieztiem nagiem un cigarešu galiem. Tā nu baliešu bērni pirmos sešus mēnešus tiek nēsāti uz rokām un godāti kā mazas dievības. Ja bērns, nesasniedzis šo vecumu, nomirst, tiek rīkota īpaša kremēšanas ceremonija un viņa pelni netiek apglabāti cilvēku kapos, jo šī būtne nekad nav bijusi cilvēks, bet tā arī palikusi dievība. Bet, ja bērns nodzīvo līdz sešiem mēnešiem, tiek rīkota plaša ceremonija, pēc tās bērna kājām beidzot ir ļauts skart zemi un jaunpienācējs tiek laipni aicināts cilvēku ciltī.

Šodien šī ceremonija tiek rīkota Ketuta kaimiņu mājā. Iesvētāmais bērns ir meitene, kurai jau dota iesauka Putu. Viņas vecāki ir ļoti skaista padsmitgadīga meitene un tikpat skaists padsmitgadīgs zēns Ketuta brālēna mazdēls vai kaut kas uz to pusi. Ketuts par godu šim notikumam apvilcis savas labākās drēbes baltu atlasa sarongu ar zelta rotājumiem un baltu žaketi ar garām piedurknēm, Neru apkaklīti

un spīdīgām zelta pogām; tajā viņš mazliet atgādina vilciena pavadoni vai greznas viesnīcas izsūtāmo. Ap galvu aptīts balts turbāns. Pirksti, kā viņš man lepni rādīja, pilni milzīgiem zelta gredzeniem ar maģiskiem dārgakmeņiem. To ir vismaz septiņi, un visiem piemīt svētīts spēks. Lai izsauktu garus, Ketutam ir līdzi viņa vectēva misiņa zvans, un viņš vēlas, lai es viņu vairākkārt nofotografēju šādā izskatā.

Tā nu mēs abi kopā devāmies uz kaimiņu viensētu. Tas bija vērā ņemams attālums, un kādu brīdi mums nācās iet pa galveno ielu ar dzīvu satiksmi. Biju uzturējusies Bali gandrīz četrus mēnešus, bet vēl ne reizes nebiju redzējusi, ka Ketuts atstāj savu sētu. Bija mulsinoši vērot viņu ejam pa šoseju starp mežonīgā ātrumā traucošām automašīnām un prātu zaudējušiem motociklistiem. Viņš izskatījās tik sīciņš un neaizsargāts, tik ļoti nevietā uz šā mūsdienīgā ielu satiksmes un auto sirēnu fona. Man nez kāpēc nāca raudiens, taču todien es vispār jutos pārlieku viegli satraucama.

Kad ieradāmies kaimiņa mājā, tur priekšā jau bija kādi četri desmiti viesu, un ģimenes altāris bija nokrauts ar ziedojumiem pītiem palmu lapu groziem ar rīsiem, ziediem, kokosriekstiem, vīraku, ceptiem sivēniem, kautām zosīm un vistām un banknotēm, kas plivinājās vējā. Visi bija tērpušies savos elegantākajos zīdos un mežģīnēs. Es savukārt biju ģērbusies absolūti ikdienišķi, turklāt, braucot ar divriteni, sasvīdusi, un savā novalkātajā T kreklā jutos pagalam bikla visa šā skaistuma vidū. Taču mani uzņēma tieši tā, kā jūs gribētu tikt uzņemti, ja jūs būtu baltā meitene, kas ieklīdusi nelūgta un nepiemēroti apģērbusies. Visi apveltīja mani ar siltiem Smaidiem, lai jau nākamajā mirklī ignorētu un pievērstos tai pasākuma daļai, kurā visi sēž un apbrīno cits cita drēbes.

Ceremonija, Ketutam vadot rituālu, aizņēma vairākas stundas. Lai smalki izskaidrotu visu notiekošo, būtu vajadzīgs antropologs ar veselu tulku brigādi, tomēr dažus rituālus es

sapratu no Ketuta skaidrojumiem un kādreiz lasītām grāmatām. Pirmās iesvētību kārtas laikā tēvs turēja bērnu un māte turēja bērna līdzinieku kokosriekstu, kas ietīts autiņos tā, lai atgādinātu zīdaini. Šis kokosrieksts tika svētīts un slacīts ar svēto ūdeni tāpat kā īstais bērns, tad novietots uz zemes, pirms to pirmo reizi bija skārušas bērna kājiņas; tas tika darīts, lai apmuļķotu dēmonus, kuri uzklups bērna aizstājējam un liks mierā īsto bērnu.

Pirms īstā bērna kājas drīkstēja pieskarties zemei, vēl stundām ilgi skanēja dziedājumi. Ketuts šķindināja savu zvanu un skandēja garum garas mantras, un jaunie vecāki staroja priekā un lepnumā. Viesi nāca un gāja, spraucās garām, pļāpāja, brīdi pavēroja ceremoniju, atstāja dāvanas un devās tālāk, uz nākamo pasākumu. Šī ikdienišķā kņada dīvaini kontrastēja ar senatnīgā rituāla pamatīgumu tāds varētu būt dārza pikniks zem baznīcas velvēm. Mantras, ko mazulim skandēja Ketuts, bija brīnumjaukas, svētums tajās šķita savij ies ar sirsnīgu mīļumu. Mātei turot mazuli, Ketuts vēdināja bērna priekšā ēdienu, augļus, ziedus, ūdeni, zvanu, cepta cāļa spārnu, cūkgaļas gabalu, pāršķeltu kokosriekstu… Katru jaunu priekšmetu pavadīja jauns dziedājums. Bērns smējās un sita plaukstiņas, arī Ketuts smējās, taču nepārtrauca dziedāt.

Es iztēlojos, kā varētu skanēt viņa vārdu tulkojums:

-     Ooooo… mazo bērniņ, tas ir cepts cālis, ko tev kādreiz būs ēst! Kādreiz tev garšos cepts cālis, un es ceru, ka tev tā bņs daudz! Ooooo… mazo bērniņ, šī ir vārītu rīsu pika, lai tev vienmēr būtu tik daudz vārītu rīsu, cik tu vēlies, lai pār tevi lītu vesels rīsu lietus. Ooooo… mazo bērniņ, šis kokosrieksts vai nav jocīgs no skata? kādreiz tu ēdīsi kokosriekstus! Oooo… mazo bērniņ, šī ir tava ģimene, vai redzi, cik ļoti tā tevi mīl? Oooo… mazo bērniņ, tu esi brīnišķīgs Visuma priekšā! Tu esi lielākais gudrinieks! Tu esi pūkainākais

trusītis! Tu esi burvīgs plastilīna pikucītis! Oooo, mazo bērniņ, tu esi pats svinga sultāns, tu mums esi viss…

Viss atkal un atkal tika svētīts ar svētajā ūdenī iebirdinātām ziedlapiņām. Visi ģimenes locekļi pēc kārtas gāja apkārt bērnam, mīļi dūdojot viņam ausī, bet Ketuts pa to laiku skandēja senās mantras. Pat man, lai gan biju ģērbusies džinsos, tika ļauts brīdi paturēt mazulīti un iečukstēt viņai savu svētību. Veiksmi tev, es sacīju. Esi drosmīga! un visi pārējie pa to laiku dziedāja. Valdīja neizturams karstums, pat ēnā. Jaunā māte svīda savā seksīgajā ņieburā, kas bija pavilkts zem plata mežģīņu krekla. Svīda arī jaunais tēvs, kurš, šķiet, nepazina nevienu citu sejas izteiksmi kā vien pārspīlēti lepnu smaidu. Vecāsmātes karstumā apvēdināja sevi, tad nogurušas apsēdās, atkal cēlās augšā, rosījās ap ceptajiem upura sivēniem un dzina prom suņus. Visi bija gan ieinteresēti, gan neieinteresēti, noguruši, smejoši, nopietni. Vienīgi Ketuts un mazā meitenīte šķita saslēgti vienotā darbības ķēdē, itin kā piekalti viens otra uzmanībai. Mazā visu dienu nenolaida acu no vecā dziednieka. Kur tas dzirdēts, ka sešus mēnešus vecs bērns četras stundas no vietas dedzinošā saulē ne brēc, ne spārdās, ne iemieg, bet tikai ziņkārīgi kādā nolūkojas?

Ketuts labi veica savu darbu, ari mazulīte labi veica savu darbu. Viņa apzinīgi piedalījās savā pārvērtības ceremonijā no dieva uz cilvēka statusu. Viņa brīnumaini tika galā ar saviem pienākumiem, kā jau īsta baliešu meitene iedziļinājusies rituālā, nešaubīga savā ticībā un iederīga šejienes kultūrā.

Visas šīs skandēšanas beigās bērns tika ievīstīts garā, tīrā, baltā audumā, kas nokarājās tālu zem viņas mazajām kājiņām, piešķirot meitiņai slaidu un karalisku izskatu īsta augstākās sabiedrības debitante. Ketuts uz māla poda dibena uzzīmēja Visuma četru virzienu atveidu, piepildīja trauku ar svēto ūdeni un nolika to zemē. Šis ar roku zīmētais kompass

norādīja svētīto zemes laukumiņu, kur bērna kājām jāpieskaras vispirms.

Tad ap bērnu sapulcējās visa ģimene, šķita, ka visi vienlaikus viņu tur rokās, un Hop! Tas bridis bija klāt! viņi vieglītiņām iemērca bērna kājas māla traukā ar svēto ūdeni, tieši virs maģiskā zīmējuma, kas sevī ietvēra Visumu, un tad pirmo reizi pielika viņas pēdas pie pašas zemes. Kad viņu atkal pacēla gaisā, uz zemes bija palikuši mazi slapju pēdiņu nospiedumi, orientējot šo bērnu varenajā Bali tīklā nosakot, kur viņa ir, lai pēc tā varētu noteikt, kas viņa ir. Visi priecīgi sita plaukstas. Mazā meitenīte tagad bija viena no mums. Cilvēciska būtne ar visām bēdām un priekiem, ko šāda sarežģīta iemiesošanās sevī ietver.

Mazā skatījās augšup, skatījās apkārt, smaidīja. Viņa vairs nebija dievišķa būtne. Izskatījās, ka viņai pret to nekas nav iebilstams. Meitenīte nepavisam neizskatījās nobijusies, bet gan pilnīgi apmierināta ar katru lēmumu, ko jebkad bija pieņēmusi.

106

Darījums ar Vaijanu izgāzās. īpašums, ko Felipe bija viņai atradis, nez kāpēc netika nopirkts. Kad pavaicāju Vaijanai, kas par lietu, saņēmu kaut kādu miglainu atbildi par nozaudētiem dokumentiem. Nedomāju, ka man tika stāstīta patiesība. Notika tikai tas, ka nekas nenotika. Vaijanas mājas dēļ mani pamazām sāka pārņemt panika. Centos izskaidrot viņai savas neatlaidības iemeslus, teikdama: Vaijana, man pēc nepilnām divām nedēļām jāaizbrauc no Bali un jāatgriežas Amerikā. Kā es varēšu skatīties sejā saviem draugiem, kuri man iedeva visu šo naudu, un teikt viņiem, ka tev vēl arvien nav māju?

-    Bet, Liza, ja tai vietai nav labs tukšu…

Katram dzīvē ir citāda vajadzības izjūta. Bet pēc dažām

dienām Vaijana, priecīgi satraukta, piezvana uz Felipes māju. Viņa atradusi citu zemes gabalu, un šis viņai patiešām patīkot. Smaragdzaļš rīsa lauku klājums, kluss ceļš, tuvu pilsētai. Skaidri sajūtams, ka tur ir labs tukšu. Vaijana stāsta mums, ka zeme piederot kādam fermerim, viņas tēva draugam, kuram ļoti nepieciešama nauda. Viņam pārdodami septiņi aro, bet (tā kā nauda viņam vajadzīga ātri) viņš būtu ar mieru pārdot tik, cik viņa var atļauties, tas ir, divus aro. Viņai šī zeme patīk. Man šī zeme patīk. Felipem šī zeme patīk. Tuti, kura, izstiepusi rokas, riņķiem vien skraida pa zāli tāda maza baliešu Džūlija Endrūsa ari tā patīk.

-    Pērc to, es saku Vaijanai.

Bet paiet dažas dienas, un viņa vēl arvien vilcinās. Vai tu gribi tur dzīvot vai ne? es viņai prasu.

Viņa vēl kādu laiciņu vilcinās un tad piepeši maina taktiku. Šorīt, viņa saka, fermeris viņai piezvanījis un pateicis, ka vairs neesot īsti pārliecināts, vai gribot pārdot divu aro gabalu; viņš labāk gribētu pārdot visus septiņus aro un nedalīt tos… Pie vainas esot viņa sieva… Fermerim esot jārunā ar sievu, vai viņa būšot ar mieru pārdalīt zemi…

-    Varbūt ja man būtu vairāk naudas… nopūšas Vaijana.

Mīļais Dievs, viņa grib, lai es viņai sagādāju tādu naudu,

par ko viņa varētu nopirkt visu to zemes pleķi. Un pat tad, ja es mēģinātu izdomāt, kā sadabūt trūkstošos divdesmit divus tūkstošus amerikāņu dolārus… Vaijana, es viņai saku.

-     Es to nevaru izdarīt, man nav tādas naudas. Vai tiešām tu nevari vienoties ar šo fermeri?

Tad Vaijana, kuras acis nez kāpēc vairs negrib sastapties ar manām, ņemas vērpt kaut kādu aplam sarežģītu stāstu. Viņa saka man, ka aizvakar apmeklējusi burvi, tas iegājis transā un teicis, ka Vaijanai pilnīgi noteikti esot jāpērk šis septiņu aro lielais zemes gabals, tikai tā viņa varēšot izveidot sev labu dziednieces karjeru… Ka tas esot viņas liktenis… Un

jā, burvis teicis arī, ja Vaijanai būšot viss šis zemes gabals, tad varbūt viņa ar laiku varēšot uz tā uzbūvēt skaistu, greznu viesnīcu…

Skaistu, greznu viesnīcu?

Ak vai!

Tajā brīdī es pēkšņi kļūstu kurla. Putni pārstāj dziedāt, es redzu Vaijanas lūpas kustamies, bet vairs nedzirdu neko no viņas teiktā, jo mani piemeklējusi kāda doma; tā kliedzoši spilgtiem burtiem izgaismojas manā prātā: VIŅA TEVI VAZĀ AIZ DEGUNA, GASTRONOMIJA.

Es pieceļos, pasaku Vaijanai uz redzēšanos un lēnām velkos mājās. Pārnākusi es skaidri un gaiši noprasu Felipem: Vai viņa mani vazā aiz deguna?

Līdz šim viņš nekad nav izteicis savas domas par manu darbošanos ar Vaijanu, nevienu pašu reizi.

-    Dārgumiņ, Felipe maigi saka, protams, viņa tevi vazā aiz deguna.

Mana sirds sāpīgi sažņaudzas.

-     Bet ne jau tīšu prātu, viņš steigšus piebilst. Tev jāsaprot baliešu domāšana. Tas ir šo cilvēku dzīvesveids censties izspiest no iebraucējiem tik daudz naudas, cik vien iespējams. Tā izpaužas viņu cīņa par izdzīvošanu. Tālab tava draudzene tagad sagudro šīs pasaciņas par fermeri. Dārgumiņ, kopš kura laika balietim pirms kāda biznesa darījuma ir jārunā ar sievu ? Klausies: tas puisis ar prieku pārdotu viņai mazu gabaliņu, viņš taču apliecināja, ka to vēlas. Bet viņai tagad sagribējies visu zemi. Un viņa grib, lai tu viņai to nopērc.

Es savā prātā tūdaļ pat to noraidu divu apsvērumu dēļ. Pirmkārt, man ir pretīgi iedomāties, ka Vaijana patiesi tā domātu. Otrkārt, man riebjas Felipes runas kulturālā piegarša, šī Baltā Cilvēka kolonizatora dvaka, pārākuma pilnais: “Tādi jau visi šie ļautiņi ir.”

Bet Felipe taču nav nekāds kolonizators; viņš ir brazīlietis.

-     Klausies, viņš ņemas skaidrot, es uzaugu nabadzībā Dienvidamerikā. Tu domā, ka es nesaprotu šādas nabadzības iedvesto domu gājienu? Tu esi iedevusi Vaijanai vairāk naudas, nekā viņa savā mūžā ir redzējusi, un nu viņai galvā viss sagājis šķērsām. Pēc viņas saprašanas, tu esi labā burve, un šī varbūt būs viņas pēdējā iespēja izsisties uz augšu. Tāpēc viņa pirms tavas aizbraukšanas cenšas izspiest no tevis visu, ko vien var. Dieva dēļ pirms četriem mēnešiem tai nabaga sievietei nepietika naudas, lai dotu bērnam pienācīgas pusdienas, un nu jau viņa vēlas viesnīcu?

-    Kā man rīkoties?

-    Neniknojies, lai arī kas notiktu. Ja sāksi niknoties, tu viņu pazaudēsi, un tas būtu žēl, jo Vaijana ir brīnišķīgs cilvēks un ir tev pieķērusies. Tā ir izdzīvošanas taktika, vienkārši uztver to tā. Tu nedrīksti domāt, ka viņa nav labs cilvēks vai arī viņai un viņas bērniem nemaz nav vajadzīga tava palīdzība. Tikai nevajag ļaut, lai viņa gūst virsroku. Dārgumiņ, esmu pieredzējis tādas lietas bez sava gala. Rietumnieki, kuri šeit dzīvo ilgu laiku, beigu beigās sadalās divās nometnēs. Puse no viņiem turpina spēlēt tūristus, daudzinādami: “Ak, šie burvīgie balieši, tik jauki, tik labestīgi…” un no viņiem tiek plēstas deviņas ādas. Otrai pusei galu galā apnīk, ka no tiem plēš deviņas ādas, un viņi sāk baliešus ienīst. Un tas ir skumīgi, jo tad viņi zaudē visus savus lieliskos draugus.

-    Kā būtu jārīkojas man?

-   Tev vajadzētu atgūt kontroli pār situāciju. Paspēlē ar viņu kādas spēlītes, tāpat kā viņa spēlē ar tevi. Piedraudi viņai ar kaut ko tādu, kas motivētu viņu rīkoties. Tā tu izdarīsi Vaijanai pakalpojumu viņai taču ir vajadzīgas mājas.

-    Es negribu spēlēt spēlītes, Felipe.

Viņš noskūpsta mani uz pakauša. Tad tu nevari dzīvot Bali, dārgumiņ.

Nākamajā rītā esmu izperinājusi plānu. Nespēju tam

noticēt te nu es esmu: pēc gada, kas pavadīts, spodrinot savus tikumus un kultivējot godigu dzīvi, es perinu treknus, pretīgus melus. Es gatavojos melot savam tuvākajam cilvēkam Bali sievietei, kas man ir kā māsa, sievietei, kas izārstējusi man nieres. Dievs žēlīgais, es taisos melot Tuti mātei!

Aizstaigāju līdz pilsētai un ieeju Vaijanas ēstuvītē. Vaijana metas mani apkampt. Es, izlikdamās apbēdināta, atraujos.

-    Vaijana, es saku. Mums jāaprunājas. Man ir nopietna problēma.

-    Ar Felipi?

-    Nē. Ar tevi.

Viņa izskatās pēc tādas, kas tūlīt noģībs.

-    Vaijana, es turpinu. Mani Amerikas draugi ir ļoti dusmīgi uz tevi.

-    Uz mani? Par ko, mīļā?

-     Par to, ka pirms četriem mēnešiem viņi sarūpēja tev kaudzi naudas, lai tu nopirktu sev māju, un tu to vēl neesi izdarījusi. Viņi katru dienu sūta man e-pastus, kuros jautā: “Kur ir Vaijanas māja? Kur ir mana nauda?” Tagad viņi domā, ka tu to naudu esi nozagusi, lai izmantotu kaut kam citam.

-    Es neko neesmu zagusi.

-    Vaijana, es saku. Mani Amerikas draugi domā, ka tu esi… krāpniece.

Vaijana noelšas tā, it kā viņai būtu piepeši aizcirtusies elpa. Viņa izskatās tik neizsakāmi nelaimīga. Uz brīdi mani pārņem šaubas un esmu jau gandrīz gatava mesties viņai ap kaklu un mierināt: “Nē, nē, tā nav taisnība! Es to izdomāju!” Taču man tas jānoved līdz galam. Bet, ak kungs, viņa patlaban nudien grīļojas. Krāpnieks ir vārds, kas baliešos emocionāli ir iesēdies spēcīgāk par jebkuru citu angļu valodas vārdu. Tas ir teju vai pats sliktākais, ko balietim var pateikt, “tu esi krāpnieks”. Šajā kultūrā, kur cilvēki jau pirms brokastīm pagūst cits citu reizes desmit aptīt ap pirkstu, kur krāpšana ir sports, māksla,

ieradums un izmisīga izdzīvošanas taktika, norādīt kādam uz viņa krāpnieciskumu ir briesmīgs apvainojums. Tas ir kaut kas tāds, par ko veco laiku Eiropā noteikti izsauktu uz dueli.

-    Mīļā, viņa caur asarām izmoka, es neesmu nekāda krāpniece!

-    Es to zinu, Vaijana. Tāpēc jau arī esmu tik noskumusi. Es cenšos iestāstīt saviem Amerikas draugiem, ka Vaijana nav nekāda krāpniece, bet viņi man netic.

Viņa uzliek savu roku manai. Man žēl, ka esmu sagādājusi tev tādas nepatikšanas.

-Tās, Vaijana, patiešām ir lielas nepatikšanas. Mani draugi ir sadusmojušies ne pa jokam. Viņi uzstāj, ka zeme tev jānopērk, pirms es aizbraucu uz Ameriku. Viņi man saka: ja tu nākamajā nedēļā nenopirksi zemi, tad man …jāatdod viņiem nauda.

Nu jau viņa vairs neizskatās pēc tādas, kas gatava noģībt, nu viņa drīzāk izskatās pēc mirējas. Jāatzīst, ka es jūtos kā lielākā draņķe pasaules vēsturē, iestāstīdama šo pasaciņu nabaga sievietei, kura visa cita starpā noteikti pat nesaprot, ka manas iespējas izdabūt šo naudu no viņas bankas konta ir tikpat lielas kā atņemt viņai Indonēzijas pilsonību. Bet kā viņa to varētu zināt? Es taču liku šai naudai maģiski parādīties viņas kontā, vai ne? Vai es tikpat viegli nevarētu likt tai pazust?

-    Mīļā, viņa saka, tici man es atradīšu zemi! Neuztraucies, es ļoti ātri atradīšu zemi. Lūdzu, neuztraucies… Kādu triju dienu laikā tas būs nokārtots, es apsolu.

-     Tev tas jādara, Vaijana, es nopietnā balsī saku, un šī nopietnība nepavisam nav tēlota. Jo viņai tas tik tiešām ir jādara. Viņas bērniem vajadzīgas mājas. Viņu drīz izliks. Blēdīties vairs nav laika.

-      Tagad es došos pie Felipes, es saku. Piezvani man, kad būsi kaut ko nopirkusi.

Tad es aizeju no savas draudzenes; zinu, ka viņa noraugās man pakal, taču aizliedzu sev atskatīties. Visu mājupceļu es raidu Dievam visai dīvainu lūgšanu: Lūdzu, kaut tā būtu taisnība, ka viņa mani ir krāpusi. Jo, ja Vaijana mani nekrāpa, ja viņa, par spīti šiem astoņpadsmit tūkstošiem dolāru, patiesi nespēj atrast vietu, kur apmesties uz dzīvi, tad mēs patiešām esam pamatīgā ķezā, un es nezinu, kā šī sieviete jelkad izkulsies no nabadzības. Toties gadījumā, ja viņa mani ir krāpusi, vīd cerības stars. Tas liecinātu, ka viņai ir tādas iemaņas, ar kurām viņai šajā nedrošajā pasaulē galu galā varētu klāties itin labi.

Atgriežos pie Felipes briesmīgā noskaņojumā un saku viņam: Ja vien Vaijana zinātu, kādas pretīgas intrigas es viņai aiz muguras vērpu…

-     …viņas laimes un labklājības vārdā, viņš pabeidz teikumu manā vietā.

Pēc četrām stundām nieka četrām stundām Felipes mājā iezvanās telefons. Tā ir Vaijana. Viņa izklausās aizelsusies. Viņa grib darīt man zināmu, ka darbs ir paveikts. Viņa tikko nopirkusi no fermera divus aro (jo viņa “sievai” pret īpašuma pārdalīšanu pēkšņi nekas nav bijis iebilstams). Izrādījās arī, ka nav nekādas nepieciešamības pēc zīmīgiem sapņiem vai priesteru iejaukšanās, vai pat tukšu līmeņa testiem. Vaijanai jau bija rokās īpašumu apliecinošs dokuments! Notariāli apstiprināts! Un vēl viņa man apgalvo, ka esot jau pasūtījusi celtniecības materiālus savai mājai un celtnieki uzsākšot darbu nākamās nedēļas sākumā pirms es būšu aizbraukusi. Tātad es varēšu redzēt projektu tā sagatavošanas gaitā. Vaijana cer, ka es uz viņu nedusmojos. Viņa grib, lai es zinātu, ka viņa mani mīl stiprāk par savu pašas ķermeni, stiprāk par savu pašas dzīvību un stiprāk par visu pasauli.

Saku viņai, ka arī es viņu mīlu. Un ka nevaru vien sagaidīt

to laiku, kad būšu viešņa viņas jaunajā, skaistajā mājā. Un ka man gribētos šā īpašumu apliecinošā dokumenta fotokopiju.

Kad nolieku klausuli, Felipe uzslavē: Laba meitene.

Nezinu, vai tas attiecas uz mani vai uz Vaijanu. Bet Felipe atkorķē vīna pudeli, un mēs uzsaucam tostu mūsu mīļajai draudzenei Vaijanai, baliešu zemes īpašniecei.

Tad Felipe jautā: Varbūt mēs, lūdzu, tagad varētu doties brīvdienās?

107

Vieta, kurp mēs devāmies brīvdienās, ir maza saliņa Gili Meno, kas atrodas netālu no Lombokas salas, kura varenajā un plašajā Indonēzijas arhipelāgā ir nākamā piestāšanās vieta uz austrumiem no Bali. Gili Meno esmu bijusi jau agrāk, un man gribējās to parādīt Felipem, kurš tur nekad nav bijis.

Man Gili Meno sala ir viena no nozīmīgākajām vietām uz šīs pasaules. Es šeit atbraucu viena toreiz, pirms diviem gadiem, kad pirmoreiz biju Bali. Tad biju ieradusies komandējumā, lai rakstītu par jogas nometnēm, un tikko pabeigusi stiprinošus un atveseļojošus divu nedēļu jogas kursus. Bet, kad komandējums bija beidzies, es nolēmu savu uzturēšanos Indonēzijā mazliet pavilkt garumā, lai arī man Āzijā nekas vairs nebija darāms. Es gribēju atrast kādu sevišķi nomaļu vietu, kur varētu pavadīt desmit dienas pilnīgā vientulībā un klusumā.

Kad atceros šos četrus gadus, kas aizritēja kopš brīža, kad mana laulība sāka irt, līdz pat dienai, kad beidzot biju šķirta un brīva, manā acu priekšā paveras detalizēta ciešanu hronika. Un brīdis, kad viena pati devos uz šo mazo saliņu, bija pats ļaunākais šajā drūmajā ceļojumā. Sāpju dzīles un šā laika posma viduspunkts. Mans nelaimīgais prāts bija kļuvis par kaujas lauku konfliktējošiem dēmoniem. Kad nolēmu desmit dienas pavadīt vienatnē un klusumā pašā nekurienes

vidū, es visām piesardzīgajām un samulsušajām savas būtnes daļām teicu vienus un tos pašus vārdus: “Mēs te tagad esam visi kopā, draugi, un esam pilnīgi vieni. Un mēs izdomāsim, kā tikt ar to galā, citādi agri vai vēlu mēs visi kopā atstiepsim kājas.”

Varbūt tas izklausījās strikti un pārliecināti, taču man jāatzīst, ka nekad savā mūžā nebiju tik ļoti pārbijusies kā tad, kad vienatnē kuģoju uz šo kluso saliņu. Lai nebūtu nekā, kas novērstu manu uzmanību, es pat neņēmu līdzi grāmatas. Tikai es un mans prāts, mēs abi, kas nonāktu klajā laukā. Atceros, ka man aiz bailēm pat trīcēja kājas. Taču es nocitēju vienu no savām mīļākajām manas guru atziņām: “Bailes nu un tad?” un izkāpu krastā.

Par dažiem dolāriem dienā noīrējusi mazu būdiņu netālu no krasta, es aizvēru muti un nozvērējos to neatvērt līdz brīdim, kad manī kaut kas būs mainījies. Gili Meno sala bija mana galējā tiesas un izlīgšanas vieta. Pašu vietu biju izvēlējusies pareizi. Saliņa ir maza, neskarta un smilšaina. Zils ūdens. Palmas. Tā ir gandrīz precīzs aplis ar vienu vienīgu ceļu, kas to apjož pa perimetru, un šo attālumu var noiet apmēram stundas laikā. Sala atrodas gandrīz uz ekvatora, tāpēc diennakts laiki mainās tik precīzi. Saule aptuveni 6.30 no rīta uzlec salas vienā pusē un aptuveni 6.30 vakarā noriet otrā pusē, un tā katru dienu visa gada garumā. Saliņu apdzīvo saujiņa musulmaņu zvejnieku ar ģimenēm. Uz salas nav vietas, no kuras nebūtu dzirdama okeāna šalkoņa. Šeit nav motorizētu transporta līdzekļu. Elektrību iegūst no ģeneratora un tikai dažas stundas diennaktī vakaros. Tā ir klusākā vieta, kādā es jebkad esmu bijusi.

Katru rītu es saullēkta laikā apgāju salas perimetru un otrreiz to pašu darīju saulrietā. Pārējā laikā gluži vienkārši sēdēju un vēroju. Vēroju savas domas, savas iūtas, vēroju zvejniekus. Jogu gudrie apgalvo, ka visām cilvēciskajām ciešanām

par iemeslu ir vārdi (un tāpat ari visam priekam). Mēs veidojam vārdus, lai definētu savu pieredzi, un šie vārdi nes līdzi jūtas, kas rausta mūs kā suni aiz pavadas. Mūs ietekmē mūsu pašu mantras (Esmu neveiksminiece… Esmu vientuļa… Esmu neveiksminiece… Esmu vientuļa…), un mēs kļūstam tām par dzīviem pieminekļiem. Tātad pārstāt uz brīdi runāt nozīmē mēģināt noārdīt vārdu spēku, pārstāt smacēt sevi ar vārdiem, atbrīvot sevi no pašas žņaudzošajām mantrām.

Pagāja krietns laiks, līdz man izdevās iegremdēties īstā klusumā. Pat pēc tam, kad biju pārstājusi runāt, atklāju, ka valoda manī vēl turpina dūkt. Mani runas orgāni un muskuļi smadzenes, rīkle, krūškurvis, skausts runāšanas ietekmē vibrēja vēl ilgi pēc tam, kad biju pārstājusi izdot skaņas. Mana galva vibrēja vārdu atbalsīs, kā iekštelpu peldbaseins šķiet nebeidzami atbalsojam skaņas un saucienus pat pēc tam, kad bērnudārznieki aizvesti mājās. Bija jāpaiet pārsteidzoši ilgam laikam, lai izzustu šī runas pulsācija, lai norimtu visi virpuļojošie trokšņi.

Tad viss pamazām sāka izgaismoties. Šādā klusuma stāvoklī atbrīvojās telpa visam nīstamajam un biedējošajam, nu tas varēja iznirt manā iztukšotajā prātā. Es jutos kā ārstēšanos uzsācis alkoholiķis, kas konvulsīvi raustās no indes, ko izgrūž paša organisms. Daudz raudāju. Daudz lūdzos. Bija grūti, un bija baisi, bet man bija skaidrs es šeit atrados no brīvas gribas un nevēlējos, lai kāds šeit būtu kopā ar mani. Es zināju, ka man tas jādara un jādara vienai.

Vienīgie tūristi uz šīs salas bija daži pārīši, devušies romantiskās brīvdienās. (Gili Meno ir krietni vien par skaistu un krietni vien par nomaļu, lai to apmeklētu vienatnē; ko tādu var darīt vienīgi jukušais.) Vēroju šos ļaudis un jutu zināmu skaudību pret viņu romantiskumu, taču zināju: “Šis tev nav laiks, lai ar kādu biedrotos, Liza. Tev šeit ir cits uzdevums.” Turējos no visiem pa gabalu. Cilvēki uz salas lika mani mierā.

Droši vien izskatījos pēc rēga. Man visu šo gadu bija klājies slikti. Pēc tam kad ir zaudēts miegs un ir zaudēts svars, un izliets tik daudz asaru, nav iespējams neizskatīties pēc psihopātes. Tā nu neviens ar mani nerunāja.

Nē, tomēr tā nav taisnība. Viens cilvēks ar mani runāja, turklāt runāja katru dienu. Tas bija mazs puika, viens no bērnu bara, kas skraidelē šurpu turpu pa pludmali, cenšoties pārdot tūristiem svaigus augļus. Šim zēnam varēja būt kādi deviņi gadi, un viņš izskatījās pēc visas tās kompānijas barveža. Viņš bija skaļš un rupjš, es viņu būtu nosaukusi par īstenu ielas puiku, ja uz šis salas būtu kaut viena iela. Tātad iznāk, ka viņš bija pludmales puika. Viņš kaut kā bija iemācījies itin labi runāt angliski, varbūt tādēļ, ka caurām dienām nelika mierā saulē zvilnošos rietumniekus. Un viņš bija man uzēdies, tas puika. Neviens cits man nejautāja, kas es esmu, neviens mani neapgrūtināja, bet šis nepielūdzamais zeņķis nez kāpēc nāca pie manis katru dienu un, apsēdies man līdzās pludmales smiltīs, tincināja: Kāpēc tu nekad nerunā? Kāpēc esi tik dīvaina? Neizliecies par kurlu es zinu, ka tu mani dzirdi. Kāpēc tu vienmēr esi viena? Kāpēc nekad neej peldēties? Kur ir tavs vīrietis? Kāpēc tev nav vīra? Kas ar tevi nav kārtībā?

Man šādās reizēs gribējās teikt: “Lasies, sīkais! Kas tu tāds esi manu ļaunāko domu stenogramma?”

Es allaž centos viņam laipni uzsmaidīt un pieklājīgi raidit viņu prom, bet zeņķis nelikās mierā, līdz nebija mani galīgi izvedis no pacietības. Un viņš vienmēr neizbēgami izveda mani no pacietības. Atceros, kā vienreiz sabļāvu uz viņu: Es, pie velna, nerunāju tāpēc, ka atrodos sasodītā garīgā ceļojumā, tu draņķa sīkais šmurguli -, un tagad VĀCIES!

Un viņš smiedamies aizskrēja. Katru dienu pēc tam, kad bija izspiedis no manis atbildi, puika smiedamies aizskrēja. Parasti smējos arī es tiklīdz viņš bija izzudis skatam. Man

bija bail no šā uzbāzīgā bērna, un vienlaikus es viņu arī gaidīju. Visa šā smagā pasākuma laikā viņš bija mana vienīgā smieklīgā intermēdija. Svētais Antonijs ir rakstījis par to, kā devies tuksnesī, lai gremdētos lūgšanās, un tur viņam uzbrukušas visdažādākās parādības gan velni, gan eņģeļi. Viņš stāstīja, ka savā vientulībā reizēm sastapis velnus, kuri izskatījušies pēc eņģeļiem, un citkārt eņģeļus, kuri atgādinājuši velnus. Jautāts, kā viņš tos atšķīris, svētais atbildējis, ka to var pateikt tikai tad, kad šī būtne jūsu sabiedrību atstājusi. Ja jūs pārņem baismas, tad ciemiņš bijis velns. Ja jūtaties gaismas caurstrāvots, tas bijis eņģelis.

Domāju, ka zinu gan, kas bija šis sīkais šmurgulis, kurš vienmēr izvilināja man smieklus.

Savas devītās klusēšanas dienas vakarā es pludmalē, saulei rietot, iegāju meditācijā un paliku tajā līdz pat pusnaktij. Atceros, ka domāju: “Tas brīdis ir pienācis, Liza.” “Šī ir tava iespēja,” es sev teicu. “Parādi man visu, kas ir par iemeslu tavām skumjām. Ļauj man to visu redzēt. Neslēp neko.” Cita pēc citas iznira skumjās domas un atmiņas, tās stiepa pret mani rokas un devās zināmas. Es aplūkoju katru no šīm domām, katru savu skumju elementu, es atzinu, ka tās pastāv, un jutu to izraisītās skaudrās sāpes (nemaz necenšoties sevi no tām pasargāt). “Viss ir labi. Es tevi mīlu. Es tevi pieņemu. Nāc manā sirdī. Tas ir beidzies.” Es patiešām jutu šīs skumjas (it kā tās būtu dzīvas būtnes) ienākam manā sirdī (it kā tā būtu reāla telpa). Tad es teicu: “Nākamais!” un parādījās nākamais skumju gabaliņš. Es to aplūkoju, pazinu, svētīju un arī ieaicināju savā sirdī. Darīju to ar katru drūmo domu, kāda mani jebkad piemeklējusi sniedzoties pāri gadiem -, līdz nekas vairs nebija atlicis.

Tad es teicu savam prātam: “Un tagad parādi savas dusmas.” Citu pēc citas es sastapu katru dusmu uzliesmojumu, kas mani dzīvē piemeklējis. Katru netaisnību, nodevību,

zaudējumu, katru niknuma lēkmi. Redzēju tos visus, citu aiz cita, un atzinu, ka tie ir bijuši. Līdz sirds dziļumiem izjutu katru dusmu elementu, it kā tas būtu atgadījies ar mani pirmo reizi, un tad sacīju: “Nāc manā sirdī. Tu vari te atpūsties. Te ir drošība. Tas ir beidzies. Es tevi mīlu.” Tas turpinājās stundām, un es šūpojos starp abu šo pretējo jūtu spēcīgajiem poliem kādu negantu mirkli sajutu sevī trakas dusmas, un tad, dusmām kā pa atvērtām durvīm ienākot manā sirdī, noslīgstot tur, saritinoties starp saviem brāļiem un aprimstot, iestājās pilnīgs miers.

Tad nāca pats grūtākais. “Parādi man savu kaunu,” es lūdzu prātam. Mīļais Dievs, kādas šausmas es pieredzēju! Savu vājību, melu, patmīlības, skaudības, augstprātības nožēlojamo parādi. Tomēr, to visu uzlūkojot, nepamirkšķināju ne acu. “Parādi man pašu ļaunāko,” es mudināju. Kad centos ieaicināt šos kauna elementus savā sirdī, tie visi kavējās pie durvīm, teikdami: “Nē… Tu taču negribi, lai es tur būtu… Vai tad tu nezini, ko es pastrādāju?” Un es tiem atbildēju: “Es tevi gribu. Pat tevi. Tā tas ir. Viss ir labi. Tev ir piedots. Tu esi daļa no manis. Tagad vari atpūsties. Viss ir beidzies.”

Kad viss bija galā, es jutos iztukšota. Manā prātā vairs nenorisinājās nekādas cīņas. Es ielūkojos savā sirdī, savā dārgumu krātuvē, un redzēju tās ietilpību. Es redzēju, ka mana sirds ne tuvu nav pilna pat tad, kad tajā iemitināti visi šie postošie bēdu un dusmu, un kauna rēgi; mana sirds it viegli būtu varējusi uzņemt sevī un piedot vēl vairāk. Tās mīlestība bija bezgalīga.

Es zināju, ka tieši tāpat mūs visus mīl un pieņem Dievs un ka Visumā nav tādas vietas kā elle, tā atrodama vienīgi mūsu pārbiedētajos prātos. Ja salauzta un ierobežota cilvēciska būtne var pieredzēt kaut vienu šādu absolūtas piedošanas un pieņemšanas epizodi sevī pašā, tad iztēlojieties tikai

iztēlojieties! ko gan savā bezgalīgajā žēlsirdībā spēj piedot un pieņemt Dievs.

Es zināju arī, ka šī mierpilnā atelpa nebūs ilga. Zināju, ka neesmu vēl paveikusi visu līdz galam, ka manas dusmas, bēdas un kauns pēc kāda laika atgriezīsies. Izlauzušies no manas sirds, tie no jauna salīdīs manā galvā. Zināju, ka man arī turpmāk būs darīšana ar šīm domām, ka tās mani apmeklēs atkal un atkal, līdz es lēnām un mērķtiecīgi būšu mainījusi visu savu dzīvi. Un tas būs smags un nogurdinošs darbs. Bet mana sirds liedaga klusajā tumsā sacīja prātam: “Es tevi mīlu, es tevi nekad neatstāšu, es vienmēr būšu par tevi nomodā.” Šis solījums izlidoja no manas sirds, es to notvēru mutē un paturēju tajā, pa ceļam no pludmales uz mazo būdiņu, kurā biju apmetusies, to kārtīgi izgaršodama. Atradu tukšu piezīmju grāmatiņu, atvēru tajā pirmo lapu un tikai tad atvēru muti un izrunāju gaisā šos vārdus, palaižot tos brīvībā. Es ļāvu, lai šie vārdi pārtrauc manu klusēšanu, un tad atvēlēju zīmulim dokumentēt šo lielisko paziņojumu uz papīra:

“Es tevi mīlu, es tevi nekad neatstāšu, es vienmēr būšu par tevi nomodā.”

Tie bija pirmie vārdi, ko ierakstīju šajā slepenajā piezīmju grāmatiņā, kuru kopš tā brīža nēsāju sev līdzi, turpmākajos divos gados daudzkārt vēršoties pie tās, vienmēr lūdzot pēc palīdzības un vienmēr to atrodot, pat tad, kad biju nepanesamu bēdu sagrauzta vai baiļu mākta. Un mana piezīmju grāmatiņa, šī mīlestības solījuma piesūcināta, patiešām bija vienīgais salmiņš, pie kura turoties es izdzīvoju savas dzīves turpmākos gadus.

108

Un nu es atgriežos Gili Meno pavisam citādos apstākļos. Kopš sava iepriekšējā apmeklējuma esmu izbraukājusi pasauli, tikusi galā ar šķiršanos, galīgi sarāvusi attiecības ar Deividu

un pārcietusi to, izslēgusi no savas dzīves nomierinošu medikamentu lietošanu, iemācījusies jaunu valodu, Indijā dažus neaizmirstamus mirkļus sēdējusi uz Dieva plaukstas, mācījusies, sēdēdama pie indonēziešu dziednieka kājām, un devusi mājas ģimenei, kurai izmisīgi bija nepieciešams jumts virs galvas. Esmu laimīga un vesela, un līdzsvarota. Un, jā, nevaru nepamanīt, ka kuģoju uz šo mazo, tropisko saliņu kopā ar savu brazīliešu mīļāko. Šī stāsta nobeigums es to atzīstu! ir gandrīz absurdi līdzīgs pasakai ar laimīgām beigām, īsta lappuse no kādas mājsaimnieces sapņa. (Varbūt pat no manis pašas sapņa pirms daudziem gadiem.) Tomēr no pilnīgas ļaušanās pasakas burvībai mani attur kāda neapstrīdama patiesība patiesība, kas pēdējo gadu laikā patiesi “uzaudzējusi man kaulus”: mani neizglāba princis. Savas glābšanās organizatore biju es pati.

Manas domas atgriežas pie kādreiz lasītā, pie kāda dzenbudistu rakstu fragmenta. Tajā teikts, ka ozols aug divu spēku iespaidā. Skaidrs, ka zīle ir visa iesākums, sēkla, kas sevī glabā visus solījumus un iespējas, kas ieaug kokā. To redz katrs. Bet tikai nedaudzi zina, ka turpat darbojas vēl cits spēks pats nākotnes koks, kas tik ļoti grib pastāvēt, ka izrauj no zīles stādu un liek tam alkaini tiekties augšup, vadot attīstību no aizmetņa uz briedumu. Tātad, saka dzenbudisti, ozols rada to pašu zīli, no kā ir dzimis.

Es domāju par sievieti, par kādu pēdējā laikā esmu kļuvusi, par dzīvi, kādu tagad dzīvoju, un par to, cik ļoti vienmēr esmu gribējusi būt šāds cilvēks un dzīvot šādu dzīvi savu pašas dzīvi, nepūloties izlikties par kādu citu. Domāju par visu, ko esmu izcietusi, pirms šeit nokļuvu, un brīnos, vai tiešām tā biju es pati šī laimīgā un līdzsvarotā es uz mazās indonēziešu zvejnieku laiviņas klāja -, kura reiz izvilka otru, jaunāku, apjukušu un cīnīties gribošu mani pašu cauri visiem šiem grūtajiem gadiem. Jaunākā es bija zīle, pilna iespējām,

bet tā biju vecākā es, jau eksistējošs ozols, kas visu laiku mudināja: “Jā audz! Mainies! Attīsties! Nāc, lai tiktos ar mani šeit, kur es jau pastāvu savā pilnībā un briedumā! Man vajadzīgs, lai tu ieaudz manī!” Un varbūt tā biju tagadējā un pilnīgi realizējusies es, kas pirms četriem gadiem kavējās pie tās jaunās, precētās meitenes, kura šņukstēja, sabrukusi uz vannas istabas grīdas, varbūt tā biju es, kas mīloši čukstēja tai nelaimīgajai meitenei ausī: “Ej vien atpakaļ gultā, Liza…” Jau tad, zinot, ka viss būs labi, ka beigu beigās mēs sastapsimies šeit. Tieši šeit, tieši šajā brīdī. Kur es mierā un piepildījumā vienmēr esmu gaidījusi, kad viņa ieradīsies un pievienosies man.

Tad pamostas Felipe. Mēs abi, saritinājušies viens otra skavās uz indonēziešu zvejnieku laivas klāja, visu pēcpusdienu ik pa brīdim iesnaužamies un atkal pamostamies. Okeāna viļņi mūs šūpo, saule mirdz virs mūsu galvām. Kamēr es guļu, atbalstījusi galvu pret viņa krūtīm, Felipe stāsta man, ka viņam guļot radusies ideja. Vai zini, viņš saka, ir skaidrs, ka man jāturpina dzīvot Bali, jo šeit ir mans bizness, un vēl arī tāpēc, ka tas ir tik tuvu Austrālijai, kur dzīvo mani bērni. Man ari bieži jābrauc uz Brazīliju, jo no turienes nāk dārgakmeņi un tur mīt mani radi. Un ir skaidrs, ka tev jābūt Savienotajās Valstīs, jo tur ir tavs darbs un tavi radi un draugi. Tā nu es domāju… Varbūt mēs varētu mēģināt būvēt savu kopdzīvi, kaut kā sadalot to starp Ameriku, Austrāliju, Brazīliju un Bali.

Es varu tikai iesmieties: ei kāpēc gan ne? Jā, tas var izrādīties diezgan traki. Dažiem cilvēkiem šāda dzīve varētu likties galīgs vājprāts, pilnīgas muļķības, toties man tā stipri vien atgādina mani pašu. Protams, tas ir veids, kā mēs varētu veidot savu dzīvi. Tas jau tagad liekas tik tuvs un pieņemams. Un man gluži labi patīk ari šīs idejas poēzija. Es to domāju

burtiski. Pēc vesela gada, kas pavadits, pētot individuālo ur. izcilo “J”, Felipe man ierosina jaunu ceļošanas teoriju:

Austrālija, Amerika, Bali, Brazīlija = A, A, B, B.

Kā blakus atskaņas klasiskā pantā.

Mazā zvejnieku laiviņa izmet enkuru pašā Gili Meno krastā. Uz šis salas nav piestātnes. Jāuzloka bikses, jāizlec no laiva: un paša spēkiem jābrien pa piekrastes bangām. To nav iespējams izdarīt bez samirkšanas vai pat sasišanās pret koralli bet tas ir šo sīko nepatikšanu vērts, jo šejienes pludmale ir tik skaista un neparasta. Tā nu mēs abi es un mans mīļākais uzlokām bikses, paceļam virs galvas savas nelielās ceļasoma: un esam gatavi reizē lēkt pāri laivas malai jūrā.

Lūk, vēl viena jocīga padarīšana. Vienīgā romāņu valoda kurā Felipe nerunā, ir itāļu. Bet es viņam to pasaku tik un tā. tieši pirms lēciena.

Es saku: Attraversiamo.

Iesim pāri.

NOBEIGUMA ATZINĪBAS UN APLIECINĀJUMI

Dažus mēnešus pēc tam, kad biju atstājusi Indonēziju, es atgriezos, lai apciemotu savus mīļos un nosvinētu kopā ai viņiem Ziemassvētkus un Jauno gadu. Mana lidmašīna nolai dās Bali tikai dažas stundas pēc tam, kad pār Dienvidaus trumu Āzijas piekrasti bija brāzies nežēlīgi postošais cunami Raizēs par manu indonēziešu draugu drošību ar mani nekavējoties sazinājās paziņas no visas pasaules. Visi šie ļaudis šķita ne pa jokam nobažījušies. Vai ar Vaijanu un Tuti viss ir kārtībā? Bali salu cunami nebija skāris (protams, ja neskaita emocionāli), un es visus sastapu sveikus un veselus. Felipt sagaidīja mani lidostā (tā bija pirmā no daudzajām reizēm kad mēs viens otru sagaidījām dažādās pasaules lidostās) Ketuts Lijers sēdēja uz sava lievenīša un, kā allaž, nodevās medicīnai un meditācijām. Jūdī nesen bija dabūjis darbu, viņs spēlē ģitāru kādā elegantā vietējā klubā, un viņam klājas labi Un Vaijana beidzot laimīgi dzīvo savā jaunajā, skaistajā mājā. Ubudas rīsa terašu patvērumā, tālu no bīstamās piekrastes.

Un tagad es labprāt gribētu izteikt vislielāko pateicību (ari Vaijanas vārdā) visiem, kas ziedoja naudu, lai tiktu uzbūvēta šī māja:

Sakši Andreoci, Savitri Akselrodam, Lindai un Renē Barei rām, Lizai Būnai, Sūzenai Bovenai, Gerijam Breneram, Moni kai Bjurkai un Kārenai Kudējai, Sendijai Kārpenterei, Deivi dam Kašenam, Ennai Konelai (kura līdz ar Janu Eizenbergii ir pēdējā brīža glābšanas meistares), Maikam un Mimī de

Gri, Armēnijai de Oliveirai, Rej ai Eliasai un Džidži Medali, Sūzenai Fredijai, Dīvinam Frīdmenam, Dvaitam Gārneram un KrI Lefavoram, Džonam un Kerolai Gilbertiem, Memijai Hīlijai, Hūbardam un gandrīz neticamajam Hārvijam Švarcam, Bobam Hūgsam, Sūzenai Kitenpleinai, Maiklam un Džilai Naitiem, Braienam un Lindai Knopiem, Deborai Lopesai, Deborai Leipnicai, Kreigam Marksam un Renē Steinkei, Ēdamam Makkejam un ŠIrai Pīvenai, Džonijam un Ketai Mailziem, Šerilai Mollerai, Džonam Morsam un Rosam Petersenam, Džeimsam un Ketrlnai Mērdokiem (ar Nika un Mimi svētību), Hozē Nunesam, Ennai Plarulo, Čārlijam Petonam, Lorai Pleterai, Pīteram Ričmondam, Tobijam un Beverlijai Robinsoniem, Ņinai Bernstainai Simonsai, Stefānijai Somarē, Natālijai Stendfordai, Steisijam Stīrsam, Dārsijam Šteinkem, Toresonu meitenēm (Nensijai, Lorai un mis Rebekai), Dafnei Juvilerei, Ričardam Fogtam, Pīteram un Džeinai Veringtoniem, Kristenai Veinerai, Skotam Vesterfīldam un Džastīnai Larbalestjē, Bilam Džī un Kārenai Cimetai.

Visbeidzot un gluži citā sakarā es vēlētos atrast veidu, kā pienācīgi pateikties manam mīļajam tēvocim Terijam un krustmātei Deborai par visu to palīdzību, ko viņi man sniedza šajā ceļojumu gadā. Nodēvēt to vienkārši par “tehnisku atbalstu” nozīmētu mazināt viņu ieguldījuma nozīmi. Viņi abi kopā zem manas stingri novilktās cirka virves noauda drošības tiklu, bez kura pavisam vienkārši es nebūtu varējusi uzrakstīt šo grāmatu. Es nezinu, kā viņiem to atlīdzināt.

Varbūt mums visiem tomēr vajadzētu mest pie malas centienus atlīdzināt cilvēkiem, kuri mūs balsta šajā pasaulē. Varbūt ir gudrāk ļauties cilvēku cēlsirdības brīnumainajam starojumam un teikt pavisam vienkāršu paldies nemitīgi un no visas sirds, un tik ilgi, kamēr vien mums dota balss.

Elizabete Gilberta ĒD, LŪDZIES, MĪLI

Redaktore Dace Barone

Content

Gilberta Elizabete ēd, lūdzies, mīli

IEVADS jeb PAR KO IR Šī GRĀMATA jeb 109. KRELLĪTE

Bet vispirms ITĀLIJA jeb …Kā ēd, tā ari runā… jeb Trīsdesmit seši stāsti par prieka meklējumiem

INDIJA jeb Prieks iepazīties jeb Trīsdesmit seši stāsti par garīguma meklējumiem

INDONĒZIJA jeb “Man pat biksītēs ir neparasta sajūta” jeb Trīsdesmit seši stāsti par līdzsvara meklējumiem

NOBEIGUMA ATZINĪBAS UN APLIECINĀJUMI