Volfs Entonijs

Es klausītu savus vecākus, ja vini aizvērtos

Entonijs Volfs, Ph D.

Es klausītu savus vecākus, ja vini aizvērtos

Ko teikt un ko neteikt bērniem pusaudža vecumā

Priekšvārds

Esmu bērnu psihologs, tāpēc man bieži nākas uzklausīt pusaudžu vecāku sūdzības: viņus neapmierina veids, kā bērni ar viņiem sarunājas. Šie pieaugušie ir izbrīnīti par to, cik ļoti droši salīdzinājumā ar iepriekšējām paaudzēm mūsdienu bērni runā pretī vecākiem. Piemēram, tipiska vecāku un bērnu saruna pagājušā gadsimta 50. gados būtu apmēram šāda.

-   Džeims, vai tu, lūdzu, varētu iznest atkritumu spaini ?

-   Protams, mammu.

Un, lūk, tipiska mūsdienu vecāku un bērnu saruna.

-   Džeims, vai tu, lūdzu, varētu iznest atkritumu spaini ?

-  Mammu, es esmu baigi noguris. Es to izdarīšu vēlāk.

-  Nē, Džeims. Tas jāizdara tūlīt.

-   Kāpēc vienmēr visam jānotiek tad, kad tu to gribi ? Es neesmu tavs kalps.

-  Kāpēc tu vienmēr pret mani tā izturies, kad es tev kaut ko lūdzu?

-   Bet kāpēc tu pret mani vienmēr tā izturies ?

Un katru reizi mūsdienu vecāki nodomā: "Viņš izturas tik nepieklājīgi. Viņš visu laiku runā pretī. Kur ir problēma ? Ko es daru nepareizi ?"

Lai gan otrais ne visai patīkamais sarunas variants ir plaši izplatīts jau pārdesmit gadu, vecāki vēl joprojām nespēj saprast, kāpēc pusaudži neklausa uzreiz un runā pretī tādā tonī, kāds būtu pilnībā nepieļaujams, teiksim, pirms gadiem piecdesmit. Šādai uzvedībai ir viens būtisks iemesls: mūsdienu pusaudži nebaidās no saviem vecākiem, jo vecāki bērnu audzināšanā vairs neizmanto bargus sodus. Neviens vairs neliek lietā pļaukas, rīkstes vai siksnas, jo mūsdienās šāda rīcība tiek uzskatīta par vardarbību pret bērnu.

Atteikšanās no bargajiem sodiem ir lieliska pārmaiņa par labu bērniem un vecākiem, tas ir milzīgs solis uz priekšu visai cilvēcei. Mēs, pusaudžu vecāki, tagad zinām: kaut arī ar sodu attiecīgajā brīdī var panākt labu uzvedību, kopumā ņemot, šāda audzināšanas metode, visticamāk, liks bērnam izturēties rupji arī pret citiem cilvēkiem. Pārmaiņa attieksmē pret bargajiem sodiem raksturo pavisam jaunu skatījumu uz audzināšanu un bērnu attīstību. Lūk, arī piemērs.

Mamma ir kopā ar sešgadīgo meitu un astoņgadīgo dēlu. Bērni ķildojas, līdz beidzot zēns iesit savai māsai pa roku. Meitene sāk raudāt, un mamma iejaucas strīdā, asi uzsitot pa dēla roku.

Nesit savai māsai! mamma saka. Vai tu saprati? NESIT… SAVAI… MĀSAI! Katru vārdu sieviete pavada ar sitienu un pie sevis nodomā: "Tā viņam būs mācība."

Pirms kāda laika lielākā daļa vecāku, kuri redzētu šādu ainu, droši vien pie sevis nospriestu, ka tā tik tiešām būs mācība zēnam. Taču šodien vairums vecāku domātu citādi. Jā, tā patiešām būs mācība, proti, zēns iemācīsies: ja vēlies iesist māsai, nedari to mammas klātbūtnē. Turklāt, ja šis ir mammas piekoptais audzināšanas paņēmiens, pastāv daudz lielāka iespēja, ka zēns izaugs par vardarbīgu cilvēku. Ja bērns ir saņēmis sitienus, sišana kļūst par daļu no viņa būtības. Atšķirībā no agrākiem laikiem tagad mēs zinām, ka bērna uzvedību un to, kāds viņš izaugs, veido ne tikai tas, ko bērnam saka, bet arī tas, kā pret viņu izturas.

Šī jaunā attieksme pret bērnu attīstību izraisīja revolūciju audzināšanā, un nu ir izaugušas jau divas paaudzes, kuras nebaidās no saviem vecākiem. Tā ir pilnīgi jauna parādība bērnu audzināšanas vēsturē. Es esmu pārliecināts, ka jaunā domāšana ir palīdzējusi bērniem izaugt par daudz laipnākiem un labākiem cilvēkiem. Protams, ne visi tam piekritīs, jo ar nepārtrauktu pretimrunāšanu ir grūti tikt galā. Tomēr šobrīd mēs atrodamies šajā audzināšanas attīstības stadijā, un tieši no šī punkta mana grāmata mēģinās virzīt progresu arvien tālāk.

Tātad mūsdienu bērni nebaidās no saviem vecākiem. Un, ja bērni nebaidās no vecākiem, viņi runā pretī daudz biežāk un ir daudz nepaklausīgāki nekā iepriekšējo paaudžu bērni.

Bet ko gan citu mēs cerējām sagaidīt? Mūsdienu bērnu uzvedība nemaz nelīdzinās iepriekšējo paaudžu uzvedībai, jo no audzināšanas arsenāla ir pazuduši galvenie ietekmēšanas līdzekļi, kurus izmantoja iepriekšējo paaudžu vecāki. Tomēr, neskatoties uz šo acīmredzamo patiesību, mūsdienu vecāki vēl joprojām gaida, ka viņu bērni uzvedīsies tāpat kā uzvedās bērni tolaik, kad tika praktizētas pavisam citādas audzināšanas metodes. Ir būtiski mainījušās audzināšanas metodes, bet ne labas uzvedības standarti. Un kas notiek? Ja bērni neuzvedas tā, kā vēlas vecāki (un tas ir neizbēgami, jo netiek izmantoti bargie sodi), vecākiem šķiet, ka viņi ir pieļāvuši kļūdas.

"Nesaprotu. Es daru visu, ko varu! Bet ar to acīmredzot nepietiek…"

Kaut gan mūsdienu vecāki vairs nelolo nereālas cerības saistībā ar bērnu uzvedību, viņi vēl joprojām tiecas pēc nereāliem standartiem un nepārtraukti cenšas panākt, lai bērni atbilstu vecmodīgām normām. Tādējādi vecāki netīšām padara situāciju daudz sliktāku.

-  Aleksandr, citreiz, lūdzu, mēģini atcerēties, ka ar dubļainām kājām nevar nākt virtuvē.

-   Tu vienmēr par kaut ko kliedz uz mani.

-   Es vienmēr nekliedzu uz tevi. Es tikai negribu, ka virtuvē paliek dubļainas pēdas.

-    Tu esi kā apsēsta ar tīrību. Tu nespēj iedomāties, kā es jūtos, dzīvojot šajā mājā. Beidz vienreiz piesieties! Lūdzu.

-   Aleksandr, nerunā ar mani tādā tonī!

-   Kādā tonī?

-  Ieklausies, ko tu pats saki! Ieklausies savā balss tonī! Tas ir ļoti nepieklājīgs. Pusaudzis tā nedrīkst sarunāties ar saviem vecākiem.

-   Es ar tevi tā nerunāju. Tā esi tu, kas pret mani izturas rupji.

-   Es pret tevi neizturos rupji.

-  Izturies gan. Tu vienmēr par kaut ko piesienies, piemēram, kā tagad.

Mīļie vecāki, ļaujiet man uzdot jums divus vienkāršus jautājumus! Kāpēc būtu jāturpina saruna ar cilvēku, kurš izturas tik nejauki? Kāda būtu vissaprātīgākā attieksme pret šādu izturēšanos? Domāju, jūs visi vēlētos izbeigt šo sarunu pēc iespējas ātrāk. Jūs nekādā gadījumā negribētu paildzināt agoniju, iesaistoties neauglīgā diskusijā, kas var vienīgi nokaitēt situāciju vēl vairāk. Tomēr tieši tā nepārtraukti rīkojas mūsdienu pusaudžu vecāki, turklāt viņi dara vēl daudz ko citu, kas izraisa neapmierinātību gan viņos pašos, gan bērnos. Savā darbā es ar to saskaros katru dienu, tāpēc arī rakstu šo grāmatu lai sniegtu praktiskus padomus un dāvātu cerību, lai palīdzētu jums tikt galā ar ikdienas problēmām pusaudžu audzināšanā.

Šajā grāmatā esmu pastāstījis, kādi ir 21. gadsimta pusaudži un kādi noteikumi jāievēro viņu audzināšanā. īpaši noderīgi visiem vecākiem būs padomi, kā tikt galā ar pusaudžiem sarežģītās situācijās, ko viņiem atbildēt un kādas frāzes nelietot nekādā gadījumā. Iespējamās konfliktsituācijas esmu ilustrējis ar piemēriem un katram piemēram pievienojis paskaidrojumu: kādas atbildes šajā situācijā ieteicams izmantot un kādas labāk ne. Ceru, mani ieteikumi palīdzēs jums atklāt jaunu un veiksmīgu metodi, kā sarunāties ar pusaudzi.

Visbeidzot, šajā grāmatā esmu rakstījis par to, kā ir mainījusies pasaule, kurā dzīvo mūsdienu pusaudži. Proti, īpašu uzmanību esmu pievērsis tam, kā bērnu zināšanu raksturu un apjomu ietekmē augošā un arvien mainīgā moderno tehnoloģiju pasaule. Kad pusaudži neatrodas skolas solā, lielāko daļu laika viņi pavada elektronisko vārdu, skaņu un attēlu vidē. Visbiežāk viņi vienlaikus izmanto vairākus sakaru līdzekļus, un tas būtiski gan labā, gan sliktā nozīmē ietekmē viņu saskarsmi ar apkārtējiem. Mūsdienu pusaudži dzīvo jaunā, citādā pasaulē, tomēr dziļākajā būtībā viņu pašu pasaule laika gaitā ir mainījusies samērā nedaudz.

Un pats galvenais šīs grāmatas mērķis ir padarīt dzīvi ar pusaudzi un viņa audzināšanu par patīkamu un neaizmirstamu pieredzi. Aiziet, sākam!

Ievads REVOLŪCIJA AUDZINĀŠANĀ

Pirms sāku sniegt konkrētus padomus, izklāstīšu dažus vispārzināmus faktus par bērnu attīstību un pusaudža gadu īpatnībām. Pamatojoties uz šiem faktiem, ir izstrādāti grāmatā piedāvātie padomi.

Ja esat izlasījis iepriekš rakstīto, šobrīd jūs, iespējams, domājat: "Ja baiļu izzušana no audzināšanas dienaskārtības ir galvenais iemesls, kāpēc tik ievērojami pieaugusi pusaudžu tieksme runāt pretī, un ja autors apgalvo, ka baiļu pazušana no bērnu audzināšanas ir apsveicama, vai tas nozīmē, ka mūsu radīto mazo briesmonīšu uzbrūkošā pretimrunāšana nav nemaz tik slikta parādība?" Es jums atbildu: "Jā, tieši to es gribēju teikt."

Par laimi, bērnu kaitinošā uzvedība lai cik nepatīkama tā reizēm būtu nav nemaz tik slikta, kā varētu domāt. Psiholoģija piedāvā ne vienu vien skaidrojumu, kas nepaklausīgo knēveļu uzvedību parāda krietni labvēlīgākā gaismā. Vēl vairāk, šie paši skaidrojumi ietver arī metodes, ar kuru palīdzību iespējams ievērojami samazināt pusaudžu un vecāku strīdu daudzumu. Protams, minētās metodes nespēj pilnībā novērst strīdus, tomēr tās var būtiski palīdzēt. (Lai novērstu strīdus pilnībā, būtu jāatgriežas pie vecajām soda piemērošanas metodēm.) Turpmākajās lappusēs es apskatīšu svarīgākos no psihologu piedāvātajiem skaidrojumiem.

MAZAIS ES UN PIEAUGUŠAIS ES

Esmu ievērojis kādu sev raksturīgu īpatnību. Ja ciemojos pie kāda drauga vai radinieka, es vienmēr namatēvam vai namamātei pajautāju, vai varu kā palīdzēt. Ja kāds ciemojas pie mums,

J

es vienmēr pajautāju, ko varu ciemiņam piedāvāt, lai viņš justos ērti. Ja ciemiņš man kaut ko palūdz, es ar lielāko prieku izpildu viņa vēlmi un priecājos par iespēju būt noderīgs.

Jau gadiem ilgi esmu precējies ar brīnišķīgu sievieti, un mēs abi jūtamies patiesi laimīgi laulības dzīvē. Taču, ja es un Mērija Alise esam mājās divi vien un viņa man palūdz kādu nelielu pakalpojumu, piemēram, lai es viņai atnesu glāzi ūdens ar ledu (mūsu ledusskapī ir ledus pagatavošanas ierīce, tāpēc tas nav nekas sarežģīts), mani vienmēr pārņem neizskaidrojams un pēkšņs nogurums. Jau no domām vien par to, ka man būs kaut nedaudz jāpiepūlas, manu ķermeni pārņem tāds svina smagums, kas šo uzdevumu padara par neiespējamo misiju.

"Laikam man ir hroniskā noguruma sindroms. Es patiešām to nevaru izdarīt. Nevaru."

Turklāt manā galvā, gluži neaicināta, iezogas arī sajūta, ka tieku izmantots.

"Kāpēc viņa pati nevar atnest ? Viņa taču ļoti labi zina, ka man ir bijusi grūta diena daudz smagāka nekā viņai, un to, starp citu, viņa nekādi nespēj saprast. Viņa uzskata, ka ir nostrādājusies daudz vairāk par mani. Dieva dēļ, viņai pašai būtu man jāpavaicā, vai es nevēlos glāzi ūdens ar ledu! Ak dievs! Es esmu tik noguris. Neviens to nesaprot."

Jūs, mīļais lasītāj, šobrīd droši vien padomājāt, ka es uzvedos kā mazs bērns. Taču es tam nepiekrītu, jo jūsu domu gājiens parāda, ka arī jūs neko nesaprotat.

"Kāpēc visi vienmēr nostājas Mērijas Alises pusē? Es to nesaprotu. Liels bērns ? Diez vai."

Šo īpatnību nevar attiecināt tikai uz mani vien, un to pierāda nākamais piemērs. Pieņemsim, ka esam paņēmuši videokameru un filmējam tipisku sešpadsmitgadīgās Linsijas dienu.

Skolā Linsija ir ļoti laba skolniece, vienmēr laicīgi nodod sagatavotos mājasdarbus, klasē izturas ļoti pieklājīgi un atsaucīgi. Meitene iesaistās daudzās skolas aktivitātēs, un visi skolotāji nešauboties piekrīt, ka viņa ir priekšzīmīga skolniece. Turklāt Linsija ļoti labi māk uzklausīt draugus.

4 A

Pēc stundām Linsija dodas pie savas draudzenes Taras, lai kopīgi gatavotu spāņu valodas uzdevumus.

-   Uz redzēšanos, Timermanes kundze, dodoties prom, Linsija saka Taras mammai.

-   Uz redzēšanos, mīļā Linsija, saka Taras mamma un nodomā: "Man prieks, ka Tarai ir tik jauka draudzene."

Nedaudz vēlāk, kad Linsija jau ir mājās.

-  Mammu, lai Džereds vācas ārā no manas istabas! viņa nokliedzas un izplūst asarās.

Mazliet vēlāk. Linsija ir virtuvē.

-  Kāds ir izdzēris manu diētisko Pepsi. Kaut kas traks! Man nekas nepieder. Man nevar būt pilnīgi nekā sava, jo vienmēr kāds to pievāks. Ienīstu šo māju! pēdējos vārdus Linsija burtiski izkliedz.

Vēl vēlāk.

-   Mammu, kur, velns parāvis, ir mans sarkanais dvielis? Tu taču zini, ka tas ir vienīgais, kuru lietoju. Nolāpīts, kur ir mans sarkanais dvielis ?!

Ar šiem diviem piemēriem es gribēju ilustrēt kādu psiholoģisku iezīmi, kas piemīt gan bērniem, gan pieaugušajiem, proti, katram no mums ir raksturīgi divi pilnīgi atšķirīgi uzvedības modeļi patiesībā divi dažādi Es. Viens ir mājas Es, kurš vēlas nomierināties un būt paēdis. Lai pilnībā atslābinātos, šis Es izvairās no jebkāda stresa. Es to saucu par mazo Es. Viņa vide ir mājas, un viņam patīk būt kopā ar tuvākajiem ģimenes locekļiem ar tiem, ar kuriem viņš jūtas drošībā un omulībā. Bet mūsos mīt arī vēl otra puse: tas, ko es saucu par pieaugušo Es. Tas darbojas pavisam citā, augstākā līmenī. Tas iet sabiedrībā, uz darbu, cieš no stresa un pat atsakās no apmierinājuma, lai tikai sasniegtu mērķi. Tam piemīt pacietība un paškontrole.

Šie divi Es mazais un pieaugušais dienas gaitā darbojas viens otram blakus, skraidot šurpu turpu dažādos ātrumos. Šo parādību es iedomājos kā bokseri, kurš dodas ringā, izdara visu, kas jādara, un tad, zaudējis spēkus, atgriežas savā ringa stūrī. Tur viņš saņem palīdzību, lai atkal varētu atgriezties ringā uz vēl vienu smagu raundu.

Sākotnēji visi bērni ir mazie Es. Taču drīz vien sāk parādīties arī pieaugušais Es. Laika gaitā tas pieaug, līdz pakāpeniski arvien vairāk sāk noteikt mūsu rīcību. Tomēr tas nekad nepārņem mūs pilnībā. Pat pavisam pieaugušā cilvēkā ir mazais Es, kurš laiku pa laikam izvirza savas pretenzijas.

-   Es domāju, ka tu pārskati savus rēķinus.

-  Nē, es nolēmu mazliet nosnausties.

-   Tu esi saīdzis, jo pusdienojam restorānā, kuru izvēlējos es.

-   Nē, neesmu.

-Jā, esi gan saīdzis.

Tikai mazā Es stāvoklī mēs saņemam nepieciešamo apmierinājumu. Bez mūsu mazā Es un drošās vietas, kur šim mazajam Es atpūsties, dzīve būtu pārāk grūta, stresa līmenis kļūtu neciešams. It īpaši tas attiecas uz bērniem.

-  Mammu, esmu mājās! Kāpēc vairs nav tako čipsu ar sāls un etiķa garšu? Es neizēdu visu paciņu… Mammu, es nevaru atrast televizora pulti. Kur ir pults ? Mammu!

Ja mazajam Es nebūtu iespējams saņemt apmierinājumu, tiktu kavēta emocionālā izaugsme. Bērniem ir vajadzīga vieta, kur viņi var pilnībā justies kā bērni. Un šī vieta ir kopā ar mums vecākiem.

Būtībā mazie Es ir labi. Viņi ir gudri, mīļi, jautri un sirsnīgi, tomēr reizēm viņiem trūkst apķērības it īpaši tad, kad mazie Es nespēj panākt savu. Tādos brīžos mazie Es nepavisam nav prātīgi.

-  Bet kāpēc? Kāpēc nē? Kāpēc? Nosauc man iemeslu. Kāpēc nē?

KURŠ VISBIEŽĀK SASKARAS AR MAZO ES

Vecāki ļoti labi zina vēl vienu pusaudža psiholoģisko iezīmi pietiek tikai ar vecāku klātbūtni, lai pusaudzī parādītos mazais Es.

Paula ir palikusi pēc stundām, lai konsultētos ar algebras skolotāju Hendriksones kundzi.

-    Paula, es ceru, ka šī konsultācija tev palīdzēja saprast jaunāko tēmu algebrā.

Jā, Hendriksones kundze. Paldies. Ir grūti, taču man liekas, ka tagad es saprotu. Paldies, ka palikāt pēc stundām, lai man palīdzētu.

Tobrīd klases telpā ienāk Paulas mamma.

-   Sveika, mīļā! Man teica, ka es varu pie tevis atnākt.

-  Mammu! Kāpēc tu esi šeit ? Tev nebija jānāk uz šejieni. Es taču teicu, ka tiksimies autostāvvietā. Vai tu nemaz neklausies, ko es saku? Mammu! Patiešām!

"Ak dievs!" Hendriksones kundze nodomā. "Vēl nekad nebiju redzējusi Paulu tādu…"

Šī situācija parāda, kā mēs izturamies ne tikai pret saviem bērniem, bet arī pret citiem mums nozīmīgiem cilvēkiem.

-    Tēt, kāpēc tu vienmēr zaudē savaldīšanos, kad runā ar mani un mammu, bet nekad tā nenotiek, kad esi kopā ar citiem cilvēkiem ?

Tuvāko un mīļāko cilvēku klātbūtne burtiski izaicina mūsu mazo Es.

Aleksam ļoti labi veicas sportā. Viņš nekad nav sūdzējies ne basketbola spēļu, ne treniņu laikā. Taču, tiklīdz Alekss iesēžas tēta mašīnā, lai brauktu mājās, viņš "noraujas no ķēdes".

-   Treneris P ir baigais maita. Viņš Billijam ļauj atrasties laukumā tik ilgi tikai tāpēc, ka treneris ir pazīstams ar viņa vecākiem. Vispār Billijs ir stulbenis. Un šodien, kad es varēju spēlēt un biju ļoti labā pozīcijā, tas maita Klements nevarēja man iedot piespēli. Viņš tikai grib mest pats un neko nevar iemest. Es eju prom no basketbola. Nopietni, fBet to viņš nekad tā arī neizdara.]

Ļaujiet man uzdot jautājumu, kas var palīdzēt izveidot pareizu attieksmi pret jūsu bērna mazo Es. Tā kā ir labi un pat nepieciešami, ka jūsu pusaudža mazajam Es ir sava vieta un ka tas var būt bērnišķīgs un reizēm pat ārkārtīgi neciešams, vai tomēr nav labāk, ja mazais Es parāda savu nepaklausību mājās kopā ar jums, nevis sabiedrībā? Protams, jums nav izvēles. To pierāda iepriekš minētā psiholoģiskā iezīme mazais Es parādās ikreiz, kad pusaudža tuvumā ir kāds no vecākiem. Taču pieņemsim, ka jums ir izvēle: vai tomēr nebūtu labāk, ja jūsu bērna mazais Es parādītos tieši mājās?

KURŠ IR JŪSU BĒRNA ĪSTAIS ES

Ir vēl viens būtisks jautājums, kas saistīts ar mazo Es un pieaugušo Es: kurš no šiem diviem mazais Es (tas, kuru redzat jūs) vai pieaugušais Es (tas, kuru redz citi, kuru sauc tāpat kā jūsu bērnu un kurš izskatās pēc jūsu bērna, taču ne mazākā mērā neatbilst jūsu aprakstam) vislabāk parāda, kāds patiesībā ir jūsu bērns? Un vēl svarīgāk: kurš no šiem diviem Es labāk parāda, kāds būs jūsu bērns pieauguša cilvēka dzīvē?

Par laimi, vairumā gadījumu atbilde ir šāda: pieaugušais Es. Un tam ir lieliski pierādījumi. Līdz vidusskolas beigām, ja ne vēl agrāk, pusaudži parasti mainās. Viņi kļūst pieklājīgi ne tikai pret pārējiem, bet arī pret jums un iziet pasaulē, lai kļūtu par kārtīgiem cilvēkiem. Tā jau ir noticis ar vairākām pretimrunājošo pusaudžu paaudzēm, kuras šobrīd veido lielu daļu no pieaugušo cilvēku pasaules. Un šī pasaule turpina eksistēt tikpat labi kā vienmēr. Pretēji vecāku uztraukumiem pasauli nav pārņēmis un arī nepārņems barbaru pūlis, kas radies viņu audzināšanas rezultātā.

Tiesa, šīs pārmaiņas no pretimrunājoša pusaudža līdz vairāk vai mazāk nobriedušam pieaugušajam nenorisinās, pateicoties vecākiem, kuri pēdējā brīdī pirms vidusskolas beigšanas beidzot paspēj pārveidot savu īgno pusaudzi tā, kā bija iedomājušies.

Tas bija ļoti grūti, taču beigās var pat teikt, ka tieši laikā, mēs varējām Karltonu izaudzināt par cilvēku. Pašās beigās mums bija jāpieliek milzīgas pūles, tomēr mēs to panācām.

Tā nu gan nav. Pārmaiņas norisinās normālas psiholoģiskās attīstības ietvaros, jo pusaudži pāriet nākamajā svarīgajā attīstības stadijā jaunībā. Šajā brīdī parādās vecāku pareizās audzināšanas rezultāti, kurus iepriekš ne vienmēr varēja pamanīt, un tas ir noticis, pateicoties pastāvīgai mīlestībai, mācīšanai un reizēm arī gatavībai noteikt nepopulārus ierobežojumus un prasības. Beidzot pusaudžu nobriedusi puse gūst virsroku.

-   Sveiki! Jūs man patīkat. Domāju, ka esat labi vecāki. Jūs tādi esat bijuši vienmēr. Reizēm pat pārāk labi. Es arī vēlos pateikt, ka jums ir taisnība jā, es braucu pārāk ātri, bet no šī brīža es mēģināšu ievērot atļauto ātrumu. Un, ja es kaut ko izliešu ledusskapī, es noteikti visu kārtīgi satīrīšu.

-   Tu to izdarīsi ?

-   Nu, patiesībā es nezinu, vai varu apsolīt, ka izpildīšu to daļu, kas attiecas uz ledusskapja tīrīšanu.

Tas viss notiek automātiski kā daļa no normālas psiholoģiskās attīstības un ne jau tāpēc, ka pusaudža gadu pēdējās dienās Berklija tētis beidzot ir sapratis, ar kuru no pamācībām ir iespējams panākt savu.

-   Paklausies, draudziņ! Ja tev kaut uz brīdi ir ienākusi prātā doma, ka varēsi turpināt izturēties pret citiem tāpat, kā izturies pret mani un mammu, padomā vēlreiz, Berklij! Tu nekad neapprecēsies. Tu nevarēsi noturēties nevienā darbavietā. Padomā par to!

Un Berklijs tēta vārdu iespaidā atbild:

-  Ak dievs, tēt! Man žēl tevis un mammas. Tev ir taisnība. Kaut tu būtu to pateicis agrāk, tad es pret jums būtu izturējies labāk. Protams, es mainīšos. Tu redzēsi. Paldies, tēt.

Nē, nejau vecāku prasmīguma ietekmē tas notiek. Un tagad padomājiet! Ja tā ir taisnība, ka lielākā daļa pusaudžu, pat visnekaunīgākie, izaug par labiem cilvēkiem, kuri pret jums izturas draudzīgi, ko tas stāsta par bieži vien neciešamo mazā Es uzvedību, kura jums jāpacieš visus pusaudža gadus?

Mazā Es uzvedība nebūt nenozīmē, ka ar jūsu bērnu kaut kas nav kārtībā. Un tas arī nenozīmē, ka jūsu audzināšanas metodes ir nepareizas. Galvenokārt, mazā Es neciešamā uzvedība nozīmē tikai vienu: atrodoties mājās un esot kopā ar jums, pusaudzis jūtas pietiekami droši, lai varētu tā izturēties.

MAZĀ ES GALVENAIS MOTO: "NEKAD NEPADODIES!"

Kā jau minēju, ir kaut kas, ko var darīt, lai būtiski mazinātu pusaudža neciešamo pretimrunāšanu un novērstu strīdus. Tas attiecas uz vienu spilgti izteiktu mazā Es īpašību: kad mazais Es nespēj panākt savu, viņš saka un dara jebko, lai tikai sasniegtu vēlamo rezultātu. Turklāt, ja neizdodas panākt savu, mazais Es tā var turpināt mūžīgi. Patiešām mūžīgi.

-   Nē. Piedod, Sāra. Nē, un tas ir mans galavārds. Vai saprati ? Tas ir viss.

-   Bet kāpēc? Tu neko nesaproti. Kāpēc nē?

-   Sāra, mēs jau to izrunājām. Nē, piedod. Nē.

-   Bet kāpēc? Kāpēc nē?

-   Sāra!

-   Bet kāpēc nē? Nosauc man kādu iemeslu. Tas ir tāpēc, ka tu mani ienīsti, vai ne?

-   Sā?'a! Tas ir smieklīgi. Es tevi neienīstu.

-   Ienīsti gan. Tad pasaki man iemeslu.

-   Sāra, es taču tev pateicu iemeslu.

-   Nē, nepateici. Tas bija tikai kaut kāds stulbs iemesls.

-   Sāra, es vairs nevēlos neko par to dzirdēt.

-   Bet kāpēc nē? Kāpēc?

Un, kad mamma aiziet uz citu istabu, Sāra un viņas mazais Es tai seko. Pat ja starp mammu un Sāru būtu aizslēgtas durvis, tās nespētu apturēt lūgšanos.

-   Bet kāpēc nē? Kāpēc? Kāpēc nē? Mammu, vai tu vispār manī klausies? Vai tu mani dzirdi? Kāpēc nē? Mammu!

Ja mazais Es nespēj panākt savu, viņš tomēr neatlaižas. Tas izskatās tā, it kā viņš nemaz nevarētu pakustēties. Viņš ir iestrēdzis. Viņš neatkāpjas. Viņš nekļūst pieļāvīgāks. Vairāk par visu mazais Es ienīst aiziešanu un sarunas izbeigšanu. Kad mazais Es nespēj panākt savu, viņš kļūst neatlaidīgs. Šis fakts ir gandrīz visu šajā grāmatā sniegto padomu pamats.

Mazajam Es, kurš nespēj panākt savu un pat negrasās atkāpties, nav jēgas sacīt: "Izbeidz! Apklusti! Tas ir viss. Beigas. Pietiek, es runāju nopietni. Tas ir jāpārtrauc tūlīt pat. Nopietni!" Tā nenotiks. Turklāt, ja mēs turpināsim, pusaudža mazais Es, kurš nemaz nedomā atkāpties, galu galā liks parādīties mūsu pašu mazajam Es, kurš arī nevēlēsies piekāpties.

Lūk, ļoti labs piemērs, kā varētu notikt šāda veida saruna starp tēti un viņa pusaugu meitu.

-   Neuzdrošinies runāt ar mani tādā tonī, jaunkundzi

-   Es runāšu ar tevi tādā tonī, kādā vien gribēšu.

-   Pievaldi mēli!

-   Un ko tu izdarīsi? Sitīsi man? To jau nu gan tu gribētu.

-   Tev būs vien jāpievalda sava mēle, pirms kāds ir sadevis tev pa muti.

-   Tu vienkārši esi dusmīgs, jo vairs nespēj mani kontrolēt.

-   Tev būs jāiemācās cienīt pieaugušos. Vai esi padomājusi, kā tu tālāk dzīvosi, ja visu laiku runāsi pretī?

-   Ar mani viss būs kārtībā. Un man nemaz nav vajadzīga tava sasodītā atzinība.

-   Tu patiešām esi neciešama.

-   Tu pats esi neciešams.

Un te nu viņi ir: divi mazie Es darbībā, un neviens pat nedomā piekāpties.

Kā šīs zināšanas par mazo Es var noderēt pusaudžu audzināšanā? Tās parāda, kas jums jādara, ja nevēlaties piekāpties pusaudža vēlmēm. Pasakiet, kas jums sakāms, izdariet, kas darāms, un viss apstājieties, jo pusaudzis to nedarīs. Mūsdienu pusaudžu audzināšanā visvērtīgākā ir prasme aiziet labāk agrāk nekā vēlāk.

PUSAUDŽA GADI: NEPIECIEŠAMS POSMS

Pirms runājam tālāk par to, kā tikt galā ar pusaudzi, ir svarīgi saprast, ka vairumā gadījumu viņa uzvedību nosaka nenovēršamas attīstības pašreizējais rezultāts, t.i., pusaudža gadu iestāšanās. Bērna nekaunīgā izturēšanās nav saistīta ar viņa reakciju pret jums personiski, tā vienkārši ir pusaudža gadiem raksturīga iezīme. Un jūs te neko nevarat mainīt. Par laimi, šis attīstības posms kaut kad arī beigsies tieši īstajā brīdī, kad tam likumsakarīgi jābeidzas. Ne mirkli agrāk.

Pusaudža gados, relatīvi īsā laika periodā, vienlaikus norisinās daudzas nozīmīgas pārmaiņas. Pusaudži sāk iejusties jaunā ķermenī, kura izskatu ietekmē sekundārās dzimumpazīmes krūšu un gurnu izveidošanās meitenēm, bērnības tauku slāņa zaudēšana un apmatojuma augšana zēniem. Samērā ātri pusaudži iegūst pieauguša cilvēka izskatu. Ja kāds no jums pazīstamajiem pusaudžiem, kuru pāris mēnešus neesat redzējis, atrodas šajā augšanas fāzē, visticamāk, jūs šīs pārmaiņas saskatīsiet daudz ātrāk, nekā atpazīsiet pašu pusaudzi. Fiziskās pārmaiņas mēdz būt ļoti uzkrītošas.

-   Kas ir šis puisis? Rendij, vai tas esi tu? Tiešām?

Līdz ar jaunā ķermeņa iegūšanu pusaudži sāk pārāk daudz uzmanības pievērst savam izskatam, tomēr vienlaikus viņi arī kautrējas savu jauno ķermeņa formu dēļ.

Pirms pusaudža gadu sasniegšanas desmitgadīgs zēns, stāvot pie spoguļa, visticamāk, jautās:

-   Kas tas ir?

-   Tas ir spogulis, mīļumiņ.

-   O! Es nemaz nebiju to ievērojis. Kam tas domāts?

Taču, tiklīdz šis zēns sasniedz pusaudža gadus, viņš ļoti labi

zina, kam spogulis paredzēts.

-  Ārprāts! Man liekas, ka mans deguns sāk liekties uz kreiso pusi. Mammu! Vai mans deguns nav mazliet noliecies pa kreisi ?

-   Tavs deguns izskatās kā vienmēr.

-   Mammu, es runāju nopietni.

-   Es neko nesaskatu. Neizskatās, ka tas vispār liektos uz kādu pusi. Viss ir labi.

-   Nē, mammu! Paskaties!

Un tas patiešām ir ļoti nopietni.

Vēl viena no pusaudža gadu pārmaiņām ir tāda, ka pusaudži ne tikai kļūst gudrāki, bet arī piedzīvo pavisam jaunu izziņas attīstības posmu, kas ļauj izprast pasauli ar daudz nobriedušāku pieeju. Tas nozīmē, ka nu jums ir jārunā krietni uzmanīgāk, vārdi, ko agrāk pusaudži laida gar ausīm, tagad viņos izraisa lielu interesi.

-   Terēzes tantei noteikti ir bijuši daudzi vīrieši kopš šķiršanās no tēvoča Eda. Vai viņa ir padauza ?

-   Lenij, nelieto šādu vārdu.

-   Tātad viņa tāda ir?

Trešā un vissatraucošākā no visām pārmaiņām ir seksualitātes attīstīšanās. Tagad pusaudži spēj radīt bērnus un viņiem ir seksuālas jūtas, kuras izpaužas pavisam citādi nekā agrāk. Pusaudžu pasaule ir mainījusies. Daudz kas no tā, kas agrāk viņiem šķita neitrāls, tagad iegūst seksuālu raksturu. Šī jaunā dimensija pārvērš pusaudžu dzīvi uz visiem laikiem. Tās ir patiešām ievērojamas pārmaiņas.

-   Tēt, kāpēc to sauc par cāļa krātiņu ? Tas ir dīvaini.

-   Nezinu, Lorens. Nekad neesmu par to aizdomājies. Tā ir pieņemts to saukt.

-   Tā nemaz neizskatās pēc krūts. Tai nav krūtsgala.

-   Pietiek, Lorens.

-  Ja tā ir krūts, ir mazliet jocīgi tai pieskarties.

-   Pietiek, Lorens!

ALERĢIJA, KAS RODAS IKVIENAM PUSAUDZIM

Šī ir pēdējā no pārmaiņām izteikti psiholoģiska -, kuru nepieciešams apspriest, pirms virzāmies tālāk. Tā vairāk nekā jebkas cits nosaka, kāpēc pusaudži rīkojas tā un ne citādi, it īpaši attiecībās ar saviem vecākiem. Šo pārmaiņu, kas ir normālas cilvēka attīstības sastāvdaļa, varētu raksturot kā pusaudža gadu nerakstītās tiesības: "Es drīkstu uzskatīt sevi par neatkarīgu, pieaugušajiem līdzīgu būtni. Manā vecumā vairs nav pieņemami līdzināties mazam, atkarīgam bērnam."

Šīm tiesībām piemīt tālejoša jēga jau pēc pāris gadiem pusaudžiem būs jākļūst patstāvīgiem pasaulē, kurā nav iespējams gūt sekmes, izjūtot sevi kā mazu un atkarīgu bērnu. Tātad tas ir labi, ka pusaudži jūt nepieciešamību uzskatīt sevi par neatkarīgām, pieaugušajiem līdzīgām būtnēm. Tas ir pat vajadzīgs. Tomēr ir viena problēma: līdz šim pusaudžus neapgrūtināja attiecības ar cilvēkiem, kurus viņi ļoti mīl, kuriem ir pieķērušies un no kuriem jūtas atkarīgi, proti, viņus nemulsināja ciešā saikne ar vecākiem. Turpretī tagad šīs mīlestības, pieķeršanās un atkarības jūtas liek pusaudžiem justies kā maziem, atkarīgiem bērniem. Un tas viņus neapmierina. Patiesībā tā ir liela problēma. Tās rezultāts ir tas, ko dēvējam par "ak, šie pusaudža gadi". Šo domu es ilustrēšu ar piemēru.

Piecpadsmitgadīgais Džeimss viens pats sēž dzīvojamā istabā un skatās televīziju. Viņš ir mierīgs līdz brīdim, kad istabā ienāk mamma. Mamma nebilst ne vārda, tomēr Džeimsa ķermenis acumirklī saspringst. Viņš vairs nejūtas mierīgs. Viņš sāk nervozi dīdīties.

"Man likās, ka esmu šeit atstājusi savas brilles, bet laikam jau ne," mamma pie sevis nodomā un iziet no istabas. Džeimss momentā atslābst.

Šādu reakciju Džeimss pārdzīvos ikreiz, kad viņš būs viens pats istabā un tajā ienāks viņa mamma. Mammai ienākot, Džeimss satrauksies; kad mamma aizies, viņš atkal atslābināsies.

Tas ir neapzināts process. Mammas klātbūtne Džeimsā atraisa mīlestības, pieķeršanās un atkarības jūtas, kādas viņš vienmēr izjutis pret viņu. Agrāk šīs jūtas neradīja problēmas: zēns vienkārši mīlēja savu mammu. Džeimss vēl joprojām mīl mammu, taču tagad jauniegūto pusaudža gadu tiesību dēļ tas viss viņu vairs neapmierina.

Mammas ienākšana istabā rada pusaudzī iekšējo konfliktu, pat reālu fizisko spriedzi. Un tā notiek gan ar zēniem, gan meitenēm. Vecāku klātbūtne rada neveiklības sajūtu. Ja mēs lūkotos caur spoguļstiklu, mēs redzētu šādu ainu: kad vecāku nav istabā, pusaudzis ir atslābis; tiklīdz ienāk vecāki, pusaudzis kļūst saspringts un nemierīgs.

Un tagad nedaudz pamainīsim situāciju!

Džeimsa mamma paliek istabā un uzrunā savu dēlu.

-   Džeims!

-   Kas ir? viņš dusmīgi noņurd.

-   Nerunā ar mani tādā tonī.

-   Kādā tonī?

-  Nepieklājīgā.

-  Bet es nerunāju nepieklājīgā tonī.

Taču viņš tā runā, un nu tik viss sākas. Kāpēc viņš izturas tik rupji? Galu galā mamma tikai uzrunāja savu dēlu. Bet Džeimss tā rīkojas neapzināti. Mammas ienākšana istabā ir radījusi viņā spriedzi. Turklāt mamma ne tikai ienāk istabā, bet tur ari paliek. Un viņa ne tikai paliek istabā, bet ari runā! Šādos neciešamos apstākļos un šādā milzīgā stresa pusaudzim ir ļoti grūti runāt citādi kā tikai saspringtā un nejaukā manierē.

-   Tu ar mani runā tā, it kā neuzskatītu par cilvēku.

-   Es taču runāju ar tevi kā ar cilvēku.

Tomēr viņš tā nerunā.

Un tagad šo konkrēto gadījumu pārvērtīsim par īstu šausmu stāstu!

Mamma ir nolēmusi, ka vēlas pasēdēt kopā ar Džeimsu kā mamma ar dēlu. Tāpēc, ienākusi istabā, viņa dodas pie dīvāna un apsēžas blakus savam mīļotajam dēlam. Vēl trakāk viņa apliek roku dēlam ap pleciem. Tas, kā jau mēs saprotam, nabaga Džeimsam ir par daudz. Viņš pieceļas un aiziet. Mamma ir dziļi satriekta, izmisusi. Viņa jūtas atraidīta.

Mamma tikai gribēja tuvināties savam mīļotajam dēlam. Ko viņa izdarīja nepareizi?

Lai atbildētu uz šo jautājumu, aplūkosim kādu situāciju pagātnē, kad Džeimss bija desmit gadus vecs.

Džeimsa mamma ienāk istabā, apsēžas blakus dēlam un apskauj viņu. Un Džeimss, kā jau desmitgadīgs bērns, ir mierīgs. Viņam patīk sēdēt kopā ar mammu. Patiesībā, kā jau desmitgadīgs bērns, viņš pats, iespējams, ir pirmais, kurš vēlas tuvību, un uzliek galvu mammai uz pleca, pirms viņa paspēj dēlu apskaut.

Laika posmā starp Džeimsu desmit gadu vecumā un Džeimsu piecpadsmit gadu vecumā viņa mamma nekad nav rīkojusies nepareizi. Viņa ir bijusi laba mamma. Viņa nav pieļāvusi būtiskas kļūdas audzināšanā. Tad kas gan ir vainīgs pie tā, ka mīlošais desmitgadīgais bērns pārvērties par piecpadsmitgadnieku, kurš burtiskā nozīmē nevar izturēt atrašanos vienā telpā ar savu mammu?

Protams, vainīga ir pusaudža gadu iestāšanās. Normāla attīstības procesa ietvaros lielākajai daļai pusaudžu rodas īslaicīga alerģija pret vecākiem. Viss, kas saistīts ar vecākiem, viņiem krīt uz nerviem.

-   Tēt, vai tu nevari elpot citādi ?

Un nabaga tētis, kurš līdz šim nekad nebija pievērsis uzmanību savai elpošanai, visu atlikušo mūžu kautrēsies par to.

Vecāku balss tonis, kurš vienmēr ir bijis mierinājuma un prieka avots bērnam, tagad ir kļuvis nepanesami kaitinošs.

-   Mammu, vai tev obligāti jārunā tādā toni?

-   Kādā toni?

-   Tādā, kādā tu runā. Vai tu nevari runāt citādi, lai tas nebūtu tik kaitinoši.

-   Bet es taču tā esmu runājusi visu savu mūžu.

-   Vai tu nevari to mainīt ?

-   Bet tā es runāju.

-   Nu re! Tu tagad runāji tieši tā. Man tas krīt uz nerviem.

Un, kā jau minēju iepriekš, vecāku atrašanās blakus jau pati par sevi ir problēma.

-   Vai tev to obligāti vajag?

-   Ko tad?

-   Atrasties šeit.

Visbeidzot vecāki apgūst vienu no grūtākajām mācībām: viņu bērns uzskata, ka atrašanās sabiedrībā kopā ar vecākiem ir vislielākais pazemojums.

Līanna ar mammu atrodas tirdzniecības centrā.

-   Izliecies, ka tu mani nepazīsti.

-Ko?

-  Es redzēju, ka Džesika un Kimija iegāja tajā veikalā. Izliecies, ka tu mani nepazīsti!

-   Bet es taču esmu tava mamma.

-  Ak dievs! Man kaut kur jāpaslēpjas. Tiksimies vēlāk. Tas ir tik pazemojoši.

Pusaudzim ir alerģija pret vecākiem. Tā ir ļoti būtiska pusaudža gadu problēma. Kā viņam būtu jāizturas pret nevēlamo mīlestību, pieķeršanos un atkarību, kuru rada vecāku eksistence, nemaz nerunājot par tiešu klātbūtni? Un īpaši situācijās, kad to redz arī citi cilvēki?

Pusaudžiem ir divi klasiskie risinājumi: vienu no tiem vairāk iecienījuši zēni, bet otru meitenes. Puišu paņēmiens sevī ietver prombūtni, proti, viņi vienkārši izvēlas neatrasties kopā ar jums. Viņi bieži uzturas ārpus mājām vai arī pavada laiku savā istabā aiz aizvērtām durvīm. Un, ja puišiem nākas atrasties blakus vecākiem, viņi kļūst izvairīgi vai kaut ko murmina. Viņi izturas kā promesoši, kaut arī stāv jums cieši līdzās.

-  Maikl, vai ieliki netīrās drēbes veļas grozā ?

-   Mm.

-   Es nesapratu tevi. Vai ieliki drēbes veļas grozā ?

-  Nezinu.

-   Kā to saprast? Maikl? Kur viņš pazuda? Viņš taču tepat stāvēja. Maikl?

Puišu risinājums saistībā ar nevēlamajām mīlestības, pieķeršanās un atkarības jūtām pret vecākiem ir pavisam vienkāršs viņi veido pēc iespējas lielāku distanci. Un, lai to panāktu, viņi lielāko daļu laika pavada vai nu savā istabā, vai ārpus mājas. Pat atrodoties jums līdzās, puiši ir izteikti mazrunīgi. Runāt ar viņiem ir tas pats, kas sazināties ar tukšu gaisu.

Turpretī meiteņu risinājums izpaužas kā kaujinieciska nostāja. Viņas it kā sev iestāsta: "Lai ko jūs teiktu, es tam nepiekritīšu un runāšu pretī. Un, kas attiecas uz jūsu kaitinošo klātbūtni, es jums regulāri atgādināšu, cik tā ir neciešama."

-   Renē, vai tu ieliki netīrās drēbes veļas kastē?

-   Kāpēc tu vienmēr nāc pie manis ar šādām sarunām, kad es esmu aizņemta?

-   Bet tu taču neko nedari.

-   Daru gan! Tu tikai to nespēj ieraudzīt. Tas ir tik rupji! * Visam vienmēr ir jānotiek tad, kad tu to vēlies. Tevi neinteresē

nekas, kas notiek manā dzīvē. Visa pasaule griežas tikai ap tevi.

-   Griežas tikai ap mani ?

-   Ko tu nesaproti? Vai gribi teikt, ka es esmu nevērīga? Ko tu ar to domā ?

Arī meitenes ar nevēlamajām mīlestības, pieķeršanās un atkarības jūtām tiek galā pavisam vienkārši, proti, viņas ik brīdi pasludina savu neatkarību un pasaka vecākiem tieši acīs: "Ko tu ar to domā? Vai tu man aizrādi? Tu esi vienīgā māte pasaulē, ar kuru ir tik grūti saprasties!"

Vistracinošākais ir tas, ka daudzu pusaudžu alerģija te palielinās, te samazinās. Ir brīži, kad viņi it kā pacieš vecākus un viņiem

pat patīk būt kopā ar vecākiem, taču varbūt tas ir tāpēc, ka uz īsu brīdi viņi jūtas nedaudz drošāki par sevi, par savu neatkarību vai ciešo saikni.

-  Klau, mammu! Vai nav jauki ? Tikai mēs abas vien pļāpājam. Mums to vajadzētu darīt biežāk.

-   Tiešām ?

Taču to nevar paredzēt. Pusaudžu alerģija nāk un iet.

-   Renē, kā tu domā, ko mēs varētu pagatavot vakariņās ?

-Ko? Man vienalga. Kāpēc tu man to prasi ? Taisi, ko vien

vēlies, man vienalga negaršos.

Tik neprognozējama attieksme nepārtraukti liek vecākiem uzdot sev jautājumus: "Viņa bija tik jauka pirms desmit minūtēm. Ko es izdarīju nepareizi?"

-  Es domāju, ka mēs esam draudzenes.

-   Kāpēc tu domā, ka es gribu draudzēties ar tevi?

Kā jau teicu tas nāk un iet.

NEUZTVERIET TO PERSONISKI!

Lai nesajuktu prātā, atcerieties, ka šī alerģiskā reakcija nav nekas personisks. Tie ir pusaudža gadi. Tā ir normālas psiholoģiskās attīstības sastāvdaļa. Vairumā gadījumu cilvēks, kuram jūsu bērns atbild, neesat jūs pats, bet gan jūsu projekcija dziļi bērna iekšienē: viņš jūs iztēlojas kā vecākus, kuri nelaiž vaļā bērnu, lai gan tas ir tieši viņš, kurš nevēlas jūs pamest. Pusaudzis iztēlojas jūs kā vecākus, kurus viņš vēlas izdzīt no sevis, jo jūs esat liela daļa no viņa paša. Pusaudža prātā jūs esat vecāki, kuru eksistence liek viņam justies kā mazam bērnam.

-  Ak dievs! Mammu, tavs skatiens! Kā tas mani kaitina! Ja

tu to zinātu! Kāpēc tu uz mani tā skaties ?

-  Patiesībā es skatījos uz lampu.

-Jā, kā tad!

Taču saņemiet drosmi agrāk vai vēlāk pusaudža gadi beigsies. Normālas psiholoģiskās attīstības ietvaros jūsu pusaudzis

pāries nākamajā nozīmīgajā attīstības stadijā. Visi pusaudži reiz kļūst par jauniešiem. Pusaudža gadu laikā viņi vienkārši praktizē psiholoģisko attālināšanos nojums. Viņi panāk, ka jūs vairs neapdraudat viņu psiholoģiskās neatkarības izjūtu. Pusaudža gadu alerģija pazudīs, un viņi atkal kļūs jauki.

-   Cau! Kas būs vakariņās ? Mammu, tev piestāv šī frizūra.

-   Renē, vai tā esi tu ?

-   Par ko tu runā ?

-   Tu esi tik laba, mana mīļā.

Tas izklausās pēc brīnuma, vai ne? Taču tā nav. Pusaudža gadi ir nelabojami, un jūs neko nevarat darīt, lai to mainītu, tomēr ar laiku tie paiet.

Varu iedomāties, ka tagad jūs uzdodat sev jautājumu: "Ja reiz pretimrunāšana ir nenovēršama, ja mums kā vecākiem ir jāpiedzīvo pret mums vērstā alerģija un ja mūsu bērni, iespējams, par spīti šai "normālās" attīstības fāzei tomēr izaugs par labiem un godīgiem cilvēkiem, tad kā lai ar viņiem tiek galā šajā laika posmā?"

Iesākumā jums pret pusaudža gadiem ir jāizturas kā pret gripu vai kādu citu slimību, kura vienkārši jāizslimo. Jums jādara viss iespējamais, lai mazinātu simptomus. Kā redzēsiet turpmākajās lappusēs, galvenais nosacījums, lai laiks kopā ar pusaudzi būtu daudz patīkamāks, ir prasme atkāpties.

Ķersimies pie lietas un vispirms aplūkosim pašu svarīgāko tematu vecāku un bērnu saskarsmē, proti, atbildi "nē".

1. nodaļa CIK SVARĪGI IR PATEIKT "NĒ"

Pateikt "ne" tas šķiet diezgan viegli, vai ne?

-  Mammu, vai iedosi man 34 dolārus ? Lūdzu!

-   Piedod, mīlā, bet nē.

-   Nu labi.

-   Tēt, vai tu vari mani tagad aizvest uz veikalu ?

-   Nē, dēls. Piedod, bet es esmu aizņemts.

-   Nu labi.

-  Mammu, vai es varēšu sestdien palikt ballītē līdz pustrijiem naktī?

-  Nē, tas ir pārāk vēlu.

-   Nu labi.

Eh, ja tas būtu tik vienkārši… Diemžēl vecāku pirmie mēģinājumi pateikt "nē" parasti izvēršas šādi.

\

- Tēt, man vajag 92 dolārus jaunām kedām. Tās, kuras es valkāju, jūk ārā un ir sākušas spiest.

- Nē. Piedod, Leo, pirms diviem mēnešiem mēs jau nopirkām tev jaunas kedas, un man liekas, ka tām nav ne vainas. Turklāt 92 dolāri par kedām ir pārāk daudz.

- Tu neko nesaproti. Tādas, kā man kājās, valkā tikai nūģi, un tās man ir par mazu. Kā tu vari zināt, vai tās man der vai neder ? Tu taču tās nevalkā!

-   Nē, diemžēl mums šobrīd nav tādas naudas. Es netaisos dot 92 dolārus kedām.

-   Tev nav naudas, par ko nopirkt dēlam kedu pāri, ja šīs sāk jukt ārā?

-   Leo, tavas kedas nejūk ārā.

-   Tu nesaproti, kā es jūtos, jo man šīs stulbās kedas katru dienu jāvelk uz skolu, un tās tik tiešām jūk ārā! Tas ir apkaunojoši! Patiesībā tu esi skops un neiejūtīgs!

-   Es esmu neiejūtīgs? Tev nevajag jaunas kedas.

-   Tu esi neiejūtīgs. Un tu neko nesaproti. Es nevaru iet uz skolu ar šīm kedām. Tās nav modernas. Man ir kauns ar tādām rādīties saviem draugiem.

-   Tavām kedām nav ne vainas.

-   Nē, ir gan! Tu domā, ka tās ir labas, jo tu neko nezini. Tu pat neatceries, kā juties, kad pats biji bērns!

-   Leo, tam, ko es atceros vai neatceros, nav nekāda sakara ar 92 dolāriem un tavām kedām.

-   Ir gan, jo tu neko nezini!

-   Leo, nerunā ar mani tādā tonī!

-   Runāšu, jo tu esi muļķis!

KĀPĒC PATEIKT "NĒ" IR TIK GRŪTI

Grūtības pateikt "nē" rodas tāpēc, ka saruna ar mūsdienu pusaudzi nekad nenoslēdzas ar mierīgu "labi", kā tas būtu noticis 'tpirms vairākiem gadiem. Tā vietā atteikums izraisa nepatīkamu, ilgstošu emociju un vārdu gūzmu, kas izsūc vecāku enerģiju un iznieko laiku. "Nē" pasacīšana nenoliedzami ir visgrūtākā un nomācošākā, bet vienlaikus arī vissvarīgākā pusaudža vecāku dzīves sastāvdaļa.

-   Maniem vecākiem ir loti grūti pateikt man "nē", jo tas izraisītu pamatīgu sakeršanos. Tā nebūtu, ja viņi reizēm būtu kaut nedaudz iejūtīgāki, bet viņi tādi nav. Vecākiem ar mani būtu vieglāk, ja viņi pret mani neizturētos kā pret sešgadīgu bērnu, bet viņi tomēr tā dara. Man liekas, viņi vēlētos, lai es būtu sešgadīgs puišelis, tomēr negribu viņus apbēdināt es tāds neesmu.

Pusaudzis strīdas

Ja reiz esat pateicis pusaudzim "nē", turpmākajiem vārdiem vairs nav nekādas nozīmes. Vienīgais, ko pusaudzis centīsies saklausīt, būs: vai jūsu "nē" vēl joprojām ir spēkā vai nav. Kamēr vien jūs turpināsiet sarunu, ikviens pusaudža izrunātais vārds būs mēģinājums pārvērst "nē" par "jā".

-   Nē. Piedod, Leo, pirms diviem mēnešiem mēs jau nopirkām tev jaunu kedu pāri, un man liekas, ka tām nav ne vainas. Turklāt 92 dolāri par kedām ir pārāk daudz.

"Hm," Leo domā. "Tētis minēja trīs dažādus iemeslus šim "nē". Tagad es padomāšu, ar kuru no tiem sākt. Varbūt nepieciešama pavisam citāda uzbrukuma stratēģija? Hmm. Jāpadomā. "

Protams, tas viss notiek sekundes laikā.

Neļaujiet sevi apmuļķot pusaudzis nav ieinteresēts apsvērt visus "par" un "pret", ņemot vērā jūsu viedokli, lai nonāktu pie saprātīgākā slēdziena. Jūsu atteikuma iemesli pusaudzi interesē vienīgi kā sākumpunkts viņa paša argumentiem. Turklāt pusaudzi nepavisam neuztrauc, vai jūsu atteikums ir pamatots un taisnīgs vai arī ne. Viņa skatījumā visi "nē" ir netaisnīgi. Punkts.

-   Ko jūs ar to domājat ? Ja mans tētis kaut reizi izturētos taisnīgi, es būtu pirmais, kurš to atzītu. Bet, tā kā viņš nekad ne reizi! nav izturējies taisnīgi, es nesaprotu, ko jūs ar to gribat teikt.

Tātad, ja esat pusaudzim pateicis "nē", negaidiet, ka viņš jūs sapratīs. Jūs nevarat pasacīt "nē" un pēc tam pateikt vārdus, kas kaut kādā mērā jūsu "nē" padarīs patīkamāku. Tā nenotiks. Jūs nesagaidīsiet no pusaudža šādu atbildi: "Man ir grūti to atzīt, tēt, bet tagad, kad tu man visu izskaidroji, es redzu, ko tu ar to domāji. Es biju cerējis, ka dabūšu modernākas kedas, bet es sapratu, ka nepietiek naudas. Esmu dziļi vīlies, taču saprotu, ka man ar to jāsamierinās. Patiesībā šīs kedas ir ļoti ērtas. Es meloju par tām."

Ja esat pateicis "nē", negaidiet, ka jūsu paskaidrojumi pārliecinās pusaudzi vai arī radīs saprātīgu un mierīgu atrisinājumu.

Tiklīdz Leo tētis pasaka "nē", puisis sāk rīkoties kā jebkurš topošais advokāts viņš teiktajā meklē tikai to, ko būtu visvienkāršāk atspēkot ar labiem argumentiem.

"Es zinu, kas man jādara: domāju, vislabākā stratēģija būtu turpināt runāt par to, ka manas vecās kedas ir par mazu. Neviens no tēta iemesliem nespēj to atspēkot. Jā, ar to ari sākšu."

Pusaudži lieliski māk strīdēties. Viņi domā mērķtiecīgi un ātri, daudz ātrāk nekā pieaugušie. Un tas, ka patiesība viņus nemaz neinteresē, dod viņiem priekšrocības jebkurā strīdā.

-   Tu to nevari redzēt, tēt, bet patiesībā kreisās kājas keda man rīvē pēdas ārmalu. Reizēm es pat kliboju, taču cenšos to neizrādīt, tā kā tu to nevari redzēt.

Vairums vecāku jau zina, ka strīdi ar pusaudzi mēdz risināties pēc viena scenārija, proti, neilgi pēc tam, kad esat pateicis "nē", jūs attopaties, iekūlies pilnīgi citu tēmu muklājā, un jums ir jāmēģina taisnoties par jautājumiem, kuri nemaz nebija sākotnējās diskusijas daļa. Tagad jūs esat spiests aizstāvēties, jo viens pēc otra seko jauni argumenti, kāpēc jūsu "nē" ir pilnībā nepieņemams un pat noziedzīgs.

-  Tēt, tu teici, ka es nevaru iet uz koncertu. Vai varu tev uzdot nopietnu jautājumu ? Kāpēc ir tā, ka tu burtiski vēlies sagraut

ļ manu dzīvi? Es neesmu vainīgs, ka tu pusaudža gados nebiji populārs un tagad nevari izturēt, ka es reizēm labi pavadu laiku. Tu vienmēr esi stāstījis, ka agrā jaunībā nebiji laimīgs. Bet es domāju, ka tu esi greizsirdīgs. Tāpēc tu tik bieži man saki "nē". Tev nepatīk, ka es forši izklaidēšos. Nav pareizi, ka man jāmaksā par tavām sliktajām atmiņām, kas saistītas ar taviem pusaudža gadiem.

-   Par ko tu runā ?

-   Es runāju par to, ka man jāmaksā par taviem stulbajiem pusaudža gadiem.

Pusaudzis nekad nepadodas

Pusaudža prasme strīdēties jeb māka "apvārdot" (apvārdošana šajā gadījumā nozīmē to, ka pusaudzis pats nemaz netic tam, ko saka) patiesībā nemaz nav galvenā problēma situācijā, kad esat pateicis "nē".

Neskatoties uz visiem Leo argumentiem un viltīgajiem trikiem, viņa tētis tomēr nemaina savu lēmumu. Viņš paliek nelokāms un saka:

-   Piedod, Leo, nē. Es nedošu tev naudu kedām.

Visticamāk, Leo paļausies uz to, uz ko pusaudži parasti paļaujas, izdzirdot atteikumu, uz visspēcīgāko ieroci viņu arsenālā: stipru, nemitīgu un prātam neaptveramu neatlaidību.

-  Bet kāpēc nē? Kāpēc nē? Tu man nepateici iemeslu. Kāpēc nē? Kāpēc nē? Tu nosauci tikai kaut kādus stulbus iemeslus. Tev ir jāpasaka man iemesls. Tēt! Tēt! Kāpēc nē? Kāpēc nē? Tēt, tu esi mīkstais. Kāpēc nē? Tēt! Kāpēc nē?

Tas noteikti izklausās pārspīlēti, taču patiesībā tieši tā arī notiek. Tas nemaz nav pārspīlējums, tas ir saīsinājums. Patiesībā Leo turpinātu īdēt daudz ilgāk, nekā es uzrakstīju. Tiklīdz pusaudži pamana, ka tūlīt zaudēs strīdā ar vecākiem, viņos pamostas nebeidzamas īdēšanas spēja.

Kā jau minēju, pusaudži nekad neizbeidz strīdus. Lūk, kāds cits piemērs par Olīviju un viņas mammu.

Ir apmēram pusastoņi otrdienas vakarā.

-  Mammu, vai es piektdien varu palikt pie Lidijas pa nakti?

-  Piedod, mīlā, nē. Man nepatīk, ka tu un tavi draugi paliekat cits pie cita pa nakti.

-   Bet kāpēc nē?

-  Es zinu, ka jums nekas slikts nav padomā, tomēr, kad jūs visi sanākat kopā, var gadīties, ka kopums ir daudz vairāk nekā atsevišķu dalu summa.

-   Ko, pie velna, tas nozīmē? Neko muļķīgāku vēl neesmu dzirdējusi. Kādu daļu summa ?

-   Nekļūsti bezkaunīga, Olīvij!

-  Ko lai es daru, ja tu pilnīgi neko nesaproti un izturies pret mani kā pret sešgadīgu bērnu ? Tu man neuzticies. Tu vienmēr

domā, ka viss beigsies ar kaut ko sliktu. Tu uzskati, ka tas beigsies ar to, ka pārgulēšu ar kādu puisi, pat ja tur vispār neviena puiša nebūs.

-   Nav tiesa, Olīvij.

-   Ir gan! Man ir galīgi traka mamma. Kopš tu apprecējies ar Rendelu, mana dzīve ir viena vienīga katastrofa! Tā nebija mana ideja, ka tev ar viņu jāprecas.

-   Nē, Olīvij. Tu nevarēsi palikt pa nakti pie Lidijas. Viss.

Vēlāk tajā pašā vakarā, pārdesmit minūtes pēc astoņiem, Olīvijas mamma ir tikko kā beigusi runāt pa telefonu ar savu draudzeni, kad istabā ienāk Olīvija.

-   Bet, mammu, tas nav godīgi! Nekas slikts nenotiks. Es neesmu vainīga, ka tu visu laiku domā par seksu. Nekas nenotiks! Es apsolu, ka nekas slikts nenotiks. Nekas slikts nenotiks!

-   Nē, Olīvij. Es runāju nopietni.

Pulksten deviņos tajā pašā vakarā Olīvijas mamma vannasistabā mazgā zobus. Ienāk Olīvija.

-  Mammu, es tikko runāju ar Lidiju, un viņa teica, ka viņas mammai nav iebildumu, ka es palieku pa nakti. Viņa nesaprot, par ko tu uztraucies. Kas ir tas, no kā tu baidies ? Mammu, tas nav godīgi!

-   Olīvij, nē! Nē, un es negrasos mainīt savu lēmumu. Nē! Jautājums ir izsmelts. Es vairs nevēlos neko par to dzirdēt. Atbilde ir NĒ! Saprati ? NĒ!

t

Tā kā palikšana pa nakti ir paredzēta piektdien, Olīvija turpina strīdu nākamajā dienā. Tiklīdz mamma atnāk no darba, Olīvija ir klāt.

-  Bet, mammu, viss mūsu bariņš tur būs. Es nevaru neiet, mammu!

-   Olīvij, kas man būtu jāsaka, lai tu beidzot saprastu ?

-   Tev jāsaka "jā".

Ko es gribēju sacīt, pārstāstot šo situāciju? Pat ja savu "nē" pateicāt stingri un skaidri, pusaudzis turpinās runāt par šo tematu, kamēr vien tas būs aktuāls.

Pusaudzis dusmojas

Jau pastāstīju par pusaudžu izcilo prasmi strīdēties un viņu neparasto neatlaidību, bet man noteikti jāpiemin vēl divi iespaidīgi ieroči, kurus lielākā daļa vecāku jau ir iepazinuši kā daļu no pusaudžu arsenāla: tās ir spēcīgas dusmas un enerģija. Varētu pat teikt, ka dusmu izvirdums tas rodas dziļi pusaudžu dvēselē, sākas acumirklī un pieaug ar gaismas ātrumu ir viens no viņu iecienītākajiem ieročiem.

-   Nē, Taņa. Piedod.

-   Kā to saprast "nē"? Tā nevar. Tu nevari pateikt "nē"! Tu nevari!

-   Tieši tā es teicu, Taņa.

-   Bet tu nevari! Tu nesaproti! Tu nevari! Tu esi tik ļauna! Nevaru noticēt, ka tu to saki! Tu esi īsta maita! Es nevaru tev noticēt! Tu esi īsta maita! Tu esi maita! Jā, tāda tu esi! Tu esi maita! Tu nevari tā rīkoties!

Kad pusaudži nevar panākt savu, viņi ar neiedomājamu ātrumu un spēku spēj izraisīt milzīgu emociju izvirdumu. Kļūt par šādas lavīnas upuri ir ļoti nomācoši un nepatīkami, lai neteiktu vairāk.

Visu iepriekš minēto vēl trakāku padara fakts, ka drīz vien pēc šī emociju izvirduma, kurš liek vecākiem justies satriektiem un nomāktiem visu atlikušo dienu, daudzi pusaudži jūtas samērā labi. Viņi turpina savas darīšanas un pārsteidzoši īsā laikā aizmirst neseno incidentu.

-   Kas būs vakariņās ?

-   Kā to saprast "kas būs vakariņās"?

-   Tieši tā, kā es teicu, ko mēs ēdīsim vakariņās? Es ceru, ka tā nebūs maltā gaļa.

-   Kā tu vari tik mierīgi jautāt, kas būs vakariņās ?

-   Tāpēc, ka es gribu ēst. Vai ir kādas problēmas ?

Pusaudži patiešām to nesaprot. Ja kāds Taņai sacītu: "Tev nupat bija strīds ar mammu. Tu biji ļoti dusmīga. Tu kliedzi uz mammu. Vai neatceries?" meitene atbildētu: "Jā, es atceros. Viņa izturējās kā īsta maita. Es biju dusmīga uz viņu, un tas notika tāpēc, ka viņa izturējās kā maita. Taču tagad es vairs nedusmojos, es gribu ēst. Vai tad nevar?"

KAPEC NEVAJADZETU PIEKĀPTIES

Jūs vēlētos, lai saskarsmē ar pusaudzi varētu pateikt "nē" un pie tā ari palikt. Jūs vienkārši gribētu pateikt "nē" bez mūžīgās iesaistīšanās milzīgā cīņā. Taču tas nav viegli, jo pusaudži tur gatavībā savus ieroču krājumus.

Būtiski ir pateikt stingru, pamatotu "nē". Galvenā kļūda pusaudžu audzināšanā kļūda, par kuru jums nāksies samaksāt, ir tā, ka pārāk bieži ļaujat viņiem sevi nomocīt. Lai kā jūs nopūlētos, reizēm viņi strīdā uzvar. Jūs esat tikai cilvēks. Nekas briesmīgs nenotiks, ja tie būs daži izņēmuma gadījumi. Taču, ja pusaudžu neatlaidība pārāk bieži nesīs augļus, ja jūs piekāpsieties un jūsu "nē" bieži vien pārvērtīsies par "jā", tā jau būs īsta katastrofa.

"Ja es strīdos un nevaru panākt savu, ja es turpinu strīdēties un vēl joprojām nespēju panākt savu, tas nozīmē, ka nestrīdos pietiekami ilgi un spēcīgi. Tātad man ir jāstrīdas ar divreiz lielāku spēku."

Ja pusaudzis sapratīs, ka spēj jūs nomocīt, viņš turpinās tā rīkoties. Turklāt viņš neuzskatīs, ka ar viņa uzvedību kaut kas nav kārtībā.

-   Muļķības! Ja mamma nepiekāpjas un nekad manī neieklausās un ja tas nav godīgi, kas man būtu jādara? Jūs gribat teikt, ka man nav jāaizstāvas?

Ja pusaudzis sapratīs, ka var jūs uzveikt, jums ir garantēti ņeskaitāmi strīdi līdz pat pusaudža gadu beigām vai pat vēl ilgāk. Visbriesmīgākās piekāpšanās sekas ir tās, ka no šī brīža pusaudzis būs tas, kurš "diriģēs parādi". Viņš būs situācijas noteicējs. Un tas nav pieņemami.

-   Kā jūs varējāt atļaut pusaudzei… ?

-   Vispār jau es viņai neļāvu. Jums pašiem tas būtu jāpiedzīvo, lai visu saprastu.

Par laimi, viss vēl nav zaudēts. Pastāv metodes, kas var palīdzēt tikt galā ar šo visgrūtāko pusaudžu audzināšanas uzdevumu. Tomēr es jūs brīdinu: es nevaru ieteikt neko tādu, kas simtprocentīgi nodrošinātu mieru mājās pēc tam, kad esat pateicis "nē" savam bērnam, it īpaši, ja jūsu bērns ir sevišķi stūrgalvīgs pusaudzis.

SAVA VIEDOKĻA FORMULĒŠANA

Lai arī pusaudži ne vienmēr uzvedas kā nobrieduši cilvēki, jūs tomēr vēlaties pēc iespējas biežāk izturēties pret viņiem kā pret pieaugušajiem. Tas nav viegli, bet jums ir mērķis saglabāt abpusēju cieņu.

Kā rīkoties? Pasakiet "nē" un paskaidrojiet sava atteikuma iemeslu. Pusaudzis vienmēr gribēs zināt, kāpēc teicāt "nē", un viņš ir pelnījis paskaidrojumus. Jūsu sniegtajiem paskaidrojumiem vēlams būt pēc iespējas īsākiem un godīgākiem.

-  Mammu, vai es varētu dabūt jaunu pārklāju savai gultai ?

-   Nē. Piedod, Mollij. Domāju, ka tavējais vēl ir loti labs, turklāt pārklāji ir dārgi. Piedod, nē.

Protams, saruna nebeidzas ar mammas "nē" un paskaidrojumu.

-    Bet, mammu! Mans vecais pārklājs izskatās noplucis un jūk ārā. Man tas ir jau kopš ceturtās klases.

-   Nē, piedod, Mollij. Būs vien jāiztiek ar to pašu. Tas nav nemaz tik slikts.

Pēc tam ir svarīgi noklausīties, ko pusaudzis saka. Vienmēr izrādiet uzmanību! Ikvienam pusaudzim ir tiesības uz vecāku uzmanību. Neieklausīšanos viņš uzskata par apvainojumu, tā var radīt nevēlamu barjeru starp jums. Ieklausīšanās pusaudža teiktajā vismaz iesākumā ir ļoti būtiska. Nākamais solis ir mēģinājums izlemt, vai viņa argumenti ir saprātīgi.

-   Bet man šodien patiešām loti sāp galva! Tu nevari no manis prasīt, lai es spētu pārdzīvot šo vilšanos kopā ar drausmīgajām galvassāpēm. Tas nav godīgi!.

Lai cik neobjektīvi, emocionāli vai neloģiski būtu pusaudža argumenti, jums vienalga ir jāparāda, ka dzirdat viņu. Pēc tam jūs varat turpināt.

-   Man žēl, ka tev sāp galva. Bet, nē mēs nepirksim jaunu pārklāju.

-   Bet man sāp galva. Ļoti stipri! Tu nevari pateikt, ka nepirksi pārklāju! Es jūtu, ka galva sāk sāpēt arvien vairāk!

-   Nē. Piedod, Mollij.

Tomēr Mollijai ir saprātīgi argumenti.

-   Mammu, tev nav taisnība. Pārklājs patiešām ir novalkājies. Pagaidi brītiņu. Paliec tepat.

-Ko? Kur tu iesi ?

-   Paliec. Būšu atpakaļ pēc brīža.

Mollija aizskrien uz savu istabu, paķer gultas pārklāju un atgriežas pie mammas.

-   Paskaties uz to! Paskaties!

Mollija norāda uz neskaitāmajiem caurumiem pārklājā. Un patiešām pārklāja audums ir novalkāts un izdilis, pa caurumiem nāk ārā pildījums.

-   Mammu, mammu! Paklausies. Es vienā veikalā redzēju baigi foršo pārklāju. Tam bija atlaide un diezgan normāla cena. Es negribu jaunu pārklāju tāpēc, ka būtu izlepusi. Man patiešām tas ir vajadzīgs!

Šajā brīdī, paskatoties uz pārklāju, Mollijas mamma sāk mazliet šaubīties par savu "nē". Viņa domā: "Mollijai ir taisnība. Pārklājs patiešām izskatās noplucis. Kas to lai zina, cik ilgi tas vēl izturēs."

-   Cik tas pārklājs maksāja ?

-   68 dolārus.

-   Domāju, ka mēs varam to atļauties. Varbūt aizbrauksim turp nedēļas nogalē.

-   Paldies, mammu. Tu esi vislabākā mamma!

Vai tas bija labi, ka Mollija varēja pastrīdēties ar savu mammu un beigu beigās mainīt viņas viedokli? Protams, jā. Tas ir lieliski, ja jūs reizēm maināt savu lēmumu, ņemot vērā pusaudža argumentus. Šāda rīcība apliecina divas pozitīvas iezīmes. Pirmkārt, tā parāda, ka jūs ne tikai uzklausāt savu bērnu, bet ari augstu novērtējat viņa vārdus. Jūs ne tikai klausāties, ko viņš saka, bet ari domājat par to. Ieklausoties pusaudža sacītajā, jūs palielināt viņa cieņu pret sevi. Un tas ir ļoti svarīgi.

Otrkārt, jūs savam bērnam parādāt, ka varat būt elastīgs. Jūs neesat no tiem vecākiem, kuri, kaut ko ieņēmuši savā prātā, kategoriski atsakās mainīt pieņemto lēmumu. Jūs neesat pilnībā nelokāms.

Pēc sarunas Mollija nodomā: "Mamma ir forša. Šoreiz viņa neizturējās kā totāla stulbene vismaz atšķirībā no citiem gadījumiem. Viņa nav galīga muļķe."

SARUNAS IZBEIGŠANA

Kā tikko noskaidrojām, ieklausīšanās ir laba lieta. Patiesībā tā ir ne tikai laba, bet arī nepieciešama. Un arī strīds, īsts abpusējs dialogs, ir labs. Tomēr argumenti un pretargumenti ir labi tikai līdz noteiktai robežai. Izlasiet nākamo piemēru un padomājiet: cik daudzi no mūsdienu pusaudžu vecākiem ir piedzīvojuši šādu situāciju?

Serēna negrib pāris dienu padzīvot pie vecvecākiem, kamēr viņas vecāki būs aizbraukuši. Meitene vēlas palikt mājās viena pati. Viņa aizrautīgi strīdas ar savu tēti, kuram nepatīk šāda doma.

-   Bet nekas taču nenotiks! Kad es esmu iekūlusies jebkādās nepatikšanās? Kad es esmu pierādījusi, ka nespēju spriest saprātīgi ? Ja vajag, es varu piezvanīt vectēvam un Nīnai.

Lai kā Serēna nopūlas, viņa nespēj pārliecināt savu tēti. Un arī tētis nespēj ietekmēt Serēnu.

-   Nav tā, ka es tev neuzticētos. Bet citi bērni uzzinās, ka esi mājās viena pati, un tas būs liels kārdinājums.

Tā viņi kādu brīdi turpina strīdēties: Serēna izsaka savus iebildumus, tētis atbild, un pamazām meitene kļūst pielaidīgāka. Viņa sāk izprast tēta sacīto. Tēta neapmierinātības iemesli top arvien saprotamāki un grūtāk atspēkojami. Serēna nodomā, ka tēta vārdiem patiesībā ir jēga. Beidzot apmēram pusstundu pēc strīda uzsākšanas Serēna piekāpjas.

-   Liekas, es saprotu, ko tu domā. Man ir grūti to atzīt, bet, kā jau tu teici, "ne vienmēr var dabūt to, ko vēlies ". Domāju, ka man tas ir jāpieņem. Zini, man tas nepatīk, bet paldies, ka vismaz uzklausīji mani. Gan es to pārdzīvošu. Tas nav pasaules gals.

Šķiet, es diezgan droši varu apgalvot, ka nevienam nojums nav uzsmaidījusi šāda veiksme. Tas vienkārši nav iespējams. Tas ir izdomāts stāsts. Nekas tamlīdzīgs reālajā dzīvē nevar notikt. "Es saprotu, ko tu domā"? Nedomāju vis! īstā saruna skanētu citādi.

-  Es nespēju tam noticēt! Tēt, es negribu tevi sāpināt, bet tavi vecāki ir visgarlaicīgākie cilvēki pasaulē. Es labāk nomirtu, nekā pavadītu trīs dienas kopā ar viņiem. Tad jau patiešām labāk nomirt!

-    Serēna, man ir apnicis, ka tu nekad nepieņem to, kas nenotiek pēc tava prāta. Tev nav ne mazākās nojausmas, cik laimīga tu esi. Tava mamma un es vēlamies kaut kur aizbraukt divatā kaut reizi mūžā. Taču tu visu gribi sabojāt. Varbūt pārmaiņas pēc tu varētu padomāt arī par citiem cilvēkiem. Tu esi neciešama. Neciešama.

-   Tu pats esi neciešams!

Ko mums rāda īstais piemērs? Ja vecāki pasaka pusaudzim "nē", viņiem ir jāsper arī nākamais solis jāizrāda patiesa interese un jāieklausās pusaudža viedoklī. Iesaistīšanās īstā sarunā ar savu bērnu ir laba, noderīga un pat nepieciešama rīcība, un tā sevī ietver arī pusaudža argumentu izvērtēšanu. Ja saruna nenorisinās kā saprātīgu domu apmaiņa, tās vērtība ievērojami samazinās. Es garantēju, ka vienā brīdī šāda diskusija pārvērtīsies par bezjēdzīgu vārdu apmaiņu.

-   Bet, tēt, tu neko nesaproti. Es nevaru tur palikt veselas trīs dienas. Tā nav laba doma. Vectēvs un Nīna skatās "Laimes rata" atkārtojumus. Tā nav piemērota vide pusaudzim.

Likums ir vienkāršs: kad esat pateicis "nē", ieklausieties pusaudža argumentos, apspriediet visu un, ja jūtat, ka tā vajag darīt, mainiet savu lēmumu. Savukārt, ja nedomājat grozīt savu lēmumu, atkāpieties. Viss, beigas. Tā ir vienīgā drošā izeja.

Kā jūs zināsiet, kad ir laiks izbeigt sarunu? Kā jūs notversiet mirkli, kad saprātīga diskusija pārvēršas par savstarpēju apvainojumu lavīnu, kas veicina vienīgi abu iesaistīto pušu neapmierinātību? Kā varēsiet nojaust, kurā brīdī sāk zust līdzsvars? Atbilde ir vienkārša: to nemaldīgi pateiks jūsu asinsspiediens. Es to domāju pilnīgi nopietni. Ja esat pusaudža vecāki, jūs to jau labi zināt ikvienā strīdā, kas aizsācies jūsu pateiktā "nē" dēļ, diezgan ātri pienāk brīdis, kad skaidri sajūtat dusmu pieplūdumu, ievērojamu stresa līmeņa paaugstināšanos ķermenī. Iespējams, sākumā jūs to neievērojat, jo esat ieslīdzis sarunā ar savu bērnu. Taču, ja nedaudz patrenēsieties, turpmāk nemaz nebūs tik grūti noteikt īsto brīdi, kad strīds kļūst par cīņu. Lūk, šajā brīdī ir jāatkāpjas un jo ātrāk, jo labāk.

-  Nē. Piedod, Serēna. Tev būs jāpaliek pie vectēva un Nīnas.

-  Bet es nevaru. Tas nav godīgi! Es nomiršu! Tici man! Tu vispār manī neklausies…

Prasme laikus atkāpties ļaus jums izvairīties no burvju loka, proti, no situācijas, kad ieilguša strīda dēļ jūs, tāpat kā pusaudzis, jau "vārāties dusmās". Jo ilgāka ir vārdu apmaiņa, jo grūtāk atkāpties un jo lielāka iespēja, ka tas, kas sākās kā saruna un kļuva par strīdu, pāraugs visaptverošā dusmu izvirdumā.

-  Ej ellē! Es aizbēgšu no mājām, kamēr būsiet prom. Jā, tā es arī darīšu. Ej ellē! Ejiet jūs visi!

-   Serēna, esi prātīga.

-   Nē, ej ellē! Es aizbēgšu. Ejiet jūs visi ellē!

ATKĀPŠANĀS UN LIKUMS "LABĀK AGRĀK NEKĀ VĒLĀK"

Kā tieši jūs mēdzat atkāpties? Kāda, jūsuprāt, ir vislabākā metode, lai gūtu visdrošāko risinājumu? Lūk, mana atbilde: "Vislabākā metode ir ļoti vienkārša apklustiet! Pārtrauciet sarunu! Neko vairāk nesakiet!"

Tiklīdz Serēnas tētis ir izlēmis, ka strīds kļuvis par neauglīgu vārdu apmaiņu, viņš vairs neko nesaka, lai ko arī iebilstu Serēna. Bet Serēna vēlas pateikt vēl loti daudz.

-   Nosauc kaut vienu reizi, kad tu man esi uzticējies! Tu nekad man neuzticies! Nekad! Nosauc kaut vienu reizi, kad tu to esi darījis! viņa turpina.

Tomēr, lai kā arī Serēna censtos tēti izprovocēt, viņš neuzkeras uz šī āķa. Saruna ir beigusies. Ja Serēnas tētis vēlas, viņš vēl var piebilst:

-   Piedod, Serēna, bet tev būs jābrauc pie vecvecākiem.

Tomēr esiet uzmanīgi! Šajā brīdī ļoti viegli var iekrist lamatās, pasakot bērnam, ka saruna ir beigusies. Piemēram, Serēnas tētim nevajadzētu teikt meitai, lai viņa apklust.

-   Serēna, es vairāk neko par to nevēlos dzirdēt.

Vienīgais, ko šis teikums panāk, ir tas, ka Serēna kļūst

arvien dusmīgāka uz savu tēti. "Ko gan viņš iedomājas ? Kas viņš tāds ir, lai varētu man pavēlēt aizvērties?"

-   Tu vairāk neko negribi dzirdēt, jo zini, ka tas nav godīgi un saprātīgi!

Serēnas tētis pagriežas un iet prom. Viņam ir jātiek prom no savas meitas.

-   Ko tu dari ? Kur tu iesi ? Tu man vēl neesi pateicis nevienu prātīgu iemeslu! Tu nevari man pavēlēt palikt pie vectēva un Nīnas. Tēt!

Nav tādu vārdu, ar kuru palīdzību varētu panākt Serēnas atkāpšanos. Nav tādu vārdu, kas varētu apturēt viņas lūgšanos. Ticiet man nav tādu vārdu, kas varētu piespiest viņu atkāpties.

-    Viss, Serēna. Man pietiek. Esi uzmanīga, jaunkundz! Tu jau sāc pārkāpt visas robežas. Vairs neviena vārda. Vai dzirdēji ? Neviena vārda!

Šie vārdi būtu liela kļūda. Serēnas tētim ir jābūt tam, kurš pārstāj runāt. Tiklīdz viņš ir stingri nolēmis pārtraukt šo sarunu, viņam tas arī jāizdara un jāaiziet. Pēc iespējas ātrāk.

Taču ņemiet vērā, ka, pat ja tētis atkāpsies, Serēna vienalga turpinās. Viņa varbūt ir no tiem stūrgalvīgajiem pusaudžiem, kuru mazais Es turpina īdēt vēl un vēl kā uzvilkts vilciņš.

-   Tēt, tu nesaproti! Tēt! Tēt! Tu nemaz neklausies. Tēt!

Pusaudžu uzstājība var būt neciešama. Ko darīt tādā gadījumā? Ko darīt, ja Serēna turpina tiepties vēl pusstundu? Stundu? Daudzi pusaudži ir spējīgi izturēt tik ilgi. Zinu, ka daži vecāki mēdz pat aizbēgt no mājām, lai tikai izvairītos no saviem uzstājīgajiem bērniem. Draudēšanai ar sodu pat ja draudi tiek īstenoti šādā situācijā pārsteidzošā kārtā nav nekādas jēgas. Daudzi vecāki ir atklājuši, ka gadījumos, kad pusaudži kļūst dusmīgi un ir pārņemti ar savu mazo Es, sekas viņus neuztrauc. Starp citu, draudi tikai palielina viņu neapmierinātību.

Vislabākais padoms, ko varu piedāvāt: neatsāciet cīņu! Lai cik grūti tas būtu izstājieties. Galu galā pusaudzis nomierināsies.

Protams, tas var būt ilgs un nepatīkams pārdzīvojums. Iemesls, kāpēc šis ir vislabākais padoms, kādu varu piedāvāt, ir vienkāršs: jebkurš cits paņēmiens sevī ietver atkārtotu iesaistīšanos strīdā, bet tas situāciju padarīs vēl sliktāku. Ja pusaudzis atkal un atkal metas jums virsū, jebkas, kas saistīts ar atkārtotu iesaistīšanos strīdā, pielies eļļu ugunij. Stingra nostāja pat šādā nerimstošā uzbrukumā būs visnoderīgākais risinājums.

"Lai cik ilgi tu strīdētos, es savu lēmumu nemainīšu. Lai cik ilgi tava pārmetumu lavīna turpinātos, tu nepanāksi, ka es atkal iesaistīšos strīdā. Tā nenotiks."

Iespējams, jums ir radušies daži jautājumi. Ko darīt tādā gadījumā, ja pusaudža teiktajam ir jēga? Ko darīt, ja sākumā esat teicis "nē", bet bērna pārliecinošie argumenti ir radījuši šaubas par jūsu taisnību? Ticiet man tā nav problēma. Jums vienmēr ir izvēles iespējas.

-   Es par to padomāšu.

-    Tu par to padomāsi ? Ko tas nozīmē? Cik ilgi man būs jāgaida? Ko lai es daru, kamēr tu domāsi? Vai man šeit jāstāv un jāgaida?

-   Es teicu, ka padomāšu par to.

Tā ir izcila atbilde. Jo tā ir patiesība jūs neesat pārliecināts un jums ir nepieciešams laiks apdomāšanai. Taču pats galvenais ir tas, ka ar šādiem vārdiem jūs pasakāt pusaudzim, ka šajā brīdī jūs sarunai pieliekat punktu.

-  Es par to padomāšu.

Šobrīd tas arī ir viss.

-   Es šeit stāvu un gaidu. Vai esi izlēmis?

-  Es teicu, ka par to padomāšu.

KONSEKVENCE

Vislielākais pārbaudījums jums kā vecākiem noteikti ir pusaudža nebeidzamie mēģinājumi jūs nogurdināt, piespiest mainīt lēmumu un atcelt pateikto "nē". Dažreiz pusaudži gūst uzvaru jūs, noguris no strīdēšanās, piekāpjaties un atļaujat kaut ko tādu, kas ir pilnīgi pretējs jūsu nodomiem. Viens šāds izņēmuma gadījums nav nekas traks. Problēma, liela problēma, rodas tad, ja jūs piekāpjaties pārāk bieži. Ja vēlaties, lai jūsu "nē" darbotos vienmēr, jūs nedrīkstat atkāpties no tā. Jums ir jābūt gatavam izturēt līdz galam.

Pusaudži ir dažādi gan tādi, ar kuriem visu var sarunāt itin viegli, gan tādi, kuri nenogurdināmi dodas kaujā vēl tad, kad dzirdējuši jau simtiem "nē". Ja jūsu bērns ir viens no nenogurdināmajiem, jums jābūt ļoti uzmanīgam vārdu cīņās un jāraugās, lai lielākajā daļā no tām jūs būtu konsekvents līdz galam. (Protams, ir arī tādi pusaudži, kurus nekādi neietekmē pat konsekvents "nē" un kuri ir gatavi strīdēties par jebkuru tēmu stundām ilgi.)

Jāatzīst gan, ka man ir mazliet citāds skatījums uz visiecienītāko labas audzināšanas principu, proti, uz konsekvenci. Mans ieteikums būtu šāds: ja konkrētajā situācijā neesat iecerējis ar zobiem un nagiem turēties pie reiz pateiktā "nē", ja jūtat, ka jūsu "nē" var izraisīt ilgstošu strīdu un ja sarunas iemesls nav nekas īpaši nopietns, jūs drīkstat piekāpties.

"Man šodien bija loti smaga diena. Tam nav nekāda sakara ar Kameronu, taču es esmu pavisam "uzvilkta". Jūtos kā bez spēka, un, ja atgadīsies vēl kaut visniecīgākā problēma, tā mani piebeigs. Es neesmu gatava nekādiem strīdiem. Ne šodien. Es vienkārši to nespēju."

Mammu, vai es drīkstu apēst tavu mīļāko jogurtu ? Kamerons jautā. Man ļoti gribas ēst.

"Protams, viņš nedrīkst apēst manu mīļāko jogurtu. Tā ir pēdējā kārbiņa. Rīt es gribēju to ņemt līdzi uz darbu, un viņš to zina. Darbā es varu dabūt citu jogurtu, taču tas man tik ļoti negaršo. Bet vai zināt? Ja es teikšu "nē", viņš sāks čīkstēt. Tas ir skaidrs. Un man nav noskaņojuma to klausīties. Man patiešām to negribas."

Šādā situācijā es atļautu bērnam apēst kāroto jogurtu. Ja gadiem ilgi esat dzirdējuši tieši pretējo, varu iedomāties, ko jūs tagad domājat. Vai tas nepārkāpj visus bērnu audzināšanas likumus? Ikviens taču zina, ka bērni ievēro noteikumus tikai tad, ja to konsekventi dara arī vecāki. Vai Kamerona mamma pati neapdraud noteikumu, ka dēls nedrīkst apēst viņas mīļāko jogurtu? Vai likumi nav konsekventi jāievēro? Kamerona mamma nedrīkst atkāpties no likuma tikai tāpēc, ka nevēlas iesaistīties strīdā. Vai tas nozīmē, ka Kamerons tagad zina likums "Neēd mammas mīļāko jogurtu" vairs nav spēkā? Mana atbilde uz visiem jautājumiem ir šāda: "Ne gluži."

Vecāki visu laiku dzird, cik svarīga ir konsekvence. Es nevaru to noliegt, tomēr uzskatu, ka konsekvence vairāk attiecas uz "nē" stiprumu, nevis uz visu likumu neierobežotu varu. Nejau priekšstatam, ka likumus nevar grozīt, ir jāpaliek nemainīgam, bet gan rīcībai. Ja pasakāt "nē" un patiešām tā domājat, tad tas konsekventi nozīmē "nē".

-  Zini ko, Kameron? Šodien kā īpašo gardumu tu vari apēst manu jogurtu.

-   Velns parāvis, mammu. Vai ar tevi viss kārtībā? Tas ir tik dīvaini.

Ja vairumā gadījumu Kamerona mamma, pasakot "nē" un uz to arī pastāvot, patiešām tā domā, tad šis viens likuma "pārkāpums" nenodarīs nekādu ļaunumu. 99 % gadījumu arī turpmāk viņas "nē" nozīmēs "nē", un likums "Neēd mammas mīļāko jogurtu" būs spēkā atkal nākamajā reizē.

-  Mammu, vai es drīkstu apēst tavu mīļāko jogurtu?

-  Nē, Kameron. Tu taču zini, ka es negribu, lai tu to apēstu.

-   Bet pagājušajā reizē tu atļāvi!

-   Tā bija tikai viena reize, lai tu varētu panaškoties. Nē, es negribu, ka tu apēd manu mīļāko jogurtu.

-   Lūdzu, mammu!

-  Nē, Kameron.

Un, ja Kamerona mamma pateiks "nē" tāpat kā iepriekšējās reizēs, kad tas ir nozīmējis stingru "nē", nebūs nekādu problēmu.

-   Es tomēr nesaprotu, kāpēc es nevaru apēst to jogurtu.

Tomēr šajā brīdī, lai arī kurnēdams, Kamerons aiziet uz

savu istabu.

SAĶERŠANĀS AR "VIEGLO" BĒRNU

»

Par laimi, daži bērni vecāku atteikumu uztver vieglāk, un līdz ar to arī vecākiem nav grūti saglabāt konsekvenci. Lūk, Līannas saruna ar mammu.

-  Nē, Līanna, vienpadsmit vakarā ir pats vēlākais, kad tev jābūt mājās, pēc pusnakts jau ir par vēlu.

-    Bet, mammu, filma, uz kuru mēs iesim, nebeigsies agrāk par pusdivpadsmitiem. Un mājās es varēšu būt ne agrāk kā pēc divpadsmitiem, jo tikai tad Roksanas mamma varēs mani atvest. Es neesmu vainīga, ka filma beidzas tik vēlu.

-   Nē. Piedod, Līanna. Mana atbilde ir "nē".

Līanna vēl kādu brīdi pastrīdas, norisinās pāris minūšu ilga vārdu rpmaiņa, tomēr mamma paliek nelokāma.

-   Nē, Līanna. Pusnakts ir par vēlu.

Tā kā mamma ir pateikusi konsekventu un stingru "nē", Līanna saprot, ka neko nepanāks. Viņa pārtrauc strīdu un dodas uz savu istabu, murminot pie sevis: "Mamma man nekad neļauj darīt to, ko es vēlos. Tas ir tik stulbi. Citiem bērniem gan tā nav. Kāpēc gan man ir tāda mamma?"

Līanna piezvana savai draudzenei un ielogojas dažādos sociālajos tīklos, lai turpinātu gausties par savu nožēlojamo dzīvi. Viņa cer saņemt līdzjūtību.

-   Lai kā man negribētos atzīt, Līanna, raksta viņas draudzene Zanīna, bet es esmu laimīga, ka man ir mana mamma.

1 Tev gan ir traki. Es droši vien sajuktu prātā.

-   Es jau jūku prātā.

Tomēr pamazām Līannas dusmas pierimst. Viņa samierinās ar neizdevušos mēģinājumu panākt savu, tiek tam pāri un vairs par to nerunā. Mammas "nē" ir palicis spēkā.

No Līannas mammas viedokļa raugoties, varētu sacīt, ka ar viņas meitu patiešām bija viegli sarunāties.

-    Tā ir taisnība. Reizēm viņa strīdas, taču, ja esmu pieņēmusi stingru nostāju, Līanna parasti nerada lielas problēmas.

Tā tiešām nav liela problēma. Vairumā gadījumu, ja stingri pastāvēsiet uz savu "nē", viss notiks tieši tā.

SAĶERŠANĀS AR "GRŪTO" BĒRNU

*

Tagad es šo stāstu nedaudz pamainīšu, lai parādītu, kā rīkotos citāda rakstura bērns. Pieņemsim, ka ar Līannu nemaz nav tik viegli. Teiksim, ka viņai ir pavisam citāds raksturiņš ievērojami atšķirīgs no pirmā Līannas varianta. Šī meitene ir īsts dinamīts: viņa vienmēr iesaistās visos konfliktos un bieži vien ignorē vai pat pārkāpj likumus. Ar Līannu tik tiešām ir grūti tikt galā. Viņa pretojas it visam, ko vecāki vēlas, un viņa nesamierinās ar vecāku "nē" ne tuvu tik mierīgi kā pirmajā piemērā minētā meitene.

Piecpadsmitgadīgā Līanna grib pagarināt "komandantstundas " laiku ne tikai šovakar, kad ies uz kino, bet arī visās turpmākajās reizēs. Meitene vēlas, lai katru piektdienas un sestdienas vakaru viņa varētu nākt mājās ap pusnakti. Līannas mammai tas nešķiet pieņemami. Līannas mamma nekādā gadījumā nevēlas, lai viņas meita regulāri pārrastos mājās pēc vienpadsmitiem vakarā. Viņa uzskata, ka tik vēla atrašanās ārpus mājas var ievilināt Līannu nepatikšanās.

-   Mammu.

-   Kas ir?

-   Es gribētu mainīt savu "komandantstundas" laiku nedēļas nogalēm uz pusnakti. Vienpadsmit vakarā galīgi nekam neder. Es vienmēr palaižu garām visu jautrību. Man ir jāmaina noteiktais laiks.

Šajā pašā nedēlā, kad Līanna uzsāka kampaņu par "komandantstundas " nomaiņu, viņa arī nolēma nokrāsot matu šķipsnas sarkanā krāsā. Mamma uzskatīja, ka tas izskatīsies smieklīgi un Līanna kļūs mazāk pievilcīga, turklāt skolā uz viņu skatīsies kā uz savādnieci vēl vairāk nekā šobrīd. īsāk sakot, Līannas mamma negribēja, ka meita krāso sarkanas matu šķipsnas.

Tieši šeit slēpjas galvenā problēma: ja jums ir bērns, ar kuru nav viegli tikt galā, jūs esat spiests gandrīz katru dienu meklēt izeju no sarežģītām situācijām. Ja jums ir pusaudzis, kurš nepārtraukti pārkāpj robežas, nemitīgi strīdas un katrā konfliktā ieliek milzīgu enerģiju un neatlaidību, jūs vienkārši nespējat katru strīdu novest līdz galam. Jums nav tik daudz spēka un enerģijas.

Visticamāk, jūs pārāk bieži nogursiet un būsiet spiests piekāpties. Jūs pārāk bieži "uzsprāgsiet", un tas var beigties ļoti bēdīgi. Vēl sliktāk nemitīgie strīdi sabojās jūsu attiecības ar bērnu. Pusaudža gadi kļūs par nebeidzamu kaujas lauku, un tā rezultātā starp jums un jūsu bērnu var rasties milzīga plaisa. Tas nebūtu labi ne jums, ne pusaudzim.

Līanna nodomās: "Es ienīstu savu mammu. Cik labi būtu, ja kaut pāris reizes viņa pret mani izturētos labi. Taču mēs visu laiku plēšamies."

Un Līannas mamma klusībā sev atzīsies: "Kad atgriežos mājās un tur ir Līanna, es vienmēr uztraucos. Kas mani atkal sagaida'? Man nekad nav patīkami būt kopā ar viņu, jo vienmēr atrodas kāds iemesls strīdam. Vienmēr kaut kas uzrodas. Jūs nevarat iedomāties, cik tas ir nomācoši."

Es vēlētos aprunāties ar vecākiem, kuri nonākuši līdzīgā situācijā.

-   Ko darīt ar Līannas "komandantstundu"? Vai uzskatāt, ka varētu atļaut viņai nākt mājās vēlāk nedēļas nogalēs?

-   Nē, pilnīgi izslēgts. Es viņai neuzticos. Jūs nevarat ne iedomāties, kā es uztraucos, kad viņas nav mājās. Pat pulksten vienpadsmit vakarā ir pārāk vēls.

-   Vai jūs gribētu, lai viņa nokrāso sarkanas matu šķipsnas?

-   Nē, tad viņa izskatīsies pēc hipiju klaidoņa.

- Vai tiešām domājat, ka tā varētu būt nopietna problēma, V ja viņa nokrāsos sarkanas matu šķipsnas ?

-    Tā nebūtu milzīga problēma, tomēr nē viņa izskatītos pārāk dīvaini, un tieši to viņa vēlas. Vienaudži no viņas novērsīsies vēl vairāk nekā šobrīd.

Visu pusaudžu ne tikai nesavaldīgo vecākiem reiz nākas izvēlēties starp to, kas ir svarīgs, un to, kas ir patiešām svarīgs. Labs, praksē pierādīts likums nosaka, ka pastāv divas pusaudžiem aktuālo tematu kategorijas:

1)  temati, kuri uztrauc vecākus;

2)  temati, kuri ļoti uztrauc vecākus.

Pajautājiet sev: "Vai šis "nē" patiešām ir tik svarīgs, ka esmu gatavs ieguldīt milzīgas pūles un izniekot savu laiku, lai tikai to saglabātu, ņemot vērā, ka ir vēl daudzi citi "nē", par kuru ievērošanu man jācīnās? Vai tas ir tik būtiski, lai es to noteiktu par galveno prioritāti?" Ja atbilde ir "jā", tad jums jāiztur līdz galam. Ja neesat pārliecināts, pārdomājiet, vai konkrētais temats ir strīda vērts.

Lūk, daži gadījumi, kad vecāki uzskata atteikumu par pilnībā negrozāmu lēmumu.

-   Vai Deivs [meitas draugs] pēc stundām var atnākt pie manis? [Pusaudži būs mājās divi vien, un mamma ir pārliecināta, ka viņi nodarbosies ar seksu ko viņi, protams, arī darīs.]

-   Vai es varu nopirkt šo nazi ? [Pagājušajā gadā šim zēnam bija lielas nepatikšanas, jo viņš bija paņēmis līdzi uz skolu palielu nazi.]

-   Vai es varu aizbraukt pie Erīnas ? Elisas brālis mani aizvedīs. [Tas ir jaunietis, par kuru pagājušajā nedēlā meita stāstīja, ka viņam ir problēmas ar alkohola lietošanu.]

Un daži gadījumi, kad atbilde "nē" nav ārkārtīgi būtiska.

-   Vai es varu nokrāsot matu šķipsnas sarkanā krāsā?

-   Vai es varu iznomāt filmu "Zombiju nāves balle"?

-   Vai es turpmāk varu darbadienās iet gulēt pusstundu vēlāk ?

Tātad ja jūsu "nē" ir negrozāms, jums ir jābūt gatavam izturēt līdz galam. Un, ja esat noteicis dažus ārkārtīgi svarīgus "nē", raugieties, lai nebūtu pārāk daudz citu "nē".

PĒDĒJĀ BRĪDĪ ZAUDĒTA UZVARA

Kad sakāt "nē" savam pusaudzim, ir ļoti būtiski atcerēties, ka jūs komunicējat ar viņa mazo Es. Un mazajam Es visiem mazajiem Es piemīt tendence neatkāpties, ja viņš nespēj panākt savu (lai kādas sekas arī viņu gaidītu). Un viņš ne tikai neatkāpjas, bet arī izmanto visefektīvākās metodes, lai vienmēr ievilktu jūs atpakaļ strīdā, pat ja esat veiksmīgi centies atkāpties. Laika gaitā pusaudzis, vairakkārt mēģinot un kļudoties, jau ir atklājis, uz kurām jūsu podziņām jāspiež, lai panāktu savu.

Emma un viņas mamma iepērkas tirdzniecības centrā. Kādā modernā, bet dārgā apģērbu veikalā Emma ierauga ziemas jaku, kas viņai ļoti patīk. Taču tā ir pārāk dārga. Pilnīgi izslēgts, ka Emmas mamma ļautu meitai pirkt šo jaku. Tomēr Emma ir burtiski iemīlējusies dārgajā apģērba gabalā visas viņas domas riņķo tikai ap to, kā iegūt šo jaku. Un meitene sāk dedzīgi strīdēties, izmantojot gan lūgšanos, gan visādas viltības, kādas vien spēj izdomāt. Diemžēl veltīgi. Kad Emma un viņas mamma jau labu laika sprīdi ir strīdējušās, mamma stingri noaka:

-  Nē, Emma. Piedod. Es zinu, ka tev šī jaka ļoti patīk, taču tu to nevari dabūt. Tā ir pārāk dārga.

Mamma to pasaka Emmai labi pazīstamajā tonī. No pieredzes meitene jau zina, ko tas nozīmē, lai cik ilgi Emma lūgtos, mamma nepiekāpsies. Šajā brīdī tās patiešām ir sarunas beigas. Nekas, ko vēl Emma varētu pateikt, nespētu mainīt mammas lēmumu. Zaudējusi cerības iegūt kāroto jaku un dusmīga uz mammu, Emma savā visasākajā tonī saka:

-  Aizmirsti par to. Tālāk vari iepirkties viena pati [mamma bija vēl ieplānojusi aiziet uz audumu veikalu]. Es būšu kafejnīcā. Vari atnākt man pakaļ, kad būsi beigusi. Es nekad nevaru dabūt to, ko vēlos, vai ne? Nekad!

Emma pagriež mammai muguru, lai dotos uz netālo kafejk nīcu.

Varu teikt, ka šobrīd Emmas mamma nepārprotami ir guvusi lielisku uzvaru. Tā kā atkāpšanās ir pats pēdējais, ko mazais Es jebkad gribētu darīt, Emmas aiziešana ir vislabākais pierādījums tam, ka viņas mamma ir viena no stingrākajiem vecākiem. Audzināšanas Olimpiskajās spēlēs Emmas mamma noteikti saņemtu zelta medaļu. Lieliska uzvara. Bet, kā jau mēs zinām, mazie Es tik viegli nenomierinās.

Emma, dodoties prom, vēl pēdējo reizi mēģina iesaistīt mammu cīņā un nomurmina:

-  Maita.

Gadījumos, kad bērns pasaka kaut ko tādu, kas, jūsuprāt, nedrīkst palikt bez ievērības, galvenais ir ievērot likumu nogaidīt līdz vēlākam, mierīgākam brīdim. Ja Emmas mamma uztraucas par meitas rupjību un vēlas ar to tikt galā, kaut kad vēlāk viņa var pateikt: "Es dzirdēju, ko tu veikalā teici, un es nevēlos, ka tu ar mani jebkad vēl tā runātu." Tas ir daudz labāk, nekā censties atrisināt šo strīdu momentāni; tādi centieni tikai sabojās panākto uzvaru.

Emmas mamma negrib ignorēt meitas rupjību, tāpēc viņa saka Emmai:

-   Ko tu teici ?

Un, lai gan Emma jau gatavojās doties prom, izdzirdējusi mammas vārdus, viņa pagriežas pret mammu un, tāpat murminot, atbild:

-   Es neko neteicu.

Bet viņas iekšējais mazais Es priekā gavilē! Emmas mamma ir sadusmota.

-   Nerunā ar mani tādiem vārdiem!

Taču tagad, kad situācijā jau ir iesaistījies Emmas mazais Es, viņa atbild:

-   Es runāšu tā, kā gribēšu. Ja tu gadījumā neesi pamanījusi, mēs dzīvojam brīvā valstī.

Un Emmas mamma apjūk. Pusaudze ir guvusi virsroku, bet mamma ierauta vēl dziļāk strīdā.

-  Nē, vismaz kamēr tu dzīvo mūsu mājā un atrodies mūsu apgādībā, tu uzvedīsies un runāsi tā, kā mēs gribēsim.

Protams, Emmai, tāpat kā vairumam pusaudžu, jau ir gatava atbilde uz šādu ultimātu.

-   Labi. Tad es zvanīšu Kendrai. Viņas mamma teica, ka es drīkstu dzīvot pie viņiem. Līdz tam laikam, kad nonāksim mājās, viņa varētu atbraukt man pakaļ. Ā, starp citu, vai tev nav nekas pretī, ja es rīt atbrauktu pēc savām mantām ?

Kā jau teicu, pusaudžiem uz visu ir gatava atbilde. Es uzskatu (un no tā neatkāpjos), ja, pasakot "nē", jūsu mērķis ir ierobežot strīdu un pretimrunāšanu konkrētajā brīdī un arī turpmāk, pareizā rīcība ir pēc iespējas ātrāk pārtraukt strīdu. Turklāt šāda rīcība nelīdzinās agrāko laiku metodēm, kas saistītas ar bailēm un stingriem sodiem.

Prasme laikus atkāpties, manuprāt, ir viena no vērtīgākajām pusaudžu audzināšanā. Tiesa, šī prasme ir apzināti jāapgūst, jo tā neatbilst mūsu dabiskajam instinktam atbildēt uz katru rupjību, kura brēc pēc reakcijas. (Atbildēšana uz ikvienu netaktisku repliku, protams, būtu kļūda.) Par laimi, atkāpšanās prasmi ir viegli iemācīties, jo tā ir efektīva. Un tā atbilst mūsu priekšstatam par pieauguša cilvēka rīcību daudz lielākā mērā nekā ierastā izturēšanās.

-   Neuzdrošinies runāt ar mani tādā tonī!

-   Runāšu, kā gribēšu!

-  Nē, tu nerunāsi!

-   Runāšu gan!

-  Nē, nerunāsi vis!

-  Runāšu!

-  Nu jau tu pārkāp visas robežas.

-  Nē, tu pārkāp visas robežas.

Parasti šādai sarunai seko draudi par sodu, kurš tiks īstenots vai varētu tikt īstenots. Jebkurā gadījumā vecāki pēc tam jūtas tā, it kā būtu zaudējuši kontroli. Viņi ir neapmierināti ar savu izturēšanos un paši ar sevi, jo atkal ir bijuši ierauti nepatīkamajā riņķa dancī.

Saprotu, mans ieteikums varētu izraisīt jautājumu: "Ja vecāki momentāni nereaģēs uz pusaudža rupjību, vai pusaudzis neuzskatīs, ka ir ticis cauri sveikā?" Varu jums atbildēt pavisam droši: "Nekādā gadījumā!" Nepieciešami pierādījumi? Pamēģiniet šo metodi un pavērojiet, cik ļoti pusaudzim nepatīk, ja vara ir vecāku rokās.

-   Mammu, tu manī neklausies! Tev ir jāuzklausa mani!

Pusaudzis ir izmisis. Viņš jūs vajās, mēģinot piespiest atbildēt. Ja neatbildēsiet, ziņa, kuru viņš uztvers, būs tieši tāda, kādu jūs vēlaties viņam nodot: "Ja vēlies pret mani izturēties nepieņemami un nepieklājīgi, vienīgais, ko tu ikreiz panāksi, būs tas, ka es acumirklī novērsīšos no tevis. Es neiesaistīšos tavā dzīvē, iekams tu atkal sāksi uzvesties pieklājīgi." Tieši to jūs vēlaties pateikt pusaudzim.

Ja kāds būtu pierakstījis simtiem visbriesmīgāko strīdu starp pusaudžiem un vecākiem, es esmu pārliecināts, ka mēs redzētu, lūk, ko: būtu bijis iespējams izvairīties no visiem nepatīkamajiem strīdiem, ja vien vecāki būtu tos pārtraukuši daudz agrāk… un nekad nebūtu pie tiem atgriezušies. Tātad ja reiz esat pateicis stingru "nē", itin viss, ko teiksiet pēc tam, nāks jums par sliktu. Tāpēc atgādināšu vēlreiz: prasme laikus atkāpties ir ļoti būtiska un ļoti efektīva, to var viegli apgūt un lieliski nostiprināt.

KĀ TIKT GALĀ AR PRETIMRUNĀŠANU

Zinu, ka daudzus vecākus neapmierina mans padoms par laicīgu atkāpšanos strīdā ar pusaudzi. Lai arī par kādu tēmu būtu aizsācies strīds, lielākajai daļai vecāku ir ļoti grūti to pārdzīvot: pusaudzis runā pretī, bet viņiem saskaņā ar manu padomu vienkārši jāatkāpjas! Vecāki ir dusmīgi, jo nedrīkst pusaudzim "lasīt morāli", nedrīkst viņu sodīt vai darīt jebko citu, kas liktu bērnam saprast, cik nepieņemama ir pretimrunāšana. Vecākus neapmierina doma, ka neko nevajag teikt. Viņi uzskata, ka pretimrunāšana ir nepieklājīga un ka tādu necieņas izrādīšanu nedrīkst atstāt bez ievērības. Vairums vecāku domā, ka viņiem noteikti vajadzētu reaģēt situācijās, kad pusaudzis nekaunīgi runā pretī, jo tikai tā bērns sapratīs, ka viņa rīcība ir nepieņemama. Vecāki vienkārši nespēj ignorēt necieņas izrādīšanu.

Pie Marisas mammas ir ieradies ciemiņš.

-   Kas jūs esat ?

-   Vai jūs pati nevarat uzminēt ?

-    Nu… jūs izskatāties pēc Tēvoča Sema… Kāpēc jums mugurā ir Tēvoča Sema kostīms ?

-  Tāpēc, ka es esmu Tēvocis Sems. Es esmu Amerikas Savienotās Valstis. Un šeit es esmu tāpēc, ka jūsu meita pret jums izturas nepieklājīgi.

-  Jā, es zinu. Es ar to nelepojos.

-  Es šeit esmu ne tikai tādēļ, ka viņa pret jums izturas necienīgi, bet arī jūsu dēļ, jo jūs viņai to atļaujat. Tā rīkojoties, jūs

sn I "

apdraudat ASV pamatus. Valsts un sabiedrības labad jums ir pienākums panākt, ka šis bērns labojas.

-  Es zinu. Es zinu. Marisas mamma izplūst asarās. Bet ko es varu darīt ?

-  Jūs nedrīkstat piekāpties savai meitai. Jūs nedrīkstat ļaut viņai izturēties pret jums nepieklājīgi un nelikties par to ne zinis.

To pateicis, Tēvocis Sems pazūd.

Izklausās dīvaini, vai ne? Jā, jums ir pienākums izaudzināt savu bērnu par kārtīgu cilvēku, taču… jūs to jau darāt! Laba un godīga bērna izaudzināšana ir process.

Mans padoms saistībā ar pretimrunāšanu ir pavisam vienkāršs, turklāt tas pilnīgi noteikti ir labāks par atgriešanos pie vecajām sodīšanas metodēm. Tātad, ja jūsu bērns runā pretī, jums ir divas iespējas atbildēt nekavējoties vai arī neatbildēt vispār. Es ieteiktu neatbildēt.

Diemžēl lielākā daļa vecāku ikdienā izmanto vienu no divām populārākajām audzināšanas metodēm, kuras abas ir nesekmīgas. Viena metode ir atbildēt uz pretimrunāšanu un norādīt, ka runāt pretī ir nepieņemami.

-   Lusinda, vai tu, lūdzu, varētu noslaucīt virtuves galdu?

-   Atvaino, es neesmu tava kalpone. Kāpēc Endrū nevar to izdarīt ? Kāpēc tu vienmēr liec tīrīt virtuvi man, nevis viņam ? Tāpēc, ka es esmu meitene, vai ne? Tas nav godīgi!

-   Lusinda, nerunā ar mani tādā manierē!

%

Lusindas mamma aizrāda meitai par pretimrunāšanu. Problēma ir tā, ka šie konkrētie mammas vārdi, visticamāk, izprovocēs turpmāku pretimrunāšanu.

-   Kādā manierē? Tu pati ar mani tā runā!

Šie savstarpējie apvainojumi var turpināties ļoti, ļoti ilgi, proti, kamēr vien Lusindas mamma koncentrēs uzmanību uz meitas pretimrunāšanu.

-   Tu man skaties, Lusinda!

-   Bet tu ar mani tā runā visu laiku!

-   Tu mani dzirdēji, Lusinda!

-   Labāk paklausies pati uz sevi.

Otra neveiksmīgā metode, kuru vecāki mēdz izmantot, lai "apkarotu" pusaudžu tieksmi runāt pretī, ir uzmanības pievēršana sarunas saturam.

-   Lusinda, vai tu, lūdzu, varētu noslaucīt virtuves galdu ?

-   Atvaino, es neesmu tava kalpone. Kāpēc Endrū nevar to izdarīt? Kāpēc tu vienmēr liec tīrīt virtuvi man, nevis viņam ? Tāpēc, ka es esmu meitene, vai ne? Tas nav godīgi!

-   Tu taču loti labi zini, ka tas nav tiesa. Es arī Endrū lieku strādāt virtuvē.

-   Jā, kā tad! Vienīgais, ko tu liec viņam darīt, ir skaldīt malku.

Jūs sapratāt manu domu. Šāda saruna var turpināties bezgalīgi kamēr vien Lusindas mamma gribēs ar savu meitu apspriest dzimumu lomu stereotipus un mājsaimniecības darbus.

-   Tas ir smieklīgi, Lusinda! Tam nav nekāda sakara arto, ka esi meitene. Tev vienkārši nepatīk man palīdzēt mājas darbos.

-   Tev nav taisnība. Paskaties uz sevi! Ko tu pati dari ? Tad arī redzēsi!

Un tā tālāk…

Jo aktīvāk reaģēsiet uz pretimrunāšanu, jo vērienīgāka tā kļūs. Vienkārša sakarība. Tā vietā es iesaku citādu risinājumu.

-   Lusinda, vai tu, lūdzu, varētu noslaucīt virtuves galdu ?

-  Atvaino, es neesmu tava kalpone. Kāpēc Endrū nevar to izdarīt? Kāpēc tu vienmēr liec tīrīt virtuvi man, nevis viņam? Tāpēc, ka es esmu meitene, vai ne? Tas nav godīgi!

-   Lusinda, vai tu, lūdzu, varētu noslaucīt virtuves galdu ?

Nereaģējiet uz pretimrunāšanu nekādā veidā! Kā redzējāt minētajos piemēros, lai kuru no populārajām metodēm izvēlētos Lusindas mamma, neviena no tām nespēja apturēt Lusindas vārdu plūdus. Taču, ja mamma nevis reaģē uz meitas pretimrunāšanu, bet gan vienkārši atkārto savu lūgumu, Lusindai atliek tikai divas iespējas: pakļauties vai arī nepakļauties. Toties pretimrunāšana ir pārtraukta, jo tai vairs nav iemesla. Ja Lusindas mamma arī turpmāk nekādi nereaģēs uz meitas pretimrunāšanu, Lusinda droši vien kādu laiku vēl turpinās to darīt, tomēr ar laiku šī tieksme mazināsies. Lusinda zinās, ka pretimrunāšanai nav nekādas jēgas, jo mamma uz to neatbild.

"Es ienīstu savu mammu. Kad mēģinu kaut ko iestāstīt, viņa nekad manī neklausās. Tas nav godīgi. Es pat nevaru parunāties ar viņu. Piemēram, vakar, kad mēģināju mammai pierādīt, ka viņa rīkojās nepareizi, neļaudama man palikt pie Kesijas pa nakti nedēļas nogalē, kamēr vecāki nebūs mājās. Tas ir tas pats, kas runāt ar sienu. Ko tas nozīmē?"

CĪŅA AR NEPIEKLĀJĪBU

Esmu pārliecināts, ka lielākā daļa vecāku tagad domā: "Bet es nespēju ignorēt nepieklājību, kas izpaužas kā pretimrunāšana! To nevar tā vienkārši atstāt bez ievērības. Vai varbūt var?" Es atbildu: "Jā, var."

Padomājiet par šādām iespējām! Varbūt pretimrunāšana tomēr nenozīmē to, ka arī pret citiem pieaugušajiem jūsu bērns izturas tikpat nepieklājīgi? Varbūt tas, ka pusaudzis šobrīd izturas nepieņemami, nemaz neapliecina, ka viņš tāpat uzvedīsies, arī būdams pieaudzis? Un varbūt arī bez jūsu audzināšanas metodēm pusaudzis iemācīsies, ka nepieklājība ir nepieņemama?

Iespējams, jūsu pusaudzis patiesībā domā, ka runāšana pretī ir slikta, bet ne tik ļoti slikta. Iespējams, mājās viņš izturas nepieklājīgi vienkārši tāpēc, ka zina: jūs viņu nesāpināsiet un neizmetīsiet no mājām. Hmm… Vai jums nebūtu vieglāk paciest pretimrunāšanu, ja jūs zinātu, ka visi šie pieņēmumi ir patiesi? Pajautāsim pusaudžiem, ko viņi paši par to domā!

-    Džerom, vai tu pret saviem vecākiem dažkārt izturies nepieklājīgi ?

-   Jā.

-   Vai šāda izturēšanās, tavuprāt, ir slikta ?

-  Jā. Uzskatu, ka bērni nedrīkst izturēties nepieklājīgi pret vecākiem.

-   Tad kāpēc tu pats tā dari ?

-   Es nezinu… Viņi mani kaitina.

-   Vai tu pēc tam to nožēlo ?

-   Mazliet. Varbūt. Nē, ne gluži.

-   Tev nav neērti, ka esi bijis nepieklājīgs ?

-   Nu, reizēm viņi izturas kā īsti stulbeņi.

-  Vai tu gribētu izturēties pieklājīgāk, ja spētu sevi kontrolēt ?

-   Droši vien. Es nezinu. Tas ir, es zinu, ka tā nevajadzētu darīt. Taču es nesaprotu, kas tur slikts, it īpaši tad, ja viņi izturas stulbi. Un, ticiet man, tā arī ir. Es taču pasaku tikai dažus vārdus. Kas tur briesmīgs ?

-   Vai, kopumā ņemot, tu domā, ka viņi ir labi vecāki?

-   Jā. Bet, kā jau teicu, reizēm viņi rīkojas stulbi.

-   Vai tu uzskati, ka runāt pretī vecākiem ir slikti ?

-  Nē. Ne gluži. Tikai mazliet. Kā jau teicu, tie taču ir tikai vārdi.

-   Vai tu cieni savus vecākus ?

-  Jā. Viņi vienmēr ir rūpējušies par mani. Es zinu, ka viņi mani mīl. Viņi cenšas pēc labākās sirdsapziņas, kaut arī viņiem ir bijis jāsamierinās ar daudzām cūcībām. Es to zinu. Jā, es viņus cienu.

-   Tad kāpēc tu runā pretī vecākiem ?

-   Es tā daru, kad esmu dusmīgs. Es zinu, ka nekas slikts ar mani nenotiks.

-    Vai tu domā, ka runāsi viņiem pretī arī tad, kad būsi pieaudzis ?

-Nē.

-   Kāpēc nē?

-   Tāpēc, ka tad tā būtu pieauguša cilvēka necieņa pret vecākiem. Ja esi bērns, tas ir citādāk.

-   Kāpēc citādāk ?

-   Tāpēc, ka esi bērns.

-  Ja vecāki tevi pērtu par katru pretimrunāšanas reizi, vai tu runātu pretī?

-  Nē. Droši vien ne. Taču viņi tā nedrīkst rīkoties. Tā būtu varmācība pret bērnu.

-  Kā tu domā, kas ir sliktāk ja bērns runā pretī vecākiem vai ja vecāki ieplaukā bērnu ?

Ja vecāki iepļaukā bērnu. Tas ir daudz sliktāk. Pretimrunāšana ir tikai vārdi. Iepļaukāšana ir vardarbība pret bērnu.

Vai mēs audzinām nepieklājīgu briesmoņu paaudzi? Nē.

Vai pusaudži uzskata, ka pretimrunāšana ir slikta? Jā.

Vai viņi domā, ka pretimrunāšana ir ļoti slikta? Nē.

Kāpēc pusaudži runā pretī? Pirmkārt, viņi neuzskata, ka tā ir ļoti slikta rīcība. Otrkārt, viņi zina, ka tam nebūs nekādu nepatīkamu seku.

Vai mēs gribētu atgriezties pie vecajām audzināšanas metodēm ar stingriem sodiem, lai izskaustu pretimrunāšanu? Es negribētu. Un domāju, ka jūs arī ne.

KAD IR PIEĻAUJAMS DUBULTSTANDARTS

Tagad es pastāstīšu jums, kāda attieksme pret nepieklājīgu uzvedību, manuprāt, varētu būt noderīga mūsdienu pusaudžu audzināšanā. Tas ir kaut kas līdzīgs dubultstandartam. Doma ir pavisam vienkārša. Vecākiem vajadzētu noteikt divus dažādus pieklājīgas uzvedības standartus: viens no tiem, saudzīgais standarts, tiktu izmantots tikai mājās un ģimenes lokā, bet otrs, daudz stingrāks standarts, tad, kad pusaudzis atrodas sabiedrībā vai kopā ar citiem cilvēkiem, kuri nav ģimenes locekļi. Tādējādi jūs parādītu, ka atsevišķas uzvedības izpausmes ir pieļaujamas, ja tās izpaužas nosacīti privātos apstākļos tikai ģimenes locekļu klātbūtnē. Lūk, daži piemēri, kas ilustrē pārmaiņus pieņemamas un nepieņemamas uzvedības paraugus.

Kelsija ar tēti brauc mašīnā.

-   Ko tu domā par skolu šajā mācību gadā ? tētis jautā.

-   Kas par debilu jautājumu! Bet kā tu domā ? Tā ir tikpat stulba kā vienmēr.

Ģimene ciemojas pie Kelsijas tantes.

-  Kelsija! Mīlā, kā tev šogad patīk skola? viņas tante jautā.

-   Kā gan man tur varētu patikt ? Un kā jūs domājat ? Tā ir stulba.

Džeisons ar tēti sarunājas virtuvē.

-   Tēt, vai vari man iedot piecus dolārus ? Es gribu nopirkt konfektes labdarības tirdziņā skolā.

-   Nē. Piedod, Džeison.

-   Tu esi skopulis. Tā taču ir labdarība.

-   Nē, tu vari paņemt pats savu naudu, ja vēlies.

-   Tu esi stulbenis.

Džeisons ar tēti stāv pie kases lielveikalā.

-   Tēt, vai vari man iedot piecus dolārus ? Es gribu nopirkt konfektes labdarības tirdziņā skolā.

-   Nē. Piedod, Džeison.

-   Tu esi skopulis. Tā taču ir labdarība.

-   Nē, tu vari paņemt pats savu naudu, ja vēlies.

-   Tu esi stulbenis.

Ikviens, kas stāvēja rindā pie kases, varēja dzirdēt, ko Džeisons pateica savam tētim.

Melinda un viņas mamma divatā atrodas savas mājas viesistabā.

-   Melinda, vai tu nebūtu tik mīla un neatnestu man minerālūdeni no ledusskapja ?

-   Kāpēc tu pati nevari ?

Ciemos ir ieradusies Anglijas karaliene, un viņai tiek pasniegta tēja.

-   Jā, man loti garšo tēja.

-   Vai nevēlaties cukuru ? Melindas mamma jautā.

-   Jā, paldies. Un es labprāt gribētu arī krējumu.

-   Protams. Melinda, esi tik mīla, aizej, lūdzu, uz virtuvi, paņem vienu no tām mazajām kanniņām un ielej tajā saldo krējumu, lai karaliene varētu pieliet tējai.

-   Kāpēc tu pati nevari to izdarīt ?

-   Ak, kas par nejauku, mazu knēveli! piebilst Anglijas karaliene.

Pirmajā piemērā, protams, aprakstīta slikta uzvedība, bet, tā kā šajā situācijā ir iesaistīti tikai ģimenes locekļi, tas nav nekas briesmīgs. Otrais piemērs jau ir ievērojami sliktāks, jo sabiedrībā

vai cilvēkos, kuri nav ģimenes locekļi, pusaudzim būtu jāuzvedas mazliet citādi. Kelsijas uzvedību atkarībā no situācijas var vērtēt dažādi. Kas ir pieņemami vienā gadījumā, var būt pilnīgi nepieņemami citā. Un attiecīgi arī vecāku reakcijai ir jābūt atšķirīgai.

Ja izaicinošo pretimrunāšanu piedzīvojat mājās vai šaurā ģimenes lokā, labāk būtu to ignorēt. Ja pusaudža vārdi vai izturēšanās ir jūs nopietni aizskārusi, vēlāk varat pateikt: "Kelsij, kad šodien tev jautāju par skolu, man nepatika, kā tu atbildēji. Man ir nepieņemami, ka tu ar mani tā runā." Tā būtu piemērota reakcija.

Taču gadījumos, kad uzvedība tiek vērtēta stingrāk, piemēram, sabiedrībā vai ciemiņu klātbūtnē, pusaudzim ir jāievēro citi standarti.

-   Kelsija, tas, kā tu atbildēji tantei Vivjenai, bija nepieņemami. Viņa taču tikai gribēja būt pieklājīga. Tā tu vari runāt ar mums, bet ne ar citiem pieaugušajiem, it īpaši ar vecāka gadagājuma cilvēkiem kā tava tante. Mēs to nepacietīsim . Mani neinteresē tavas nepieklājības iemesli, tev ir jālabojas.

-   Džeison, šodien lielveikalā es jutos ļoti neērti. Tā tu vari runāt, kad esam divatā. Taču tu man liki justies neveikli visu šo cilvēku priekšā. Tu tā nedrīksti runāt ar mani publiskā vietā.

-   Melinda, nekad vairs neuzdrošinies tā izturēties, kad uz tasi tējas ir ieradusies Anglijas karaliene. Kad pie mums ir ciemiņi, tev jābūt pieklājīgai neatkarīgi no tā, vai tev tas patīk vai ne.

Izveidojiet divus dažādus sliktās uzvedības standartus, un pusaudzis ātri vien izpratīs atšķirību. Viņš jutīs mazāku spiedienu izturēties pieklājīgi mājās kopā ar ģimeni, un tādējādi palielināsies varbūtība, ka ārpus ģimenes viņš uzvedīsies pieklājīgāk. Pusaudzis sāks saprast, ka slikta uzvedība kļūst vēl sliktāka, ja tā izpaužas ārpus ģimenes drošības zonas. Iespējams, viņš pats sev noteiks daudz stingrākus standartus.

Ko iesākt saistībā ar saudzīgo uzvedības standartu mājās? Galu galā tā ir vieta, kur parādās mazais Es un kur jums nav ne mazāko cerību uzvarēt šo kauju. Ja no pusaudža tiek prasīts, lai viņš uzvestos pieklājīgi tikai dažās situācijās, viņam ir vieglāk samierināties. Visticamāk, dubultstandarti veicinās pusaudža uzvedības uzlabošanos, un beigu beigās visiem būs prieks par sasniegto rezultātu.

Protams, daži vecāki jautās: "Vai tā nav vārdos neizteikta atļauja mājās uzvesties nepieklājīgi?" Jā, zināmā mērā tā arī ir.

-Ak tā? Tātad es mierīgi varu tā uzvesties, ja esam divi vien?

-   Nē, tas nav pieņemami, ja tu pret mani izturies nepieklājīgi. Tomēr ir ļoti liela atšķirība, vai mēs esam mājās vieni paši vai pie mums ir atnākuši ciemiņi, vai arī mēs atrodamies sabiedriskā vietā. Tādā gadījumā tas ir nepieņemami. Tad tava uzvedība mani uztrauc daudz vairāk.

-    Tātad, ja es slikti uzvedīšos, būdams divatā ar tevi, tu dusmosies mazāk nekā tad, ja mums apkārt būs citi cilvēki?

-Jā, tieši tā.

Kā jau teicu, tas ir dubultstandarts. Tomēr es domāju, ka tas ir ļoti noderīgs.

t

2. nodaļa KĀ PANĀKT, LAI PUSAUDZIS KAUT KO DARĪTU

V

ai atceraties situāciju, kuru aprakstīju iepriekš? Bieži vien, kad atrodos mājās kopā ar savu mīļoto sievu un viņa man lūdz kādu pakalpojumu, mani pēkšņi pārņem ārkārtīgi liels nogurums, kas laupa pilnīgi visus spēkus, es vienkārši neesmu spējīgs izpildīt kaut vienu mīļotās sievas lūgumu. Turklāt manai mīļotajai sievai nepiemīt ne mazākās līdzjūtības vai izpratnes par to, ka mans nespēks ir medicīniski raksturojams stāvoklis, nevis brieduma trūkums vai slinkums.

Ja palūgsiet pusaudzim izdarīt kaut ko tādu, ko viņš nevēlas darīt, viņa reakcija vienmēr būs pārsteidzoši līdzīga tai, kuru hupat aprakstīju. Tiesa, kā jau teicu, manā gadījumā nespējas iemesls ir medicīniska diagnoze, turpretī pusaudža rīcību nosaka mazais Es…

Ikreiz, kad vecāki palūdz pusaudzim izdarīt jebko, kas prasa kaut nelielu fizisko piepūli, notiek brīnums un izrādās, ka viņš pēkšņi ir ļoti noguris.

-   Medisona, vai tu, lūdzu, varētu izvest pastaigāties Raju ?

-   Es esmu ļoti nogurusi.

-   Pirms minūtes tu neizskatījies nogurusi.

-  Esmu gan. Es patiešām nejūtos labi. Man liekas, ka esmu slima.

-   Tu neesi slima.

-   Vai tad tu esi ārsts? Es domāju, ka tu darbojies cilvēkresursu jomā.

-   Medisona, nekļūsti nekaunīga!

Pusaudži uzskata, ka vecāki vienmēr "piesienas", proti, izdomā kaut ko, kas viņiem būtu jādara, un katrā saskarsmes brīdī arī liek to darīt.

-   Tā ir! Mamma to tik vien dara! Viņa pat paskatīties uz mani nevar bez piesiešanās!

Pusaudži nesaskata ne mazāko sakarību starp atkārtotiem lūgumiem kaut ko izdarīt un neskaitāmajiem nepabeigtajiem darbiem, kurus iepriekš bija solījuši paveikt.

-    Es zinu, kāpēc tā ir. Tas ir par to reizi, kad es netīšām nometu zemē pāris olas un tās saplīsa. Es teicu, ka visu satīrīšu, bet mani iztraucēja telefona zvans. Un es pilnīgi aizmirsu par olām, bet mamma paslīdēja uz tām un bija šausmīgi dusmīga. Bet tā taču nenotiek visu laiku! Turklāt tā nav mana vaina, ka es aizmirsu par olām! Tā bija loti svarīga telefona saruna: Kendisa tikko bija izšķīrusies no Džonasa.

Pusaudži vienmēr apgalvo, ka izpildīs to, ko viņiem lūdz. Tikai ne šobrīd… Turklāt viņi patiešām domā, ka to izdarīs vēlāk un ka viņu solījums ir reāls.

-   Jā, es iztīrīšu ledusskapi. Kāpēc tu uz mani tā skaties? Es to izdarīšu.

Pusaudži apsola un svēti tic šim solījumam, jo domā, ka viņu Es precīzāk sakot, nākotnes Es to paveiks. Viņi mierīgu sirdi turpina solīt sava nākotnes Es vārdā, jo nākotnes Es vienmēr ir pieejams un gatavs izpildīt uzdevumu. Vienīgā problēma šeit un tagad atrodas pusaudža šodienas Es.

Parunāsimies ar pusaudža nākotnes Es!

-   Vai tev nav iebildumu, ka Medisona vienmēr visu noveļ uz taviem pleciem un ka tev vienmēr viss jādara viņas vietā?

-   Nē, man nav iebildumu. Es vienmēr ar lielāko prieku izdaru to, ko Medisona no manis grib. Tas nav grūti. Man nekas nav pret. Redziet, kad pienāk laiks izdarīt to, ko esmu

apsolījusi, man tas nav jādara, jo manā vietā to vienmēr izdarīs mans nākotnes Es.

-   Bet tā taču esi tu.

-   Nē, es tā tikai vēl būšu.

Atcerieties! Pusaudžiem ir alerģija pret visu, ieskaitot jūs un jūsu lūguma momentānu izpildīšanu.

-   Es to nevaru izdarīt tagad! Tas nav godīgi! Bet, kā jau teicu, es to izdarīšu! Ko? Kāpēc tu vēl joprojām uz mani tā skaties? Kas ir? Es taču teicu, ka to izdarīšu!

Vairums pusaudžu domā, ka viņu vecāki ir muļķi. Un, ja ir runa par kārtību un laicīgu darbu izpildi, viņi uzskata, ka jūs esat traģisks un ārkārtējs piemērs, kas raksturo cilvēkus, kuri cieš no neirotiskās apsēstības traucējumiem (traģisks tādēļ, ka esat viņa vecāki).

-  Kad ieliku plauktā tīrās glāzes, mammai sākās nenormāla histērija par to, ka mazās glāzes ir iejauktas starp lielajām. Ak dievs! Mana mamma ir izkūkojusi prātu!

Turklāt pusaudži ir ārkārtīgi sašutuši par viņiem izvirzītajām prasībām. Viņuprāt, vecāki vienkārši nesaprot, ka pusaudžu dzīve ir šausmīgi grūta, vecākiem nav ne mazākās nojausmas par neskaitāmajām prasībām, kuras izvirza skolotāji un sabiedriskā dzīve. Pusaudži ir pārliecināti, ka mājas pienākumi to visu padara neizturamu.

-   Tas ir tiesa: man patiešām ir loti grūta dzīve! Uz mani tiek izdarīts pastāvīgs spiediens! Man tiek izvirzīts nenormāls daudzums prasību! Tāds stress! Kā viņiem var ienākt prātā vēl pieprasīt, lai es visu laiku pildītu arī mājas pienākumus?

-   Bet tu taču vienīgi raksti draugiem īsziņas, skaties televīziju un "YouTube" vēro video, kurā nofilmēta automašīnas logā iesprūdusi govs galva.

-  Redziet, tieši par to es ari runāju! Viņiem nav ne mazākās nojausmas, kas notiek manā dzīvē! Cik grūta un stresa pilna tā ir!

Es to visu stāstu tādēļ, lai jūs saprastu, ar ko jums ir darīšana. Vairums pusaudžu lielāko daļu laika, ko pavada kopā ar jums, izturas kā mazais Es. Bet visi mazie Es ir vienādi: ja mazajam Es lūgsiet izdarīt kaut ko tādu, ko viņš nevēlas darīt, ziniet tas ir daudz vairāk par to, ko mazais Es jebkad būs gatavs izdarīt.

KO DARĪT, JA PUSAUDZIS NEMAZ NEVĒLAS KAUT KO DARĪT

Vecākiem, kuriem nepieciešama papildu pārliecība, varu vēlreiz atkārtot: diez vai eksistē kaut kas nomācošāks par mēģinājumiem katru dienu panākt, lai pusaudzis izdarītu to, ko viņš nemaz nevēlas darīt.

-   Taņa, lūdzu, palīdzi man atnest no mašīnas iepirkumu somas.

-   Es nevaru.

-   Kā to saprast "nevaru"?

-   Nu vienkārši nevaru. Man ir citas lietas darāmas.

-   Neizskatās, ka tu kaut ko darītu.

-   Es grasījos kaut ko darīt. Es apsolīju piezvanīt Kendrai.

-   Tu vari man palīdzēt un piezvanīt pēc tam.

-  Nē, es apsolīju, ka piezvanīšu. Viņa jau tā būs dusmīga uz mani, ka nepiezvanīju tad, kad solīju.

-   Taņa, man ir vajadzīga tava palīdzība. Tagad!

-   Nekliedz uz mani! Visam ir jānotiek tieši tad, kad tu to vēlies! Tu esi maita!

-   Labāk piesargies, Taņa!

-   Nē, tu pati piesargies!

Šis piemers parāda ne tikai to, ka mazais Es bieži vien neievēro lūgumus, bet arī to, ka vecāku lūgumiem sekojošā saruna var beigties ar pamatīgu strīdu. Pusaudža sākotnējā atbilde uz jebkuru lūgumu, kas nesaskan ar viņa vēlmēm, vienmēr būs aktīvāki vai pasīvāki iebildumi. Diemžēl daudzi vecāki reaģē uz šiem iebildumiem, un tas nozīmē, ka viņi apšauba vai kritizē paša iebilduma pamatotību. Taču šāda rīcība visbiežāk noved strupceļā, jo jebkura reakcija uz pusaudža atbildi izraisa nākamo atbildi. Un ar katru nākamo atbildi vienošanās kļūst arvien mazāk iespējama.

-   Taņa! Tas, ko es tev lūdzu, taču nav nekas grūts. Tu to izdarīsi piecās minūtēs.

-   Bet tu man liksi nest vissmagākās somas! Tu vienmēr tā dari! Tu zini, ka man bija plaušu karsonis un es ļoti ātri nogurstu!

-   Tas bija trešajā klasē.

-   Es tāpat reizēm ļoti nogurstu. Es tev to neesmu stāstījusi, jo negribu, lai tu uztrauktos.

-   Taņa, vai tu tiešām domā, ka es noticēšu šīm blēņām ?

-   Bet tā ir taisnība. Es nogurstu! Paklausies, kā es elpoju!

KĀ SAMAZINĀT PRETESTĪBU

Pastāv vēl kāda iespēja. Šis padoms gan neizraisīs ideālu paklausību, tomēr vairumā gadījumu tas darbojas daudz labāk par citiem ieteikumiem un arī ievērojami samazina strīdu intensitāti. Likums ir pavisam vienkāršs: ja vēlaties, lai pusaudzis izdarītu to, ko negrib darīt, jums ir jābūt uzstājīgam. Jūs nedrīkstat atkāpties no sava sākotnējā lūguma un nekādā gadījumā nedrīkstat "piesieties" iemesliem, kurus pusaudzis piedāvās, lai nekas nebūtu jādara. Jums arī nevajadzētu pievērst uzmanību nepieklājīgajai attieksmei, kura, bez šaubām, parādīsies viņa izteikumos. Reaģējot uz pusaudža rīcību, jūs tikai attālināsiet lūguma izpildi un vienlaikus strauji tuvosieties nepatīkamai vārdu apmaiņai. Tātad neatlaidīgi turieties pie galvenā jautājuma.

-  Taņa, lūdzu, palīdzi man atnest no mašīnas iepirkumu t somas.

-   Es nevaru.

-   Taņa, es būtu priecīga, ja tu man palīdzētu atnest iepirkumu somas.

Atkārtojiet savu lūgumu. Neko vairāk nesakiet. Un neuzķerieties uz vārgo "Es nevaru". Tiklīdz izaicināsiet pusaudzi, jūs tiksiet iesaistīts strīdā, jo pusaudži vienmēr dod priekšroku debatēm, nevis vecāku lūguma izpildei.

Saglabājiet nemainīgu balss toni tādu pašu, kādā izteicāt lūgumu pirmajā reizē, pieklājīgu, lietišķu, neizaicinošu. Izdzirdot jebko citu, izņemot "Labi", atkārtojiet lūgumu vēlreiz. Pēc tam varat vairāk neko neteikt un vienkārši gaidīt.

-  Bet es apsolīju, ka piezvanīšu Kendrai. Man tas ir jāizdara tūlīt.

-   Lūdzu, palīdzi man atnest iepirkumu somas.

Mamma neko vairāk nesaka, nereaģē uz meitas replikām

un vienkārši gaida. Taņa, lai arī nelabprāt, pamazām sāk piekāpties.

-   Visam jānotiek tieši tad, kad tu to vēlies. Visam jānotiek pēc tava prāta. Tu esi apsēsta ar izrīkošanu.

Tomēr Taņa dodas uz mašīnu un atnes iepirkumu somas. Šajā brīdī mamma saka:

-   Paldies.

Nekādā gadījumā nesakiet: "Zini, būtu ļoti jauki, ja tu kaut reizi izpildītu manu lūgumu bez izrunāšanās." Tad pusaudzis noteikti padomās: "Redziet, es viņai palīdzu, bet par to nesaņemu nekādu pateicību!" Tā rezultātā pusaudža atsaucība turpmāk būs daudz mazāka nekā tad, ja jūs būtu vienkārši pateicis "Paldies".

Kāpēc Taņa piekāpās? Tā kā mamma nereaģēja uz meitas iebildumiem un neiesaistījās vārdu apmaiņā, kas varētu saturēt draudus ("Labāk palīdzi man, kad es kaut ko lūdzu, citādi tev nāksies piedzīvot nepatīkamus pārsteigumus, kad tu kaut ko gribēsi!"), Taņa dzirdēja tikai parastu lūgumu: mamma vēlas, lai viņai palīdz ienest iepirkumu somas. Turklāt Taņa lieliski saprata, ka mammas lūgums ir pamatots. Viņa vienkārši negribēja palīdzēt mammai tieši tajā brīdī. Vispār jau viņa nekad negribēs to darīt… Taņa zināja arī to, ka mamma dusmosies, ja viņas lūgums netiks izpildīts. Un, pats galvenais, mamma nepateica neko tādu, kas ļautu Taņai padarīt mammu par ļaundari. Mamma, piemēram, neteica: "Kad tu reiz beigsi izvairīties pat no visniecīgāko lūgumu pildīšanas?" Un Taņai neradās iespēja padomāt ko līdzīgu šim: "Nav tā, ka es vienmēr izvairītos! Mamma pret mani izturas negodīgi! Es taču daru! Bet viņa mani visu laiku kritizē! Tas nav godīgi!"

Šāda pāreja uz stāvokli "es upuris, vecāki ļaundari" ir pusaudžu visbiežāk izmantotais paņēmiens, lai attaisnotu savu uzvedību savās acīs. Kā gan citādi pusaudži no visas sirds spētu ticēt, ka viņu nevēlēšanās palīdzēt nav viņu pašu vaina?

-   Vecāki dusmojas uz mani? Šīs dusmas noteikti ir nepamatotas.

Tā pusaudži cenšas izmainīt realitāti "Es esmu slinka un negribu palīdzēt mammai". Viņi izveido īstenību, kurā mammu var padarīt par galveno vaininieci, un tas dod viņiem morālas tiesības turpmāk nepildīt lūgumus.

-  Viņa vienmēr kliedz uz mani! Tas nav godīgi! Ja viņa pret mani izturētos labāk, es viņai palīdzētu daudz vairāk!

Tā domā pusaudži, patīk tas jums vai nepatīk.

SEKU SPĒKS

Un ko darīt tad, ja Taņa neklausa un nepalīdz ienest iepirkumu somas?

-   Nē, man jāpiezvana Kendrai, viņa neatkāpjas.

Tad Taņa aiziet uz savu istabu un ieslīgst 20 minūšu garā telefona sarunā ar draudzeni. Pa to laiku Taņas mamma pati iet uz mašīnu, jo iepirkumu somas tomēr ir jāatnes.

Ko darīt pēc tam? Es Taņas mammai ieteiktu aiziet pie meitas un pateikt: "Šodien es tev lūdzu palīdzēt atnest iepirkumu somas, bet tu to neizdarīji. Reizēm man ir vajadzīga tava palīdzība. Tu rīkojies slikti, kad aizgāji, man nepalīdzējusi." Turklāt mammai ir jārunā ļoti īsi un par tēmu un tad jāaiziet.

Jūs varbūt brīnāties, kāds no tā labums. Lūk, kāds: mammas vārdi liks Taņai justies neērti, bet viņa vairs neko nevarēs mainīt. Būs jau par vēlu.

Kā var zināt, ka šādi parasti vārdi liks Taņai aizdomāties? To pierādīs viņas mēģinājumi sevi aizstāvēt vai veikt atbildes gājienu. Tiesa, to viņa darīs mammai aiz muguras, jo mamma jau visu būs pateikusi un dosies prom. Visticamāk, Taņa purpinās apmēram šādi: "Tu vienmēr liec kaut ko darīt nepiemērotā laikā! Ja visam vienmēr nevajadzētu notikt tieši tā, kā tu gribi, varbūt es palīdzētu daudz biežāk!" Taču, kā jau minēju, meita to nepateiks mammai acīs.

Kāds no tā labums? Taņa paliks viena ar savām ne visai patīkamajām sajūtām, ar nelieliem sirdsapziņas pārmetumiem, labi zinot, ka ir izturējusies slikti un ka mammai tas nepatika. Meitene šo starpgadījumu neaizmirsīs. Tas paliks Taņas atmiņā, un tāpēc, kad nākotnē viņa nokļūs līdzīgā situācijā, šīs atmiņas par slikto uzvedību un to, ka mammai bijusi taisnība, liks Taņai paklausīt mammu.

"Velns! Es to nemaz negribu darīt, taču, ja nedarīšu, mamma būs nikna."

Tomēr var gadīties, ka ar to nepietiks, lai Taņa pārvarētu savu slinkumu. Iespējams, nākamajā reizē meitene vēl patielēsies.

-  Labi jau, labi, taču es gribētu, lai tu kaut reizi palūgtu to izdarīt Džeisonam, nevis vienmēr tikai man.

-   Paldies, Taņa!

Vai tā būs vienmēr? Nē. Protams, nē. Tomēr šī metode darbojas tikpat labi kā daudz kas cits (varbūt pat vēl labāk) un ievērojami samazina strīdu daudzumu.

Tagad palūkosimies uz nedaudz atšķirīgu scenāriju: kas notiktu, ja Taņas mamma nevis ienestu iepirkumu somas pati, bet gaidītu, kad to izdarīs meita?

Mamma aiziet pie meitas, kura sarunājas pa telefonu, un saka:

-   Taņa, neaizmirsti, ka tev ir jāienes iepirkumu somas.

-  Mammu!

-   Neaizmirsti.

Lai iepirkumu somas tik tiešām tiktu ienestas, vēlāk Taņas mamma vēlreiz atgādina meitai.

-   Taņa, tev jāienes iepirkumu somas.

Taņa, protams, ir sašutusi, tomēr viņa vēlas atbrīvoties no mammas uzstājības, tāpēc beigu beigās ienes iepirkumu somas.

Līdzīgā situācijā tā rīkotos vairums pusaudžu. Ja Taņas mamma vēlas, viņa pēc tam var pateikt: "Man gan labāk būtu paticis, ja tu ienestu somas uzreiz, kad to lūdzu." Es gan dotu priekšroku vienkāršākai atbildei: "Paldies, Taņa."

Lai ko arī Taņas mamma teiktu, doma ir skaidra: "Ir lietas, kuras tev jāizdara, un manas gaidas, ka tu to izdarīsi, nekur nezudīs tikai tāpēc vien, ka neesi tās ņēmusi vērā. Reizēm tu vari ignorēt manus lūgumus, tomēr rīt, parīt un aizparīt būs vēl citas prasības."

Ja turpinām šīs situācijas analīzi, nepārprotami rodas nākamais jautājums: "Kā ar atalgojumu un sodu?" Atalgojums, kurš sevī ietver ekskluzīvu atļauju vai īpašus bonusus, dažkārt atvieglo ceļu līdz vēlamajam rezultātam. Tāpat dažkārt noder arī sods, piemēram, aizliegums spēlēt datorspēles, lietot mobilo telefonu vai internetu. Tomēr gan atalgojums, gan sods darbojas īslaicīgi. Ar šādām metodēm nav iespējams regulāri piespiest mūsdienu pusaudzi izdarīt to, ko viņš nevēlas darīt. Atalgojums, tāpat kā sods, ar laiku zaudēs savu efektivitāti.

Turklāt es vēlos piebilst, ka par pastāvīgu nepalīdzēšanu piemērotie pārmērīgi lielie sodi, piemēram, ilgstoši aizliegumi vai nelaišana klases ekskursijā, ir kļūda. Tā rīkojoties, vecāki paši palielina risku, ka bērns arī turpmāk izturēsies rupji un nepalīdzēs viņiem. Izteikti naidīgas attiecības nekādi neuzlabos vecāku un bērnu sadarbību, tās vienīgi provocēs īgnu un inertu pretestību.

Manuprāt, savstarpēja izpalīdzēšana un iesaistīšanās mājas darbos ir ģimenes dzīves normāla sastāvdaļa, kuru nevajadzētu saistīt ne ar atlīdzību, ne sodu. Ja vēlaties atalgot vai sodīt savu bērnu, jo uzskatāt, ka tas dos vēlamo rezultātu, man nav iebildumu. Es arī neiebilstu pret pusaudžu slinkuma dabiskajām sekām tādām, kurās nepatīkamais iznākums ir tiešs nepadarītā darba rezultāts, piemēram, ja pusaudzis neieliek savas netīrās drēbes veļas grozā, tās netiek izmazgātas. Šādām sekām nav ne vainas, un bieži vien tās ir necerēti iedarbīgas. Diemžēl lielākā cļaļa ikdienas darbu neizraisa šādus skaidri redzamus zaudējumus. Vai vannasistabas neiztīrīšanai loģisks iznākums būtu tiesību zaudēšana izmantot vannasistabu? Vai sods par to, ka pusaudzis nepalīdzēja atnest iepirkumu somas, būs tāds, ka viņš vairs nedabūs ēst? Patiesībā uz šādiem jautājumiem nemaz nav atbildes. Lai panāktu, ka pusaudzis izdara to, ko viņš nemaz nevēlas darīt, ir jāstrādā. Tieši tā.

SINDROMS "IZDARĪŠU VĒLĀK"

Ikvienā no mums sēž tā sauktais iekšējais kavētājs, kurš atliek tos darbus, kurus nevēlamies darīt. Taču pusaudža iekšējais kavētājs ir izcils meistars tas pamanās izvairīties no nenovēršamā daudz ilgāk, nekā spētu pat visprasmīgākais pieaugušais. Nākamais piemērs varbūt šķitīs pārspīlēts, tomēr tas pierāda manas domas pamatotību.

-   Evan, vai tu, lūdzu, varētu aiznest savas netīrās drēbes uz veļas telpu ?

-   Vēlāk aiznesīšu.

Pēc kāda laika.

-  Evan, es teicu, lai tu aiznes netīrās drēbes uz veļas telpu.

-  Jā, es aiznesīšu. Es jau grasījos to darīt.

-   Kad tu domā to izdarīt ?

-  Es taču teicu, ka izdarīšu. Vēlāk.

Vēl pēc kāda laika.

-  Evan, tu vēl joprojām neesi aiznesis netīrās drēbes uz veļas telpu.

-  Ak dievs! Es taču teicu, ka to izdarīšu. Ko tu gribi?

-   Es gribu, lai tu aiznes drēbes uz veļas telpu.

-   Es to izdarīšu!

-Kad?

-  Drīz. Vēlāk. Kaut kad. Es to izdarīšu!

Pēc daudziem gadiem. Evans beidzot ir aiznesis netīrās drēbes uz veļas telpu. Un tagad viņš stāv pie sava tēva kapa.

-   Tētis gribēja, lai es to izdaru. Tā bija viņa pēdējā vēlēšanās, un es to izdarīju viņa dēļ. Tas ir veltījums tev, tēt.

-   Tavs tēvs būtu ļoti laimīgs un lepotos ar tevi.

Ja pusaudzim parādās sindroms "Izdarīšu vēlāk", vecākiem vajadzētu laikus saprast, ka "vēlāk" nozīmē "nekad". Tā būtu vislabākā stratēģija. Vecāki, kuri arvien" vairāk dusmojas par to, ka viņu pusaudzis regulāri apsola konkrēto uzdevumu paveikt vēlāk, bet turpina atlikt tā izpildi, pieļauj lielu kļūdu. Ja pieredze rāda, ka pusaudzis ļoti bieži neizdara to, ko ir apsolījis, vai arī regulāri neizdara to laikā, atkārtoti lūgumi paveikt šo darbu ir tikai lieka laika tērēšana.

-  Evan, cik reižu man tev bus jāatgādina, lai tu to izdarītu ?

-   Es nezinu.

Labāk butu akcentet vārdu "tūlīt".

-   Evan, vai tu, lūdzu, varētu aiznest savas netīrās drēbes uz veļas telpu ?

-   Labi. Vēlāk.

-  Nē, Evan. Es gribu, lai tu to izdari tūlīt.

-   Es teicu, ka to izdarīšu. Vēlāk.

-   Nē, Evan. Lūdzu, izdari to tūlīt.

-  Ak dievs! Visam jānotiek tieši tad, kad tu to gribi! Visam ir jānotiek tūlīt! Man ir sava dzīve. Tu nevari no manis prasīt, lai es pēc tava rokas mājiena visu pametu.

Negaidiet, ka pusaudzis būs priecīgs par "tūlīt". Un nekādā gadījumā negaidiet, ka viņš darbu paveiks bez ieroču izmantošanas. Visticamāk, pusaudzis izdomās kādu diversiju. Pieņemsim, ka Evana tētis izmisīgi cenšas panākt, lai dēla iebildumi viņu neizprovocētu. Tētis nekādā gadījumā nevēlas iesaistīties strīdā par to, vai ir taisnīgi pieprasīt no Evana, lai viņš šo darbu paveiktu nekavējoties. Tāpēc es Evana tēta vietā neteiktu: "Tas nav pēc mana rokas mājiena. Ja tu vienmēr izdarītu nekavējoties to, ko tev lūdz, viss būtu kārtībā. Bet tu tā nedari." Šie vārdi tikai izraisītu vēl lielāku strīdu. Visticamāk, Evans atbildētu: "Es visu izdarītu, taču tu man nedod pietiekami daudz laika! Tu taču nevari zināt, vai es to izdarīšu vai ne."

Vēlreiz atgādinu, ka būtu labāk, ja Evana tētis vienkārši atkārtotu lūgumu.

-   Evan, lūdzu, aiznes savas netīrās drēbes uz veļas telpu tūlīt.

Evans nedaudz paburkšk, tomēr piekāpjas.

-  Zini, tas ir tik kaitinoši, ka visam jānotiek tā, kā tu vēlies. Vai zini, tu esi apsēsts ar izrīkošanu.

Tomēr viņš iet un izdara to, ko tētis lūdza. Un kā vienmēr tētis piebilst:

-   Paldies, Evan.

JA DARBS NETIEK IZDARĪTS PIETIEKAMI LABI

Nākamais piemērs droši vien ir labi pazīstams visiem pusaudžu vecākiem.

-   Veronika, ienāc, lūdzu virtuvē.

-Ko?

-   Es tev lūdzu nomazgāt traukus, bet uz daudziem no tiem vēl ir palikušas ēdiena atliekas. Lai trauki būtu tīri, tos vajag nomazgāt vēlreiz.

-  Ak dievs! Nespēju tam noticēt! Es tos nomazgāju kārtīgi. Es neredzu nekādas ēdiena atliekas. Vai tev ir palielināmais stikls ? Nekad nekas, ko es daru, nav pietiekami labi!

Iespējams, tas ir visnepatīkamākais uzdevums bērnu audzināšanā panākt, lai pusaudzis paveic prasīto, turklāt izdara to pietiekami labi. Diemžēl šādas situācijas bieži vien kļūst par nepatīkamu pieredzi, jo pusaudži ātri saniknojas.

-  Ak dievs! Tu esi traka! Tu gribi, lai es izlaizu tos šķīvjus ? Vai tas derēs? Ienīstu šo māju!

Daudzi vecāki samierinās ar daļēji paveiktiem pienākumiem, jo nevēlas riskēt un izraisīt pusaudža dusmu uzplūdus.

-   Vispār jau viņa nomazgāja traukus tā to varētu nosaukt. Domāju, ka varu tam piekrist. Es uzskatu, ka tas nav nekas traks. Es pati varu tos vēlreiz noskalot un pielikt tam visam punktu.

Varbūt dažos gadījumos šāda rīcība būs pareiza, tomēr uzmanieties -ja nepieprasīsiet, lai pusaudzis paveic darbus kārtīgi, arī turpmāk tie netiks paveikti kārtīgi.

-   Veronika, kas tas ir? Paskaties! Liekas, ka pie šķīvja pielipusi kartupeļu putras pika.

-   Es to neredzu. Varbūt tas ir šķīvja ornaments.

Saruna tā arī varētu beigties… Ja tomēr vēlaties, lai darbs tiktu izdarīts kārtīgi, jums ir jābūt uzstājīgam.

-   Veronika, tev jāpārmazgā visi trauki.

Ja regulāri un konsekventi atteiksieties pieņemt pusdarītus darbus, pusaudzis sapratīs, kādas tam ir sekas. Viņš iemācīsies: labāk izdarīt darbu, kā nākas, jau pirmajā reizē, citādi man tas būs jādara vēlreiz.

-  Nu, vai tagad nav labāk ? Paskaties uz šķīvjiem! Tie patiešām ir tīri. Vai nejūties labāk, ja darbs ir padarīts kārtīgi ?

-Nē.

Bet patiesībā Veronika melo.

Lai vecāki panāktu, ka mūsdienu pusaudzis izdara to, ko nevēlas darīt, viņiem ir pamatīgi jānopūlas un jābūt uzstājīgiem. Cita ceļa nav. Turklāt vecākiem jau laikus jāpieņem, ka rezultāts, ļoti iespējams, nebūs tik ideāls, kā cerēts.

-  Spenser, kāpēc trauks ar mazgāšanas līdzekli vēl joprojām stāv gaiteņa vidū ?

-  Ā, jā! Es aizmirsu. Es to aiznesīšu rīt.

1

3. nodaļa sazinĀŠanas

A

ttiecībās ar pusaudzi sazināšanās savstarpējie dialogi, vārdi, kurus pasakāt viens otram dienas laikā, ir pats pamats, gluži kā ķieģeļi un java. Vai atpazīstat šādu vārdu apmaiņu?

-   Čau! Kā gāja skolā ?

-   Labi. Es nezinu. Kas ir?

-   Lūdzu, padod man dārzeņu tīrāmo.

-   Kas tas tāds ?

-   Vai neaizmirsi iznest atkritumus ?

-   Es taču teicu, ka to izdarīšu.

-   Tev piestāv šī frizūra.

-Jā, labi.

-   Es mīlu tevi.

-   Es tevi arī.

Mēs vēlamies labi saprasties ar saviem bērniem. Mēs gribam, lai viņi justos ērti, sarunājoties ar mums, un lai nepatikšanu gadījumā viņi nebaidītos lūgt mums palīdzību. Ja ir lietas, par kurām vēlamies ar aprunāties ar saviem bērniem, mēs gribam, lai viņi klausītos. Un mēs vēlamies, lai ikdienas sarunas ar viņiem būtu patīkamas, dzirkstoša humora bagātinātas un lai mūsu attiecības vispār būtu patīkamas un jaukas. Tas viss, protams, ir lieliski, bet vecāku un pusaudžu savstarpējās saziņas problēma ir tā, ka šajā saziņā jau pēc būtības ir ietvertas pretrunas.

Pajautāsim pusaudžiem, vai viņi vēlas, lai saziņa ar vecākiem vienmēr būtu ideāla!

-   Ne gluži. Vispār es domāju, ka es negribētu nekādas sarunas, jo vecāki komandē, mēģina bāzt degunu manās darīšanās vai cenšas izturēties draudzīgi. Tas vienmēr izklausās muļķīgi un notiek tad, kad man nav garastāvokļa šādām sarunām, un patiesībā tas nozīmē katru reizi.

Šis apgalvojums ir tikai daļa no patiesības. Uzdodiet viņiem to pašu jautājumu kādu citu reizi, un viņi, ne mirkli nemulstot, varētu atbildēt pavisam citādi.

-   Jā, es gribētu labi saprasties ar saviem vecākiem. Ja man būtu kādas nepatikšanas, es gribētu, lai varētu ar viņiem izrunāties un lai viņi mani saprastu un palīdzētu. Un reizēm ir loti jauki būt kopā ar viņiem un parunāties. Turklāt, kā es varēšu viņiem kaut ko palūgt, ja nesarunāšos ar viņiem ?

Esmu pārliecināts, ka arī vecāki atbildētu apmēram šādi. Mēs visi teiktu, ka vēlamies izbaudīt labu saziņu ar savu pusaudzi. Diemžēl ikdienas dzīvē saziņa ar pusaudžiem ne vienmēr norit gludi, lai cik labi būtu mūsu nodomi un lai kā mēs censtos visu izdarīt pareizi.

Turpmāk šajā nodaļā aplūkosim dažus faktorus, kuri var traucēt mierīgai saziņai vai vēl ļaunāk to pilnībā sabojāt. Un, protams, es piedāvāšu jums arī vērtīgus padomus, kas varētu veicināt sekmīgu saziņu ar pusaudzi.

KAD BŪTU VĒRTS PAKLUSĒT

Sondra ieiet pie mammas guļamistabā, lai papļāpātu.

-   Un tad Džolijas mamma atnesa dīvainu, biezputrai līdzīgu ēdienu un teica, ka tā ir mušala vai kaut kas tamlīdzīgs un…

-   Tā laikam bija musaka. Tas ir grieķu ēdiens, un to gatavo no baklažāniem.

-   Jā, vienalga. Es nezināju, ko darīt, jo biju loti izsalkusi, taču neizskatījās, ka bija paredzēts vēl kāds cits ēdiens un…

-yrt

-   Ceru, ka tu Džolijas mammai neizteici nepieklājīgas piezīmes par ēdienu.

-   Svētā debess, mammu! Ar tevi nav iespējams sarunāties! Tu vienmēr jaucies pa vidu! Tev vienmēr atrodas kaut kas, ko teikt, it kā es būtu mazs bērns!

Sondra dusmīga iziet no istabas, ar riebumu nomurminot:

-   Ak dievs!

-   Sondra… viņas mamma vēl sauc pakal.

Kad pusaudžiem jautā, kāpēc viņiem nepatīk sarunāties ar saviem vecākiem, galvenais un nenoliedzami pats svarīgākais iemesls, ko viņi parasti nosauc, ir šāds: sarunas laikā vecāki "nespēj aizvērties".

-   Ja mēģinu ar vecākiem runāt, viņi nespēj vien aizvērties. Viņi nevar tā vienkārši klausīties manī. Viņiem vienmēr ir kaut kas sakāms, un parasti tā ir manis kritizēšana vai arī kaut kas, ko viņi uzskata par loti svarīgu, bet ko es jau zinu. Vecāki burtiski neļauj man runāt. Tas mani kaitina. Un tad es kļūstu dusmīga. Tāpēc visbiežāk es nemaz nemēģinu. Kas ar viņiem nav kārtībā?

Parunāsim ar Sondras mammu!

-   Kāpēc jūs pārtraucāt Sondras stāstu un teicāt, ka tas ēdiens droši vien bija musaka un ka to gatavo no baklažāniem ?

-    Es domāju, ka Sondrai vajadzētu zināt, kas tas tāds ir. Viņai bija iespēja iemācīties nosaukumu ēdienam, kuru viņa redzēja pirmo reizi mūžā. Citādi, kā gan viņa to vispār uzzinās? Un, ja viņai vēlreiz dzīvē nāksies to ēst, vai nebūtu labāk, ja viņa zinātu pareizo nosaukumu?

-Un kāpēc jūs pārtraucāt meitas stāstu otro reizi?

-   Es tikai gribēju pārliecināties, vai viņa zina, ka jābūt uzmanīgai ar vārdiem, kas otram cilvēkam var būt nepatīkami. Es zinu, ka reizēm pasaku par daudz, bet kā gan citādi Sondra to visu iemācīsies? Nevienam citam jau nerūp, kā viņa sevi parāda. Nevienam citam neinteresē, vai viņa iemācīsies uzvesties sabiedrībā. Tas rūp tikai vecākiem.

Sondras mammas teikto ir grūti apstrīdēt. Viņai ir taisnība, un viņas argumenti ir pamatoti. Tomēr mammas rīcība ir izraisījusi problēmu meita vairs nevēlas ar viņu runāt. Lūk, tā ari ir galvenā dilemma sarunās ar pusaudzi: kad viņš runā ar vecākiem, parādās tik daudz lietu, kuras burtiski brēc pēc tā, lai tām pievērstu uzmanību. Šādu "problēmu" vienā sarunā ir tik daudz, ka gādīgie vecāki vienkārši nespēj mierīgi laist tās gar ausīm, jo pēc tam var būt par vēlu. Jā, bet šī "vērtīgā" iejaukšanās liek pusaudžiem zaudēt interesi.

Lai jums veiktos labāk nekā Sondras mammai, sarunājoties ar pusaudzi, allaž ievērojiet dažus pamatlikumus. Pirmkārt, ja pusaudzis ir uzsācis sarunu un jums šķiet, ka viņa stāstu vajag komentēt, vispirms pajautājiet sev, vai jūsu teiktais neizprovocēs pavisam citu sarunu par pavisam citu tēmu. Ja tā ir, šobrīd labāk paklusējiet. Sev aktuālo tematu varēsiet apspriest vēlāk. Tagad netraucējiet sarunas gaitu nesakiet neko vai arī komentējiet tikai to, kas ir saistīts ar konkrēto sarunu.

-   Taču izskatījās, ka nekā cita vairs nebūs.

-   Tu biji apjukusi, vai ne? Jāēd rnusaka vai jāpaliek ar tukšu vēderu.

-   Jā. Es biju gatava ēst kā-viņu-tur-sauca.

Otrkārt, ja pusaudzis ir pateicis kaut ko tādu, ko vēlaties komentēt, pagaidiet līdz vēlākam laikam. Piemēram, ja jums nepatika, kādā veidā kaut kas tika pateikts, nespraucieties bērna stāstā ar aizrādījumu: "Nerunā tādā tonī!" Ja pusaudzis, jūsuprāt, ir izdarījis kaut ko nepieņemamu, nepārtrauciet sarunu ar vārdiem: "Ja svešu cilvēku mājās uzvedīsies tik nepieklājīgi, visticamāk, tevi vairs tur neaicinās." Un neuzdodiet, jūsuprāt, svarīgus jautājumus, līdzīgus šim: "Tu taču zināji, ka nedrīkst šķobīties, ja pirmo reizi mūžā pagaršo musaku, vai ne?" Ja jums patiešām šķiet, ka obligāti ir jāpārrunā kaut kas no pusaudža stāstītā, dariet to vēlāk. Nepārtrauciet viņa aizraujošo stāstījumu.

Jā, tās ir divas konkurējošas prioritātes: informācija, kuru vēlaties sniegt bērnam, un vēlme, lai, sarunājoties ar jums, pusaudzis vienmēr justos ērti.

Nav jau slikti, ka vēlaties iejaukties sarunā, tā ir normāla vecāku un bērnu saskarsmes daļa. Tomēr labāk būs, ja pagaidīsiet, kamēr pusaudzis pasaka visu, ko vēlējies, un tikai tad iejauksieties ar saviem komentāriem. Un vēl tā kā esat tikai cilvēks, sarunā ar bērnu jums pilnīgi negribot var izsprukt daži nepiemēroti vārdi. Tas nav nekas briesmīgs. Tikai atcerieties svarīgāko: pārāk daudz jūsu vārdu īpaši tad, ja tie nav saistīti ar pašreizējo sarunas tēmu, var ietekmēt pusaudža vēlmi un interesi sarunāties ar jums arī turpmāk.

-  Es zinu, ka vecāki parasti tā rīkojas. Ikreiz, kad mēģinu runāt ar mammu, saruna beidzas ar kaut ko, kas ir saistīts ar viņu. Tas mani tracina. Es ar viņu sarunātos biežāk, ja viņa iemācītos paklusēt.

Problēma ir tā, ka vecākiem nav viegli paklusēt. Grūtības sagādā galvenokārt apziņa, ka bez vecāku piezīmēm un gudrības bērns izies pasaulē pilnīgi neaizsargāts. Ikreiz, kad uzklausāt pusaudža stāstīto un iztiekat bez jebkādiem komentāriem, jūs baidāties, ka jūsu bērns ir viena soļa attālumā no nelabojamu kļūdu pilnas, nepareizas dzīves.

-  Jā, tas, kas ar viņu notika, ir šausmīgi. Kaut vecāki būtu snieguši viņai vairāk padomu! Izskatās, ka viņa neko daudz nav iemācījusies. Kāds kauns! Patiešām.

Bet ja nu mēs neiejauktos? Vai tādēļ, ka būsiet palaidis garām neskaitāmas izdevības pamācīt bērnu, viņa dzīve sabruks? Vai jūsu vēlme iejaukties patiesībā nav tieksme kontrolēt? Baidāties zaudēt kontroli?

-   Es zinu, tas izklausās dīvaini, bet viņa ir tikai bērns. Un pasaulē notiek tik daudz lietu, par kurām viņa neko nezina, pat es visu nezinu un ir tik daudz iespēju pieļaut kļūdas, kas var sāpināt un piespiest darīt to, ko vēlāk nākas nožēlot. Es zinu, ka nevaru viņu pasargāt no pilnīgi visa, un tieši tāpēc gribu iesaistīties pēc iespējas vairāk.

Tā jūtas vecāki.

KAD UN KĀ PAKLUSĒT

Kā piespiest sevi apklust? Vispirms un bez šī pirmā soļa visam turpmākajam nebūs nekādas jēgas jums ir jāsaprot: ja komentēsiet visu, ko saka pusaudzis, viņš var zaudēt vēlmi sarunāties ar jums. Un tas jums būtu ļoti sāpīgs zaudējums.

Tātad jūsu pirmais uzdevums ir kaut nedaudz ierobežot savu tieksmi uz viedokļa izteikšanu. Iedomājieties, ka jums galvā sēž uzraugs, kurš nemitīgi seko līdzi, cik daudz jūs runājat, un jūsu iekšējā balss jums pastāvīgi atgādina: "Es saprotu, ka tavā skatījumā ir ļoti svarīgi pievērst bērna uzmanību šim jautājumam, taču būtu labāk, ja jūsu savstarpējās saziņas labad tu aizvērtos vismaz šoreiz." Jūs varat ņemt vērā šos vārdus un varat to arī nedarīt; galvenais ir tas, ka šie vārdi tur vispār pastāv.

Otrais jūsu uzdevums ir pieņemt, ka nespējat kontrolēt pilnīgi visu. Tas vienkārši nav iespējams. Jums ir jāriskē, jo citas izvēles nav. Ja jūsu bērns ir pusaudzis, pastāv liela varbūtība, ka dažas lietas notiks tik un tā, lai kā jūs to negribētu.

•    Kādā sestdienas vakarā jūsu pusaudzis pamatīgi piedzersies.

•    Viņš melos par savu atrašanās vietu, lai varētu netraucēti izklaidēties drauga mājās, kur ir arī citi pusaudži, kuri jums ne īpaši patīk.

•    Viņš iesaistīsies seksuālās attiecībās, kuras viņam radīs problēmas.

Lai kā jūs nopūlētos priekšlaikus palīdzēt pusaudzim un iemācīt viņam pilnīgi visu, jums tomēr ir jāsaprot, ka lielāko daļu no tā, ko viņš piedzīvos, jūs vienalga nespēsiet kontrolēt.

Jums būs vieglāk apvaldīt savu tieksmi pārtraukt sarunu ar derīgām pamācībām, ja vienmēr paturēsiet prātā, ka pusaudža atklātība un spontānā saruna ir dārgums trausla liesmiņa, kuru jūs negribētu netīšām nopūst.

Lūk, vēl viens piemērs situācijai, kad mamma jau bija ieguvusi meitas uzticību, taču pēc tam visu sabojāja.

Kārlija ir pārnākusi no skolas, un mamma viņu sagaida.

-   Kā gāja, mīļā?

-   Labi.

-   Tu neizklausies pārāk priecīga. Vai kaut kas atgadījies? Vai skolā kaut kas notika?

-   Nē. Nekas. Viss bija labi.

-   Man izklausās, ka kaut kas tomēr ir atgadījies.

-  Nē, nekas traks.

-   Un kas notika?

-   Vai tiešām tu gribi to zināt ?

-   Jā, tieši tam mammas ir domātas.

-  Nu, tas atkal ir saistīts ar Džanīnu. Viņa ir maita. Kaut viņa nosprāgtu!

-   Tu taču to nedomā nopietni ? Tu tikai tā jūties.

-   Jā, tā ir! Viņa ir sasodīta maita! Tā ir, mammu! Viņa ir sasodīta maita!

-   Centies nelietot tādus vārdus. Tu taču zini, ka man tas nepatīk.

-  Aizmirsti, mammu. Sasodīts! Ar tevi nav iespējams sarunāties!

-   Nē, es gribu dzirdēt, kas tev sakāms.

-   Nē, tu negribi! Tu tikai vēlies lasīt morāli. Aizmirsti par visu!

Un Kārlija dodas prom.

-   Es negribu lasīt tev morāli. Es gribu klausīties.

Taču Kārlija jau ir aizgājusi.

-   Dod man vēl vienu iespēju! Lūdzu! Es klausos!

Kārlijas mammai veicās tīri labi, tomēr beigu beigās viņa visu sabojāja. Mamma sāka runāt par meitas slikto garastāvokli un jau bija panākusi, ka Kārlija sāk stāstīt par savām raizēm. Tas ir nenovērtējams sasniegums panākt, ka pusaudzis runā par savu problēmu un varbūt pat atklāj savas patiesās jūtas.

Tātad Kārlijas mamma visu darīja pareizi līdz brīdim, kad izdzirdēja "Jā, tā ir! Viņa ir sasodīta maita! Tā ir, mammu! Viņa ir sasodīta maita!" Šajā brīdī Kārlijas mammai bija jāizvēlas: viņa varēja paklusēt, bet varēja arī sākt moralizēt. Diemžēl viņa nespēja atturēties no otrā varianta, tāpēc saruna pārtrūka. (Kā jau mums zināms, ja mammai nepatīk bērna izvēlētie vārdi, viņa par to var parunāt vēlāk.)

Pieņemsim, ka Kārlijas mamma tomēr iekož mēlē un neko nesaka.

-   Jā, tā ir! Viņa ir sasodīta maita! Tā ir, mammu! Viņa ir sasodīta maita!

Tā kā mamma nebilst ne vārda, Kārlija turpina savu stāstu:

-   Mammu, tu nespēj iedomāties! Pie pusdienu galda Džanīna runāja ar Gregu, un mēs visi bijām pie tā galdiņa, kad viņa pateica: "Greg, vai tu redzēji Kārlijas zilumu?" Tas bija no Redžija [viņas pašreizējais puisis, par kuru viņa jau sāk

zaudēt interesi], un to pat nevareja pamanīt. Tu taču zini, ka man patīk Gregs, un ari Džanlna to noteikti zina.

Lūk, kā tas notiek. Vienmēr ir kāds iemesls, kāpēc nav iespējams atstāt bez ievērības pusaudža sacīto, tomēr… savaldieties!

Turpmāk aprakstītie piemēri ilustrē iespējamus pusaudžu dialogus ar vecākiem: katram piemēram, kā nevajadzētu sarunāties ar savu bērnu, seko paraugs, kā rīkoties, lai neizprovocētu bērna dusmas un saglabātu labas attiecības ar viņu.

Steisija ieskrien istabā pie mammas.

-  Mammu, vai neesi redzējusi manu matu ķemmi ?

-   Steisija, tev beidzot vajadzētu iemācīties sekot līdzi tam, kur tu liec savas mantas. Es nevarēšu visu mūžu tev atrasties blakus, lai palīdzētu. Kad noliec savas mantas, mēģini atcerēties, kur tu tās atstāj.

-  Zini, ko es nupat atcerējos ? Ej ellē!

-   Mammu, vai neesi redzējusi manu matu ķemmi?

-  Jā, esmu. (Vai arī: "Nē, neesmu.")

Mamma ar meitu kopā gatavo vakariņas un draudzīgi sarunājas.

-   Man liekas, ka Džilianas mamma krāso matus.

-   Mīlā, tu taču zini, ka viņai par to neko nevajag teikt, vai ne ? Daudzām sievietēm nepatīk runāt par to, vai viņu mati ir dabiskajā krāsā vai nav.

-  Ak dievs, mammu! Slikti, ka tu man nepateici to agrāk, jo es sāku smieties un rādīju ar pirkstu uz viņas matiem .

-   Man liekas, ka Džilianas mamma krāso matus.

-   Vai tu domā, ka viņai piestāv?

Tēvs ar dēlu makšķerē.

-   Šovakar ir tik skaistas zvaigznes.

-  Jā, pēc tik liela aukstuma, kāds bija šodien, gaiss ir loti sauss un mitrums nevar aizēnot zvaigznes. Tāpēc zvaigznes ir spožākas.

-   Tas ir loti interesanti, tēt. Atgādini man to, lai šādu vakaru mēs varētu kopā "izbaudīt" arī nākamgad.

-   Šovakar ir tik skaistas zvaigznes.

-   Jā.

Mamma kopā ar dēlu skatās televīziju.

-   Tas nu gan ir stulbs raidījums.

-   Tu tikai neiedomājies tā runāt, kad skaties televīziju pie draudzenes un blakus ir viņas vecāki!

-   Labi, vārda "stulbs" vietā es teikšu "draņķīgs".

Un labāks veids, kā sarunāties ar pusaudzi.

-   Tas nu gan ir stulbs raidījums.

-   Jā. (Vai arī: "Man gan patīk.")

Daži lasītāji varbūt nepiekritīs maniem ieteikumiem. Daudzi uzskatīs, ka dažos gadījumos vai pat lielākajā daļā situāciju vecākiem būtu jāpasaka kaut kas vairāk audzinošs. Iespējams, viņiem ir taisnība. Es tikai gribēju parādīt, cik viegli patiesībā var risināties saruna ar pusaudzi, ja vecāki paklusē un ieklausās. Izvēlieties sev tīkamāko variantu!

PAREIZAS IEKLAUSĪŠANĀS NOSLĒPUMS

Jūs vēlaties iedrošināt pusaudzi, lai viņš atklāti sarunātos ar jums. Jūs vēlaties, lai viņš justos uzklausīts. Un jūs vēlaties tas ir pats svarīgākais -, lai sarunas ar jums pusaudzim būtu īpašs notikums, kuru viņš vēlētos piedzīvot atkal un atkal. Es to saprotu, tāpēc šajā nodaļā pastāstīšu par ļoti vienkāršu un vienlaikus arī efektīvu metodi, kura, apvienota ar paklusēšanas mākslu, varētu jūsu vēlmes padarīt par īstenību. Metodes pamatā ir reakcija, kura nepārprotami parāda sarunas partnerim, ka viņa vārdos ieklausās.

Atgriezies no neveiksmīgām medībām, Ogs satiek savu sievu Oglēnu.

-   Es redzēju lielu mamutu.

-   O, tu redzēji lielu mamutu.

-   Jā, loti lielu. Ja es to būtu nogalinājis, varētu pabarot vairākas ģimenes. Es būtu varonis.

-   Ja tu to būtu nogalinājis, ar to varētu pabarot vairākas ģimenes un tu būtu varonis.

-   Jā, bet es to nenogalināju. Stulbais šķēps atlēca atpakaļ.

-   Taču tu to nenogalināji, jo tavs stulbais šķēps atlēca atpakaļ.

-   Jā, es biju ļoti nikns.

-   Tu biji ļoti nikns.

Vēlāk Ogs sarunājas ar savu draugu Umbu.

-  Oglēna ir ļoti gudra sieviete. Viņa labi klausās. Viņa dzird, ko es gribu pateikt. Viņa ir laba sieviete.

-   Jā, bet vai viņa gatavo ēst tikpat labi kā Umbalēna?

-   Tu gribi, lai tevi nogalinu ? Ogs jautā.

Umba nemācēja ieklausīties.

Vēlme dalīties savā pieredzē, pastāstīt citiem par redzēto un dzirdēto, domāto un justo ir daļa no cilvēka būtības. Tā ir vissvarīgākā jebkuras personiskas saskarsmes sastāvdaļa. Un izrādās, ka brīžos, kad esam klausītāja lomā, īpaši noderīgi ir atkārtot otra cilvēka teikto. Atkārtojot sarunas partnera sacīto, mēs parādām, ka pilnībā izprotam viņa pārdzīvojumu, savukārt partneris jūtas uzklausīts, saprasts un saistīts ar mums.

Pirms daudziem gadiem kādā psiholoģijas konferencē es redzēju filmu par slaveno psihologu Kārlu Rodžersu. Lai ārstētu savus pacientus, viņš izmantoja vienkāršu, bet iedarbīgu metodi, kura ļoti lielā mērā ietekmēja arī citu ārstu darba paņēmienus. Filmā bya parādīts, kā Rodžerss strādā psihoterapijas seansa laikā: viņš nevis vienkārši atkārtoja pacientes teikto, bet gan atkārtoja to vārds vārdā. Es biju pārsteigts par to, cik vienkārši tas izskatījās. Domājat, ka paciente iebilda? "Dakter, jūs tikai atkārtojat manus vārdus kā papagailis. Kā tas man var palīdzēt? Es taču par vizīti maksāju bargu naudu." Nē, izskatījās, ka viņai tas patīk! Rodžersa un pacientes saruna bija patiesi atklāta un izjusta. Tātad cilvēkam patīk dzirdēt apstiprinājumu, ka viņā klausās.

Jums nav jābūt psihoterapeitam, tomēr atcerieties, ka reizēs, kad bērns ar jums runā, bieži vien nav nekā labāka kā vienkārši atkārtot to, ko viņš saka. Ne jau vārdu pa vārdam; vienkārši saviem vārdiem atkārtojiet to, kas jūsu izpratnē ir sarunas būtība.

Lūk, kā šī metode varētu izklausīties Kelsijas sarunā ar mammu.

-   Kā pagāja ballīte ?

-   Patiesībā diezgan drūmi.

-   Tev likās, ka bija drūmi ?

-   Less, tas puisis, par kuru tev stāstīju… Viņš pat nepaskatījās uz mani, un es pie viņa piegāju un… vispār pataisīju sevi par muļķi.

-   Tas patiešām izklausās drūmi un nepatīkami.

-   Kā tad! Nepatīkami būs tad, kad viņu satikšu skolā.

-   Tu uztraucies par to, kas notiks pirmdien ?

-  Jā, varbūt man vienkārši ātri jāpaiet Lesam garām, kad viņu ieraudzīšu.

Un šāda varētu būt Seta saruna ar tēti.

-   Šīs zemenes ir negaršīgas.

-   Tām nav garšas ?

-  Jā, pilnīgi bezgaršīgas.

-   Piekrītu, šīs zemenes nepavisam nav tādas, kādas mēs citugad pirkām jūnijā.

-   O jā, tās gan bija labas no foršā zemnieku tirdziņa.

-   Tās garšoja mums visiem.

-    Un tās tik tiešām garšoja pēc zemenēm. Varbūt es varu pamēģināt pa ziemu izaudzēt zemeņu stādus mājā? Interesanti, vai to var izdarīt?

-   Nezinu, taču tā ir laba doma.

-   Pameklēšu internetā. Varbūt es pat varētu tās tirgot un labi nopelnīt.

-   Tas gan būtu jauki.

-   Tad es nopirktu tavai automašīnai jaunus stikla tīrītājus, lai nomainītu vecos, kuri atstāj švīkas.

-   Tu nu gan esi dāsns.

Kaut ari vecāki nepasaka gandrīz neko, viņi ir sarunas dalībnieki. Lielāko tiesu viņi vienkārši atkārto bērna izteikumus, neko jaunu nepiebilstot. Šāda taktika ļauj vecākiem izvairīties no kritiskiem komentāriem, savukārt bērns var brīvi turpināt izteikt savas domas. Jums tā nav jārīkojas vienmēr, tomēr ir labi, ja jūs zināt šādu metodi. Tā lieliski var palīdzēt, kad vēlaties iedrošināt savu bērnu atklātai sarunai.

KA TIKT GALA AR NOSLĒGTU PUSAUDZI

Kurš gan nav piedzīvojis šādu monologam līdzīgu sarunu ar pusaudzi?

-   Sveiks, Čārlzi

-Ko?

-   Kā gāja skolā ?

-   Labi.

-   Vai labi pavadīji laiku kopā ar draugiem ?

-   Nu, jā.

Vienu no mulsinošākajām parādībām pusaudžu, it īpaši zēnu attīstībā var ilustrēt ar jautājumu: kā kādreiz tik pļāpīgais, mazais bērns pamanījās izaugt par noslēgtu padsmitnieku? Ne vienu reizi vien man ir nācies sastapties ar pusaudžiem, kuri komunikācijā izmanto tikai neskaidrus vienzilbes vārdus. Ja viņi pasaka kaut nedaudz vairāk, tas parasti ir "Es nezinu". Un, protams, lai kur jūs būtu, viņi nevēlas tur atrasties.

-   Agrāk Čārlzs ar mani daudz sarunājās. Viņš nevarēja vien sagaidīt, kad varēs pastāstīt, kā viņam gājis skolā. Pat vissīkākās detaļas. Nebija iespējams Čārlzu apklusināt.

"Mammu! Mammu! Klausies! Vai atceries, es tev stāstīju, ka Robijs iekūlās nepatikšanās T. kundzes stundā? Šodien viņš patiešām bija ķezā, jo pateica rupju vārdu! Un T. kundze…"

Taču tagad nekā. Kā pret sienu. Viņš ir pilnībā noslēdzies. Es jūtos tik vientuļa.

Atceraties? Tā izpaužas vīriešu dzimuma pusaudžu alerģija pret vecākiem. (Arī meitenes mēdz būt verbāli noslēgtas, taču tas notiek daudz retāk.) Šī alerģija mēdz būt tik spēcīga, ka jebkura saruna ar vecākiem puišu skatījumā kļūst par vislielāko murgu nemaz nerunājot par to, ka vecāki varētu piekļūt tam, kas notiek viņu dzīvē vai dvēselē. Par laimi, šī alerģija ar laiku pāriet. Pusaudži tiek tam pāri un galu galā atgriežas pie sarunām ar vecākiem. Jums ir tikai jāgaida.

Bet ko darīt šobrīd? Ko darīt šajā starplaikā? Vispirms es jums pastāstīšu, ko nevajag darīt: neizmantojiet tiešu uzbrukumu.

-   Vai tev patika, ka satiki savus brālēnus Pateicības dienas svinībās pie vecmāmiņas Mirjamas?

-   Es nezinu.

-  Kāpēc tu nekad neatbildi, kad tev jautā? Vai tad ir tik grūti sniegt vienkāršu atbildi uz parastu jautājumu'?

-   Es nezinu.

-   Vai tu nesaproti, ka atbildēšana uz uzdoto jautājumu ir elementāra pieklājība?

-  Jā. Laikam. Es nezinu.

Ikviens, kas to ir pamēģinājis, zina, ka ar tiešu uzbrukumu var panākt tikai pusaudža vēl dziļāku ieraušanos savā čaulā. Kā vecākiem būtu jārīkojas? Vai jums vajadzētu noiet maliņā un pārtraukt jebkādu komunikāciju ar savu bērnu? Nogaidīt 3-4 gadus, līdz viņš atgriezīsies civilizētā sabiedrībā? Noteikti nē. Pusaudzis nevēlas ielaisties nekādās darīšanās ar jums, taču tas nenozīmē, ka jums ir jāpazūd pavisam. Tieši pretēji. Viņam vēl joprojām ir vajadzīga saikne ar jums, pat ja izskatās, ka viņš to nemaz nevēlas. Noslēgtu pusaudžu īpatnība ir tā, ka viņi negrib runāt ar vecākiem, tomēr viņi neiebilst, ja vecāki sarunājas ar viņiem. (Jā, šis ir tieši tas gadījums, kad es ieteiktu neaizvērties.)

Galvenais ir nezaudēt drosmi. Turpiniet mēģinājumus! Izmantojiet jebkuru iespēju parunāties ar savu bērnu! Starp citu, daudzi vecāki jau ir atklājuši, ka vislabākos rezultātus var sasniegt, divatā braucot mašīnā, pusaudzim nav jāskatās tieši sejā nevienam no vecākiem, turklāt mašīnā ir daudz mazāk kārdinājumu, kas varētu novērst uzmanību. Mēģiniet uzsākt sarunu, kad atrodaties telpā divatā ar bērnu! Lai uzsāktu sarunu, varat teikt vienalga ko.

-    Kā iet skolā? Kā veicās vēstures ieskaitē? Kā tev patīk jaunā algebras skolotāja Ērenfelteres kundze? Vai tev skolā ir kāds jauns draugs, ar kuru tu papļāpā? Ar kuriem klasesbiedriem kopā tu pusdieno ? Vai ārpus ikdienas lietām ir kaut kas tāds, kas tevi uztrauc?

Ja pusaudzis normāli neatbild uz šādiem jautājumiem, pamēģiniet ko citu.

-   Nosauc man kaut vienu lietu, ko es pēdējā laikā esmu darījusi un kas tevi ir nokaitinājusi, izņemot to, ka es šeit atrodos un uzdodu tev jautājumus! Ko tu gribētu darīt vasarā ? Ko tu

gribētu, lai tev biežāk pagatavo pusdienās ? Vai tu vēl joprojām gribi kļūt par elektriķi kā tavs tēvocis ?

Jautājiet visu un jebko, kas vien ienāk prātā. Turpiniet jautāt. Derēs arī muļķīgi jautājumi, kā arī tie, kurus esat uzdevis jau miljoniem reižu. Nezaudējiet optimismu. Jo vairāk jautāsiet, jo vairāk sapratīsiet. Vairumā gadījumu pusaudzis jums neatbildēs, bet tas nekas. Jūs ar viņu runājat tāpēc, ka vēlaties to darīt. Pusaudzis šo sarunu uzskatīs par spīdzināšanu, taču tā nemaz nav tik briesmīga.

-  Jā, tā ir briesmīga spīdzināšana. Tu to nesaproti.

Pats galvenais: esiet neatlaidīgs. Neatkarīgi no tā, kādu atbildi saņēmāt un vai vispār saņēmāt, turpiniet runāt arī nākamajā reizē. Vairumā gadījumu jūs nesaņemsiet pretī tikpat kā neko vai patiešām neko. Tomēr būs arī tādas reizes, kad jums paveiksies kā no zila gaisa.

-   Ērenfelteres kundze? Vai tevi tas patiešām interesē? Es viņu ienīstu. Es viņu drausmīgi ienīstu.

-   Tev patiešām viņa nepatīk, ja ?

-   Jā, vai es varu pamest skolu ?

Galvenais ir panākt, lai bērns atbild vismaz kaut ko, un turpināt runāt.

JA PUSAUDZIS NEIEKLAUSĀS NEVIENĀ JŪSU VĀRDĀ

Labi, tagad jūs protat ieklausīties savā pusaudzī. Bet vai viņš sadzird jūs?

-   Tod!… Todl… Tod…

Bet Tods turpina skatīties televīziju un izskatās šķietami vienaldzīgs pret faktu, ka mamma mēģina sarunāties ar viņu.

-   Tod, neaizmirsti iznest tukšās kartona kastes un nolikt tās pie atkritumiem. Tod!.. Tod!

-Ko?

-   Tu dzirdēji, ko es teicu ?

Tods atkal neko neatbild. Viņš vēl joprojām ir iegrimis televīzijas raidījumā un acīmredzami neapzinās, ka mamma runā ar viņu.

-   Tod!

-Ko?

-   Neaizmirsti iznest kartona kastes un nolikt tās pie atkritumiem. Tod!

Sastopoties ar sava bērna "kurlumu", jūs droši vien nodomājat kaut ko šādu: "Viņš taču neklausās, ko es saku. Vakar viņš spēlēja vienu no tām apdullinošajām datorspēlēm, un es aicināju viņu vakariņās, bet nekā ne murmināšanas, ne mājiena. Vai ari vakar pēcpusdienā, kad viņš devās prom no virtuves un es teicu: "Pirms aiziešanas, lūdzu, atnes man minerālūdeni no ledusskapja," viņš taisnā ceļā pagāja man garām. Es nesaprotu. Vai viņš vispār mani klausās? Vai viņa smadzenes spēj atšķirt manu balsi? Vai arī viņš apzināti ignorē to, ko es saku?"

Varētu padomāt, ka pusaudži pat ar īpaši labu dzirdi apveltītie nedzird savus vecākus. Un vecāki šī iemesla dēļ var sajukt prātā. "Varbūt viņam ir dzirdes traucējumi, kuri izpaužas tā, ka viņš nespēj saklausīt manu balsi? Tas ir iespējams. Tā varētu būt."

Varbūt pusaudži mūs vienkārši ignorē? Kas notiek? Pajautāsim Todam!

-   Es nezinu. Es tikai nodarbojos ar savām lietām. Es pievēršu uzmanību tam, kam tā jāpievērš. Es klausos mūziku, domāju par savām darīšanām, varbūt skatos televīziju vai spēlēju datorspēles. Un tad mamma kaut ko pasaka un gaida, ka es tūlīt visu pametīšu un klausīšos viņā. Turklāt vienmēr tas ir saistīts ar kaut ko, kas man būtu jāizdara. Jā, es viņu dzirdu. Kā gan es varu nedzirdēt? Viņa taču runā. Taču viņa grib, lai es ne tikai klausītos. Viņa grib, lai es saku kaut ko tamlīdzīgu: "Jā, mammu. Ko tu vēlies? Jā, es noteikti neaizmirsīšu aiznest kartona kastes pie atkritumiem. Tev par to nav jāuztraucas. Es par to parūpēšos. Paldies par atgādinājumu." Viņa tiešām gaida, ka es kaut ko tādu atbildēšu? Kurš gan cits, izņemot manu brālēnu, neiedomājamo stulbeni Markusu, varētu kaut ko tādu pateikt?

Pusaudži patiešām dzird visu un vienmēr. Viņi saklausa katru jūsu vārdu, taču viņi zina arī kādu faktu: ja reiz viņi būs jums atbildējuši, viņiem būs jādara tas, ko jūs lūdzat izdarīt. Un, lai izvairītos no nepatīkamiem pienākumiem, pusaudži labāk izliekas, ka nav jūs dzirdējuši.

Kas jums būtu jādara? Protams, jūs vienmēr varat mēģināt viņus mainīt.

-   Labi, draudziņ. Paskatīsimies, kāda būs tava dzīve bez mobilā telefona līdz brīdim, kad sāksi dzirdēt labāk.

Tomēr es neieteiktu tā rīkoties. Īslaicīgus un nelielus uzvedības uzlabojumus jūs sagaidīsiet, taču nespēsiet šādā veidā izmainīt pusaudža raksturu. Vēl vairāk izmantojot soda metodes, jūs riskēsiet uzjundīt aizvainojumu savā bērnā. Tādā gadījumā viņš jūs nedzirdēs ne tikai slinkuma dēļ, bet arī dusmu dēļ. Viņš kļūs vēl nepakļāvīgāks.

Parunājiet ar pusaudzi vēlāk un mēģiniet panākt, lai viņš jūs saprastu.

-   Tod, es būtu priecīga, ja tad, kad runāju ar tevi un lūdzu kaut ko izdarīt, tu man atbildētu uzreiz un pieklājīgā tonī -, nevis vienkārši ignorētu mani. Tas ir nepatīkami gan man, gan tev, jo bieži vien es beigās sāku kliegt uz tevi. Būtu labāk, ja tu atbildētu uzreiz. Turklāt tas, ka izturies pret mani nepieklājīgi, ir slikti.

Šis ir labs piemērs tam, ko jūs varētu sacīt šķietami sevī iegrimušam pusaudzim. Tiesa, šie vārdi neradīs ievērojamas, tūlītējas pārmaiņas. Tomēr, ja jūsu balss tonis nebūs pārāk dusmīgs, pusaudzis jūs dzirdēs un sapratīs, ka jums ir taisnība. Varbūt viņš pat izjutīs nelielu vainas apziņu. Un varbūt tikai varbūt nākotnē viņš kaut nedaudz mainīs savus klausīšanās paradumus.

Kā rīkoties brīdī, kad pusaudzis jūs ignorē? Lūk, ieteicamās rīcības plāns.

-   Tod!

Tā kā Tods neatbild, mamma dodas pie viņa. Stāvot līdzās dēlam, mamma uzrunā viņu vēlreiz.

-   Tod!

Zēns vēl joprojām neatbild, bet uztraukumam nav pamata mamma atrodas Todam blakus, tātad viņš dzird ikvienu vārdu. Viņš pat nevar izlikties, ka nedzird. Tagad mamma mierīgi pasaka, ko gribēja sacīt:

-  Lūdzu, neaizmirsti iznest tukšās kartona kastes un nolikt tās pie atkritumiem.

Nerunājiet dusmīgā tonī! Galu galā jūs taču tikai izsakāt draudzīgu lūgumu. Un neuztraucieties par to, ka pusaudzis neatbild, viņš noteikti dzirdēja, ko jūs teicāt. Pusaudža sastingumu lielā mērā izraisa tas, ka jūs stāvat viņam pārāk tuvu.

Protams, pusaudzim nepatiks jūsu rīcība un viņš to uzskatīs par milzīgu apvainojumu.

-   Mammu! Kāpēc tu tā dari? Tas mani kaitina. Kā tev patiktu, ja brīdī, kad tu ar kaut ko nodarbojies, tavā priekšā kāds nostātos un sāktu sarunāties ?

Uzmanīgi! Tikai neaizskariet šo tēmu! Nekādā gadījumā nesakiet: "Man nebūtu jānostājas tev tik tuvu, ja tu man atbildētu, nevis ignorētu mani kā vienmēr." Nesāciet diskusiju par šo tēmu, tā ne tikai padarīs sarunu nepatīkamu, bet, ļoti iespējams, arī izraisīs uzskatu sadursmi, kura jums nāks par sliktu. Atcerieties, ka jūsu izturēšanās atspoguļo jūsu attieksmi. Tāpēc izturieties pārliecinoši optimistiski. Un necentieties par katru cenu panākt, lai pusaudzis apstiprina jūsu vārdus: "Labi, labi es neaizmirsīšu iznest tukšās kartona kastes un nolikt tās pie atkritumiem." Viņš dzirdēja, ko jūs teicāt.

Papildu ieteikums: tā kā jūs atrodaties pusaudža teritorijā un stāvat viņam blakus, jūs varat piebilst vēl pāris vārdu, proti, to, ka darbu vajadzētu izdarīt nekavējoties.

-  Es priecātos, ja tu to izdarītu tagad.

-   Es tagad nevaru. Es esmu aizņemts. Es to izdarīšu vēlāk.

-  Nē, Tod. Lūdzu, izdari to tagad.

Protams, ikviens pusaudzis šādā situācijā atbildēs:

-  Kāpēc vienmēr visam jānotiek tieši tad, kad tu to vēlies ? Vai neredzi, ka esmu aizņemts ?

Taču jums ir jāpaliek nelokāmam.

-   Nē, dēls. Lūdzu, izdari to tagad.

Jūsu bērns visu dzirdēja, un, tā kā jūs stāvat viņam blakus, viņš, visticamāk, piekāpsies lai tikai atbrīvotos no jums.

PADOMU SNIEGŠANA

Kā jau minēju, es esmu precējies jau daudzus gadus un uzskatu, ka esmu laimīgs, jo man ir brīnišķīga sieva. Tomēr ir viena problēma, kura diez vai izzudīs: es esmu diezgan gudrs cilvēks. Es zinu ļoti daudz. Taču izskatās, ka mana sieva tā nedomā, jo ikreiz, kad dodu viņai kādu padomu izcilu padomu (vai es jau teicu, ka esmu ļoti gudrs?) -, viņa to ignorē. Bet es taču gribēju tikai palīdzēt! Tieši to pašu var teikt par Nadīnu un viņas tēti.

-  Stulbais vannasistabas spogulis! Vienmēr pēc dušas tas ir aizsvldis, un es nevaru sakārtot matus. Kā tas mani tracina!

-   Ja pirms mazgāšanās tu atvērtu vannasistabas logu, tā nenotiktu.

-   Tas neko nelīdzēs. Mums vannasistabā vajag ierīkot ventilāciju, kā tas ir citās mājās.

-   Varbūt ar laiku tā arī izdarīsim, taču šobrīd mums nav naudas. Kā jau teicu, ja tu atvērtu logu, būtu labāk.

-   Šaubos. Tu nesaproti, kā tas var nokaitināt, ja spogulī neko nevar redzēt.

Nākamajā dienā.

-   Tas stulbais spogulis visu laiku aizsvīst. Es to ienīstu!

-   Kāpēc tu neatver logu ?

-  Kāpēc tu atkal to saki? Es netaisos vērt vaļā nekādu logu. Tas ir stulbi.

-  Ja atvērsi logu, ūdens tvaiki izies ārā pa logu un spogulis neaizsvīdīs.

-   Es nevēršu vaļā logu. Tu neko nesaproti.

-   Vienreiz pamēģini, un tad redzēsi, kas notiek.

-   Tēt, tev laikam nepielec. Es nevēršu vaļā logu. Tas ir stulbs padoms.

Nadīnas tētis nodomā: "Es sniedzu Nadīnai labu padomu, bet tas ir kā pret sienu. Es pasaku kaut ko, kas meitai varētu palīdzēt un padarīt viņas dzīvi mazliet labāku, bet izskatās, ka viņa jau iepriekš ir sagatavojusies nepievērst uzmanību itin nevienam manam padomam. Es neesmu pelnījis tik rupju izturēšanos. Es neesmu neaptēsts un patiešām zinu vairāk."

Likums par padomu sniegšanu pusaudzim ir tieši tāds pats kā likums par padomu sniegšanu jebkura vecuma cilvēkam. Un tas ir šāds: lai cik labs un derīgs būtu jūsu padoms no sērijas "tas tikai padarīs tavu dzīvi labāku", jūs to sniedzat bez jebkādiem nosacījumiem. Ja dodat kādam padomu, jums nav jāpieprasa, lai tas obligāti tiktu ņemts vērā.

Padomam ir jābūt kā māla figūriņai, kuru noliekat uz galda, tas ir piedāvājums. To var ignorēt. To var nolamāt. To var mīdīt ar kājām, līdz tas pārvēršas putekļos. Bet to var arī pieņemt un novērtēt. Ja sniedzat padomu, cilvēki ar to var rīkoties, kā paši vēlas. Nevajadzētu pieļaut, ka jūtaties aizvainots, ja jūsu padomu neizmanto lai arī cik lielisks un labs tas būtu. Padoms nedrīkst ietekmēt jūsu jūtas.

Nākamajā piemērā parādīts daudz labāks paņēmiens, kā sniegt padomu.

-  Stulbais vannasistabas spogulis! Vienmēr pēc dušas tas ir aizsvidis, un es nevaru sakārtot matus. Kā tas mani tracina!

-   Ja pirms mazgāšanās tu atvērtu vannasistabas logu, tā nenotiktu.

-   Tas neko nelīdzēs. Mums vannasistabā vajag ierīkot ventilāciju, kā tas ir citās mājās.

-   Bet tu pamēģini, ja vēlies.

Nākamajā dienā.

-   Tas stulbais spogulis visu laiku aizsvīst. Es to ienīstu!

-   Jā, tas var nokaitināt.

Nadīnas tētis ir devis padomu, un viņa meita to zina. Tētim nekas vairāk nav jāsaka. Ja arī jūs nonākat līdzīgā situācijā, sniedziet padomu un nesakiet vairāk neko. "Es taču tev teicu" ātri vien visu var sabojāt.

-   Tēt, es internetā izlasīju rakstu "Derīgi padomi", un tajā bija rakstīts, ka vannasistabas spogulis neaizsvīdīsja būs kaut neliela gaisa cirkulācija caur atvērtu logu. Šorīt es to pamēģināju, un tas nostrādāja.

Vēl viens piemērs.

-   Mammu, es nevaru atrast savas kedas.

-   Ostin, ja uzreiz pēc novilkšanas tu tās ieliktu skapītī pie ārdurvīm, nekas tāds nenotiktu.

Nākamajā dienā.

-   Svētā debess! Es nevaru atrast savas kedas.

-   Cik reižu tev var teikt, lai tu tās ieliec skapītī uzreiz pēc novilkšanas.

-   Jā, jā. Kur, ellē, ir manas kedas ? Aiznākamajā dienā.

-   Kur ir manas kedas? Kur, ellē, tās ir?

-   Es nevaru saprast, kāpēc tu neņem vērā manu padomu. Tad mums nebūtu par to jārunā katru dienu. Vai dzirdi?

-  Jā, bet kur ir manas kedas?

-   Zini, ko man vajadzētu izdarīt? Man vajadzētu tavas kedas sadedzināt, un tad tev tās vairs nebūtu jāmeklē, jo pelni būtu atkritumu kastē.

Un, lūk, daudz labāka metode. Mamma jau vienreiz ir sniegusi padomu un pie tā vairs neatgriežas.

-   Es nevaru atrast savas kedas.

-   Tas gan ir slikti.

-   Bet kur ir manas kedas ?

-   Tevi tas droši vien tracina, vai ne?

Ari izpalīdzībai galu galā ir savas robežas.

CIEŅA PRET PUSAUDŽA MUĻĶĪBĀM

Ja reiz pusaudži izmanto negodīgus, viltīgus un manipulējošus 'līdzekļus, lai panāktu savu, kāpēc mēs nevarētu rīkoties līdzīgi? Ja reiz bērni pret mums izturas kā pilnīgi stulbeņi, kāpēc mēs nevaram ļaut viņiem izbaudīt to pašu?

-   Nē, Pamela. Tu nevari iet uz festivālu "Nāves metāls ".

-   Bet, mammu! Tas nav godīgi! Es nekad nevaru darīt to, kas man patīk! Nav mana vaina, ka tev kaut kas nepatīk, jo tavi pusaudža gadi bija draņķīgi!

-  Kā tad! Vai man būtu jāļauj četrpadsmitgadīgam bērnam iet uz koncertu, kurā iepriekšējo reizi bija ieradusies policija un daudzi tika ievainoti ?

-   Nē, tu tikai negribi, lai man būtu jautri!

-   Pamela, tās ir muļķības, un tu to loti labi zini.

-  Nē, tu esi greizsirdīga, jo, kad biji manā vecumā, tu neko tādu nedarīji, un tevi kaitina tas, ka es labi pavadu laiku!

-   Es tev pateikšu, kas mani kaitina. Mani kaitina tas, ka mana it kā gudrā meita runā pilnīgas muļķības un domā, ka es tām noticēšu. Es taču neesmu galīga idiote.

Daudz kas no pusaudžu teiktā var izklausīties kā savtīgas muļķības, un bieži vien tā arī ir. Tāpēc vecākiem ir ļoti grūti sarunāties ar saviem pusaugu bērniem, neizmantojot tos pašus līdzekļus.

-    Lorens, es tev palūdzu izņemt traukus no trauku mazgājamās mašīnas, pirms pārnāku mājās, bet tu to neesi izdarījis.

-   Es neesmu vainīgs. Es jau gribēju to darīt, taču tad es sāku šaubīties, vai izdarīšu to pareizi, jo atcerējos, ka tu kaut ko runāji par to, ka gribi tos likt kaut kur citur. Turklāt, ja es to būtu izdarījis, tu droši vien atkal visu samainītu, jo tu esi baigais pedants. Tad kāda tam jēga?

-  Lorens, vai tu mani uzskati par idiotu? Kāpēc tu domā, ka es noticēšu tām muļķībām, kuras tu visu laiku stāsti?

Daudzas no pusaudžu atbildēm prasa, lai uz tām atbildētu līdzīgā stilā. Ja pusaudži runā kā pamuļķi īpaši, ja tas palīdz viņiem panākt savu vai izvairīties no atbildības, vai viņu pateiktās muļķības nav pelnījušas asāku atbildi? Vai vecākiem vienmēr uz visu būtu jāatbild pieklājīgi?

-   Tu pateici interesantu domu, Pamela. Man laikam jāielūkojas sevī mazliet dziļāk. Mani pusaudža gadi nemaz nepagāja tik slikti. Varbūt es neapzinos, ka izturos skarbi.

-   Jā, tu esi skarba un greizsirdīga. Vai tas nozīmē, ka es varu iet uz koncertu ?

Lai cik muļķīga būtu Pamelas atbilde, viņa pati, iespējams, savus vārdus uzskata par svētu patiesību. Pajautāsim to Pamelai pašai!

-   Vai tu patiešām domā, ka tava mamma negrib, lai tu labi pavadītu laiku?

-  Jā, mammai riebjas, ka es labi pavadu laiku. Viņa ir greizsirdīga.

-   Un vai tu patiešām netici tam, ka tava mamma domā, ka rokfestivāls, kurš pagājušajā reizē beidzās ar vardarbību, ir pārāk bīstama un nepiemērota vieta četrpadsmitgadīgai meitenei ?

-  Nē, viņa vienkārši ir greizsirdīga. Tas ir tikai tādēļ.

Ja mēs pieslēgtu Pamelu pie melu detektora, izrādītos, ka viņa runā taisnību. Es nejokoju kad pusaudži šķietami manipulē ar dažādām muļķībām, viņi paši svēti tic saviem vārdiem.

Jūs tagad varētu padomāt: "Ja es savai meitai atbildēšu līdzīgā stilā, tad viņa pārmaiņas pēc dzirdēs, ko nozīmē kļūt par izsmiekla objektu. Varbūt tā viņa kaut ko iemācīsies?" Nē, diemžēl tā tas nenotiek.

-  Jūs tikai paklausieties, kā mana mamma runā ar mani! Vecāki tā nedrīkst runāt ar saviem bērniem! Kā viņa var prasīt no manis, lai es runāju pieklājīgi, ja pati izturas rupji ?

-   Bet tieši tā tu runā ar viņu.

-   Jā, bet es esmu bērns. Turklāt, ko man darīt, ja viņa rīkojas muļķīgi un netaisnīgi?

Tā domā pusaudži.

Lai cik arī grūti tas būtu, pret bērniem vajadzētu izturēties pēc iespējas pārdomāti. Tā jūs rādīsiet viņiem labu piemēru. Šajā gadījumā mamma var palikt nelokāma un neļaut Pamelai doties uz festivālu, taču tas viņai jādara, nepazemojot savu meitu. Mamma var klausīties, tomēr viņai nav jātic Pamelas vārdiem.

-   Nē, Pamela! Piedod, bet man tas nav pieņemami. Nē, tu nevari iet uz rokfestivālu.

-   Tev tas nav pieņemami ? Kāpēc man ir jācieš par to ? Tev tas nav pieņemami ? Man nav pieņemami, ka netikšu uz koncertu!

Tā kā Pamelai vienmēr būs, ko teikt, šajā brīdī Pamelas mamma vienkārši iziet no istabas.

-   Tu manī nemaz neklausies, mammu!

Ko Pamela iemācījās? Pirmkārt, pusaudze saprata, ka viņas demagoģija mammu neietekmē. Otrkārt, viņa uzzināja, ka mamma nekritizēs nevienu vārdu, ko viņa pateikusi, lai cik muļķīgs tas bijis.

To pašu var teikt arī par Lorensa tēti. Tā vietā, lai runātu par to, cik smieklīga ir dēla taisnošanās, daudz labāk būtu atbildēt pavisam ikdienišķi.

-   Es neesmu vainīgs. Es jau gribēju to darīt, taču tad sāku šaubīties, vai izdarīšu to pareizi, jo atcerējos, ka tu kaut ko runāji par to, ka gribi tos likt kaut kur citur. Turklāt, ja es to būtu izdarījis, tu droši vien atkal visu samainītu, jo tu esi baigais pedants. Tad kāda tam jēga ?

-    Lorens, lūdzu, izņem traukus no trauku mazgājamās mašīnas.

Jūs neesat slikti vecāki, ja jums netīšām izsprūk atbilde, kas robežojas ar pusaudžu runas "mākslas" līmeni. Jūs esat tikai cilvēki, un reizēm tā var atgadīties ikvienam. Tomēr pastāv arī daudz labāks sarunas risināšanas paņēmiens, un tam vajadzētu kļūt par jūsu mērķi.

KĀ ATGŪT KONTROLI PĀR SARUNU

Kad pavisam nekaitīga vecāku un pusaudžu saruna pārtop niknā strīdā, allaž ir novērojama arī kāda blakusparādība savstarpēja nelabvēlība, kas diemžēl neizgaist līdz ar pēdējiem niknajiem vārdiem. Palūkojoties atpakaļ, ir praktiski neiespējami saprast, kurā brīdī nekaitīgā saruna pārvērtās par īstu karu.

-   Ar Alisi tā notiek nepārtraukti. Esmu iesaistījusies strīdā, pirms pati to apzinos. Mēs sarunājamies, un es pat nepamanu, ka jau pēc pāris vārdiem ir sākusies cīņa. Tā vienkārši notiek. Es kaut ko pasaku. Viņa kaut ko pasaka. Es atbildu. Un, pirms esmu izpratusi strīda jēgu, mēs jau teju vai ķeramies viena otrai pie rīkles. Un man nav ne mazākās nojausmas, kurā brīdī tas viss sākās.

Alise ar mammu automašīnā brauc mājup no veikala, un mamma saka:

-   Šodien nu gan ir intensīva satiksme.

-   Nu un ? Kas man būtu jādara ?

-   Nekas, mīlā. Es tikai teicu, ka ir daudz mašīnu.

-   Nē, tā nebija. Tu žēlojies.

-   Es nežēlojos. Es vienkārši izteicu savas domas.

-   Nē, tā nebija. Tu žēlojies. Tu vienmēr žēlojies.

-  Ja es kaut ko pasaku, tas nenozīmē, ka es vienmēr žēlojos.

-   Nozīmē gan. Tu nedzirdi savas balss toni. Tas vienmēr izklausās pēc činkstēšanas.

-   Alise, tas nav tiesa. Es nečinkstu visu laiku.

-   Redzi, tu nekad neņem nopietni to, ko es saku, bet uzreiz sāc aizstāvēties.

-   Patiesībā, Alise, ja kādam te ir nepatīkams balss tonis, tad tā esi tu.

-   Re, tieši to jau es teicu. Tu žēlojies par visu! īpaši par mani!

-   Alise, es nežēlojos par tevi!

-  Nē, žēlojies gan! Tu melo! Tieši tagad tu to dari žēlojies!

Atlikušo mājupceļu mamma un meita pavada naidpilnā

klusumā.

Kā tas parasti notiek? Kas to lai zina. Vairumā gadījumu vārdu cīņas aizsākas normālu sarunu laikā, kad viens pasaka ko tādu, ko otrs uztver negatīvi, pat ja runātājam nav bijuši apzināti negatīvi nolūki. Un it īpaši viegli tas notiek sarunās ar pusaudžiem, kuri mēdz būt ļoti jūtīgi un tiecas jebkurus vecāku komentārus uzskatīt par kritiku.

-   Viņi visu laiku man piesienas!

Tiesa, vārdu cīņas tikpat labi var izraisīt arī vecāku pārjūtīgā attieksme pret pusaudža nepieklājīgo balss toni vai izteicieniem.

-   Jā, tas ir tiesa. Gandrīz vienmēr viņa runā tajā nepieklājīgā tonī, kurš man tik loti nepatīk.

Man nāksies jūs apbēdināt: jūs nevarat novērst šos pārpratumus, jūs nevarat paredzēt, vai, kad un kāpēc saruna "aizies šķērsām". Neviens nespēj uzmanīgi izsekot līdzi it visam, ko saka pusaudzis. Nav iespējams vienmēr zināt, kā jūsu teiktais tiks uztverts. Un nav iespējams novērst šos strīdus, kuri rodas burtiski no zila gaisa.

Alises mammas sākotnējais izteikums varēja izraisīt arī pavisam mierīgu atbildi.

-   Šodien nu gan ir intensīva satiksme.

-   Jā.

Protams, ir iespējams vēl labāks iznākums.

-   Šodien nu gan ir intensīva satiksme.

-  Jā, izskatās, ka tā notiek vienmēr, kad braucam iepirkties, vai ne? Varbūt mūsu iepirkšanās priekam ir uzlikts lāsts?

Alises mamma iesmejas.

-   Jā, izskatās, ka mums neveicas.

Ja vēlaties atrisināt strīdu, neatgriezieties pie tā un nemēģiniet atšķetināt pavedienu, lai saprastu, kurā brīdī saruna "aizgāja greizi". Tā būtu kļūda, it īpaši tad, ja nav skaidrs, par ko īsti bija strīds. Turklāt tik un tā būtu praktiski neiespējami izprast, kurš ko teica un ko ar to domāja.

-   Pagaidi! Pārtraukums. Viss sākās ar to, ka es pateicu, ka šodien ir intensīva satiksme. Es tikai konstatēju faktu, tas arī viss. Neko citu es nebiju domājusi. Tikai to, ka es ievēroju, cik daudz mašīnu brauc pa ielu.

-   Nē, tā nebija. Tu neņēmi vērā, kā tu to pateici. Tu nepamanīji savas balss toni. Tas izklausījās pēc žēlošanās. Varbūt tu nemaz neesi ievērojusi, ka tu tā runā visu laiku.

-   Izbeidz, Alise. Es vienkārši runāju.

-   Nē, tev bija tāds balss tonis.

Sarunas atjaunošana ar mērķi to atšķetināt un izlabot ir pilnīgi bezjēdzīga. Kā jums jārīkojas? Labākais būtu atkāpties, taču to ir vieglāk pateikt, nekā izdarīt. Pirmkārt, jūs jau esat iesaistījies strīdā, jo zaudējāt modrību. Jūs nesapratāt, uz kurieni šī nevainīgā vārdu apmaiņa virzās, līdz bija jau par vēlu.

"Kas notiek? Kā es tajā visā iekūlos?"

Otrkārt, tā kā jūs jau esat pamatīgi ierauts strīdā, dusmas ir pārņēmušas visu jūsu ķermeni. Jūs vairs neesat tas mierīgais, saprātīgais un bezkaislīgais cilvēks, kāds bijāt pirms pāris minūtēm. Tagad jūs esat dusmīgs.

"Viņa atkal tā dara! Nav nevienas dienas, kad Alise man nesagādātu problēmas. Kad viņa beidzot kļūs pieaugusi? Tā

laikam ir atmaksa par visiem šiem gadiem, kad biju pārāk laba pret viņu, un tagad iznāk, ka esmu radījusi mazu briesmoni!"

Galvenais ir saprast, ka esat ierauts bezjēdzīgā strīdā, kurš ne pie kā laba nenovedīs. Pat ja jūs turpināt nikno vārdu apmaiņu, saprāta balsij jūsu galvā vajadzētu kliegt: "Esmu ierauts pilnīgi muļķīgā strīdā, kas draud ar sliktām sekām." Par laimi, šie vārdi izraisa nākamo secinājumu: "Man ir jāizkļūst no tā!"

Šajā brīdī sākas problēmas. Jums vajadzētu atkāpties un beigt sarunu, bet, tā kā jūsu bērns arī ir pamatīgi iesaistījies strīdā un vārās no dusmām, viņš ir tikpat nikns un emocionāli "uzvilkts" kā jūs. Jums būtu jāmēģina panākt, lai arī viņš apklust, bet tas nemaz nav viegli.

-   Šī saruna ne pie kā laba nenovedīs. Izbeigsim, ja? Ņemam pārtraukumu!

Tas var palīdzēt, un būtu labi, ja jūs to pateiktu, tomēr esiet gatavs, ka šie vārdi neapturēs pusaudzi. Viņš ir nikns un nemaz nevēlas apstāties. Pārtraukums viņu neapmierina, viņš grib vēl.

-   Jā, tu gribi pārtraukt, tāpēc ka izturējies pret mani pretīgi un domā, ka tas ir normāli. Tu gribi izlikties, it kā nekas nebūtu noticis!

Šajā brīdī parādās grūtības, jo tas, ko es vēlos ieteikt un kas manā skatījumā būtu vislabākā rīcība, daudziem vecākiem šķitīs nepieņemami. Visticamāk, viņi uzskatīs, ka tādējādi bērns pārāk viegli tiek atbrīvots no atbildības par strīda izraisīšanu. Tātad tas, ko es gribu jums ieteikt, ir daļēja atvainošanās.

Jau dzirdu jūs sakām: "Kāpēc man būtu jāatvainojas, ja neesmu izdarījusi neko sliktu? Viņai būtu jāatvainojas par savu neciešamo uzvedību! Ja es atvainošos, viņa būs uzvarējusi. To nu gan es nepieļaušu!"

Lūdzu, ļaujiet man paskaidrot, kā daļējā atvainošanās varētu izbeigt strīdu. Atgriezīsimies tajā sarunas daļā, kad Alises mamma sāk nojaust, ka ir iesaistījusies strīdā un ka tas ne pie kā laba nenovedīs.

-   Patiesībā, Alise, ja kādam te ir nepatīkams tonis, tad tā esi tu.

-   Re, tieši to jau es teicu. Tu žēlojies par visu! īpaši par mani!

-  Alise, es nežēlojos par tevi!

-  Nē, žēlojies gan! Tu melo! Tieši tagad tu to dari žēlojies!

Un tagad ir īstais brīdis daļēji atvainoties.

-   Piedod. Es pat nenojautu, ka mani vārdi tev izklausās kā žēlošanās.

-   Tu žēlojies! Tu vienmēr žēlojies!

Alises mamma, protams, negrib piekrist meitas apgalvojumam, ka viņa žēlojas, taču viņa vairs nestrīdas par to. Viņa nesaka: "Nē. Es nežēlojos. Tu pārklausījies." Šāda replika tikai izraisītu strīda turpinājumu. "Es nepārklausījos! Tu pati pārklausījies!" Tā vietā Alises mamma pieļauj varbūtību, ka meitas skatījums uz notiekošo ir atšķirīgs. Acīmredzot Alise mammas vārdus ir uztvērusi kā kritiku. Mamma ar to samierinās varbūt viņas vārdi netīšām ir izraisījuši šo strīdu.

-Ja jau tu manas balss toni uztvēri kā žēlošanos, tad tev ir taisnība.

Kā redzam šajos piemēros, daļēja atvainošanās sniedz lielu labumu tā nedod Alisei iespēju turpināt strīdu. Mamma ne mazākajā mērā vairs neizaicina savu meitu. Viņa pieņem, ka Alisei ir bijis pamatots iemesls tā teikt, un šajā brīdī strīds varētu norimt.

Arī nākamajos piemēros vecāki neizaicina savus bērnus. Viņi nepiesienas katram bērna izteikumam, lai parādītu, ka viņa teiktais ir kļūdains un/vai pat nepieklājīgs. Vecāki nemēģina izzināt patiesību vai norādīt, ka bērna teiktais nav taisnība. Tā ir audzināšanas metode, kurā vecākiem ne vienmēr jābūt taisnībai, kurā vecākiem nav jālasa morāles un nav jāaizstāv sevi. Patiesībā tieši šī metode parāda, ka vecākiem piemīt vislielākā gudrība, jo viņi uzņemas atbildību izbeigt strīdu, kurš ne pie kā laba nenovestu.

Aleksandrs ienāk virtuvē.

-  Aleksandr, uzmini, ko es šodien satiku!

-   Nezinu.

-  Es satiku Ambidekeres kundzi. Vai tu atceries? Viņa bija tava pirmās klases skolotāja.

-  Tu domā, ka es neatceros, kas bija mana skolotāja pirmajā klasē?

-   Nē, tā nu gan es nedomāju. Es zinu, ka tu atceries savu pirmās klases skolotāju.

-   Tad kāpēc tu jautāji, vai es atceros, ja reiz zināji, ka es atceros ?

-   Es to tā nedomāju. Es tā parasti saku.

-   Tu tā parasti saki, jo uzskati, ka es neko no savas dzīves neatceros.

-   Nē. Protams, nē. Es tā nebiju domājusi. Tieši to es tev mēģinu paskaidrot. Cilvēki tā mēdz teikt.

-   Es vēl joprojām nesaprotu.

-   Aleksandr, vai tu speciāli tēlo muļķi, lai mani kaitinātu?

-  Nē, es vienkārši nesaprotu, par ko tu runā! Tu uzskati, ka es pat neatceros, kas bija mana pirmās klases skolotāja!

-   Aleksandr, to es neteicu.

-   Tieši tā tu teici.

Šajā brīdī būtu normāli, taču pilnīgi veltīgi mēģināt panākt, lai dēls visu saprastu. Tā būtu kļūda.

-  Aleksandr, es neuzskatu, ka tu neatceries savu pirmās klases skolotāju. Es tā nedomāju. Saprati? Es tā neteicu.

-   Tad kāpēc tu tā pateici ?

Lūk, mazliet labāka un vienkāršāka pieeja.

-        Piedod, ka liku tev tā domāt un apšaubīju tavu atmiņu. l Es tā nebiju domājusi.

-   Tad kāpēc tu tā teici ?

-   Piedod, tas bija pārpratums.

Daļējā atvainošanās nedod Aleksandram iespēju turpināt strīdu.

-   Tev nevajadzētu teikt neko tādu, ko patiesībā nedomā. Bet Aleksandra mammai nekas vairs nav jāsaka.

Un pēdējais piemērs.

-   Nelda, paskaties uz galda virsmu! Tā ir saskrāpēta.

-   Es to neizdarīju! Nevaino mani!

-   Es tevi nevainoju, mīlā. Es tikai nebiju ievērojusi, ka uz galda ir tik daudz skrāpējumu.

-   Varbūt tas bija Džastins!

-   Es nevienu nevainoju.

-   Kāpēc tu vienmēr aizstāvi Džastinu ?

-  Es neaizstāvu Džastinu.

-   Aizstāvi gan! Tiklīdz es kaut ko izdaru, tā tev uznāk dusmu lēkme. Pat par to, ko es nemaz neesmu izdarījusi.

-   Nelda, vai zini ko ? Būtu labi, ja kaut vai šoreiz tu visu nepārvērstu strīdā.

-   Ne jau es biju tā, kas vainoja mani galda saskrāpēšanā.

-   Es tevi nevainoju.

Un, lūk, labāks variants. Atgriežamies brīdi, kad Neldas mamma saprot, ka ir iesaistījusies sarunā, kas ne pie kā laba nenovedīs.

-   Nelda, piedod, ka liku tev padomāt, ka vainoju tevi.

-   Bet tu tomēr vainoji!

-   Piedod, ja liku tev tā domāt.

-  Jā, tu pārāk daudz piekasies.

Tas ir Neldas atvadu trieciens. Šajā brīdī mammai vajag paklusēt, un, visticamāk, arī Nelda neko vairāk neteiks. Viņas var mierīgi dzīvot tālāk. Ne vienmēr mums ir jāpatur pēdējais vārds.

JA PUSAUDZIS SAGĀDĀ NEPATĪKAMU PĀRSTEIGUMU

Kurš gan no mums, pusaudžu vecākiem, kaut reizi dzīvē nav juties kā ar aukstu ūdeni apliets? Lūk, kā gadījās piecpadsmitgadīgās Aleksas mammai.

-   Mammu, vai prezervatīvi aizsargā ? -Ko? *

-   Vai prezervatīvi aizsargā?

-   Kāpēc tu to jautā?

-  Mammu, es vienkārši pajautāju. Vai prezervatīvi aizsargā?

-   Nu, jā. Nē. Man liekas. It kā. Es nezinu. Parasti jā. Aizsargā no kā? Kāpēc tu tā jautā?

"Vai viņa jau nodarbojas ar seksu? Vai kaut kas ir noticis? Vai viņa grasās ar kādu pārgulēt? Ak dievs! Vai viņai ir bijis sekss un viņa izmantoja prezervatīvu, bet tagad domā, ka ir stāvoklī? Varbūt viņa ākstās, lai redzētu, ko es atbildēšu? Mēģina mani šokēt ? Ja atbilde būs pavisam ikdienišķa, vai viņa padomās, ka man ir vienalga un to var uzskatīt par atļauju nodarboties ar seksu?"

Reizēm, kā no zila gaisa pavisam parastā dienā pusaudži šķietami nevainīgi uzdod jautājumus, kuri ir tik provokatoriski un tik pilni ar apvainojumiem, ka vecāki nav spējīgi uz tiem sakarīgi atbildēt. Pieņemsim, ka arī jūs pēkšņi esat iekļuvis šādā nepatīkamā situācijā. Uz jautājumu vajag atbildēt, taču jebkura atbilde, kas jums iešaujas prātā, ir neatbilstoša vai arī sniedz informāciju, kuru jūs nemaz nevēlaties atklāt. Neviens skaidrojums nešķiet piemērots, jums pēkšņi trūkst vārdu. Ko darīt? Kaut kas taču ir jāsaka!

Sāksim ar to, ko nevajadzētu darīt. Pirmkārt, nekad neuzdodiet pretjautājumus.

-  Alekša, vai man būtu par kaut ko jāuztraucas?

-   Man nav seksa ar Ostinu,ja tu to domā. [Tie ir meli.]

-  Nē. Nē. Es to nejautāju. Es tikai domāju, vai man kaut kas būtu jāzina.

-   Es vienkārši gribēju zināt, ko tu par to domā. Vai ir tik grūti pateikt?

Pretjautājums rada problēmas, jo tas skan kā izvairīšanās. Turklāt pusaudzis jūsu jautājumu uzskatīs par prettriecienu, kas piešķir sarunai negatīvu toni. Bet tieši to taču jūs vēlaties vismazāk.

Otrkārt, noteikti sniedziet atbildi, vēlams, ne pārāk garu.

-   Alekša, kā jau tu zini, prezervatīvus izmanto, lai izsargātos no grūtniecības un seksuāli transmisīvajām slimībām. Tev jāsaprot, ka šī ir loti nopietna tēma, un, lai ko es arī teiktu par prezervatīviem, es neapgalvoju, ka zinu par tiem pilnīgi visu, jo es nezinu. Tas nenozīmē, ka atbalstu seksu. Manuprāt, svarīgi ir tas, ka…

Bija patīkami ar tevi parunāties, mammu, taču tagad man ir jāiet gatavot mājasdarbus. Pasauc, kad būs gatavas vakariņas. Mīlu tevi.

Aleksai bija vajadzīga atbilde, nevis morāles lasīšana. Tieši par to pusaudži sūdzas visbiežāk par vecāku tieksmi pamācīt ikvienā izdevīgā brīdī. Tas ir būtisks traucēklis turpmākajām sarunām.

Slikti būtu arī tādā gadījumā, ja jūs nevis atbildētu uz jautājumu, bet gan izteiktu savu viedokli.

-   Svarīgākais jau nav tas, vai prezervatīvi aizsargā vai neaizsargā. Tu esi par jaunu seksuālām attiecībām. Tev vēl nebūtu jāinteresējas par prezervatīviem.

Aleksas mamma ir palaidusi garām iespēju sniegt meitai svarīgu informāciju, tādējādi samazinot izredzes arī uz turpmākām noderīgām sarunām.

-  Liels paldies, mammu. Es gribēju kaut ko uzzināt, bet tā vietā saņēmu lekciju par to, ka nevajag nodarboties ar seksu.

Kas būtu jādara? Atbildiet pēc iespējas tiešāk, vienkāršāk un godīgāk. Lūk, labs piemērs.

-  Mammu, vai prezervatīvi aizsargā?

-Jā, tomēr tie nav 100 % droši. Turklāt tie ir jālieto pareizi. Es nemaz nezinu visu par prezervatīviem. Vajadzētu pamēģināt uzzināt kaut ko vairāk, lai iegūtu labāku atbildi. Varbūt jāpameklē internetā ?

Protams, galvenā problēma ir tā, ka ļoti daudz kas paliek nepateikts. Turklāt īsā saruna dod mājienu, ka, neizrunājot visu līdz galam, jūs jūtaties daudz ērtāk, nekā tas ir īstenībā. "Vai tādējādi es viņai dodu atļauju? Vai es viņai mācu nodarboties ar seksu?"

Jums ir divi nekādi nesavienojami mērķi: jūs vienlaikus vēlaties gan sniegt bērnam nepieciešamo informāciju, gan izturēties tā, lai bērns arī turpmāk labprāt sarunātos ar jums par jebkuru tēmu. Man šķiet, ka no šiem diviem mērķiem daudz svarīgāks ir otrais nodrošināt labas attiecības. Ja jūtat, ka tomēr vajag pateikt kaut ko vairāk, jums ir iespēja vēlreiz atgriezties pie šīs sarunas un izteikt papildu komentārus.

Visgrūtāk ir izlemt, kura pieeja attiecīgajā brīdī būtu vislabākā. Un ziniet: jums nekad nebūs ērti runāt par to, ko noteikti vajadzētu pateikt pusaudzim. Tāpēc jums ir jābūt gatavam attiecīgajā brīdī pateikt vissvarīgāko, cerot, ka ar to būs gana. Pēc tam jums ir jāapklust, lai cik grūti tas būtu. Kad esat padalījies ar savām zināšanām, neko vairāk nesakiet, tikai klausieties, tā jūs palielināsiet savas izredzes vēlreiz parunāties par šo tēmu. Un vēl kas lai saglabātu iespēju sarunāties ar savu pusaudzi, svarīgi ir būt pēc iespējas godīgākam.

Paldies par atbildi, mammu. Tā bija laba. Tu runāji tieši, godīgi un īsi. Man ir vēl viens jautājums. Vai tā ir taisnība, ka zālītes pīpēšana palielina seksuālo tieksmi ?

1

4. nodaļa stabilu attiecĪbu VEIDOŠANA

L

abas attiecības ar pusaudžiem ir iespējams izveidot daudz sekmīgāk, nekā jūs domājat. Pusaudži ir jocīgi, dzīvespriecīgi, gudri un reizēm pat sirsnīgi. Tomēr pastāv trīs šķēršļi jeb trīs iemesli, kuru dēļ harmoniskas attiecības ar pusaudžiem mēdz zaudēt stabilitāti. Viens no tiem ir šāds: labas attiecības ar pusaudzi nav iespējams saglabāt pilnīgi visu laiku. Laiku pa laikam gadīsies situācijas, kurās jums būs jāpasaka "nē" vai jāizvirza pusaudzim netīkamas prasības, un šādos apstākļos harmoniskas attiecības nemaz nevar pastāvēt.

-   Nē, Kodij. Es tev nedošu 42 dolārus.

-   Tas nekas, es tikai tāpat vien pajautāju. Tu tomēr esi vislabākais tētis pasaulē. Vai es tev jau izstāstīju anekdoti par trim pērtiķiem, kuri bija stāvoklī?

-   Ceru, ka tā nav līdzīga anekdotei par trim strausiem.

-    Liza, tev tomēr būs jāpārtrauc televīzijas skatīšanās. Rufuss atkal ir apvēmis paklāju, un tev tas viss tūlīt jāsatīra, lai istaba nesāktu smirdēt.

-   Protams, mammu. Tas muļķa suns nespēj noturēt ēdienu vēderā. Bet mēs taču visi šajā mājā esam viena komanda, tāpēc arī man ir jāiesaistās darbos. Vai ne, mammu ?

-   Laba meitene.

Kaut nu tā būtu!

Otrs šķērslis patiesi harmonisku attiecību veidošanā ir jau minētā pusaudžu alerģija pret vecākiem. Tās dēļ pusaudžus kaitina itin viss, kas saistīts ar vecākiem. Šī alerģija liek pusaudzim izvairīties no jebkuras vietas, kur atrodas viņa vecāki.

-   Man krīt uz nerviem pilnīgi viss, ko dara mani vecāki.

Es gribētu atrasties vienalga kur, lai tikai tur nebūtu manu

vecāku.

Un trešais šķērslis labām attiecībām ar pusaudzi ir tas, ka esat tikai cilvēks un pusaudzis ir jūsu bērns. Šī iemesla dēļ jūs ne vienmēr rīkojaties saprātīgi, proti, ne tā, lai atstātu pēc iespējas labāku iespaidu uz jūsu attiecībām. Ir un noteikti vēl būs tādas dienas, kad vairs nespēsiet izturēt, tomēr jums nav, kur sprukt, jo bērns jau nekur nepazudīs.

-  Man pietiek! Pietiek! Es vairs nevaru tevi paciest! Nevaru!

Viss! Šoreiz patiešām viss! Vai dzirdat ? Tas patiešām ir viss!

Problemātiskās attiecības jums ir ar savu paša bērnu, tāpēc jūsu emocijas ir daudz spēcīgākas, bet paškontroles līmenis daudz zemāks nekā situācijās, kad esat sabiedrībā vai komunicējat ar citiem cilvēkiem.

Jūs ne tikai vēlaties, lai jūsu attiecības ar pusaudzi būtu patīkamas, bet arī gribat viņu atbalstīt šajā stresa pilnajā dzīves posmā. Jūs vēlaties, lai šis satraucošais laikposms, pusaudža gadi, aizritētu pietiekami pozitīvā gaisotnē un kalpotu par pamatu labām savstarpējām attiecībām arī tad, kad bērns jau būs pieaudzis. Citiem vārdiem sakot, jūs negribat, lai pusaudža gadu attiecības sabojātu arī jūsu turpmāko saskarsmi.

Ko jūs varat darīt jau tagad, kamēr bērns vēl ir pusaudzis, lai pēc pāris gadiem jūsu attiecības ar viņu kā pieaugušu cilvēku būtu pēc iespējas labākas? Šajā nodaļā piedāvāšu jums vairākus derīgus padomus: ko vajadzētu darīt un no kā labāk atturēties, lai starp jums un jūsu pusaudzi izveidotos stipras un patīkamas attiecības.

LIETIŠĶIE VECĀKI PRET GĀDĪGAJIEM VECĀKIEM

Vecāku un pusaudžu savstarpējās attiecības var iedalīt divās atšķirīgās kategorijās, kurās vecāki spēlē divas krasi atšķirīgas lomas. Vienu no šīm lomām var raksturot ar vārdiem "lietišķie vecāki". Lietišķie tēti un mammas izvirza pusaudžiem prasības un neizpilda visas viņu iegribas. Otru lomu var attiecināt uz visiem pārējiem gadījumiem un raksturot ar apzīmējumu "gādīgie vecāki".

Lielākā daļa šīs grāmatas ir veltīta tam, lai lietišķo vecāku loma būtu pēc iespējas efektīvāka, vieglāka un produktīvāka un lai brīžos, kurus pavadāt kopā ar pusaudzi, tā neņemtu virsroku. Ja spēsiet samazināt laiku, kad esat lietišķie vecāki, jums atliks vairāk laika gādīgumam. Un jau pašā sākumā iegaumējiet: lietišķo vecāku un gādīgo vecāku lomas nav savienojamas.

-  Nē, manu mīļo meitiņ, es tevi nevedīšu pie Valērijas. Mammīte nevēlas četrdesmit minūtes braukāt turp un atpakaļ, tikai aizvestu savu dārgumiņu pie Valērijas un pēc tam atvestu mājās. Taču neaizmirsti mammīte tevi loti, loti mīl. Kur ir tavs laimīgais smaidiņš?

Nē. Gādīgie vecāki un lietišķie vecāki nemaz tik labi nesader kopā. Savs laiks lietišķumam, un savs gādīgumam. Labā ziņa ir tā, ka pastāv ļoti daudz iespēju, kad varat būt kopā ar savu pusaudzi un nespēlēt lietišķo vecāku lomu. Tie ir brīži, kad jūs un jūsu bērns varat atslābināties un izbaudīt viens otra kompāniju.

Protams, problēmas var rasties tad, ja esat gatavs būt kopā ar pusaudzi un jauki pavadīt laiku, taču viņš domā pavisam ko citu.

-  Atvainojiet! Kāpēc man būtu jāpavada laiks kopā tieši ar to cilvēku, ar kuru es vismazāk vēlos būt kopā ?

KĀ BŪT KOPĀ AR PUSAUDZI, KAD VIŅŠ TO NEVĒLAS

Ļaujiet man aprakstīt izturēšanās modeli, kuru izmantojot iespējams sekmīgi atrisināt kādu āķīgu uzdevumu: jūs vēlaties būt kopā ar bērnu, bet viņam pēkšņi ir saasinājusies alerģija pret jums. Pielietojot šo metodi, jūs ne tikai būtiski uzlabosiet savas attiecības ar bērnu, bet arī pārvarēsiet savu tieksmi uz stingrību, kura var iznīcināt visu prieku par pusaudža audzināšanu. Tātad metodes būtība ir šāda: pusaudzis drīkst izjust alerģiju pret jums, taču jums nav jābūt alerģiskam pret viņu.

Billija tētis gatavo brokastis, un viņam ir labs garastāvoklis. Virtuvē ienāk viņa mīļotais dēls Billijs.

-   Kas būs brokastis ?

-   Franču grauzdiņi.

-   Ciest nevaru franču grauzdiņus.

-   Man likās, ka tev garšo.

-   Nē, man negaršo. Ciest tos nevaru.

-   Kopš kura laika tu nevari ciest franču grauzdiņus?

-   Nezinu. Man tie nekad nav garšojuši. Tu tikai tam neesi pievērsis uzmanību.

-   Brokastīs būs grauzdiņi. Ja vēlies ko citu, tev ir divas rokas un tu zini, kur atrodas ēdamais.

-   Šajā stulbajā mājā nav nekā tada, kas garšotu man.

-   Tev nekad nekas nav labi.

-   Nekas nav labi tāpēc, ka šajā mājā viss ir stulbi.

-    Zini, ko man vajadzētu izdarīt, Billij? Man vajadzētu nofilmēt vienu dienu mūsu mājā kopā ar tevi. Domāju, ka filmas nosaukums varētu būt "24 stundas kopā ar manu īgno pusaudzi". Tad tu redzētu, cik patiesībā nepatīkami ir dzīvot kopā ar tevi.

-   Nē, tad tu redzētu, cik stulbi ir dzīvot šajā mājā.

\

Lūk, tā ir problēma. Jūs vēlaties pavadīt laiku kopā ar bērnu, piemēram, ieturēt jaukas ģimenes brokastis, bet viņš nevēlas sadarboties.

-   Kāpēc gan man būtu jāpavada laiks kopā ar tēti ? Man nepatīk būt kopā ar viņu. Turklāt viss, ko viņš saka, ir stulbi un kaitinoši.

Kas jums atliek? Jūs varat tēlot sliktos lietišķos vecākus, bet tas izraisīs pusaudzī vēl lielāku nepatiku. Visticamāk, viņš iejutīsies savā iecienītajā īgnā un pret vecākiem alerģiskā pusaudža lomā. Hmm… Un kad pienāks tas brīdis, kad jūs sāksiet viens otram patikt?

-   Kā būtu, ja tas nekad nenotiktu ? Mani tas apmierinātu.

Kā jau teicu, tā ir problēma. Tomēr saņemiet dūšu šai problēmai ir risinājums.

ATŠĶIRĪGĀ TOŅA METODE

Vairs neatceros, kad tieši un kā tas sākās, taču, kad mani bērni Niks un Margarēta bija pusaudža vecumā, man izdevās atklāt īpaši noderīgu izturēšanās veidu, kas palīdzēja cīnīties pret viņu slikto garastāvokli. Tā kā es loti mīlēju abus savus bērnus un man patiešām patika pavadīt laiku kopā ar viņiem, es izlēmu, ka nekādā gadījumā neļaušu viņu sliktajam garastāvoklim valdīt pār mūsu savstarpējām attiecībām. Lai cik slikta bija manu pusaudžu oma, es negribēju viņiem atbildēt ar to pašu kā to gluži dabiski mēdz darīt lielākā daļa vecāku. Es biju pārliecināts, ka man tas izdosies neļaut viņu sliktajai omai nomākt manu pacilājošo garastāvokli.

Pastāstīšu, kā es rīkojos. Ja mani bērni bija saīguši, es neatbildēju ar to pašu. Es gribēju, lai mans labais garastāvoklis ņemtu virsroku. Es biju gatavs cīnīties, lai panāktu savu. Starp citu, savu anti-īgno izturēšanās veidu es nosaucu par atšķirīgā toņa metodi.

Kad bērns saka "Ciest nevaru franču grauzdiņus", ir tikai dabiski, ja vecāki maina savu toni un pasaka kaut ko, kas līdzinās bērna īgnajiem komentāriem, piemēram: "Brokastīs būs grauzdiņi. Ja tev tie negaršo, vari neēst." Vai arī: "Kāpēc tu pret visu izturies tik noraidoši?" Vai pat sarkastiski komentē: "Skat, kas atnācis! Tas ir misters Priecīgais." Tā nu gan nekad nedariet, jo bērni to uzskatīs par nievājošu attieksmi. Un tā arī ir. Tas viss nenovēršami novedīs pie "Ej ellē, tēt".

Turpretī, ja izmantosiet manu atšķirīgā toņa metodi, saruna, visticamāk, pavērsīsies patīkamākā virzienā. Lūk, kā rīkotos es.

-   Kas būs brokastis ?

-   Franču grauzdiņi.

-   Ciest nevaru franču grauzdiņus.

Tā vietā, lai uz dēla negatīvo attieksmi reaģētu ar tikpat nelaipnu komentāru, es atbildu draudzīgi un optimistiski.

-  Es dievinu franču grauzdiņus. Patiesībā es pat uzdziedāšu franču grauzdiņu dziesmu:

"Es dievinu franču grauzdiņus, un tu?

Es dievinu franču grauzdiņus, un tu ?

Es dievinu franču grauzdiņus no rītiem.

Lūdzu, lūdzu, iedod man divus."

Par spīti maniem centieniem, dēls turpina īgņoties:

-   Tēt! Lūdzu! Man nav garastāvokļa!

Tomēr es atsakos mainīt savu mundro toni un drīz vien panāku savu.

-   Tēt, tu esi traks. Es nespēju noticēt, ka tu dziedi franču grauzdiņu dziesmu. Man ir visdullākais tētis pasaulē.

-   Es zinu.

Beigu beigās mans pusaudzis vairs nav tik dusmīgs un viņa atbildēs pat ieskanas labdabīgs humors. Tiesa, šī epizode ir izdomāta, tomēr tā uzskatāmi demonstrē atšķirīgā toņa metodes iedarbību. Ja vēlaties, varu jums piedāvāt vēl daudzus citus piemērus, tikpat smieklīgus.

Ir kāds ļoti spēcīgs arguments, kāpēc vecākiem uz pusaudža negatīvismu nevajadzētu atbildēt ar to pašu, negatīvisms rada kaut ko līdzīgu apburtajam lokam, no kura ir ļoti grūti izkļūt. Man un maniem bērniem labāk patīk atšķirīgā toņa metode.

-   Kā gāja skolā ?

-    Kā vienmēr garlaicīgi un stulbi. Kāpēc man vispār tur jāiet?

Iespējamais sarunas turpinājums pusaudža noskaņojumā Varētu būt šāds.

-   Tāds ir likums. Un, ja tu stundās būtu uzmanīgāks un neatpaliktu mācībās, tev tas patiktu daudz labāk.

-  Es nemaz neatpalieku mācībās! Tu nesaproti, cik tas viss ir garlaicīgi un stulbi! Es labāk gribētu mācīties mājās.

-  Tu nemaz nezini, kā tev ir paveicies, ka vari mācīties tādā skolā kā tavējā un izmantot piedāvātās iespējas.

-  Nē, tev nav ne mazākās sajēgas, ka es katru dienu eju kā uz cietumu, kur jā mācās tas, ko nekad dzīvē neizmantošu!

Un tagad pamēģināsim turpināt šo sarunu, izmantojot manu metodi.

-   Kā gāja skolā ?

-    Kā vienmēr garlaicīgi un stulbi. Kāpēc man vispār tur jāiet?

-   Man gan bija lieliska diena. Es jauki parunājos ar tavu tanti. Viņu ir grūti saprast, bet mums bija patīkama saruna.

Ne vienmēr tam, ko sakāt, jābūt smieklīgam pietiks, ja tas izklausīsies dzīvespriecīgi. Lūk, cits piemērs.

-  Kāpēc mēs nevaram nopirkt jaunus krēslus ? Šos es nevaru ciest.

-   Man gan šie krēsli patīk. Tās ir manas mīļākās mēbeles. Es pat biju nolēmis nopirkt vēl dažus tādus pašus. Vai redzi, kā tie spīd saulesgaismā? Vai nav skaisti?

Šāda atbilde, kura neskan kā taisnošanās vai atvainošanās, visticamāk, ierobežos naidīgumu un varbūt pat izsauks draudzīgu ķircināšanos.

-   Tēt, tu gan esi jocīgs.

Ne vienmēr ir iespējams izmantot šādu stratēģiju. Ja jums pašam nav laba oma, tad labāk būtu atbildēt īsi, taču bez kritikas un izaicinājuma.

-   Žēl, ka tev nepatīk šie krēsli.

-   Man tik tiešām nepatīk. Mums jānopērk jauni.

Šaj ā brīdī neko vairāk nesakiet. Tas nebūs labs risinājums, ja uz pusaudža īgnumu atbildēsiet ar to pašu. Daudz labāk būtu, ja viņa nejauko garastāvokli jūs kompensētu ar labvēlīgu attieksmi. Tādējādi jūs arī uzlabosiet atmosfēru mājās.

ZĀLES PRET PUSAUDŽA ALERĢIJU

Kā jau teicu, lielākajai daļai bērnu, sasniedzot pusaudža gadus, rodas pārejoša alerģija pret saviem vecākiem. Tā ir kā elektromagnētiskais lauks, kurš jūs atgrūž. Bet, tā kā šī alerģija ir normālas psiholoģiskās attīstības sastāvdaļa, vecāki mēdz uzdot man jautājumu: "Cik lielā mērā mums būtu jārespektē bērna nepieciešamība attālināties un vēlme nostiprināt savu neatkarības sajūtu?" īsumā mana atbilde skan šādi: "Jums tā ir jāciena līdz noteiktai robežai, bet ne pilnībā."

Lai detalizētāk apskatītu šo jautājumu, parunāsim par apskāvieniem. Es pilnībā atbalstu pusaudžu apskaušanu, savukārt pusaudži vienlaikus gan ienīst apskāvienus, gan priecājas par tiem. Jebkurā gadījumā apskāvienam ir jābūt patiesam, nevis stīvam, pieklājības rosinātam, un tas nedrīkst būt pārlieku ilgs.

Rinaldo tētis stipri apskauj savu dēlu.

-   Tas taču bija jauki, vai ne?

-Nē.

-   Es zinu, ka tev patika.

-   Nē, nepatika.

Tomēr dziļi sirdī viņam patika.

-   Nē, nepatika.

Kaut arī Rinaldo pats to neatzīst, dziļi sirdī viņam patika doma par apskāvienu. Apskāviens skaidrāk par jebkuriem vārdiem ļāva Rinaldo saprast, ka tētis viņu mīl. Atkārtošu vēlreiz: pusaudži ienīst apskāvienus, bet tajā pašā laikā viņiem tie ļoti patīk. Patiesībā viņiem patīk nevis apskāvieni, bet gan ziņa, ko tie sniedz.

"Es nezinu, kāpēc mani tik loti kaitina tētis. Kad viņš ir blakus, man uzmetas zosāda, un viss, ko viņš saka, ir muļķīgs l un nevajadzīgs. Katrs viņa vārds mani tracina.

Taču tētis mani vēl joprojām mīl. Es zinu, ka reizēm pret viņu izturos nejauki, bet viņš vienalga mani mīl. Viņš joprojām ir man blakus cilvēks, kurš mani mii lidz sirds dziļumiem un kuram es vienmēr būšu īpašs. Viņš mani mīl par spīti visam, ko esmu sastrādājis."

Apskāviens pusaudzim skaidri parāda, ka vecāku jūtas pret viņu ir stiprākas par ikdienišķām nesaskaņām, strīdiem un sliktu omu.

-  Jums nav taisnība. Jūs nezināt, kas notiek manā dvēselē. Man nepatīk apskāvieni!

Tomēr viņam tie patīk.

Brīdinājums: pārāk neņemiet pie sirds, ja apskāviena laikā pusaudzis kļūst saspringts. Tas ir dabiski. Tieši tāpēc apskāviens nedrīkst ieilgt.

IZPALĪDZĒŠANAS EFEKTS

Protams, nav patīkami, ja kādam, kuru mīlat, pret jums ir alerģija. Tas var būt aizvainojoši. Par laimi, ir kāds labs paņēmiens, kuru varat izmantot, lai attiecībās ar saīgušo pusaudzi jums būtu vieglāk saglabāt manis aprakstīto optimistisko toni.

Daudzi vecāki iekuļas nepatikšanās tāpēc, ka jau kopš paša sākuma ir ieņēmuši saprotamu, tomēr nepareizu nostāju. Lūk, šīs kļūdas izklāsts dialoga formā.

Džonatana mamma saka savam dēlam:

-   Džonatan, es gribu, lai tu man pasaki vienu lietu, un es tevi likšu mierā. Lūdzu, atbildi: kāpēc tu mani ienīsti ? Kādēļ tu nevari mani paciest ? Kas mani ir tāds, kas atrašanos vienā telpā ar mani padara par mocībām? Kas manī ir tik briesmīgs? Es gribu to zināt. Ja tu man to pateiktu, es varētu mainīties.

-   Tā esi tu pati. Viss, kas saistīts ar tevi.

-   Bet kas tieši? Es varu mainīt jebko. Es tikai negribu, lai tu mani tik loti ienīstu.

Džonatana mamma nesaprot: to, kas Džonatanam nepatīk, nav iespējams mainīt. Džonatana problēma ir tā, ka viņa ir Džonatana mamma. Un, kā jau teicu, šī problēma nav jāuztver personiski tā ir parasta pusaudžu alerģija. Džonatanam ir alerģija pret mammu, un viss. Pat ja mamma sevi pilnībā mainīs, viņa vienalga būs Džonatana mamma un Džonatans joprojām būs pusaudzis ar alerģiju. Pusaudži neienīst vecākus. Tā vienkārši izskatās.

-  Skaties, Džonatan! Es esmu pilnībā mainījusi matu krāsu un citādi uzkrāsojusies. Es vairs neizskatos pēc sevis.

-  Bet tā vienalga esi tu. Es nezinu… Varbūt palīdzēt var tikai smadzeņu transplantācija.

Lai jums būtu vieglāk pārvarēt pusaudža radīto nepatīkamo atmosfēru un uzturēt optimistisku noskaņojumu, varat izmantot īpašu mantru. Ta nav jāizrunā skaļi, taču tā ir jāpatur prātā. Atcerieties šos vārdus ikreiz, kad sarunājaties ar pusaudzi.

"Es zinu, ka tu nevari mani paciest. Es zinu, ka tu pat nevari izturēt, ja es atrodos vienā telpā ar tevi. Bet es zinu, ka tavu nepatiku ir izraisījis process, kuru sauc par pusaudža gadiem, process, kuru tu nevari kontrolēt un varbūt pat neapzinies. Es saprotu, ka tas viss ir normālas psiholoģiskās attīstības sastāvdaļa. Pēc pāris gadiem es tev atkal patikšu un tev vairs nebūs problēmu atrasties kopā ar mani. Tas nav jāuztver personiski."

-  Nē, tas ir personiski! Tā esi tu!

"Nē, tas nav personiski. Es to ne tikai neuztveru personiski, bet pat mīlu tevi tik loti, ka izliekos neredzam to negatīvismu, kas no tevis plūst pret mani. Un man patīk būt kopā ar tevi. Vai tad mums nav labi kopā?"

JA PUSAUDZIS IZTURAS NEVĒRĪGI

Mēs jau runājām par to, kā rīkoties tad, ja esat kopā ar pusaudzi, bet viņš nevēlas atrasties jums blakus. Tagad pievērsīsimies smalkai, bet svarīgai šīs tēmas variācijai: kā gūt prieku no pusaudža rīcības, ja viss, ko viņš dara, pat visrūdītākajam narcisma pārņemtajam cilvēkam liktu justies atraidītam. Šādā gadījumā vecākiem apzināti ir "jāuzliek klapes sev uz acīm", lai neredzētu ārējo negatīvismu un koncentrētu uzmanību uz mīlestību un pieķeršanos, kas vienmēr ir bijusi un vēl joprojām atrodas kaut kur dziļi pusaudža sirdī.

-  Nē, tur nekā nav! Dziļi manā sirdī nekā nav! Tu neko nezini!

Tomēr tur ir mīlestība. Lūk, piemērs.

Ir otrdienas vakars. Rinaldo tētis dodas uz dēla istabu un pieklauvē pie durvīm.

-   Vai drīkst ienākt?

-Nē.

-   Es vienalga ieiešu.

-   Es zinu, ko tu gribi. Tu nedrīksti nākt manā istabā.

Pēc īsa brīža Rinaldo tētis tomēr ieiet dēla istabā.

-  Te nu es atkal esmu. Ir otrdienas vakars, un ir laiks mūsu tēva un dēla iknedēļas sarunai. Vai tas nav lieliski ?

-   Ak dievs! Jau atkal!

-    Tātad, ar ko sāksim? Ļauj man padomāt. Varbūt sākšu es, jo tu parasti spēj vienīgi pajautāt, kad beigsim sarunu. Es zinu, par ko mēs runāsim. Vai atceries, pagājušajā nedēlā es tev stāstīju par restorānu, kurā pusdienoju un kur bija lieliska pupiņu zupa?

-  Nespēju tam noticēt.

-   Tā vai citādi, šodien es tur atkal iegriezos, paņēmu pupiņu zupu, bet šoreiz tā bija pretīga. Varbūt tur ir mainījies pavārs ? Kā tu domā ?

-   Kad vienreiz šis murgs beigsies ?

Lieliska pieeja. Rinaldo ir pagalam īgns, bet viņa tētis itin nemaz neņem pie sirds dēla izturēšanos. Turklāt viņš vēl ir arī tāds idiots, tik ļoti mīlošs tētis un tik akls pret acīmredzamo dēla nepatiku, ka viņam vienalga patīk atrasties kopā ar savu bērnu.

-   Mums taču ir labi kopā, vai ne?

-  Nē!

Patiesībā arī pusaudzim patīk šāda pieeja, jo, kā jau teicu, tā apliecina, ka vecāku mīlestībai nav šķēršļu. Lai kas arī notiktu, lai kāda būtu pusaudža uzvedība, tā nemainīs vecāku mīlestību. Pusaudzis to sajūt, un viņam tas ļoti patīk.

Es zinu, ko jūs domājat: "Bet pusaudža nepieklājīgo izturēšanos taču nedrīkst ignorēt! Uz to vajag reaģēt, citādi pusaudzis domās, ka nepieklājība ir norma. Viņš uzskatīs, ka tā var rīkoties, kad vien ienāk prātā!"

Ne gluži. Protams, ir gadījumi, kad pusaudža slikto uzvedību nedrīkst atstāt bez ievērības, tomēr, ja mēs runājam par ikdienišķu īgnumu vai neapmierinātību, nav nekā labāka par manu ieteikumu saglabājiet pozitīvu un labvēlīgu attieksmi. Tikai tā jūs spēsiet uzturēt patīkamu atmosfēru mājās un nodrošināt labas attiecības ar savu bērnu. Iepriekš minētā situācija neliek pusaudzim domāt, ka viņš drīkst nicīgi izturēties pret vecākiem. Nē! Patiesībā pusaudzis šādā situācijā sapratīs pašu svarīgāko.

"Nezinu, kāpēc, varbūt viņi ir idioti -, taču, par spīti visam, mani vecāki mani mīl. Izskatās, ka viņiem pat patīk būt kopā ar mani."

BEZNOSACĪJUMU VIENOŠANĀS

Tikko mēs runājām par to, kā rīkoties, ja pusaudzis uzvedas nepieņemami, un galvenais secinājums bija šāds: lai cik slikti izturētos jūsu bērns, jums nav jāatbild ar to pašu. Šīs taktikas un arī visu pārējo grāmatā ietverto padomu pamatā ir mana izpratne par vecāku lomu attiecībās ar pusaudzi, proti, ideja par beznosacījumu vienošanos.

Ziemassvētku priekšvakarā Greiema mamma domā par savu dēlu:

"Vai pēdējā gada laikā Greiems ir izdarījis kaut ko tādu, ka būtu pelnījis dāvanas? Es varētu pastāstīt, ko viņš ir izdarījis, lai nedabūtu neko. Lai nekavētu laiku, nosaukšu tikai dažas lietas.

1) Daudzas reizes pat saskaitīt nevar -, kad runāju ar viņu, viņš vienkārši izgāja no istabas. 2) Pirms trim nedēļām, kad pie manis ciemojās mana draudzene Klarisa, viņš mani nosauca par muļķi Klarisas klātbūtnē. 3) Vairākas reizes savā istabā kopā ar draugiem viņš smēķēja zāli un noliedza, ka būtu to darījis. Viņš pat kļuva nikns uz mani, kad par to aizrādīju, t 4) Pirms divām dienām, kad viņš gāja uz virtuvi, es viņam palūdzu atnest man dzērienu ar ledu, bet viņš izturējās tā, it kā tas būtu vissmagākais darbs pasaulē. 5) Viņš nepārtraukti runā rupjības un lamā savu jaunāko brāli, kurš ir ļoti jūtīgs bērns. 6) Pēdējā gada laikā viņš ir piešķīris jaunu nozīmi vārdam "saīdzis". 7) Jā, un viņam skolā ir sliktas atzīmes pilnīgi visos priekšmetos, izņemot mājturību.

Un man vēl būtu jāgādā viņam dāvanas ? Vai man ir iemesls to darīt?"

Vai zināt kaut ko par Ziemassvētku vecīti? Viņš dāvina dāvanas tikai tiem bērniem, kuri visu gadu bijuši čakli, pieklājīgi un jauki. Tiem, kuru uzvedība vērtējama kā slikta, nepienākas nekas (ja nu vienīgi žagari vai milzīgs, vecmodīgs mobilais telefons, no kura var tikai piezvanīt).

Man ir nopietni iebildumi pret šādiem Ziemassvētku vecīša principiem. Bet kā tad būtu jārīkojas vecākiem, ja uzvedības mērīšanas skalā bērna izturēšanās ir sasniegusi galējo negatīvo atzīmi? Un es te nerunāju par dāvanām un izklaidēm. Es domāju par daudz svarīgāku jautājumu: cik daudz "labuma" uzmanības, rūpju, atbalsta, dāvanu, naudas vecākiem būtu jādod savam pusaudzim, kurš visu laiku uzvedas kā pilnīgs idiots?

Es nešauboties aizstāvu attiecības, kuras var saukt par beznosacījumu vienošanos. "Es daudz ko sniedzu savam bērnam vienkārši tāpēc, ka viņš ir mans bērns. Reizēm es dusmojos par bērna neciešamo uzvedību, tomēr ir daudz kas tāds, ko es došu viņam jebkurā gadījumā. Tikai tāpēc, ka viņš ir mans bērns, es dāvāšu viņam savu mīlestību, uzmanību, rūpes, atbalstu un dāvanas. Es gādāšu, lai viņa dzīve būtu pēc iespējas patīkamāka. Un to visu mans bērns saņems bez jebkādiem nosacījumiem, jo viņš ir mans bērns."

Ho! Ho! Ho! Tā nevar darīt. Tādā gadījumā viņš neiemācīsies, kas ir labs un kas slikts.

Jā, jā, zinu, ko domā Ziemassvētku vecītis: "Ja pusaudzis visu gadu ir uzvedies kā stulbenis, bet vienalga saņem mīlestību, uzmanību un jaukas dāvanas, it kā būtu bijis eņģelītis, ko gan viņš iemācīsies? Vai pusaudzis nepadomās, ka ir iespējams izvairīties no soda, lai kāda arī būtu bijusi viņa uzvedība?"

Beznosacījumu vienošanās nozīmē, ka jūsu attiecībās ar bērnu pastāv kas tāds, ko viņš no jums saņem automātiski tikai tāpēc, ka ir jūsu bērns. Pusaudzis no šādām attiecībām iemācīsies kaut ko ļoti svarīgu, taču tā nebūs apziņa, ka viņš var turpināt slikti uzvesties un viņam par to nekas nedraud. Nē, patiesībā pusaudzis iemācīsies, ka, neraugoties uz viņa uzvedību labu vai sliktu -, jūs gribat, lai viņš būtu laimīgs.

Jūsu pusaudzis nepadomās: "Mani vecāki gan ir totāli vārguļi es varu darīt, ko gribu, bet viņi vienalga man dod visu. Ak, naivie stulbeņi! Kā var cienīt cilvēkus, kuri ir tādi muļķi?" Nē, viņš nodomās pavisam ko citu.

"Es nezinu. Mani vecāki varbūt arī ir stulbeņi, un reizēm es viņus drausmīgi ienīstu. Un es zinu, ka dažreiz uzvedos neciešami, jo viņi ticiet man to ir pelnījuši. Dažkārt viņi pret mani izturas kā idioti. Tomēr viņi cenšas pret mani izturēties labi un reizēm pat palutina mani. Un vienīgais iemesls, kas man nāk prātā, kāpēc viņi tā dara, ir tas, ka laikam mūsu attiecībās pastāv kaut kas augstāks, tāpēc ka esmu viņu bērns. Atzīstos man patīk šī vienošanās."

Tā kā bērni šādās beznosacījumu vienošanās attiecībās ir ieguvēji, viņi, iespējams, daudz biežāk arī paši būs devīgi. Un, lai ko arī teiktu daudzi cilvēki vai pat Ziemassvētku vecītis -, es esmu pilnīgi pārliecināts, ka tieši šādu vienošanos bērni ir pelnījuši.

ARĪ VECĀKI KĻŪDĀS

*

Pusaudža vecākiem teju vai ik dienu nākas piedzīvot kaut ko tādu, kas pilnībā atšķiras no iepriekšējos gados pieredzētā. Tātad, lai sekmīgi sadzīvotu ar savu pusaudzi, jums ir jāmaina attieksme. Ja vecāki nav gatavi mainīt savu attieksmi, pusaudža audzināšana var izvērsties daudz grūtāka un sarežģītāka, nekā tai vajadzētu būt. Attieksmes maiņas nepieciešamību nosaka tas, par ko bērns ir kļuvis, sasniedzot pusaudža gadus.

Viens no svarīgākajiem jaunās attieksmes aspektiem ir apziņa, ka jūs esat tikai cilvēks, kuram ir savi trūkumi.

ļ Tēt, kāpēc tu vienmēr matus ķemmē tā, it kā mēģinātu noslēpt savu plikpaurību ? Vai tu nezini, cik pretīgi tas izskatās ?

-   Mammu, kāpēc vienmēr, kad tu runā pa telefonu ar savu priekšnieci, tev ir nedabīgs balss tonis ?

-    Tēt, tu atkal tā dari. Tu vienmēr pirms ēšanas sakārto galda piederumus. Tev taču ir neirotiskā apsēstība.

Norādot uz vecāku kļūdām, pusaudži mēdz būt nežēlīgi. Šķiet, tas sagādā viņiem baudu norādīt uz katru vissīkāko trūkumu vai neveiksmi. Un vecākiem ir grūti neņemt vērā šīs piezīmes, jo bērni taču viņus ļoti labi pazīst. Jādomā, viss, uz ko pusaudži norāda, ir reāli eksistējoši, nevis izdomāti trūkumi. Tāpēc pusaudžu piezīmes parasti trāpa visvārīgākajā vietā.

-  Es patiešām neciešu, ka man izkrīt mati. Cerēju, ka varēšu to noslēpt, pārkemmējot pāri atlikušos matus, taču tas laikam neizskatās labi. Es nezinu, ko lai daru.

-   Tas ir tiesa ar savu priekšnieci es runāju pavisam citā balss toni. Es tur neko nevaru padarīt. Es vienmēr ļoti uztraucos, kad runāju ar viņu. Es gribētu, lai tā nebūtu.

-  Nav tiesa. Ne vienmēr es sakārtoju galda piederumus pirms ēšanas. Patiesībā es to daru. Varbūt man tiešām ir neirotiskā apsēstība? Es nezinu. Neirotiskā apsēstība ? Kā jums liekas?

Pusaudža kritiskais skatījums ļoti atšķiras no tā, kā viņš uz jums raudzījās, kad bija mazs bērns.

-   Mammu. Paskaties, ko es pagatavoju vislabākajai mammai pasaulē!

-   Ak, Samanta! Tas ir tik jauki! Vēl viena kartīte ar sirsniņām, smaidiņiem un "Es tevi mīlu, mammu!". Paldies, Samanta!

-   Vai gribi vēl vienu, mammīt?

-   Ne tagad, mīlā! Mammītei jau tādu ir daudz.

-   Labi, mammu! Es vēl tev uztaisīšu! Tagad es uzzīmēšu varavīksnes.

-   Man patiešām ir gana, Samanta.

-   Es vienalga uztaisīšu vēl vienu, jo es tevi tik ļoti mīlu.

-   Man ir visgudrākais tētis pasaulē, vai ne, tēt ?

-   Nu, varbūt tomēr es neesmu visgudrākais, Džonatan.

-   Nē, tu esi! Tu esi visgudrākais tētis pasaulē!

Kad pusaudzis vēl bija mazs bērns, viņš dievināja jūs pieaugušo cilvēku, spēka, gudrības un labestības iemiesojumu. Viņam vajadzēja jūs uzskatīt par visgudrāko un visstiprāko, jo viņš bija atkarīgs no jums. Jūs bijāt viņa drošības un labsajūtas balsts. Ja bērnam bija kādas problēmas, viņš vienmēr vērsās pie jums.

-   Mammu! Man ir problēma.

-   Kas ir, mīļā? -Es nezinu.

-   Nekas, mamma tūliņ tev palīdzēs.

Tā kā vecāki bija visu zinoši un visspēcīgi, bērns varēja droši paļauties uz viņiem. Vecāki varēja tikt galā ar visu. Bērnam nebija jāuztraucas par to, ka viņš kaut ko nemāk, jo līdzās vienmēr bija vecāki.

Kas notika? Viss plūst, viss mainās.

Kā jau minēju iepriekš, viena no pusaudža gadiem raksturīgajām iezīmēm ir pārliecība, ka bērnišķīgas pakļāvības laiks ir beidzies. Pusaudzis tiecas uzskatīt sevi par neatkarīgu, pieaugušajiem līdzīgu personību, jo viņš zina, ka drīz vien tik tiešām kļūs patstāvīgs. Tomēr pusaudzim ir sāpīgi atzīt, ka viņš pats ne tuvu nav ideāls. Un, ja būt pieaugušam nozīmē būt ideālam ("Pieaugušie taču ir daudz pieredzējuši, visu zina, un viņiem nepiemīt trūkumi"), tad pusaudži ir lielās sprukās.

Es labprāt pieņemu, ka laikā, kad maniem vecākiem bija jārūpējas par mani, viņi bija ideāli. Tagad ir pienācis laiks man pašam parūpēties par sevi. Un man no tā ir briesmīgi bail. Man ir jābūt patstāvīgam un jāpaļaujas tikai uz sevi. Tam nebūtu ne vainas, ja vien es zinātu, ka ar mani viss ir kārtībā. Tomēr ir tik daudz lietu, par kurām es neko nezinu un kuras es nesaprotu. Man liekas, ka es ari nemaz nemāku sevi pilnībā kontrolēt. Es daru tādas lietas, par kurām skaidri zinu, ka tās man nenāk par labu. Un ir tik daudz lietu, ko man vajadzētu izdarīt, bet es nespēju sevi piespiest tās paveikt. Kā gan tik nekārtīgs cilvēks kā es jebkad spēs izdzīvot viens pats ? Kā t es spēšu izdzīvot pieaugušo pasaulē, ja ar mani kaut kas nav kārtībā ? Izskatās, ka mamma un tētis ir spējuši to paveikt, taču viņi nebija tik lielā ķezā kā es.

Nē, pagaidiet man ir ideja! Varbūt mani vecāki nemaz nav tik ideāli? Varbūt arī viņiem ir tikpat daudz trūkumu kā man ? Tas gan būtu lieliski! Kāds atvieglojums! Varbūt nemaz nav jābūt ideālam, lai izdzīvotu. Ja tā ir taisnība, tad man ir izredzes. Lieliski!

Lūk, kāpēc pusaudži izjūt lielu atvieglojumu, redzot, ka arī pieaugušajiem, it īpaši viņu vecākiem, piemīt trūkumi. Patiesībā ļoti daudz trūkumu. Tieši tāpēc pusaudži izmanto katru izdevību, lai uz to norādītu.

-   Tēt, vai tu zināji, ka tava kreisā auss ir lielāka par labo ? Kāpēc?

Kā būtu jārīkojas vecākiem, ja pusaudži sāk viņus kritizēt arvien vairāk un nekaunīgāk? Tas ir ļoti būtisks jautājums, kurš ne tikai uztrauc vecākus, bet arī liek viņiem bieži kļūdīties.

CITĀDS SPĒKS

Gadījumos, kad pusaudzis nepārtraukti norāda uz vecāku trūkumiem, vecāki var atbildēt gan pareizi, gan nepareizi. Ja vecāki sāk aizstāvēties vai vēl ļaunāk dodas pretuzbrukumā, viņi izmanto nepareizo metodi. Šo paņēmienu pusaudži ienīst, tāpēc cīnās pret to uz dzīvību un nāvi. Daudz labāk būtu, ja vecāku atbildes reakcija parādītu, ka viņi spēj pieņemt savus trūkumus un nejūtas aizvainoti, ja kāds uz tiem norāda.

Protams, lai tā rīkotos, vecākiem ir jābūt stipriem. Ar vārdu "stiprs" es nedomāju fizisko spēku. Pusaudži ir kļuvuši vecāki, tātad tagad viņi ir daudz gudrāki un saprotošāki savos pasaules uzskatos nekā agrāk, kad vēl bija mazi bērni. Šī jaunā pieaugušo cilvēku uztvere ļauj pusaudžiem ieraudzīt, ka vārdam "stiprs" piemīt daudz dziļāka nozīme. "Stiprs" nenozīmē, ka zini pilnīgi visu un ka tev ir vara pār citiem. "Stiprs" nozīmē, ka tu dzīvo saskaņā ar sevi un apzinies sevi kā pieredzējušu cilvēku par spīti tam, ka neesi ideāls. Kļūstot gudrāki un saprātīgāki, pusaudži arvien skaidrāk saprot, ka centieni noslēpt savus trūkumus patiesībā atklāj cilvēka vājumu, nevis spēku. Viņi zina, ka bramanība nav spēks, tā vairāk atgādina nedrošību. Tiesa, neskatoties uz to, pusaudži spītīgi turpina norādīt uz vecāku trūkumiem.

Eduardo saka savam tētim:

-   Tēt, zini ko ? Tas, kā tu ķemmē savus matus, lai noslēptu plikpaurību, patiešām izskatās pretīgi.

-   Man gan liekas, ka ir labi. Ar maniem matiem viss ir kārtībā. Neviens man neko par tiem nav teicis.

Eduardo domā: "Mans tētis nekad neatzīs, ka viņam piemīt jebkādi trūkumi. Pieaugušie loti uztraucas par savu izskatu, un mans tētis nesaprot, kā ar to tikt galā. Viņš vienkārši noliedz

savu problēmu. Izskatās, ka patiešām ir grūti dzīvot, ja tev piemīt trūkumi, kurus apkārtējie var redzēt."

Atbildot uz tēta aizstāvēšanos, Eduardo, visticamāk, turpinās uzbrukumu:

-   Nav labi. Tas patiešām izskatās pretīgi.

Un, lūk, vēl viens nepareizas atbildes variants.

-   Eduardo, kāpēc tu runā rupjības? Ceru, tu saproti, ka tā nekad nedrīkst runāt ne ar skolotāju, ne ar kādu no mūsu draugiem. Vai, dievs pasargi, nepasaki to tantei Rebekai, kurai slimības dēļ mati kļuvuši plāni jo plāni. Kā tev patiktu, ja tevi ķircinātu par tavu mazo augumu ?

Arī šī nav laba atbilde. Ja Eduardo tētis patiešām uztraucas par to, ka viņa dēls varētu šādi izteikties ārpus ģimenes loka, par to vajadzētu parunāt vēlāk. Šobrīd tēta reakcija parāda tikai to, ka viņš nespēj samierināties ar saviem trūkumiem. Un Eduardo lieliski var saprast, ka tēta vārdi ir tikai atbildes sitiens, lai atvairītu aizvainojumu. Visticamāk, dēls turpinās ar kārtējo uzbrukumu.

-   Tās nav rupjības. Es tikai konstatēju faktu. Tā ir taisnība tas izskatās pretīgi. Kurš gan cits tev to pateiks, ja ne dēls ? Tev būtu jāsaka man paldies.

Lūk, veiksmīgāka saruna, jo tēta atbilde neizklausās pēc aizstāvēšanās.

-  Tēt, kāpēc tu vienmēr matus ķemmē tā, lai mēģinātu noslēpt savu plikpaurību ? Vai tad tu nezini, cik pretīgi tas izskatās ?

-   Tu tā domā ? Jā, man ari tā liekas. Taču tas ir labākais, ko varu darīt, lai noslēptu plikpaurību. Es ciest nevaru, ka man krīt ārā mati.

-   Vai tad tiešām nav nekā cita, ko tu varētu darīt'? Varbūt tev jāaiziet pie friziera? Zini, puiši reizēm tā dara.

Tagad Eduardo ir kļuvis par tēta sabiedroto. Kā varētu raksturot tēta pieeju? Godīga. Lietišķa. Tā parāda spēju pieņemt savus trūkumus un samierināties ar tiem. Taču galvenais tā neskan kā aizstāvēšanās. Ar šādu attieksmi ir vieglāk dzīvot, turklāt tā ir ļoti labs uzvedības paraugs bērnam.

Tagad apskatīsim otro piemēru!

-   Mammu, kāpēc vienmēr, kad tu runā pa telefonu ar savu priekšnieci, tev ir nedabīgs balss tonis ?

-   Es runāju citādā tonī tāpēc, ka viņa ir mana priekšniece. Manā balsī ir saklausāma cieņa, jo tā taču ir jāizturas pret savu darba devēju.

Tā nevajadzētu atbildēt, jo tie ir meli. Tādā balss tonī mamma runā tikai tāpēc, ka priekšniece, kura viņai nepatīk, rada viņā nervozitāti. Un, lūk, vēl viena nepareiza atbilde.

-   Kāpēc tu domā, ka tev vienmēr ir jāpasaka kāda kritiska piezīme par visu, ko es daru ?

Ar abām šīm atbildēm mamma skaidri parāda, ka nespēj pieņemt savus trūkumus. Daudz labāka atbilde būtu šāda:

-   Es nezinu. Es uztraucos. Tā gadās ikreiz, kad runāju ar viņu.

Godīgi un neaizstāvoties. Šāda atbilde ļauj bērnam saprast: "Ir lietas, par kurām mamma uztraucas. Tieši tāpat kā es."

Labākās atbildes godīgi parāda, ka arī vecāki ir ievainojami. "Lai vai kā, tāda es esmu." Tiesa, daudzi vecāki tikai ar grūtībām spēj paciest sava vājuma nonākšanu atklātībā, viņi ļoti ātri sadusmojas un sāk aizstāvēties. Daži pat jautā: "Vai tas ir labi, ja vecāki tādā veidā atklājas bērniem? Vai tas neliek vecākiem izskatīties vājiem? Vai tā viņi nezaudē daļu cieņas? Vai tādējādi viņi nepiedzīvos vēl lielāku necieņu no bērnu puses?"

Nē. Kā jau minēju, pusaudži to uzskata par godīgu attieksmi, nobrieduša cilvēka attieksmi. Par tādu attieksmi, ko ir vērts cienīt.

Un vēl daži piemēri.

-   Tēt, vai esi ievērojis, ka tu vienmēr pirms ēšanas sakārto galda piederumus, pat ja tie ir kārtīgi salikti ? Tev ir neirotiskā apsēstība.

Tētis diemžēl atbild nepareizi:

-   Tas nav nekas nosodāms, ja cilvēkam patīk kārtība. Un man nekādā gadījumā nav neirotiskās apsēstības.

-   Nē, tev ir neirotiskā apsēstība. Varbūt tev vajadzētu lietot kādas zāles ?

Labāk būtu atbildēt šādi:

-   Jā, laikam man ir kārtības mānija.

-   Tas gan būtu maigi sacīts.

-  Mammu, tu taču esi pilnīga idiote. Tu Kerijai [jaunākajai māsai] esi nopirkusi banānu un zemeņu jogurtus, bet tieši tie viņai negaršo.

Arī mamma izvēlas nepareizo atbildi:

-   Ja es nebūtu tik loti steigusies prom no veikala, jo man vajadzēja ātrāk tikt mājās, lai aizvestu tevi pie Vanesas, es nebūtu kļūdījusies. Turklāt Kerijai nemaz nenāktu par ļaunu kādreiz apēst arī kaut ko tādu, kas viņai tā īsti negaršo.

Vislabākā atbilde būtu šāda: "Jā, es pavisam piemirsu."

Darena tētis nepareizi aprēķināja laiku, kas nepieciešams, lai no mājām nokļūtu futbola stadionā, tāpēc Darens ir nokavējis treniņu par 25 minūtēm.

-   Tēt, tu visu sačakarēji! Ar mani ir cauri! Treneris Daniels būs nikns uz mani! Tu taču zini, cik viņš ir dusmīgs uz tiem, kas nokavē!

-   Ceļa karte, kuru tu man iedevi, bija nekam nederīga. Uz papīra attālums izskatījās daudz mazāks nekā īstenībā.

i Es noskaidrošu, kurš ir atbildīgs par šīm norādēm. Tētis ir dusmīgs.

Labāka atbilde būtu šāda: "Piedod, Daren, es visu sabojāju."

Mani ieteikumi varētu izraisīt dažus jautājumus. Vai drīkst vienā brīdī atzīties, ka esi kļūdījies, bet jau nākamajā izrīkot savu bērnu? Vai šāda attieksme nevar sagraut vecāku reputāciju? Vai tas ir savienojams ar autoritatīvu vecāku nostāju?

Es uzskatu, ka savas vainas atzīšana ir īsta pieauguša cilvēka rīcība un tā nekādi nevar sagraut vecāku reputāciju. Patiesībā, pieņemot savu kļūdīšanos, jūs sakāt: "Jā, man piemīt daudz trūkumu. Ļoti daudz. Taču tas man netraucē dzīvot. Es pat jūtos ļoti labi vecāku lomā lai arī reizēm izturos kā neaptēsts."

Šī ir daudz dabiskāka pieeja. Tā vietā, lai izturētos kā pieaugušais, kurš nemitīgi vēlas izskatīties nevainojams, jūs kļūstat par cilvēku, kurš godīgi atzīst savas kļūdas. Šāda rīcība ir daudz labāks piemērs jūsu bērnam. Jūs viņam parādāt, ko nozīmē būt pieaugušajam: tas nenozīmē būt cilvēkam, kurš zina visu un kurš spēj tikt galā ar pilnīgi visām situācijām; būt pieaugušajam nozīmē būt cilvēkam, kuram piemīt trūkumi, bet kurš tomēr ir pietiekami labs. Ir iespējams būt pieaugušajam, vienlaikus neesot ideālam.

Pusaudžiem patīk šāda attieksme. Viņi vēlas sajust, ka viņu vecāki ir pietiekami zinoši, tomēr ne pārgudri. Pusaudži nevar ciest, ja starp jēdzieniem "pieaugušais" un "ideāls" liek vienlīdzības zīmi. Viņiem nepatīk pieaugušie, kuri uzskata, ka zina pilnīgi visu. Tieši šādiem pieaugušajiem parasti rodas vislielākās problēmas attiecībās ar pusaudžiem. Tātad ja atzīsiet, ka jums piemīt trūkumi, pusaudži jūs cienīs daudz vairāk.

DRAUDZĪGA ĶIRCINĀŠANA JA TO DARA PUSAUDZIS

Savu trūkumu godīga atzīšana ir laba taktika vecāku attiecībās ar pusaudzi. Tā sniedz pusaudzim pārliecību, ka vecākiem nemaz nav jābūt ideāliem, lai viņi būtu pietiekami zinoši pieaugušie. Tas, ka pusaudzis redz savu vecāku trūkumus, ļauj viņam izturēties jaukāk, mīlošāk.

-    Tēt, tu esi tik neveikls, teica Bērnijs, kad viņa tētis paklupa uz kāpnēm, nākot iekšā mājā. Tu esi Cilvēks Lempis. Varbūt tev vajadzētu vadīt TV raidījumu par antivaroņiem ?

-   Mammu, tu atkal izgāzies, Džonatans jautri iesaucās. Tu pagriezies pa labi, kaut gan GPS norādīja, ka jāgriežas pa kreisi. Tev piemīt topogrāfiskais idiotisms.

Lai cik jocīgi tas izklausītos, abi iepriekš minētie piemēri parāda mīlestības pilnu pusaudža izturēšanos pret vecākiem. Draudzīga ķircināšanās palīdz pusaudzim pārvarēt alerģiju pret vecākiem. Pusaudzis mīl savus vecākus, taču alerģija neļauj viņam šīs jūtas izrādīt atklāti. Ķircināšana patiesībā ir ļoti laba maskēšanās.

Protams, ir arī tādi gadījumi, kad pusaudži jūtas tik ērti, ka spēj atklāti izteikt savu mīlestību un izrādīt pieķeršanos. "Es tevi mīlu, tēt!" Dažkārt viņi mēdz pat samīļot savus vecākus.

Ir daudz pusaudžu, kas atklāj savu mīlestību vecākiem, bet ir ļoti daudz arī tādu pusaudžu, kas to nedara. Viņiem nepatīk šāda publiska vai fiziska izrādīšanās. Tā kā tuvība un intimitāte mīlestības un draudzības izrādīšana ir pretrunā ar pusaudžu alerģiju pret vecākiem, viņi izmanto ķircināšanu kā vienīgo pieņemamo paņēmienu, lai saglabātu sirsnīgas attiecības ar savu ģimeni. Tas līdzinās draudzīgai iedunkāšanai.

Būtu ļoti labi, ja es varētu izmantot draudzīgu saskarsmes metodi, kas sevī ietver arī sava veida distancēšanās mehānismu. Tā būtu man pieņemama izturēšanās. Patiesībā reizēm es izjūtu mīlestību pret savu tēti, taču tas būtu pavisam dīvaini, ja es viņam teiktu "Es tevi mīlu" vai apskautu viņu.

Abi šīs nodaļas sākumā minētie piemēri lieliski raksturo pusaudža nostāju: "Es izrādu tuvību un draudzību, taču man tas ir pieņemami tikai tāpēc, ka šīs jūtas tiek izteiktas apvainojuma formā." (Neviens no šiem vārdiem pusaudzim pat prātā neienāktu, tomēr tie precīzi izsaka, kā viņš jūtas.)

Ja abas ķircināšanās situācijas būtu nofilmētas, jūs redzētu, ka pusaudži šajā brīdī izturas labsirdīgi. Tomēr, pozitīva atmosfēra ir iespējama tikai tad, ja tam, kuru ķircina, nav iebildumu. Aprakstītās situācijas nesagādā neērtības un neraisa negatīvas emocijas, jo vecāki acīmredzot jau iepriekš kaut kādā veidā ir parādījuši savam pusaudzim, ka viņi neiebilst pret draudzīgiem aizrādījumiem. Ja arī jūs neuztrauc izsmiekla objekta loma, jūs atbilstat pusaudžu priekšstatam par to, kādiem jābūt vecākiem. Drošības sajūtu bērniem sniedz apziņa, ka nepieciešamības gadījumā jūs pratīsiet rīkoties pietiekami gudri, tomēr viņiem patīk arī tas, ka reizēm jūs jūtaties bezpalīdzīgi.

Pusaudži vēlas, lai viņu vecāki ir lieliski cilvēki, kuri tiek galā ar savu dzīvi, pārliecinoši darbojas savā jomā un spēj sniegt drošību vai palīdzību, kad tā vajadzīga. Viņi lepojas ar vecākiem, kuriem viss veicas labi. Bet tajā pašā laikā pusaudži nevēlas, lai vecāki zinātu visu par viņu pasauli par draugiem, skolu, specifiskām interesēm, modi, stilu utt. Viņi pavisam noteikti negrib, lai vecāki zinātu visu par šim lietām.

Lai pusaudzis justos ērti attiecībās ar vecākiem, viņam ļoti svarīga ir pārliecība, ka vecāki nezina pilnīgi visu, kas notiek viņa prātā. Pusaudzis uzskata, ka vecāki neko nesaprot, jo pārstāv aizejošo paaudzi un itin nemaz nav mūsdienīgi.

-    Mamma un tētis ir jauki, taču viņiem nav ne mazākās nojausmas par daudzām lietām. Viņi uzskata, ka Frenks Sinatra ir vislabākais. Mamma domā, ka ir stilīgi staigāt pa māju čībās ar zaķa ausim, bet tētim ir cepure ar ausu sildītājiem, un reizēm viņš to valkā arī mājās, sakot, ka tā ir siltāk kaklam. Viņam burbuļo vēders, un viņi abi krāc. Mamma gan noliedz, ka viņa krāktu, tomēr tā ir taisnība. Kad televīzijā rāda kaut ko smieklīgu, viņi smejas nepareizajās vietās. Viņiem nepatīk reperis Lenijs, kuru, pēc viņu domām, vajadzētu aizliegt, un viņi vispār nesaprot, cik viņš ir foršs. Neviens no viņu pateiktajiem jokiem nav smieklīgs.

Tieši ar šādiem vecākiem pusaudži jūtas apmierināti. Vecākiem pat nav nepieciešami īsti trūkumi; pusaudža skatījumā viņi tik un tā ir staigājošas parodijas. Vai zināt, kāda vecāku karikatūra pusaudžiem jo īpaši patiktu? Tajā būtu attēlots labsirdīgs pieaugušais, kurš dažās jomās ir zinošs, toties visās citās bezcerīgs muļķis.

-   Ak dievs! Tēt! Tev ir jāuzklikšķina uz labā taustiņa, bet pēc tam divreiz uz ikonas.

draudzīga ķircināšana ja to dara vecāki

Bērni mēdz draudzīgi paķircināt vecākus. Viņiem tas sagādā prieku, un tas sagādā prieku arī vecākiem. Tomēr ķircināšana "nestrādā" abos virzienos.

-   Mēs Trevisu saucam par misteru Lielās Ausis. Viņš zina, ka tā ir tikai ķircināšana. Tas nav ļauni domāts. Tā ir tikai jokošanās.

-  Runājot par vemšanu. Renē, vai atceries, kā tu pēdējā reizē zooloģiskajā dārzā izvēmies ?

Kārlija ir ieķērusies vienā puisī no matematikas klases. Viņš ir tavs jaunais sirdsākītis, vai ne, mīlā ?

Bieži vien vecāki, pārliecināti par mīlestības spēku ģimenes attiecībās, viegli paķircina savus bērnus. Tā ir daļa no jautrības. Taču problēma ir tā, ka pusaudžiem tas nepatīk.

Vecāki domā, ka pusaudžu attieksme pret šādu labsirdīgu ķircināšanu ir apmēram šāda: "Es neiebilstu, ja mani sauc par misteru Lielās Ausis. Man tas patīk. Es zinu, ka tas nav ļauni domāts. Tā mēs ģimenē jokojamies." Tomēr patiesībā pusaudzis domā pavisam ko citu.

"Tas nav smieklīgi. Man tas nepatīk. Jā, es zinu, ka man ir lielas ausis. Es vēlētos, lai tā nebūtu. Man ir kauns par savām ausim. Viņi to zina. Nesaprotu, kāpēc viņi domā, ka ir jautri ķircināt mani par to, kas man rada neērtības sajūtu."

Vecāku ķircināšanās Trevisā izraisa vienīgi aizvainojumu un nepatīkamas izjūtas.

-   Ha, ha, ha! viņš nosmej, domājot: "Ejiet ellē!"

Nē, pusaudžiem nemaz nepatīk vecāku asprātīgās piezīmes. Tās izsmej viņu trūkumus, tās liek justies nepatīkami un kaunēties.

-    Viņš ir mūsu Zēns Bezrocītis, tētis ķircina Klementu. Un nākamajā gadā Klements valkā tikai kreklus ar garām piedurknēm.

Ja ķircināšana turpinās, laika gaitā bērni var pierast pie tās un t^ viņus vairs tik daudz neuztrauks. Viņi nocietināsies pret ķircināšanos, taču tā viņiem nekad neiepatiksies. Tāpēc uz pusaudžu ķircināšanu attiecas viens ļoti labs likums: nedariet to!

Vai labsirdīga vecāku ķircināšanās nevar palīdzēt bērnam vieglāk pārdzīvot citu cilvēku ķircināšanos? Ne gluži. Spēja godam izturēt citu cilvēku asprātīgās piezīmes rodas tikai pašpārliecības un mutiskās izveicības apvienojumā. (Piemēram, bērniem ar valodas traucējumiem ir ļoti grūti tikt galā ar ķircināšanu.) Kā jau teicu, vecāku ķircināšanās, visticamāk, liks bērnam nocietināties. Taču tas nav labi, jo bērns var nocietināties tik stipri, ka pazemojumus un aizvainojumus sāk uzskatīt par normālu izturēšanos.

Ķircināšanās ir pieņemama tikai tad, ja piezīmju adresāts jūtas ērti, ir priecīgs un neiebilst pret šādu lomu. Ja apsmiekla objekts nav simtprocentīgi apmierināts ar situāciju, draudzīga paķircināšana var izvērsties par kaut ko pavisam citu.

-  Elisone, izskatās, ka tev sāk augt ūsas. Smieklīgi, vai ne?

-  Jā, tas patiešām ir smieklīgi.

Ja vecāki ķircina bērnus pat ja tā ir labsirdīga ķircināšana tas nemaz nav labi.

vecāki draugu lomā

"Mūsdienu vecāku galvenā problēma ir tā, ka viņi nevēlas būt vecāki. Viņiem nepatīk tā savas lomas daļa, kad ir jāsaka bērniem "nē" vai jāizvirza kādas prasības. Viņiem nepatīk izturēties kā pieaugušajiem un rīkoties neatbilstoši bērnu interesēm. Mūsdienu vecāki grib būt savu bērnu draugi. Viņi vēlas nolaisties līdz bērnu līmenim, būt labākie čomi. Un kāds pārsteigums! viņu bērni ir pamatīgi izlaidušies un dara, kas vien ienāk prātā, bez mazākās cieņas pret visiem un visu."

Šādu kritiku mēs parasti dzirdam par mūsdienu vecākiem viņi vēlas būt nevis vecāki, bet gan savu bērnu draugi un čomi. Un kā domājat jūs? Vai vecākiem ir jābūt savu bērnu labākajiem draugiem? Vai draudzība ar savu pusaudzi ir pretrunā ar pareizu audzināšanu?

Manuprāt, par draudzību var spriest pēc tā, kā vecāki un bērni kopā pavada laiku, piemēram, braucot mašīnā, strādājot, sportojot, izklaidējoties, dzerot kafiju virtuvē un citās situācijās. Galvenais ir nevis kopā pavadīto minūšu skaits, bet gan laiks, kas pavadīts sarunājoties. Turklāt te es nedomāju sarunas par audzināšanas tēmām vai uzdevumiem, kuri pusaudzim jāizpilda. Draudzība ietver sarunas par piedzīvoto-, par izjūtām.

Darjas mamma saka savai meitai:

-   Tad es aizgāju uz to jauko veikaliņu, un tur bija vienreizīga blūzīte, kas ļoti labi piestāvētu manām pelēkajām biksēm. Taču pie kases bija gara rinda un es zaudēju savaldīšanos pateicu dažus rupjus vārdus kasierei, bet pēc tam man palika neērti un es noliku blūzīti atpakaļ plauktā un aizgāju. Taču problēma ir tā, ka man loti patika šl blūzīte un es to gribu, bet es pati visu sabojāju.

-  Mammu, tev nu gan neveicas.

-   Es zinu. Taču ko lai dara? Es tik ļoti gribu to blūzi.

Šāda veida sarunas, mīļas un patīkamas, pozitīvi ietekmē bērna un vecāku attiecības, proti, tās kļūst līdzīgas divu pieaugušu cilvēku attiecībām. Labi ir ne tikai tas, ka vecāki un bērni var atklāti izrunāties par ikdienišķām lietām, bet arī tas, ka tādējādi palielinās cerība uz sarunām par daudz svarīgākām, pusaudžiem aktuālām tēmām seksu, narkotikām un alkoholu.

-   Un tad viņš pamatīgi piedzērās un uzvedās tik stulbi, ka pat nevarēja taisni noiet. Mammu, viņš bija totāli pilnā.

Ja pusaudža sarunas ar vecākiem par šiem tematiem ir gana brīvas un atklātas, tās kalpo kā būtisks šķērslis pārāk bīstamai, nevēlamai pusaudža uzvedībai. Turklāt vecākiem rodas iespēja pāris reižu nemanāmi iestarpināt sarunā savu viedokli.

-   Vai kāds viņu pieskatīja ? Vai jūs pārliecinājāties, ka viņš negrasās vadīt auto? Tā piedzerties gan nekad nevajadzētu, vai ne?

-  Mammu, tu taču zini, ka es nekad tā nedarītu. [Protams, viņa tā ir darījusi pat divreiz -, taču tagad, kad ir redzējusi savu piedzērušos, nekontrolējamo draugu, sāk baidīties.]

Vēl svarīgāk ir tas, ka sarunas par šādām tēmām liek pusaudzim pašam padomāt par bīstamo uzvedību. Turpmāk, nonācis kritiskā situācijā, viņš spēs pieņemt daudz atbildīgākus lēmumus un saprātīgāk rīkoties. Tas notiks, lielā mērā pateicoties jūsu sirsnīgajām un atklātajām sarunām.

Attiecības, kurās esat pusaudža draugs, ir lieliskas un nāk par labu bērnam, tomēr jums vajadzētu paturēt prātā dažus noteikumus. Ir reizes, kad jums obligāti jāizturas kā lietišķajiem vecākiem, jāsaka "nē" vai jāizvirza savas prasības, lai cik neapmierināts tāpēc būtu pusaudzis. Ja tas nozīmē, ka kādu laiku nevarēsiet sadzīvot kā draugi, jums ir jābūt gatavam rast risinājumu šādās situācijās.

Darjas ģitārspēles skolotājs ir divdesmit piecus gadus vecs, un Darjas mamma domā, ka nebūtu labi atstāt meitu divatā ar šo skolotāju. Viņa paziņo Darjai, ka ģitārspēles privātstundas var notikt tikai tad, ja mājās atrodas vēl kāds. Darjai šis lēmums nepatīk. Meitene uzsāk strīdu, tomēr mamma nepiekāpjas. Strīda beigās Darja dusmās izkliedz:

-   Tu esi maita!

Pēc stundas Darjas mamma iedomājas, ka būtu jauki aiziet uz kafejnīcu. Viņa pajautā savai meitai:

-  Darja, vai nevēlies aiziet iedzert kafiju ?

-   Kāpēc lai es gribētu to darīt kopā ar tādu maitu ?

Darjas mamma nolemj iet viena pati.

Dažkārt, kad vecāki izturas tā, kā vecākiem pienāktos izturēties, pusaudzis norobežojas. Jums ir jābūt gatavam šādam notikumu pavērsienam un jāzina, kā rīkoties. Pusaudža noraidošā attieksme var kļūt par problēmu tikai tad, ja jums tieši tajā brīdī ir vajadzīga viņa draudzība un jūs par katru cenu cenšaties panākt, lai viņš uz jums nedusmotos. Tādi centieni var padarīt situāciju vēl sliktāku. Paskatīsimies, kas notiktu, ja Darjas mamma izmisīgi censtos izlīgt ar savu meitu.

-   Nu izbeidz, Darja! Nedusmojies uz mani. Tu redzēsi, ka mēs abas varam kaut kur aiziet un jauki pavadīt laiku kopā.

Šādu lūgšanos Darja uzskatīs par vēl vienu izdevību sodīt savu mammu par lēmumu, kas saistīts ar ģitārspēles skolotāju.

-  Kā es varu labi pavadīt laiku kopā ar cilvēku, kurš izturas tik stulbi un kurš neuzticas savas meitas veselajam saprātam ?

Visticamāk, viņas abas atsāktu strīdu. Taču tā nenotika, jo Darjas mamma atrisināja situāciju, aizejot uz kafejnīcu viena pati.

Problēmas var rasties arī tad, ja vecāki, nevēloties sagraut draudzīgās attiecības ar savu bērnu, nesaka viņam "nē", kad tas noteikti būtu jādara. Šādos gadījumos vecāku prioritāte nedrīkst būt drauga loma.

Grūti apgūstama, bet ļoti nepieciešama prasme pusaudžu audzināšanā ir spēja acumirklī "pārslēgties" no draugu lomas uz vecāku lomu. Reizēm tas ir jāizdara vien dažu sekunžu laikā.

Ilgā auto pārbrauciena laikā Darja ar mammu ir sirsnīgi parunājušās. Tuvojoties mājām, mamma saka meitai:

-  Darja, neaizmirsti, ka tev jāuzkopj dzīvojamā istaba, jo uz vakariņām ieradīsies vecmamma un vectēvs.

-   Mammu, es taču teicu, ka to izdarīšu. Nevajag man piekaslties.

-   Labi, bet viņi šeit būs jau ap pulksten pieciem, tāpēc līdz tam laikam visam ir jābūt kārtībā.

-  Es to dzirdēju jau pirmajā reizē un teicu, ka visu izdarīšu. Mēs tik labi pavadījām laiku, bet tev visu vajadzēja sabojāt, atkal izturoties kā maitai!

Problēmas sāktos tad, ja Darjas mamma nepieminētu istabas uzkopšanu un noklusētu ikdienišķos jautājumus, lai tikai nesabojātu divatā jauki pavadīto laiku. "Mums bija tik labi. Es nevēlos to sabojāt. Nekas, es pati uzkopšu dzīvojamo istabu." Atkāpšanās no ierastajām vecāku prasībām un aizliegumiem ar mērķi saglabāt draudzīgas attiecības ir kļūda, tomēr daudzi vecāki neapdomīgi mētājas šurpu turpu starp šīm divām iespējām.

"Kas gan notiek ar Darju ? Mēs tik labi pavadījām laiku. Gribētos domāt, ka viņa, būdama tik tuva un draudzīga pret mani, neatteiksies uzkopt dzīvojamo istabu. Es cerēju, ka patīkamās izjūtas par laiku, ko pavadījām kopā, ietekmēs arī visu pārējo."

Jūs tā domājat. Tomēr neceriet!

Ir vēl viena problēma, kas parasti rodas, ja vecāku draudzība ar pusaudzi kļūst par attiecībām, uz kurām lielā mērā balstās pašu vecāku laime. Bērns, sajūtot vecāku nepieciešamību pēc draudzības (un parasti viņi to sajūt), var sākt ierobežot savas vēlmes, bet tf> nu gan viņam nevajadzētu darīt.

"Mammai nemaz nav tik daudz draugu, izņemot mani. Es varētu būt viņas vislabākā draudzene. Man patīk būt kopā ar viņu, taču ko man darīt, ja es nevēlos pavadīt kopā ar viņu tik daudz laika, cik viņa pavada ar mani ? Tādā gadījumā viņa paliks viena. Es nevēlos viņu sāpināt."

Vecāku uzmācīgā vēlme draudzēties ierobežo pusaudža brīvību viņš nedzīvo pilnvērtīgu pusaudža dzīvi un neveido savam vecumam raksturīgās attiecības ar vienaudžiem.

-   Darja, noskatīsimies šovakar kādu filmu. Es pagatavošu popkornu, kaut gan mums nemaz nevajadzētu ar to aizrauties. Vai nebūtu jauki?

Pirms brīža Darja runāja ar savu draudzeni Bellu un meitenes vienojās, ka varētu pavadīt vakaru kopā. Tomēr Darja nespēj attiekt mammai.

Jā, mammu! Tas varētu būt jauki.

Darja zvana Bellai, lai pateiktu, ka viņu kopējie plāni tiek atcelti.

Var jau būt, ka viss ir labi. Varbūt Darjai nav iebildumu palikt mājās kopā ar mammu. Tomēr var gadīties, ka mammas tieksme draudzēties traucē Darjai baudīt pilnvērtīgu pusaudža dzīvi.

Visbeidzot, lai cik draudzīgas būtu vecāku attiecības ar bērnu, nav ieteicams pārkāpt privātuma robežas. Ikvienam cilvēkam ir kas tāds pārāk personisks, pārāk trausls -, par ko viņš nevēlas runāt vai par ko nevajadzētu runāt.

"Es vēlētos, lai mana mamma būtu cilvēks, kurš man palīdz, kad tas ir nepieciešams, un uz kuru var paļauties, bet par kuru man nav jādomā brīžos, kad es dzīvoju savu dzīvi. Es zinu, ka tas neizklausās labi, bet man patiktu iztēloties, ka viņa atrodas savā mazajā dzīves telpā un nodarbojas ar pieaugušo lietām, bet blakus ir mana dzīve pavisam citāda, daudz lielāka dzīves telpa. Un šīs abas telpas nesavienojas viena ar otru, izņemot brīžus, kad es to vēlos. Tad mamma nevarētu pastāvīgi uzbāzties man ar audzināšanu un piesieties par sīkumiem. Vislabāk būtu, ja sienas starp šīm divām dzīves telpām būtu īpaši stipras. Ir lietas, kuras es nevēlos atklāt, un arī mammas dzīvē ir daudz kas tāds, ko viņai būtu labāk noklusēt, notikumi, kuri liek man justies neērti."

Pusaudži jūtas labi, apzinoties, ka pastāv robežas: vecāki neiejaucas lietās, kuras bērni vēlas noklusēt, un neatklāj par sevi to, ko pusaudži nemaz nevēlas dzirdēt.

"Mēs būsim draugi tuvi draugi, taču katrs no mums ieturēs noteiktu distanci. Tuvi, bet ne pārāk."

Viens no robežu pārkāpšanas piemēriem ir jebkādi stāsti par vecāku seksuālo dzīvi. Par to pusaudzim nevajadzētu stāstīt neko. Pusaudži jūtas neērti, runājot ar vecākiem par seksu. Galu galā viņi šobrīd cenšas tikt galā ar savas seksualitātes mošanos; vecāku seksualitāte ir pēdējais, par ko viņi vēlētos dzirdēt.

-   Mums ar tavu tēti nekad nav bijusi satriecoša seksuālā dzīve.

-   Mammu, es patiešām nevēlos neko tādu dzirdēt.

Un viņai arī nevajadzētu neko tādu dzirdēt.

Ir labi, ja vecāki var pārrunāt ar pusaudzi savas problēmas.

-    Domāju, ka reizēm es pārāk daudz raizējos par savu māsu. Es ļauju viņas problēmām ienākt manā dzīvē, un tas ietekmē manu garastāvokli daudz vairāk nekā vajadzētu. Taču es neko nevaru padarīt. Dažreiz es domāju, ka tas nav godīgi pret tevi un Džeimsu, ja raizējos par Elēnas tanti, un jūs no tā ciešat.

Turpretī pārāk tieša vai nepārdomāta jūtu izpausme nav vēlama, tā līdzinās robežu pārkāpšanai. Liela rūpju, nelaimju un uztraukumu gūzma tikai nomāktu pusaudzi.

-  Reizēm mani pārņem tāda depresija, ka sāku domāt: kāda tam visam jēga ? Kāpēc man būtu jāceļas no gultas ? Brīžiem es tik loti ienīstu savu dzīvi.

Par šādām tēmām var runāt ar psihoterapeitu, pusaudzim tas ir par daudz. Tik šokējoša atklātība iznīcina atšķirības starp bērnu un vecākiem. Mammai vajadzētu rūpēties par bērna labklājību, bet viņa uzvedas tā, ka bērns sāk uztraukties par viņu.

-   Mammu, nerunā tā! Uz pasaules taču ir tik daudz labu lietu', Vēl joprojām pastāv arī tavs grāmatu mīļotāju klubiņš.

Labāk būtu, ja mamma šādā noskaņojumā sacītu: "Reizēm man ir ļoti smagi, bet es saprotu, ka pašai vien ar to jātiek galā." Tādējādi mamma parādītu, ka viņai nākas piedzīvot depresīvus brīžus, taču viņa mēģina tos pārvarēt. Pirmajā piemērā mammas paustās emocijas ir pārāk spēcīgas un bērna atbilde vairāk izklausās kā sauciens pēc palīdzības: "Kā man būtu jārīkojas? Es esmu tikai bērns. Es vēlos, lai mana mamma varētu saņemties un neuzkrautu man šīs problēmas."

Vecāku labsajūta nebūt nav tas, par ko pusaudzim būtu jāuztraucas. Viņam ir jābūt pārliecinātam, ka vecāki paši spēj tikt galā ar savu dzīvi. Šī pārliecība ļauj pusaudzim domāt par savām problēmām un nepieciešamības gadījumā lūgt palīdzību vecākiem.

Taču drošības apziņa tiek sagrauta, ja pusaudzis saprot, ka viņa vecāki ir vāji un ievainojami.

"Mammai pašai ir daudz nepatikšanu. Es nevēlos viņu apgrūtināt ar savām problēmām."

Starp reālo pieaugušo cilvēku rūpju pasauli un rediģēto, bērniem domāto versiju ir jābūt stingrai robežai. Bērniem ir tiesības uz vecākiem, kuri spēj pasargāt viņus no pieaugušo cilvēku ciešanu patiesā spēka. Pārāk liels rūpju daudzums var būt nomācošs, tas var padarīt bērnus nemierīgus, nervozus un depresīvus. Un tas nu gan nevienam nav vajadzīgs.

Viens no vecāku uzdevumiem ir atbrīvot bērnus no liekām rūpēm un atstāt viņiem pietiekami daudz laika aktuālo pusaudžu jautājumu risināšanai.

-   Paralēlklasē ir viena meitene, kura man loti patīk un kura līdz pat vakardienai mani nebija ievērojusi. Tad es piegāju viņai klāt gaitenī un teicu: "Vai tev neliekas, ka skolotāja Pemelmane ir šausmīgi garlaicīga?" Tās bija pilnīgas muļķības, ko es pateicu, taču viņa iesmējās un teica: "Jā!" Un es vairs nezināju, ko teikt, tāpēc nesacīju neko, un tagad es nezinu, ko darīt.

Tieši tādas ir pusaudžu problēmas. Viņiem nav jāzina, kas notiek vecāku dvēseles dzīlēs. Viņi ir pelnījuši rediģēto versiju. Ir labi būt pusaudža draugam, taču jūs nevarat būt draugs visu laiku. Un šajā draudzībā jūs nevarat atklāt sevi pilnībā.

ciešanas kā līdzeklis

Pēc pārnākšanas no skolas Bruno bija jāuzkopj māja, lai līdz brīdim, kad ieradīsies mamma, viss būtu tīrs. Tomēr, pārnākusi mājās, mamma ierauga dēlu, izlaidušos uz dīvāna, skatāmies televīziju un graužam čipsus. Istabas grīda ir pilna ar drupačām un pielieta ar lipīgu, dzeltenu masu, kas varētu būt bijusi siera mērcīte.

-  Bruno, tev bija jāuzkopj māja, bet viss, ko es redzu, ir vēl lielāka netīrība!

-   Kas? Kāpēc tu kliedz uz mani? mainot pozu, nosaka Bruno. Turklāt viņš nejauši apgāž skārdeni, izliedams limonādi uz paklāja.

-   Nespēju noticēt! Paskaties uz istabu! Tev ir pie vienas vietas, kas notiek ar šo māju un ko es tev saku! Tu nesaproti, ko es tavā labā esmu ziedojusi! Mana dzīve ir drausmīga! Neviens man nepalīdz ne tu, ne tavs tētis! Es strādāju darbu, kuru ienīstu un kura dēļ esmu nemitīgā stresā! Man nepārtraukti jāraizējas par naudu! Nekam citam man neatliek laika! Kas tā ir par dzīvi ? Un, pārnākot mājās, es redzu šo! Tas nav godīgi!

Kad pusaudži izturas kā idioti un vecāki vēlas "atvērt viņiem acis", bieži vien tiek izmantota šī metode, proti, vecāki runā par savām rūpēm un ciešanām, tādējādi cenšoties labāk izskaidrot un akcentēt savus argumentus.

-  Kā tu vari pret mani tā izturēties ? Tu pat nespēj iedomāties, kas man ir jāpārcieš! Es mēģinu tevi pasargāt no domām par to, cik man ir sāpīgi, jo vēlos, lai tu varētu mierīgi dzīvot savu dzīvi. Tikai tu to nesaproti! Man tas nav vajadzīgs! Patiešām!

Pusaudži reizēm mēdz būt ļoti nevērīgi, pat cietsirdīgi. Brīžiem šķiet, ka viņiem viss ir vienaldzīgs. Un vecāki vienkārši vēlas saviem bērniem paskaidrot, kā viņu uzvedība ietekmē pārējo ģimenes locekļu labsajūtu.

"Es vēlos, lai Bruno saprastu, kādu iespaidu uz mani atstāj viņa rīcība. Es gribu, lai viņš apzinātos, ka dara man pāri. Ja viņš saprastu, kādas sāpes man nodara, varbūt viņš vispirms padomātu, pirms izturētos kā stulbenis."

Ikviens cilvēks gan es, gan jūs, gan visi pārējie sevī nes piedzīvoto pāridarījumu un sāpju bagāžu. Turklāt tā nav nemaz tik dziļi noglabāta iedzeriet mazliet vairāk kādu alkoholisku dzērienu, un jūs redzēsiet! Šajā bagāžā ir sakrājušās netaisnības, kuras mūs piemeklējušas, kuras nav atrisinātas un kuras šobrīd ir tikpat nepelnītas kā agrāk. Tajā ir noglabātas visas milzīgās nelaimes, kuras mūsu dzīvi ir padarījušas tik atšķirīgu no tās, kādu vēlējamies izbaudīt, taču tā nav mūsu vaina. Vairumā gadījumu mūsu saprātīgā daļa šos sarūgtinājuma plūdus spēj noturēt drošībā.

"Patiesībā, ja tā padomā, mana dzīve nemaz nav tik slikta. Man nav nekāda iemesla atcerēties pagātnes notikumus, kuri tāpat nekad netiks atrisināti."

Tomēr brīdī, kad mums atkal kāds nodara pāri, sakrātā pāridarījumu bagāža kārtējo reizi sakustas it kā būtu tikai gaidījusi piemērotu brīdi, lai parādītos. Problēmu rada tas, ka šī mūsu daļa nemaz nav ieinteresēta atrisināt problēmas, ar kurām saskaramies šeit un tagad. Minētajā piemērā tā nevēlas panākt, lai Bruno izturētos daudz uzmanīgāk. Šī daļa vēlas daudz vairāk tā grib visu, ieskaitot atriebību. Tā nav patīkamākā mūsu daļa. Tiem, kuri tobrīd atrodas upura lomā, liekas, ka mēs izmantojam savas ciešanas kā ieroci. Jā, tieši tā mēs rīkojamies. Un ir pilnīgi skaidrs, ka pusaudzis nevis jutīs mums līdzi, bet drīzāk gan būs aizvainots par to, ka vecāki pret viņu izmanto šādus līdzekļus.

"Kas viņai uznācis ? Man žēl, ka viņas dzīve nav izdevusies, taču tā nav mana vaina. Kurš viņai devis tiesības izgāzt pār mani visus šos mēslus? Lai viņa iet ellē!"

-   Ej ellē! Kāpēc tu nevari saņemties? Es tevi nepadarīju nelaimīgu!

Un Bruno izslampā no istabas, atstājot uz grīdas čipsu drupačas un izlieto limonādi.

-   Bruno, nāc atpakaļ!

Labāk būtu skaidri un gaiši pateikt dēlam, ko jūs domājat par viņa uzvedību. Jūs drīkstat dusmoties uz viņu. Jūs drīkstat pateikt, cik ļoti dusmīgs esat. Būtu lieliski, ja jūs pusaudzim pateiktu, ka viņa izturēšanās ir nepieņemama.

-  Paskaties uz šo nekārtību! Es tevi palūdzu visu satīrīt, bet tā vietā saņemu šo! Tas ir neiedomājami! Tu te vienkārši guli! Tevi neinteresē pilnīgi nekas, izņemot sevi pašu!

Pusaudzis uztvertu viņam adresēto ziņu: "Šausmas! Mamma ir ļoti dusmīga. Viņa ir nikna, jo es sataisīju baigo nekārtību." Tās ir dabiskas sekas. Pusaudzis izturas kā slinkuma maiss, tāpēc mamma dusmojas. Vai tas radīs motivāciju nākamreiz visu uzkopt? Varbūt. Varbūt ne. Taču pusaudzis noteikti padomās: "Ja es nesatīrīšu, mamma būs ļoti nikna."

Visticamāk, ar vienu "nopietnu sarunu" jūs nepanāksiet, ka turpmāk pusaudzis vienmēr visu sakops. Bet, iespējams, tas notiks arvien biežāk.

"Domāju, ka vajadzētu mazliet satīrīt, jo man nav vēlēšanās piedzīvot vēl vienu mammas dusmu lēkmi."

Tiesa, pusaudzis netīrīs māju tāpēc, ka mamma viņam atklājusi savas milzīgās ciešanas. Kā jau teicu, mammas žēlošanās izraisīs pavisam citādu reakciju. Dusmas un ciešanas ir divi dažādi jēdzieni. Pusaudžiem nepatīk vecāku dusmas, taču viņi ar tām var tikt galā. Turpretī nav iespējams tikt galā ar mātes ciešanām, kuras radušās neuzkoptas istabas dēļ. Tas ir par daudz. Pat pārāk par daudz.

Ja jums nepatīk pusaudža izturēšanās, pasakiet to viņam, taču neiesaistiet te savas ciešanas. Tās izraisīs vienīgi pretreakciju.

kad vecāki zaudē savaldību

Vēlreiz izmantosim piemēru ar Bruno, taču šoreiz raksturosim citu situāciju.

Bruno tētim ir bijusi grūta diena. Darbā ir liels stress, šorīt tētis jau izturējis nepatīkamu tikšanos ar priekšnieku, turklāt iesaistījies īsā, bet nelāgā sarunā ar kolēģi, ar kuru viņam ir ilgstošs konflikts. Paaugstinātā asinsspiediena dēl tētim sāp galva. Protams, viņam ir slikts garastāvoklis. Vakarā pārnācis mājās, tētis vēlas tikai vienu lai neviens un nekas viņu netraucētu. Un, protams, tētis ne mazākā mērā nav iedomājies, ka viņam būs jātīra māja, jo šis darbiņš no rīta tika uzticēts Bruno. Diemžēl, tāpat kā iepriekšējā piemērā, dēls to nav izdarījis. Māja ir netīra, bet Bruno gul uz dīvāna, grauzdams čipsus.

-   Ko tas nozīmē?

-   Kas tieši? Es nezinu.

-   Bruno, tev bija jāuzkopj māja, taču tu esi radījis vēl lielāku netīrību.

-   Ko? Kāpēc tu kliedz uz mani? Es gribēju to iztīrīt. Tiešām.

-  Bruno, kā man tas viss ir apnicis! Man bija grūta diena! Tā tik man vēl trūkst!

-   Man ari bija smaga diena.

-   Tev bija smaga diena? Tev bija smaga diena? Kā man tas viss ir apnicis! Tu esi īsts stulbenis! Zini ko? Tieši tāds tu ari paliksi uz mūžīgiem laikiem! Gulēsi uz dīvāna, tu, lielais stulbeni! Tas tu arī esi! Man paliek nelabi no tā visa!

Un Bruno tētis izmetas ārā no istabas.

-   Tu pats esi stulbenis! Bruno nokliedz pakal tētim. Patiesībā viņš tā nemaz nedomā, bet tēta vārdi viņu ir aizskāruši. "Es neesmu stulbenis. Tas nav godīgi. Es gribēju visu sakopt, taču biju noguris. Es jau gribēju to darīt. Viņam nav tiesību ar mani tā runāt. Klausieties! Viņam nevajadzēja tā runāt."

Beigās Bruno ar īgnu attieksmi sakārto māju, taču atlikušo vakara dalu viņš pavada savā istabā, cenšoties izvairīties no tēta. Viņš nespēj aizmirst tēta vārdus.

"Es zinu, ka nepalīdzu mājas darbos tik daudz, cik vajadzētu. Taču tas nenozīmē, ka esmu stulbenis. Tas nav godīgi. Vai tētis patiešām domā, ka es esmu stulbenis ? Es neesmu stulbenis. Viņš ir stulbenis."

Taču, ja jau stulbenis ir tētis, nevis viņš, Bruno nevar saprast, kāpēc tieši viņam kaklā iestrēdzis asaru kamols.

Reizēm mēs zaudējam savaldību. Pusaudzis mūs nokaitina tik stipri, ka mēs pārkāpjam robežas, kuras nevajadzētu pārkāpt. Mēs pasakām to, ko nemaz nevēlamies teikt. Mēs aizvainojam. Varbūt mums ir bijusi grūta diena. Varbūt ne. Taču pusaudži spēj mūs satracināt. Mēs esam tikai cilvēki.

Vai pusaudžiem tas sāp? Vai tā mēs nodarām viņiem pāri? Ne vienmēr ir slikti dusmoties uz pusaudzi. Ja viņš izturas neiedomājami nevērīgi un stulbi un ja viņa uzvedībai ir tieša un negatīva ietekme uz jums, dusmu neizrādīšana varētu būt pat, teiksim, nepiedienīga. Vecāku dusmošanās it īpaši, ja tā ir pamatota, pusaudzim neko ļaunu nenodarīs, kamēr vien emociju izpausmes iekļaujas pieņemamās robežās. Problēmas var izraisīt pārāk lielas dusmas, pārāk ilga dusmošanās un pārāk aizvainojošu vārdu izmantošana.

-   Tu esi stulbenis!

-   Tu esi idiots!

-  Nesaprotu, kā tu tāds varēji izaugt!

-   Tu esi mūsu kauna traips!

Bērns nespēj aizsargāties pret šādiem vārdiem. Tie ievaino ļoti dziļi. Tie nespēj mainīt bērnu, tie var mainīt tikai viņa rīcību. Vecāku teiktie skarbie vārdi paliek bērna prātā, taču tie neved uz vecākiem tīkamu rezultātu.

Pusaudzis nodomā: "Es esmu stulbenis. Un kas tad ir?" Vai ari: "Viņš domā, ka esmu stulbenis. Lai viņš iet ellē! Kāpēc man jāmēģina viņam izpatikt ? Kāda tam jēga? Labāk mēģināšu atrast kādu, kurš domā, ka ar mani viss ir kārtībā."

Ja saprotat, ka esat aizgājis par tālu, atvainojieties. Pagaidiet, līdz nokaitētā atmosfēra nedaudz izkliedējas, taču negaidiet pārāk ilgi. Vislabāk atvainojieties tajā pašā dienā vai nākamajā. Un dariet to personiski. Kas jums būtu jāsaka? Tam jābūt īsam un nepārprotamam paskaidrojumam.

-   Bruno, man nevajadzēja tā teikt. Tam nav attaisnojuma. Man nebija taisnība. Es atvainojos.

Un negaidiet atbildi uz atvainošanos. Nejautājiet: "Vai piedosi man? Jā?" Jūs visu esat paskaidrojis. Jums no pusaudža nekas nav jāpieprasa.

Daudzi cilvēki tā īsti nemaz nemāk atvainoties. Viņi nespēj vienkārši pateikt: "Es atvainojos." Ar to pietiek, nekas vairāk nav jāsaka. Taču nevienam no mums nepatīk pieņemt godīgus un patiesus pārmetumus. Tas liek mums justies pārāk viegli ievainojamiem. Mēs dodam priekšroku kaut kam, kas ļautu atvairīt pārmetumu triecienu. "Es atvainojos, bet…" Mēs parasti cenšamies rast attaisnojumu savai uzvedībai. "Es atvainojos, taču man bija ļoti smaga un saspringta diena."

Iespējams, tā ir taisnība, taču attaisnojoties jūs iznīcināt lielāko daļu no tā labā (vai pat visu to labo), ko spēj sniegt atvainošanās. Bieži vien attaisnošanās visu padara vēl sliktāku nekā tad, ja jūs nebūtu atvainojies vispār.

Situācijā var kļūt vel sliktākai ja mēģināsiet uzvelt vainu arī pusaudzim.

-  Piedod, Bruno, taču nekas tamlīdzīgs nebūtu noticis, ja tu uzņemtos kaut nelielu atbildību par to, kā tu uzvedies šajā mājā.

Šie vārdi pasaka vienīgi to, ka nevēlaties uzņemties atbildību par savu neciešamo uzvedību un uzveļat to bērnam. Tas ir daudz sliktāk nekā neatvainoties vispār. Ko nodomātu pusaudzis?

"Viņš ir maita! Lai viņš iet ellē!"

Nevajadzētu arī teikt, ka jūs centīsieties, lai otrreiz tā nenotiktu, jo… tā tomēr var notikt. Nesoliet, ko nespēsiet izpildīt.

Domai ir jābūt skaidrai jūs atvainojaties, jo esat pārkāpis robežu un tā nevajadzēja rīkoties. Stāsta beigas. Atvainoties bez taisnošanās ir grūti, taču šādai rīcībai piemīt gana liels pozitīvs spēks tā spēj mazināt jūsu pateikto vārdu nodarītās sāpes.

"Tētis atvainojās. Man vēl joprojām sāp tas, ko viņš pateica, tomēr viņa atvainošanās liek man justies labāk."

Taču, lai cik laba būtu atvainošanās, tā darbojas tikai līdz zināmai robežai. Ja pārāk bieži aizrausieties ar piedošanas lūgšanu kā alkoholiķis, kurš pēc piedzeršanās vienmēr atvainojas, tomēr turpina dzert, atvainošanās kļūs bezvērtīga.

Un visbeidzot nekad nesitiet pusaudzim! Tā būs katastrofa ar ļoti sliktām sekām. Tā padarīs viņu traku no dusmām. Sišana ir nepieņemama pat tad, ja pusaudzis tīšām provocē jūs.

-   Ej ellē, mērgli! Ej ellē! Tu esi ists kretīns!

PĻAUKA!

-   Kā man vajadzēja rīkoties ? Pēc tā, ko viņš tikko pateica! Viņš to ir pelnījis!

Nē, viņš nav to pelnījis.

mazie mīlestības vārdi

Tonja gul uz dīvāna un skatās televīziju. Istabā ienāk viņas mamma, lai sameklētu zīmuli. Viņa to atrod blakus žurnāliem un aiziet.

Ādams ir savā istabā. Durvis ir aizvērtas. Abi viņa vecāki ir mājās, bet turpmāko trīs stundu laikā viņi nepārmij ne vārda.

Morganas tētis ir atvedis meitu uz futbola treniņu. Kāpjot ārā no mašīnas, viņa nomurmina: "Atā!"

Ejot uz savu istabu, Lanss paiet garam savam tētim. Nepasakot nevienu vārdu.

Tiklīdz bērns sasniedz pusaudža vecumu, viņa uzvedībā mēdz parādīties vēl kāda tipiska iezīme izsīkst jau tā niecīgā sarunu straumīte. Pavisam ierastas kļūst dienas, kad netiek pārmīts ne vārds, izņemot lietišķa rakstura sarunas. Bet neuztraucieties, nevēlēšanās runāt ir daļa no normālās, taču pārejošās alerģijas pret vecākiem.

-  Raien, neaizmirsti, ka tu apsolīji iznest šķirojamos atkritumus!

-  Labi jau, labi.

Gadās, ka vairākas dienas aizrit bez īstas, mīlestības pilnas saskarsmes starp vecākiem un bērniem. Attiecības ģimenē kopumā ir draudzīgas, tomēr nenotiek nekas pozitīvs. Tas nav labi. Šādos gadījumos vecākiem vajag rīkoties.

Pamēģināsim pārveidot iepriekš minētos piemērus!

Tonjas mamma ienāk istabā, lai sameklētu zīmuli.

-  Es mīlu savu Tonju.

Tonja kaut ko noņurd. Viņas mamma iet prom, taču pirms tam vēl piebilst:

-  Es loti mīlu savu Tonju.

Mamma pienāk pie Ādama istabas durvīm, pieklauvē un * saka:

-   Sveiks! Es tevi mīlu.

Klusums.

Pēc stundas viņa pienāk vēlreiz un atkal pieklauvē:

-   Sveiks! Es tevi vēl joprojām mīlu.

Un pēc stundas varbūt vēlreiz:

-   Tā esmu es. Es tevi mīlu.

-  Ātā! steidzoties garām savam tētim, nosaka Morgana un aizskrien uz futbola laukumu.

-  Ātā! Tu esi mana vislabākā meitene. Es tevi mīlu. Sasit viņus lupatās. Es tevi patiešām mīlu, tētis nokliedz pakal savai meitai, kas žigli aizsteidzas prom.

-  Man ir vislabākais dēls pasaulē, Lānsa tētis saka dēlam, kad viņi paiet garām viens otram gaiteni. [Tas tiek pateikts ari tad, ja Lānsa sekmes mācībās ir D līmenī un viņa vislielākā kaislība ir datorspēles.]

Piemēros minētās frāzes var lieti noderēt īsajos un neveiklajos klusuma brīžos, kad esat kopā ar pusaudzi un jums nav par ko runāt. Mazi, mīļi vārdiņi var būt spraigas un draudzīgas sarunas sākums. Es uzskatu, ka tā ir laba doma regulāri izteikt pusaudzim skaidri saprotamas un sirsnīgas jūtas. Katru dienu. Vairākas reizes dienā. Iesaistieties īsās, vienkāršās un mīlestības pilnās sarunās. Padariet to par savu ieradumu. Nav šaubu, ka neuzbāzīga mīlestības izrādīšana ir viens no sīkumiem, kas spēj paveikt lielas lietas.

Pusaudzis var jums atbildēt un var arī neatbildēt. Tam nav nozīmes. Galvenais ir tas, ka jūs tuvināties un regulāri veidojat īsus, bet mīlestības piesātinātus kontaktus ar savu bērnu. Un jūs to darāt bez jebkādiem nosacījumiem, jūs neko neprasāt pretī. Izmisīgi cerot uz identisku mīlestības izpausmi no pusaudža, jūs varat izdzirdēt diezgan nelaipnu atbildi.

-   Zini ko? Vai nebūtu jauki, ja reizēm, kad es tev pasaku kaut ko mīļu, tu atbildētu ar to pašu ?

-   Kā būtu, ja es teiktu "Vispār nerunā ar mani"? Vai tas derēs ?

Labāk izrādiet savu mīlestību bez nosacījumiem. Būs reizes, kad to izdarīt būs viegli. Bet būs arī tādas dienas, kad negribēsiet ne domāt par mazajiem mīlestības vārdiņiem noguruma, sliktas omas vai steigas dēļ. Varbūt nejutīsiet īpaši siltas jūtas pret savu bērnu, jo pēdējā laikā viņš būs sagādājis vienas vienīgas nepatikšanas. Tā būtu kļūda. Jums ir jāizrāda sava mīlestība, lai kas ari būtu noticis. Par laimi, tas neprasa daudz pūļu. Ja mazos, mīļos vārdiņus sacīsiet regulāri, tas kļūs par ieradumu.

Pusaudžiem patīk mazie mīlestības vārdiņi, jo tie pierāda, ka jūs viņus mīlat un ka jums netraucē tā čaula, kurā viņi ir ierāvušies. Savukārt jums šie vārdiņi palīdzēs iemīlēt savu bērnu vēl vairāk. Izpaužot savu mīlestību vārdos, jūs patiesībā sarunājaties ar pusaudža iekšējo, mīlošo bērnu, kurš bieži vien nav saredzams,

taču vel joprojām ir turpat. Un pusaudžiem šāda komunikācijā ar laiku iepatīkas. Pat ļoti iepatīkas.

-   Tēt, vai tev vajag visu laiku runāt šīs muļķības? "Tu esi vislabākais. Tu man esi vislabākais." Tas izklausās stulbi.

-  Jā. Man vienmēr tas ir jāsaka.

-   Tas ir muļķīgi. Tu ar to neko nepanāksi.

Taču ar to var panākt ļoti daudz.

V i

5. nodaļa kĀ tulkot pusaudŽu IECIENĪTĀKĀS FRĀZES

M

ūsdienu pusaudži ļoti prasmīgi māk izmantot noteiktas frāzes, kuras, viņuprāt, lieliski noder nepatīkamās sarunās ar vecākiem. Tās var iedalīt trijās kategorijās atkarībā no situācijas.

•    Situācija, kad pusaudzim palūdz izdarīt to, ko viņš nevēlas. ("Endžija, vai tu, lūdzu, varētu iznest atkritumus?")

•    Situācija, kad pusaudzim pasaka "nē". ("Nē, Džonatan! Piedod, ir pārāk vēls. Tu nevari iet pie Miča.")

•    Situācija, kad pusaudzis tiek kritizēts. ("Valērija, tu liki mums visiem gaidīt. Tu zināji, ka mums ir jābrauc. Tagad mēs par pusstundu nokavēsim basketbola spēles sākumu.")

Šo frāžu mērķis ir ļaut pusaudzim izvairīties no nepatīkamās situācijas, kurā viņš iekļuvis. Pusaudzi^ cer, ka viņa izrunātie vārdi liks jums anulēt nupat izteikto lūgumu vai aizrādījumu.

Vai, piedod! Tas, ko tu tikko teici, man lika pārdomāt to, ko es sacīju. Tas bija nesaprātīgi no manas puses lūgt tevi iznest atkritumus. Es pati to izdarīšu. Vēlreiz atvainojos, ka patraucēju tevi.

Tā kā iepriekš minētais notiek ļoti reti, pusaudžu iecienītās frāzes lieliski kalpo arī citiem mērķiem tās novirza vecāku uzmanību uz daudz patīkamāku, mazāk saspringtu (raugoties no pusaudža viedokļa), ar šo situāciju nesaistītu tematu.

Problēmas rada tas, ka šīs pusaudžu izmantotās frāzes ir ļoti labas. Ar apzīmējumu "ļoti labas" es domāju "gudras un iedarbīgas". Pusaudži ir saprātīgi izmantojot atlases metodi, viņi spēj piemeklēt vislabākās "mutes aizvēršanas un nokaitināšanas" frāzes, kādas vien ir iespējamas. Tās aizskar vecāku jūtas visvārīgākajās jomās. Tās acumirklī liek vecākiem apšaubīt sava lūguma vai aizrādījuma pamatojumu, kaut gan vēl tikko viņi bija pilnīgi pārliecināti par to. Un, protams, šīs frāzes darbojas ļoti efektīvi.

Brīdī, kad izdzirdat kādu no šīm frāzēm, pajautājiet sev: "Kāpēc viņš to saka?" Ja tādējādi pusaudzis vienkārši izpauž savu nepatiku, jūs varat par to padomāt. Ja no sirds raizējies par viņa vārdiem, jums vajadzētu par to parunāt ar viņu. Taču nekādā gadījumā nedariet to tagad, kad esat pateicis stingru "nē" vai uzdevis kādu apgrūtinošu darbu, piemēram, iztīrīt izlietni. Neiesaistieties strīdā un nesāciet lasīt morāli!

Turpmāk aplūkotajos piemēros izmantoti pusaudžu iecienītākie teicieni, kuri ļoti veiksmīgi spēj novirzīt vecākus no vienkāršas un saturīgas sarunas uz nebeidzamu kašķēšanos. Līdzās katrai pusaudžu frāzei es minēšu dažas visbiežāk lietotās, tomēr nepieņemamās vecāku atbildes un ieteikšu labākus rīcības variantus.

"es tevi ienīstu!"

Šie trīs vārdi spēj ievainot jebkuros apstākļos, taču visspēcīgāk tie ievaino tad, ja tos pasaka jūsu bērns. Tie mēdz izsprukt no bērna mutes, kad vismazāk tos gaidāt.

-   Čerija, man nepatika, kā tu vakar uzvedies, kad pie mums ciemojās tava tante un tēvocis. Tu izturējies nepieklājīgi, un es jutos loti neērti.

-   Tu mani vienmēr kritizē! Es tevi ienīstu! Kaut man būtu vienalga kādi vecāki, tikai ne tu!

Šī ir īpaši efektīva pusaudžu atbilde. Neviens taču nevēlas, lai viņu ienīstu paša bērns.

-  Tas ir briesmīgi. Pēc visa, ko viņas labā esmu. darījusi. Cik ļoti es pūlējos, lai būtu laba māte! Es visu laiku esmu centusies nodrošināt viņai patīkamu dzīvi. Un tagad man ir jādzird šādi vārdi. Mana sirds lūst.

Kā gan Čerija kaut ko tādu var pateikt savai mammai? Acīmredzot tas ir ļoti viegli.

Ja esat nonācis šādā situācijā, pajautājiet sev: "Kāpēc mans bērns to saka?" Ko Čerija patiesībā jūt pret savu mammu? Vai meitene patiešām ienīst mammu vai arī vienkārši ir dusmīga, jo viņai nepatīk, ka mamma viņu kritizē? Čerija ir tipiska pusaudze, tāpēc dažkārt viņā virmo izteikti negatīvas jūtas pret mammu, it īpaši tad, kad meitene nespēj panākt savu. Taču ir arī daudz tādu situāciju, kad starp viņām abām nav nekādu domstarpību un kad Čerija atļaujas izjust mīlestību, jo tā ir viņas un mammas abpusējās spēcīgās pieķeršanās sastāvdaļa. Tātad Čerijas attieksme pret mammu ir atkarīga no situācijas. Tā tas ir visiem pusaudžiem. Lai cik riebīgi dažkārt izrunātos pusaudzis, visa pamatā esošā spēcīgā pieķeršanās nekur nav zudusi.

Čerijas "Es tevi ienīstu" tulkojums varētu būt šāds: "Es tiešām jūtos neērti, kad tu mani kritizē it īpaši tad, ja es saprotu, ka tas ir pamatoti. Kā tu uzdrošinies man teikt kaut ko tādu, kas liek man justies slikti?" Tāpēc nepieņemama vecāku atbilde būtu pārmetumi un žēlošanās.

-   Kā tu vari tā runāt? Es vienmēr visu esmu darījusi tikai tavā labā!

Problēma ir tā, ka uz šo atbildi ir vajadzīga Čerijas reakcija.

-   Nē, tu to neesi darījusi! Tevi vienmēr ir interesējis tikai tas, lai māja būtu kārtībā un lai tu varētu pārsteigt visus, kas šeit ierodas! Es varētu kaut nomirt, un tev tas nemaz nerūpētu!

Pēc tam Čerija un mamma iesaistās strīdā par mammas trūkumiem, un tas raugoties no Čerijas viedokļa ir daudz patīkamāk. Labāka atbilde uz meitas aizvainojošajiem izteicieniem būtu šāda:

-  Man žēl, ka tu dusmojies uz mani. Tomēr tava izturēšanās bija nepieņemama.

Šī atbilde ir laba, jo tajā tiek atzīts pusaudža teiktais, taču tam neseko reakcija, turklāt saruna turpinās par īsto tēmu, proti, mamma uzskata, ka Čerija ir uzvedusies nepieņemami un Cerijai tas ir jāzina.

"tu vēlies, lai es būtu ideāls."

Bērns sūdzas par to, ka liekat viņam justies nepietiekami labam, ar to pietiek, lai jūs justos nepilnvērtīgs.

-   Kolin, es tev lūdzu uzkopt dzīvojamo istabu, un, ja tu kaut ko vispār esi darījis, tad to nemaz nevar pamanīt. Lūdzu, atgriezies un paveic darbu kārtīgi.

-   Es taču iztīrīju! Tu vēlies, lai es būtu ideāls!

Lūk, vēl viens īpaši efektīvs pusaudžu žēlošanās paņēmiens, kas liek vecākiem uz karstām pēdām aizstāvēties. Neuzķerieties uz to! Nekādā gadījumā nevajadzētu taisnoties un tādējādi izprovocēt strīdu.

-   Tas nav tiesa, Kolin. Reizēm tu vienkārši neizdari darbu kārtīgi.

-   Tā ir gan taisnība! Es nekad neko nevaru izdarīt tev pa prātam. Tavā skatījumā visam ir jābūt ideāli. Piedod, es esmu tikai cilvēks! Un ne vienmēr visi ir ideāli.

' Diemžēl, tiklīdz vecāki reaģē uz frāzi "Tu vēlies, lai es būtu ideāls!", viņi tiek ierauti diskusijā par to, vai negaida no sava bērna pārāk daudz. Un šī diskusija, par iepriecinājumu pusaudzim, novērš uzmanību no nepatīkamā lūguma kārtīgi paveikt dzīvojamās istabas uzkopšanu. Kurš pusaudzis gan negribētu pastrīdēties ar vecākiem par viņu pārspīlētajām cerībām?

-   Nē, nē! Tu no manis gaidi pārāk daudz! Piedod, bet es neesmu pietiekami labs! Varbūt jums vajadzētu adoptēt kādu citu mana vecuma bērnu, un tad jau redzēs, vai jums izdosies šis darījums!

Daudz labāk būtu vienkārši atkārtot sākotnējo lūgumu

Lai izvairītos no nevajadzīga strīda, ieverojiet četrus pamatlikumus.

•    Runājiet pieklājīgi, bet stingri. Pasakiet pusaudzim, ka esat pamanījis viņa neapmierinātību, taču savu lēmumu nemainīsiet. Un nemainiet to, lai cik muļķīga vai manipulējoša būtu viņa reakcija!

•    Neatkāpieties no sākotnējā temata, kuru izvirzījāt jūs.

•   Ja pusaudzis iespītējas, beidziet sarunu.

•   Ja jūs uztrauc pusaudža sacītais, parunājiet par to vēlāk, nedariet to pašreizējās sarunas laikā.

"es jūtos slikti."

Šī atbilde vienmēr bijusi ļoti iecienīta. Ar to var atbildēt uz jebkuru lūgumu, it īpaši gadījumos, kad vecāki lūdz bērnam izdarīt kaut ko tādu, kam nepieciešama garīga vai fiziska piepūle.

-   Endžija, vai tu, lūdzu, varētu ienest iekšā savu velosipēdu, lai tas nesālītu vai to kāds nenozagtu.

-   Es jūtos slikti.

Neiekrītiet lamatās un neatbildiet ar uzbrukumu.

-   Šo atbildi es dzirdu vienmēr, kad lūdzu tev kaut ko izdarīt.

-   Bet es patiešām jūtos slikti. Es nemeloju.

Vai tiešām jūs vēlaties iesaistīties diskusijā ar pusaudzi, lai noskaidrotu, vai viņš ir slims vai tikai izliekas? Šajā strīdā jūs vienmēr zaudēsiet.

-   Tā ir. Es patiešām esmu slima. Varbūt man ir tuberkuloze.

-   Nerunā muļķības. Tev nav tuberkulozes.

-   Tev taisnība. Laikam tā nav tuberkuloze. Man sāp galva, man ir sāpes mugurā, man ir slikta dūša, un ari celis sāp.

Nemaz nesāciet iedziļināties simptomu analīzē.

-   Man žēl, ka nejūties labi, taču tev tomēr ir jāienes iekšā velosipēds.

-   Tu to vēl nožēlosi! Tad tu redzēsi! Es te visu apvemšu!

tu esi izpostījis manu dzīvi.

Kaut kur dzirdēta frāze, vai ne?

-   Nē, Alise, tu nevarēsi tur palikt pa nakti.

-  Ak dievs! Tu esi izpostījusi manu dzīvi!

Spēcīgi vārdi. Tomēr mēs nevēlamies izpostīt sava bērna dzīvi. Mēs gribam, lai tā būtu laba. Mēs nekādā gadījumā negribam, lai pusaudzis domātu, ka esam galvenais traucēklis viņa laimīgajai dzīvei. Nē, mēs negribam, lai viņš tā domātu. Mēs esam viņa pusē. Mēs vēlamies, lai viņš būtu laimīgs. Kurš gan gribētu izpostīt sava bērna dzīvi?

-    Tas nav tiesa, Alise. Piedod, bet ir reizes, kad man ir jāsaka "nē". Es no sirds vēlos, lai tava dzīve būtu jauka. Taču, kā jau visiem vecākiem, ir lietas, kas mani neapmierina. Mēs tev daudz ko atļaujam, un es zinu, ka tas tev sniedz prieku. Tu pret mani izturies netaisnīgi. Man liekas, ka pārsvarā tev tomēr patīk sava dzīve.

Šai atbildei nebūtu nekādas vainas tā ir saprātīga un izrāda līdzjūtību, tomēr… tā ir pilnīga katastrofa.

-   Nē, tev nav taisnība! Tu neko nesaproti! Tu nezini, kā tas ir! Tu esi pret visu, kas man sagādā prieku! Nesaprotu, kāpēc tu esi tāda! Nesaprotu, kāpēc tu tā dari! Tu esi pret visu! Tu patiešām esi izpostījusi manu dzīvi! Es nerunāju tikai par palikšanu pa nakti!

Varbūt mēs tomēr bojājam pusaudžu dzīvi kaut vai dažreiz? Piemēram, pasakot "nē", liekot viņiem darīt kaut ko nepatīkamu vai kritizējot viņus. Bet tā taču vecāki parasti rīkojas!

-  Alise, es nebojāju tavu dzīvi.

-  Nē, tu bojā. Ja nebūtu tevis, man nebūtu par ko žēloties! Mana dzīve būtu lieliska! Un tu redzētu, ka nekas slikts nenotiktu un es būtu laimīga! Starp citu, es tāda neesmu. Tevis dēļ.

Mamma nolemj šo tēmu neaiztikt.

-   Nē, Alise. Es zinu, ka tu vēlies iet, taču es negribu, ka tu paliec tur pa nakti.

Tā kā mamma neiesaistās diskusijā par meitas dzīves bojāšanu, Alise ir spiesta izmantot citu stratēģiju.

-   Bet es apsolīju Lorēnai, ka būšu! Es nevaru nepildīt solījumu! Tu vienmēr man esi teikusi, ka cilvēkiem ir jātur dotais vārds. Es nevaru lauzt savu solījumu! Nevaru! Tu mani tā mācīji!

"tu nekad…"

Tā jau ir noticis neskaitāmas reizes. Kaut arī nākamajā rītā Briannai ir jāiet uz skolu, vēlu vakarā viņa lūdz tētim aizvest viņu uz diennakts veikalu pēc saldumiem.

-   Tie ir domāti mūsu ēdamgalda biedriem pusdienās. Tu taču zini, ka ceturtdienās mēs parasti nesam saldumus katram bērnam pie mūsu galdiņa. Šoreiz ir mana kārta.

Taču šoreiz tētis nevēlas nekur braukt.

-  Nē, Brianna. Piedod, ir pārāk vēls. Es tevi nekur nevedīšu. Tev būs jāpasaka, ka tu nevarēji atnest saldumus. Varbūt tu to vari izdarīt citā reizē.

-   Tu nekad neko nevari izdarīt manā labā! Ja es tev kaut ko palūdzu, tu nekad neko nedari! Nekad!

Radniecīgās frāzes "Tu nekad…" un "Tu vienmēr…" ir ļoti efektīvas viena iemesla dēļ, proti, tās pauž acīmredzamu nepatiesību un tādējādi izprovocē vecāku mūžīgo vēlēšanos noskaidrot patiesību.

-  Saprotiet, es nevaru pieļaut, ka viņa runā to, kas nav taisnība. Ja mana meita tā saka, bet es nereaģēju, viņa var padomāt, ka es atzīstu viņas sacīto, bet tā nemaz nav. Tāpēc man kaut kas ir jāsaka.

Tomēr, ja sāksiet iedziļināties šajā tēmā, sarunas rezultāts nebūs patīkams. Redziet, visiem pusaudžiem piemīt ANA absolūtā netaisnības atmiņa, ar kuru nav iespējams sacensties.

-  Nē, Brianna! Patiesībā es bieži vien daru to, ko tu vēlies. Un tu to loti labi zini.

-   Nē, tu nekad pat nemēģini kaut ko izdarīt manis dēl! Nekad! Ja tas tev rada kaut mazākās neērtības, tu nekad to

nedari, lai cik svarīgi tas man būtu! Es esmu kaut kas līdzīgs Pelnrušķītei! Man tiek tikai pārpalikumi no jūsu galda!

-   Brianna, tu zini, ka tā nav taisnība. Protams, es daudz daru tavā labā. īpaši tad, ja tas tev ir nepieciešams.

-Aktā? Un ko tu vari teikt par to reizi, kad neaizvedi mani uz veikalu pēc marķieriem vēstures projektam ? Kā bija? Un kas notika toreiz, kad tu atteicies atgriezties veikalā, kaut arī es biju pazaudējusi savu atslēgu piekariņu ? Es varētu vēl ilgi turpināt!

-   Nē, piedod. Ir pārāk vēls. Tev būs jāizdomā kas cits.

-   Es tā arī neatradu savu atslēgu piekariņu, un tas bija vismīļākais. Man tik loti tā pietrūkst!

"man žēl, ka neesmu attaisnojis tavas cerības."

Šī frāze parasti ļoti nokaitina vecākus.

-    Džastin, cik reižu man tev jāsaka, lai pārliecinies, vai ledusskapja durvis ir kārtīgi aizvērtas? Cik reižu man tas ir jāatgādina ?

-   Man žēl, ka neesmu attaisnojis tavas cerības!

Šajā pašā kategorijā iederas arī frāzes "Piedod, bet es esmu neveiksminieks" un iemīļotā "Piedod, bet es neesmu tāds kā mans brālēns Stīvens". (Tiesa, lai otrā frāze skanētu pārliecinoši, ir jābūt kādam brālēnam Stīvenam, kuram ir labākas atzīmes un kurš daudz biežāk saka "lūdzu" un "paldies".) Šie teicieni laika gaitā ir pierādījuši sevi kā ļoti iedarbīgus tie vienmēr aizskar vecāku dvēseles stīgas.

Vairums vecāku izjūt vainas apziņu, ja ir apbēdinājuši savu bērnu. Vecākus pārņem bailes: varbūt mans bērns jūtas nomākts? Vai manas cerības un tās taču ir pamatotas varētu aizskart kādu bērnam jūtīgu tēmu?

"Es nezinu. Varbūt mēs no viņa prasām pārāk daudz. Es nedomāju, ka viņš ir nomākts, taču bieži vien viņš ir saīdzis. Es noteikti negribētu darīt kaut ko tādu, kas varētu viņu nokaitināt. Viņš taču varētu mēģināt izdarīt pašnāvību, vai ne?"

Šis visdrūmākās vecāku bažas es pieminu tāpēc, ka šādas domas slēpjas gandrīz visu vecāku prātos. Arī jūs noteikti esat dzirdējis par pusaudžu pašnāvībām. Un vēl tie stāsti par bērniem, par kuriem "neviens neko nenojauta"… Šajā grāmatā es vēl runāšu par pašnāvībām, bet šobrīd būs pietiekami ar mierinājumu: gadījumos, kad bērns apgalvo, ka ir nelaimīgs, ir ļoti maz vecāku, kuriem nerodas bailes par savu bērnu.

Par laimi, ir daži ļoti vienkārši risinājumi, kurus varat izmantot iepriekš aprakstītajos ikdienas apstākļos. Vispirms pajautājiet sev: "Kāpēc mans bērns to saka?" Ja viņam vienkārši nepatīk jūsu lūgums vai aizrādījums, varbūt nevajadzētu šo frāzi uztvert pārāk nopietni. Taču, ja jūs tā uztrauc, parunājiet ar bērnu kaut kad vēlāk, kad emocijas būs norimušas.

-   Džastin, vai tiešām, tavuprāt, mēs domājam, ka neesi attaisnojis mūsu cerības?

Varbūt šī būs lieliska iespēja izrunāties no sirds. Varbūt Džastins stāstīs daudz atklātāk un bez manipulēšanas par to, ka reizēm jūtas tā, it kā neatbilstu vecāku iecerētajam pusaudža paraugam. Bet varbūt viņš vienkārši pateiks:

-   Nē, ne gluži. Es zinu, jūs domājat, ka man viss ir labi. Un pārsvarā tā arī ir. Pat tajās lietās, par kurām jūs neko nezināt.

Taču, ja sāksiet risināt šos jautājumus nepiemērotā brīdī, ļoti iespējams, radīsies problēmas, jo tie visi paliks sākotnējā jautājuma ("Vai ledusskapja durvis ir kārtīgi aizvērtas?") ēnā.

-   Jā, es zinu, ka neesmu izaudzis tāds, kādu vēlējāties. Es zinu, ka man piemīt daudz sliktu īpašību. Piedodiet, ka neesmu izaudzis pietiekami labs, bet ko lai es daru ? Tāds es esmu! Un es saprotu, ka esmu licis jums vilties. Piedodiet!

Kas pusaudzim būtu jādara? Varbūt viņš turpmāk varētu kārtīgi aizvērt ledusskapja durvis? Nu tad tā arī sakiet!

-   Džastin, vai tu, lūdzu, varētu atcerēties, ka ledusskapja durvis ir jāaizver kārtīgi ?

Ar to pietiek. Konkrētajā brīdī nekas vairāk nav jāsaka.

"tas nav godīgi!"

-   Nē, Džonatan! Piedod, bet tu nevari iet pie Miča.

-   Tas nav godīgi! Anrijam jūs vienmēr visu atļaujat, bet

man jādzird tikai "nē". Tas nav godīgi!

Iespējams, daudziem vecākiem šī frāze atsauc atmiņā pirmo strīdu ar savu bērnu. Brīžiem šķiet, ka "tas nav godīgi" ir pirmais teikums, ko cilvēku bērni iemācās. Turklāt tas ir ļoti iedarbīgs teikums, jo pārbauda vecākus, izmantojot galveno saskarsmes likumu, uz kura balstās visa civilizācija. Mēs visi taču vēlamies izturēties godīgi.

-   Džonatan, tu taču zini, ka tā nav taisnība. Ir daudzas

lietas, kuras mēs aizliedzam arī Anrijam.

Tā, jūs to izdarījāt pieļāvāt lielu kļūdu. Kā jau minēju iepriekš, visiem bērniem ir AŅAjeb absolūtā netaisnības atmiņa, tātad viņi ļoti labi atceras daudz ko tādu, kas sen jau izkritis no jūsu prāta. Nekad neiesaistieties strīdā ar pusaudzi par to, kas ir godīgi un kas nav. Jūs noteikti zaudēsiet.

-   Nosauc man kaut vienu reizi! Pasaki, kad tā ir bijis!

Ticiet man, viņš nosauks arī un ne vienu reizi vien. Tāpēc labāk būtu atkārtot sākotnējo atbildi.

-   Nē, Džonatan. Tu nevari iet pie Miča.

-   Un kad bija pēdējā reize, kad jūs teicāt "nē" Anrijam ?

Kad tas bija ?

Ir labi, ja jūs ieklausāties savā pusaudzī. Un ir lieliski, ja, uzklausījis viņa teikto, jūs reizēm maināt savu viedokli. Tomēr jums vajadzētu izvairīties no strīdiem par taisnīgumu. Kā vecākiem jums ir jāpieņem, ka būs reizes, kad izturēsieties netaisnīgi pret savu bērnu. Protams, jūs mēģināsiet būt godīgi, taču tas ne vienmēr izdosies. Ja, kopumā ņemot, esat bijuši samērā labi vecāki, dažas audzināšanas kļūdas, kas saistītas ar netaisnīgumu, nenodarīs nekādu kaitējumu jūsu bērnam. Jūs galu galā rīkojāties ar cēlu mērķi saglabāt veselo saprātu un saīsināt sarunu.

"lūdzu! man ir baigais stress, es patiešām to tagad nevaru."

-   Rendra, šī būs jau trešā reize, kad es tev lūdzu aiznest netīrās glāzes no savas istabas uz virtuvi.

-   Tкt, man patiešām ir baigais stress. Es tagad nevaru.

Jūtat līdzi nabaga Rendrai? Jūs taču zināt, kā jūtas cilvēks, ja viņam ir liels stress. Lielas spriedzes apstākļos ir ļoti grūti koncentrēties uz to, ko vajadzētu izdarīt. Tas nu būtu pārāk daudz prasīts lai cilvēks pārtrauc savu nodarbi un pilnībā pārslēdzas uz kaut ko citu, kam tajā brīdī nav nekādas jēgas, jo to mierīgi var izdarīt jebkurā citā laikā, piemēram, aiznest glāzes uz virtuvi.

Šī un citas līdzīgas frāzes ir īpaši efektīvas, jo netieši ietver sevī draudus ja tūlīt pat neatkāpsieties, pusaudzis jums parādīs, kas ir stress.

-   Nē, Rendra. Es gribu, lai tu to izdari tūlīt.

-   Vai tu nedzirdēji ? Man šobrīd ir baigais stress. Es tagad nevaru to izdarīt. Es negribu dzīvot šajā mājā! Es te nevaru izturēt! Līdz ar katru nākamo vārdu histērijas skalas rādītājs paceļas par vienu iedalu augstāk. Es to nevaru izturēt! Nevaru!

-   Man žēl, ka tev ir tik liels stress, taču tas patiešām nav daudz prasīts, lai tu aiznestu glāzes uz virtuvi.

-   Ak dievs! Tā jau es domāju! Tu pilnīgi neko nesaproti! Es patiešām nevaru to paciest! Man ir tāds stress!

Daudz labāk būtu vienkārši atkārtot lūgumu.

-   Rendra, lūdzu, aiznes glāzes uz virtuvi.

-   Ak dievs! Ak dievs!

Šos vārdus Rendra saka tukšam gaisam, jo tētis jau ir aizgājis.

"bet citiem bērniem vecāki to atļauj!"

Es gribētu zināt: kuri ir šie citi vecāki?

-  Nē, Geret. Es izlasīju recenziju par raidījumu "1000 veidu, kā nomirt". Es negribu, ka tu to skaties.

-   Bet mammu! Nevienam no maniem draugiem nebija nekādu problēmu! Visiem vecāki atļāva to skatīties. Es būšu vienīgais, kuram to neļauj! Vienīgais! Tu gribi, lai visi novēršas no tava dēla?

"Citu bērnu vecāki" ir vēl viens pusaudžu iecienīts temats. Un tam ir pamatots iemesls mēs nevēlamies atšķirties no citiem vecākiem. Mēs negribam būt tie savādie vecāki, kuri pieļauj, ka galēju audzināšanas principu dēļ viņu bērns tiktu izolēts no pārējiem vienaudžiem.

"Un ja nu tā ir taisnība ? Es atceros, kā otrajā klasē viņš pārdzīvoja, ka neiederas klasē un ka viņam nav neviena drauga. Esmu loti priecīga, ka tagad attiecībās ar klasesbiedriem viss ir nokārtojies. Es nekādā ziņā nevēlos ar to riskēt. Ja tas patiešām nav nekas slikts, es negribu, lai viņš atšķirtos no saviem vienaudžiem un lai viņu atstumtu tikai manis dē(. Taču var gadīties, ka viņš melo. Un lai zibens mani sasper, ja es mēģināšu to noskaidrot no citiem vecākiem."

-  Geret, man pat ne mirkli nav ienācis prātā, ka tavu draugu vecāki ļauj viņiem skatīties raidījumu "1000 veidu, kā nomirt". Varu derēt, ka vismaz puse no viņiem pat nezina, par ko ir šis raidījums.

-   Tev nav taisnība! Visi vecāki ļauj to skatīties! Visi!

-   Tu nevari to zināt.

-     Tu tā domā ? Es jau veicu savas klases vecāku aptauju ' internetā.

-   Tas ir smieklīgi.

-   Tu tā domā? Panāc! Paskaties! Manas aptaujas rezultāti. "Vai jūs atļautu savam bērnam skatīties raidījumu "1000 veidu, kā nomirt'"?" Līdz šim ir atbildējuši 73 vecāki, un visi saka "jā", viņi lautu. Neviena "nē"! Vai es varu skatīties?

Neiesaistieties sarunā par to, ko citi vecāki atļauj vai neatļauj saviem bērniem. Un neatkāpieties no sava viedokļa par to, kas ir pareizi. Protams, tas būs grūti, jo pusaudzis darīs visu iespējamo, lai jūs justos kā dīvains mazākuma pārstāvis. Varbūt jums var noderēt mantra: "Es neesmu pārliecināts, vai man ir taisnība. Taču es esmu viens no viņa vecākiem un mans viedoklis ir šāds.

Es riskēšu palikt pie sava, pat ja viņš uzskatīs, ka tādejādi izpostu viņa dzīvi. Es gan nedomāju, ka ir tik traki."

-   Nē. Piedod, Geret, tu neskatīsies raidījumu "1000 veidu, kā nomirt".

-   Bet, mammu! Jau tā visi domā, ka es esmu dīvains, un tas ir tikai tevis dēļ. Visiem ir manis žēl. Viņi negribēs ar mani draudzēties! Tu redzēsi! Un ko tad es darīšu'?

-   Piedod, nē.

-  Mammu! Tu nevari tā rīkoties! Es jau varu iztēloties, kā viņi no manis novēršas!

"bet kāpēc?"

-   Bet kāpēc? Kāpēc nē? Kāpēc?

Lūk, vēl viens mantojums no agrīnās bērnības, tomēr tas ļoti labi darbojas arī pusaudža gados. Stratēģijas spēks slēpjas lietošanas vienkāršībā, proti, pusaudzim ir jādara tik vien kā monotoni jāatkārto "Kāpēc?" un "Kāpēc nē?", laiku pa laikam iestarpinot "Bet tu man nepateici iemeslu". Tā kā nevienam no šiem jautājumiem nav nekāda loģiska pamatojuma, tie ļoti ātri padara vecākus gluži vai trakus. Šos vārdus pusaudži spēj atkārtot nepārtraukti, sekojot jums pa pēdām vai arī izkliedzot no attāluma. Viņi apzinās, ka izturas kā mazi bērni, taču tas viņus neuztrauc.

Jūs pieļausiet lielu kļūdu, ja mēģināsiet sniegt atbildi jebkādu atbildi uz jautājumu "Kāpēc?". Neceriet, ka pusaudzis pateiks: "Ak tad tāpēc. Nu labi." Vienīgais veids, kā tikt galā ar "Kāpēc?", ir šāds tiklīdz tas izskan pirmo reizi, centieties nodrošināt pēc iespējas lielāku attālumu starp jums un jautātāju.

6. nodaļa noteikumi un kontrole

P

usaudzim pieņemamus noteikumus ātri var izveidot pēc vienkāršas formulas.

-   Tātad, puisīt, sarunāts! Un es negribētu būt tavā vietā, ja tu izdomāsi neklausīt. Mobilā telefona izmantošana: bez ierobežojumiem. Gulēt iesi tikai tad, kad tev nāks miegs. Izmanto internetu, taču ņem vērā, ka to neviens nekontrolēs. Aizliegtās vielas: pēc taviem ieskatiem. Sekss: pasaki mums, kad vēlēsies ar to nodarboties mājās, lai mēs ar mammu varētu laikus pazust. Un, visbeidzot, jaunais cilvēk, skolas laikā tev jāierodas mājās, kad vien vēlies. Saprati ? Silti iesaku paklausīt.

-  Jā, kungs!

noteikumu ieviešana

Ja esat pusaudža vecāki, jums ir jāievieš noteikumi. Bet kādiem jābūt šiem noteikumiem? Vai jums ir jāpieprasa, lai piecpadsmit gadus vecais dēls katru vakaru būtu mājās uz vakariņām? Vai ir jāatļauj četrpadsmit gadus vecajai meitai uztetovēt krustu uz labās kājas potītes? Vai vecāki var noteikt gulētiešanas laiku vidusskolēnam? Un kā var zināt, kuri noteikumi atbilst tieši jūsu pusaudzim?

Lai rastu kaut nelielu skaidrību šādu jautājumu gūzmā, aprunājieties ar citu pusaudžu vecākiem. Uzziniet, kā viņi rīkojas!

Noskaidrojiet, kas, viņuprāt, ir noteikti jāaizliedz un kas ne. Kā viņi panāk, ka pusaudzis ievēro šos noteikumus. Tomēr neaizmirstiet, ka bērni ir atšķirīgi un neviens cits jūsu bērnu nepazīst labāk par jums. Reizēm citu vecāku padomiem ir liela nozīme, taču reizēm tie ir pilnīgi nederīgi. Lai vai kā vienmēr ir labi aprunāties ar citiem, kuri atrodas tādā pašā nepatīkamā situācijā. Tas vismaz rosina pārdomas.

-    Ko? Jūs ļaujat Kristīnei draudzēties ar divdesmit trīs gadus vecu puisi?

-  Viņš izskatījās ļoti pieklājīgs. Kristīne atveda viņu iepazīstināt ar mums, un viņš bija tīri jauks. Viņš runāja ļoti laipni, un mums bija patīkams acu kontakts.

-  Jūs taču esat traka! Viņam ir divdesmit trīs gadi!

-   Hmm… Nu tagad man būs par to jāpadomā.

Kā visi pusaudžu vecāki, arī jūs noteikti zināt, ka kopdzīvē ar pusaudzi laiku pa laikam gadās mulsinošas situācijas. Tādos brīžos ir lietderīgi paskatīties uz notikušo "no malas". Iespējams, situācija atklāsies pavisam citādā gaismā.

"Par ko gan es domāju ? Patiesībā viņš izskatās pat vecāks par divdesmit trim gadiem."

Protams, šaubu gadījumā jūs varat aprunāties ar citiem vecākiem, tomēr lēmumi ir jāpieņem jums pašam. Ko jūs izlemsiet? Kā jūs varat zināt, kas ir pareizi un kas ne? Atbilde ir pavisam vienkārša: jūs nevarat to zināt. Ja jums nepiemīt gaišreģa spējas, jūs nevarat zināt, kurš no neskaitāmajiem un grūtajiem lēmumiem būs pareizais. Tomēr neuztraucieties viss vēl nav zaudēts. Par laimi, jūsu rīcībā vienmēr ir labs kritērijs, pēc kura varat diezgan droši noteikt, kas ir pieļaujams un kas ne!

Šis kritērijs esat jūs pats un jūsu izjūtas. Kurš vislabāk pazīst jūsu bērnu? Jūs. Kurš visvairāk rūpējas par to, lai ar bērnu viss būtu kārtībā? Jūs. Kam sabiedrība ir uzticējusi šo lēmumu pieņemšanu? Kuram ir dotas likumīgas tiesības izlemt? Jums. Tātad vienīgā pareizā rīcība ir uzticēties sev pašam. Jūs nevarat zināt, kā ir pareizi, taču jūs varat sajust, kā būtu pareizi. Nu, lūk, tā arī dariet, šis lēmums ir vislabākais. Katrā ziņā pietiekami labs.

Lai lēmumu pieņemšana būtu vieglāka, mājās pie sienas varat piestiprināt lapu ar šādu tekstu: "Es esmu tas, kurš izlemj, kā būtu vislabāk. Es nevaru garantēt, ka man ir taisnība. Reizēm es kļūdīšos. Taču mani apmierina tas, ka es pieņemu lēmumus. Lai gan mani lēmumi ne vienmēr būs pareizi, tieši es esmu tas cilvēks, kuram tie jāpieņem."

Protams, šajā lēmumu pieņemšanā ir iesaistīts vēl viens cilvēks -jūsu bērns. Un viņš, visticamāk, nebūs pārliecināts, ka tieši jūs esat tas, kuram jāpieņem lēmumi.

-   Nē, Tedij! Piedod. Rītvakar tu nevarēsi iet uz koncertu. Mums ir noteikums: nekādu pasākumu skolas laikā.

-   Bet, mammu, tu tā nevari darīt! Tā ir vienīgā reize, kad "Blades ofConfusion" uzstāsies mūsu pusē. Tā ir mana vienīgā iespēja viņus redzēt! Tas nav godīgi!

-   Nē, Tedij.

Uzmanīgi! Tiklīdz pusaudzis sāk apstrīdēt noteikumus, atcerieties svarīgāko: jūsu autoritātes pamats ir nejau tas, ka jums ir taisnība, bet gan tas, ka esat bērna vecāki. Pretējā gadījumā jūs varat iekulties milzīgās nepatikšanās. Ja domājat, ka jūsu autoritātes pamats ir tas, ka jums ir taisnība, pusaudzis viegli piespiedīs jūs pie sienas.

-    Bet, mammu! Tev jāļauj man iet uz koncertu! Tas nav godīgi!

-   Nē, tu vēl esi par jaunu, lai skolas laikā tik vēlu atrastos ārpus mājas.

-   Četrus vakarus pēc kārtas līdz koncertam es iešu gulēt agrāk. Es tev parādīšu internetā, cik daudz stundu mana vecuma bērniem ir jāguļ, un > PQ l Ieskaitot koncerta vakaru, es būšu gulējis nepieciešamo kopējo stundu skaitu. Tev nav taisnība! Tas nav godīgi!

-   Nē, es neskatīšos internetā. Tu vēl esi par jaunu, un koncerts notiek pārāk vēlu. Turklāt tu nezini, kas var atgadīties koncerta laikā.

-   Mammu, nekas slikts nenotiks! Es tev parādīšu policijas atskaites par visiem koncertiem, kas viņiem ir bijuši citur! Tu redzēsi, ka nav bijis nekādu nekārtību! Nevienas pašas!

Vai varat pierādīt, ka jums ir taisnība? Vai varat viņu pārliecināt? Es jau jūtu, ko jūs domājat: "Nē, viņam nav taisnība. Kā viņš spēs mani pārliecināt, ka taisnība ir viņam, ja tā nemaz nav?" Iedomājieties, ka pastāv Pusaudžiem izvirzīto noteikumu izskatīšanas padome!

-   Mēs atvainojamies, Milstromas kundze, taču uzskatām, ka jūsu dēla Tedija argumenti skan daudz pārliecinošāk. Tedijs rit var iet uz "Blades of Confusion " koncertu.

Vienīgais, ko jūs iegūsiet, mēģinot pierādīt savu taisnību, ir vēl lielākas problēmas. Tas sāks līdzināties nebeidzamai tiesas prāvai.

-   Mammu, paskaties! Es lejupielādēju rakstiņu no izdevuma "Pusaudžu Uzvedība". Tas ir pētījums, kurā pierādīts, ka vidusskolēniem, kuri iet [kuriem vecāki atļauj iet] uz koncertiem skolas laikā, ir par 23 % labākas atzīmes! Tu taču nevarēsi atspēkot "Pusaudžu Uzvedību"!

Protams, nekas briesmīgs nenotiks, ja, uzklausījis pusaudzi, jūs izlemsiet mainīt savu lēmumu. Tādas ir jūsu privilēģijas, un lēmuma maiņa nekādā gadījumā nemazinās jūsu autoritāti. Vienīgais, ko vajadzētu atcerēties, ja tomēr grasāties pārdomāt, labāk dariet to ātri un jau pašā sarunas sākumā. Ja nolemjat palikt pie sākotnējā lēmuma, paļaujieties uz savu pamatnostāju: nejau tāpēc, ka jums ir taisnība, bet gan tāpēc, ka esat pusaudža vecāki. Lai kāds būtu jūsu lēmums, viņam tas ir jāpieņem vienalga, patīk vai ne.

Kā jums jārīkojas? Kas jāsaka? Pasakiet pusaudzim, kādi ir noteikumi, un paskaidrojiet, kāpēc tie ir tādi. Izklāstiet savus iemeslus ne tāpēc, lai pārliecinātu pusaudzi, ka jums ir taisnība, bet gan tādēļ, lai paskaidrotu, kāpēc izlēmāt pieņemt šādus noteikumus. Iemesliem ir jābūt vienkāršiem, skaidriem un pēc iespējas godīgākiem.

-   Nē. Piedod, Tedij, bet noteikumi ir tādi, ka skolas laikā tev nav jāatrodas ārpus mājas tik vēlu. Es uzskatu, ka tu vēl esi par jaunu, lai kaut kur dotos tik vēlā stundā, ja nākamajā rītā tev ir jāiet uz skolu.

-   Bet citus vakarus es iešu gulēt agrāk!

-   Nē. Piedod, Tedij. Es tā izlēmu.

-   Bet tu nevari tā izlemt!

Neielaidieties diskusijā par to, vai jums ir tiesības izlemt. Jūs to vienkārši darāt.

-   Piedod, Tedij, bet es nevēlos, ka tu skolas laikā atrodies ārpus mājas tik vēlā stundā.

-   Kurš tev ir devis tiesības pieņemt lēmumus, kas sagrauj manu dzīvi ? Tā ir mana dzive, un tev nemaz nav taisnība!

Viss, ar šo jūsu līdzdalība sarunā ir beigusies.

Lūk, vēl daži piemēri ar noteikumiem un iemesliem.

-   Tev ir jāēd pusdienas kopā ar mums, jo man patīk, ka visa ģimene pusdieno pie viena galda.

-   Tu nevari iet uz skolu apģērbā, kas atgādina ubaga kankarus, jo mani uztrauc, ka tā tu iegūsi sliktu slavu.

-   Sestdienu rītos nebūs nekādas datorspēles vai televīzijas skatīšanās, jo tad man būs vajadzīga jūsu palīdzība mājas uzkopšanā.

Tie ir jūsu noteikumi un jūsu iemesli. Varbūt tie ir pareizi un taisnīgi, varbūt nepareizi vai netaisnīgi. Lai kā arī būtu, atcerieties galveno: noteikumu pamatā ir nevis tas, ka jums ir taisnība, bet gan tas, ka jūs uzskatāt, ka jums ir taisnība.

-        Jūs taču jokojat! Vai gribat man iestāstīt, ka, ja man ir t taisnība, bet manam tētim nav, zaudētājs tomēr esmu es, jo viņš

ir idiots un es nevaru viņu pārliecināt, ka viņam nav taisnība, pat ja viņam nav taisnība ?

Patiesībā tā ir vienošanās.

noteikumu pārkāpšana

Labi, jūs esat ieviesis noteikumus. Kas notiek tālāk?

Sešpadsmit gadus vecajam Āronam vecāki ir izvirzījuši noteikumu: piektdienu un sestdienu vakaros jābūt mājās līdz pusnaktij. Ja laikus nokļūt mājās nav iespējams, obligāti jāpiezvana. Ārons, protams, labi zina šo noteikumu.

Pulkstenis rāda jau pusviens nakti, bet Ārons vēl arvien nav pārnācis mājās, un ari zvanījis viņš nav. Mamma zvana viņam, taču telefona klausulē dzirdama vienīgi ierakstītā ziņa: "Čau! Te Ārons. Atstājiet ziņu. Jūs jau zināt, kā to izdarīt." Mamma ierunā paziņojumu: "Piezvani man! Nekavējoties!" Turklāt viņa nosūta divas īsziņas ar tekstu "Kur tu esi?" un "Piezvani man!". Visticamāk, Ārons ir kopā ar saviem draugiem, taču mammai nav ne mazākās nojausmas, kur viņi visi varētu atrasties.

-   Es nezinu, kur mēs būsim, pirms aiziešanas bija teicis Ārons. Pēc brīža atbrauks Džefs. Droši vien mēs brauksim pie Heidijas, bet es nezinu, ko mēs darīsim pēc tam. Varbūt iesim uz kino. Es nezinu.

Ārona mamma nedaudz uztraucas. Viņasprāt, dēls neatbild tāpēc, ka ir pārkāpis noteikto laiku un zina, kas notiks, ja viņš atbildēs uz telefona zvaniem, mamma būs loti nikna un liks uzreiz braukt mājās.

Tomēr laiks iet, un ap pulksten vieniem Ārona mamma jau ir ļoti uztraukusies. Piecpadsmit minūtes pāri vieniem viņa ņem telefonu, lai zvanītu kādam no Ārona draugu vecākiem, bet te pēkšņi piezvana Ārons pats.

-   Čau, mammu!

-   Kur, ellē, tu esi? Kur tu biji? Es jau stundu tev zvanu! Tūlīt pat nāc mājās!

-   Piedod, mammu! Es mēģināju tev zvanīt, bet kaut kas ir noticis ar manu mobilo telefonu. Jau pāris nedēļas kaut kas nav kārtībā. Varbūt tas jāaiznes salabot, bet varbūt vajadzētu nopirkt jaunu. Lai vai kā, es esmu pie Džeidija. Džefa mašīna nedarbojas, tāpēc mēs nolēmām palikt šeit un mēģināsim braukt no rīta.

-   Kas ir Džeidijs ?

-   Tu taču viņu pazīsti.

-   Es nepazīstu nekādu Džeidiju!

-  Vienalga. Es un Džefs paliksim šeit, bet es atgriezīšos rīt no rīta. Viss ir kārtībā. Tā nebija mana vaina par mobilo telefonu. Es mēģināju zvanīt.

-   Citiem bērniem arī ir mobilie telefoni! Tu varēji paņemt no kāda cita!

Mammu, es mēģināju zvanīt. Beidzot es tevi sazvanīju. Piedod, ka tev bija jāuztraucas, taču tā nav mana vaina.

Tā kā pulkstenis rāda piecpadsmit minūtes pāri vieniem nakti, Arona mammai nav ne mazākās vēlēšanās kāpt mašīnā

un braukt uz svešu cilvēku mājām, lai atvestu Aronu. Viņas

vienīgā vēlēšanās ir iet gulēt. Mamma sajūt atvieglojumu, jo dēls atrodas drošībā, taču vienlaikus ari dusmojas uz viņu. Un tik vēlā nakts stundā viņa ne mazākā mērā nav ieinteresēta sākt izskaidrošanos ar dēlu.

-   Labi. Paliec tur, bet no rīta tev jābūt mājās.

-   Jā, protams. Es būšu, mammu.

-   Tikai pamēģini nebūt!

Patiesībā viss notika pavisam citādi.

Ārons bija kopā ar saviem draugiem, un viņi aizbrauca pie Džeidija, kur jau gaidīja citi pusaudži. Ārons Džeidiju gandrīz nemaz nepazina, taču viņš bija viņa draudzenes Kellijas paziņa. Ārons bija mazliet iedzēris, un viņam pazuda laika izjūta. Tā kā bija jautri, viņš nevēlējās doties prom, lai līdz pusnaktij būtu mājās. Ārons ari negribēja, lai mamma uzzina, ka viņš ir dzēris. [Iepriekšējās reizēs viņam bija izdevies veiksmīgi to noslēpt, taču šoreiz viņš nevēlējās riskēt.] Ārona telefons, protams, darbojās, bet puisim patika doma par jaunu mobilo telefonu, jo vecais jau bija izgājis no modes. Viņš nolēma par to parunāties ar mammu vēlāk.

Nākamajā dienā Ārons pārrodas mājās pirms pusdienlaika un mamma nekavējoties uzklūp viņam ar pārmetumiem:

-   Tev bija jābūt mājās pusnakti! Es negribu dzirdēt nekādas pasaciņas par to, kas atgadījās, jo neticu nevienam tavam vārdam!

-   Bet, mammu! Tā ir taisnība! Viss, ko es teicu! Tā nebija mana vaina! Es jau gatavojos braukt mājās pirms pusnakts, bet tad, kā jau teicu, Džefa mašīna sāka niķoties, tāpēc mēs nolēmām palikt tur. Es tev zvanīju, bet nezin kas bija noticis ar manu telefonu. Tev man jātic, jo tā ir taisnība!

Pusaudži pārkāpj noteikumus. Vēl vairāk pieķerti noteikumu pārkāpšanā, viņi par katru cenu mēģina izlocīties no

pārmetumiem. Viņi izvairās un melo tik pārliecinoši, ka iespeja uzzināt patiesību līdzinās nullei. Jā, tā tas notiek.

kāpēc pusaudži pārkāpj noteikumus

Daudzi pieaugušie uzskata, ka pusaudži mērķtiecīgi pārkāpj vecāku izvirzītos noteikumus, jo vēlas izrādīt pretestību.

"Lai vecāki iet ellē! Es darīšu, ko vēlos. Patiesībā es pārkāpšu visus noteikumus tikai tāpēc, lai pierādītu, ka viņi bojā manu dzīvi. Es pats sev esmu noteicējs, nevis viņi. Lai viņi iet ellē!"

Saskaņā ar šo viedokli pusaudži pārkāpj noteikumus apzināti lai tikai pierādītu, ka vecāki nevar viņus izrīkot.

Es tam nepiekrītu. Kā rāda mana pieredze, pretestība nav svarīgākais faktors, kas nosaka pusaudžu uzvedību. Patiesie iemesli, kāpēc pusaudži pārkāpj noteikumus, ir daudz vienkāršāki un tiešāki.

•    Pirmkārt un galvenokārt pusaudži pārkāpj noteikumus, jo uzskata, ka jebkuri ierobežojumi padara viņu dzīvi krietni nepatīkamāku. ("Tie stulbie noteikumi liek man būt mājās daudz agrāk nekā citiem maniem draugiem, tāpēc es daudz ko zaudēju." Vai arī: "Vecāki vēlas, lai es katru dienu ielieku savas netīrās drēbes veļas grozā. Varētu padomāt, ka tas ir tik vienkārši. Viņi laikam nesaprot, cik ļoti noguris es esmu.")

•    Pusaudži pārkāpj noteikumus, jo tic, ka spēs izvairīties no nepatikšanām. ("Esmu pārliecināts, ka atradīšu kaut kādu attaisnojumu. Man vienmēr tas ir izdevies.")

•   Pusaudži pārkāpj noteikumus, jo uzskata, ka tas nav bīstami un ka tas viņiem nenodarīs nekādu ļaunumu. ("Tas taču nenozīmē, ka es kļūšu par narkomānu, ja uzsmēķēšu zālīti.")

•   Pusaudži pārkāpj noteikumus, jo tas notiek tagad brīdī, kad viņš to dara, bet jebkuras negatīvās sekas būs tikai vēlāk. ("Man pašlaik iet jautri. Jā, es zinu, ka varbūt dabūšu pa kaklu no vecākiem. Taču par to es šobrīd neuztraukšos.")

ka tikt gala ar konfrontāciju

Lai kādu noteikumu būtu pārkāpis pusaudzis, viņam vienmēr būs attaisnojums. Ikviens pusaudzis ir gatavs nepieciešamības gadījumā piedāvāt vecākiem kādu sadomātu stāstiņu. Turklāt saskaņā ar šo stāstiņu pusaudzis ne pie kā nav vainīgs, viņš ir upuris. Vēl vairāk pusaudzis pamanās visu sagrozīt tā, it kā notikušajā būtu vainojami vecāki.

Arī iepriekšējā piemērā minētais Ārons būtu varējis tā rīkoties. Jūs droši vien domājat: "Kā gan mamma varētu būt vainīga pie tā, ka Ārons laikus neieradās mājās?" Paskatieties, kas sakāms pašam Āronam!

-   Ja tu vakar būtu ļāvusi man paņemt savu mašīnu, jo tu taču nekur nebrauci, nekas tamlīdzīgs nebūtu noticis. Man nebūtu bijis jābrauc Džefa mašīnā. Un tad mēs nebūtu atkarīgi no viņa mašīnas, kura saplīsa. Tu kliedz uz mani par lietām, no kurām varēja izvairīties, ja tu man būtu iedevusi savu mašīnu.

Skaidrs? Lai kas būtu noticis, tā ir vecāku vaina. Un lai tikai vecāki pamēģina neticēt! Tad pusaudzis kļūst īpaši dusmīgs.

-   Kā jūs uzdrošināties man neticēt ?

Ko šādā situācijā darīt jums? Pirmām kārtām, netērējiet laiku, cenšoties noskaidrot, kas patiesībā notika tajā naktī. Nekādā gadījumā nekļūstiet ironisks un nesāciet iedziļināties detaļās, i

-   Kā tas varēja gadīties, ka no rīta Džefa mašīna bija pilnīgā kārtībā, bet vakarā vairs nebija ? Un kā tavs telefons varēja pēkšņi sabojāties ? Un kā tas var būt, ka tad, ja tavs telefons nedarbojās, tev neienāca prātā aizņemties to no kāda cita?

-  Bet, mammu! Tā ir taisnība! Džefa mašīna darbojās mazliet dīvaini. Un tā ir arī tagad. Ja netici, es palūgšu, lai Džefs tev parāda. [Džefa mašīna ir kārtībā, taču Ārons domā, ka var riskēt, jo viņš netic, ka mamma gribēs doties izbraucienā ar Džefa mašīnu.] Un es nezinu, kāpēc nedarbojās mans telefons, taču tā bija. Tas ir viss, ko varu pateikt. Tagad tas darbojas, taču domāju, ka atkal kaut kas var sabojāties. Kāpēc es nevienam nelūdzu aizdot telefonu ? Man bija neērti. Tu nezini, cik nikni kļūst bērni, ja kāds grib izmantot viņu telefonu. Tāpēc tā būtu bijusi ļoti nepatīkama situācija. [To viņš izdomāja pēdējā brīdī.]

Kā jau teicu, pusaudžiem vienmēr būs gatava atbilde uz jebko. Šī atbilde var būt neloģiska, tā var būt pilnīgi absurda, tomēr pusaudži vienalga ar neviltotu aizrautību turpinās to aizstāvēt. Jūs nekad nedzirdēsiet: "Jauki! Tu mani pieķēri. Droši vien jau kopš agra rīta esi nomodā, lai mani sagaidītu." Neviens pusaudzis nekad neteiks neko tamlīdzīgu. Nekad. Tāpēc labāk būtu, ja jūs vispār neiesaistītos šīs pasaciņas apspriešanā, bet vienkārši atgādinātu pusaudzim noteikumus.

-  Aron, tev bija jābūt mājās ap pusnakti. Tu nebiji. Ja nevarēji ierasties laikus, tev bija jāpiezvana.

-   Bet, mammu…

-  Es negribu, lai tas atkārtotos.

-  Bet, mammu…

Un Arona mamma dodas prom.

Vai Ārona mammai vajadzēja vēl kaut ko darīt? Nē, viņa izdarīja visu, kas nepieciešams. Viņa pateica dēlam, ka viņš ir pārkāpis noteikumus un ka tas nav pieņemami. Un pats galvenais mamma lika saprast, ka šie noteikumi vēl joprojām ir spēkā. Lielākā daļa vecāku nesaprot, ka viņu izvirzītajiem noteikumiem ir spēks tikai viena iemesla dēļ tie ir pieņemti. Turklāt šis spēks ir daudz lielāks, nekā vecāki spēj iedomāties.

rezultāti

Visiem vecāku izvirzītajiem noteikumiem piemīt kāda kopēja iezīme tie ir efektīvi. Jau tas vien, ka esat ieviesis noteikumus un izskaidrojis tos savam bērnam, nozīmē, ka noteikumi pastāv un būtiski ietekmē pusaudža uzvedību.

Džamala mamma saka savam dēlam:

-  Es gribu, lai tad, kad manis nav mājās, tu vestu uz šejieni ne vairāk kā vienu draugu.

Noteikums šajā brīdī "iesēžas" Džamala prātā.

"Ja mammas nav mājās, es nedrīkstu vest pie sevis vairāk kā vienu draugu."

Kā darbojas šis noteikums?

Otrdienas pēcpusdienā Džamals vienojas ar Brentu, ka draugs varēs atnākt pie viņa ciemos. To izdzirdējis, ari Deivs izsaka vēlmi pievienoties Džamalam un Brentam.

"Tas būtu jauki," nodomā Džamals. Tomēr pēc mirkļa viņš atceras noteikumu: "Velns! Mamma būs nikna, ja uzzinās, ka viņi abi bija atnākuši."

Noteikums ir viņam prātā. Turpmāk Džamals var rīkoties divējādi.

Iespējams, viņš nepiekritīs Deiva idejai:

-   Nē, Deiv, tas nebūtu labi. Mana mamma būs baigi nikna, ja uzzinās, ka pie manis bija vairāk nekā viens draugs.

Bet varbūt Džamals nolems pārkāpt noteikumus: "Pie velna! Mamma taču to neuzzinās. Es parūpēšos, lai viens no viņiem aizietu, pirms viņa atgriežas mājās."

-   Labi, Deiv. Mēs ar Brentu gaidīsim tevi pēc stundām, un tad visi uzreiz dosimies pie manis.

Džamala mamma ir izvirzījusi noteikumu, un Džamals to lieliski zina, tāpēc vairāk ticams, ka Deivs saņems atteikumu. Protams, noteikumi nedarbojas vienmēr. Tomēr ir labāk, ja noteikumi pastāv, nevis to nav vispār.

Kā jārīkojas vecākiem, ja pusaudzis pārkāpj noteikumus? Kas notiktu, ja Džamals būtu atvedis uz mājām abus draugus un viņa mamma to uzzinātu? (Pieņemsim, ka kaimiņiene to netīšām izpaustu sarunā.) Kas Džamala mammai būtu jādara? Viņai būtu jāaprunājas ar Džamalu jāpasaka, ka viņa zina par noteikuma neievērošanu un ka tas ir nepieņemami.

-   Džamal, es tev teicu, ka tu nedrīksti vest uz mājām vairāk par vienu draugu, kad manis nav mājās, taču tu mani neklausīji un to izdarīji. Es biju gaidījusi, ka tu man paklausīsi. Un tagad nedrīkst aizmirst svarīgo piebildi. Es negribu, lai tas atkārtotos vēlreiz.

Tā kā mamma ir pārrunājusi notikušo ar Džamalu, pateikusi dēlam, ka viņai tas nepatīk, un apstiprinājusi, ka noteikums netiek atcelts, tas vēl aizvien saglabā savu spēku. Nākamreiz, kad Džamalam radīsies iespēja atvest sev līdzi uz mājām vairākus draugus, viņš atkal atcerēsies šo noteikumu.

"Velns! Mamma bus dusmīga, ja uzzinās, ka mēs te bijām vesels bars."

Un tāpat kā iepriekš Džamals vai nu samierināsies ar noteikumu, vai ari pārkāps to. Tomēr noteikumu pastāvēšana samazinās iespēju, ka Džamals uzaicinās sev līdzi vairāk par vienu draugu.

Ja vēlaties, jūs varat noteikt arī sodu, kas pusaudzim draud noteikumu neievērošanas gadījumā. Tas varētu būt kāds aizliegums vai privilēģiju zaudēšana. Tomēr atcerieties: soda eksistence nenozīmē, ka noteikums būtu zaudējis savu spēku. Noteikumi ir efektīvi, jo vairums pusaudžu pieņem to, ka vecākiem ir tiesības ieviest ierobežojumus. Un tieši paši pusaudži ir tie, kas piešķir spēku šiem noteikumiem. Lielākā daļa pusaudžu nevēlas kļūt par izstumtajiem paši savā mājā. Viņi dusmojas par noteikumiem, raksturo tos kā netaisnīgus un muļķīgus, tomēr labāk izvēlas iekļauties ģimenes sistēmā nekā tīšām pārkāpj noteikumus. Pusaudži baidās pārāk stipri sašūpot laivu. Dzīvošana kopējā ģimenes šistēmā sniedz viņiem miera un drošības izjūtu. Protams, pusaudži grib dzīvot pēc saviem ieskatiem, tomēr viņi negrib atsvešināties no savas ģimenes.

Es nemeklēju iemeslu ķildām. Man pašam ir savas lietas, ar ko nodarboties. Es negribu, ka vecāki visu laiku uz mani dusmojas. Daudz vieglāk ir tad, ja es varu sadzīvot ar viņiem.

Pusaudži nemeklē iespēju sagraut vecāku autoritāti. Viņi atzīst, ka vecākiem ir tiesības ieviest noteikumus, tomēr tas nenozīmē, ka viņiem patīk šie ierobežojumi. Sods šādā gadījumā neko daudz nenozīmē, jo noteikumu spēks rodas galvenokārt no bērna vēlmes pieņemt šo sistēmu.

Patiesībā, ja pusaudzis no visas sirds vēlas pārkāpt noteikumus, viņš to darīs, neskatoties ne uz kādiem sodiem. Es zinu, tā ir nepatīkama ziņa. Vecāki nevar izdarīt tikpat kā neko, lai apturētu pusaudzi, kurš ir stingri apņēmies pārkāpt kādu noteikumu. Sods dod vēlamo rezultātu tikai tad, ja bērni paši to pieļauj.

Kā uzzināt, vai jūsu noteikumiem ir vara pār pusaudzi? Pavērojiet, kā bērns reaģē! Vai viņš strīdas pretī vai ne? Pusaudži, kuri patiešām neievēro vecāku noteikumus un nejūtas ierobežoti, parasti nestrīdas. Viņi jebkura gadījumā gatavojas pārkāpt noteikumus tad kāda jēga strīdēties?

-   Viktorija, tev jābūt mājās pirms pusnakts!

Taču Viktorija nepaliek, lai strīdētos. Viņa tikai parausta plecus un dodas ārā pa durvīm. "Kāda man daļa gar viņu noteikumiem'? Es tāpat netaisos tos ievērot. Es darīšu, ko gribēšu. Man vienalga, kādi ir tie stulbie noteikumi. Man ar tiem nav nekāda sakara."

-   Nāc atpakaļ, jaunkundzīt! Vai tu dzirdēji, ko es teicu ? Taču Viktorija jau ir ārpus dzirdamības robežām.

Jums par mierinājumu varu teikt, ka vairums pusaudžu tomēr uztraucas par noteikumiem. Viņiem vienkārši tie nepatīk.

"Viņi ir mani vecāki, un vecāki parasti tā rīkojas. Viņi nosaka, kas bērniem jādara. Tomēr visi šie noteikumi ir stulbi un bojā manu dzīvi! Ja tie būtu pieņemami, viss būtu kārtībā. Taču tā nav! Ko lai es daru?"

Lielākā daļa pusaudžu dara visu iespējamo, lai apietu noteikumus, viņi izvairās, melo, improvizē un sagroza vecāku vārdus tik ļoti, ka beigu beigās vecāki paši vairs nesaprot, ko gribējuši.

-   Es zinu, tu teici, ka man uzreiz jānāk mājās, taču es jau biju apsolījis Stīvenam, ka kopā aiziesim uz hokeja veikalu, un man bija neērti viņam atteikt, jo tu vienmēr man esi teicis,

t ka ir jābūt pieklājīgam, un man nebija laika tev piezvanīt un iesaistīties bezgalīgās sarunās par to, ko man vajadzētu darīt. Tāpēc es pieņēmu patstāvīgu lēmumu tieši to tu man vienmēr esi ieteicis darīt, lai es nebūtu tāds vārgulis. Tāpēc patiesībā es rīkojos pareizi, vai ne?

Miglas pūšana acīs. Tā pusaudžiem padodas ļoti labi.

nepilnīga kontrole

Nav iespējams pilnībā kontrolēt pusaudžus. Noteikumi pastāv, taču pusaudži tos ievēro tikai daļēji. Tā parasti notiek. Un tas atšķiras no vecāku uzskatiem par to, kā būtu jāievēro noteikumi.

-   Džekija, vai tu zini, cik ir pulkstenis? tētis jautā, kad viņa meita ienāk pa durvīm.

-Nē.

-    Bez desmit minūtēm divpadsmit. Cikos tev bija jābūt mājās ?

-   Nu, es īsti nezinu.

-   Tu loti labi zini, ka tava "komandantstunda" sākas pusdivpadsmitos.

-  Man izkrita viena kontaktlēca, un es nevarēju to sameklēt.

Nākamajā sestdienā.

-   Ir bez četrām minūtēm divpadsmit.

-    Tā nav mana vaina. Gregorijam bija jāielej degviela mašīnā.

-   Degvielas uzpildīšana prasīja 26 minūtes ?

-   Es nezinu.

Vēl pēc nedēļas.

-   Nu, jaunkundzīt! Ko tu šoreiz teiksi ? Trīs reizes pēc kārtas! Pulkstenis rāda bez piecām minūtēm divpadsmit. Gandrīz pusstundu vēlāk par noteikto laiku! Kas tev ir sakāms?

-   Es atkal pazaudēju kontaktlēcu.

-  Nu nē! Ar šo aizbildinājumu tu varēji tikt cauri tikai vienu reizi, un tu to jau izmantoji.

-  Bet tā ir taisnība! Es atkal pazaudēju kontaktlēcu! Un ilgi nevarēju to sameklēt! Tā nav mana vaina!

-   Zini ko, Džekija? Paskatīsimies, kā tev veiksies nākamnedēļ, mājās būs jābūt pusvienpadsmitos.

-   Tas nav godīgi! Tā nebija mana vaina!

Šis ir ļoti labs piemērs. Izlasot tēva un meitas dialogus, varētu padomāt, ka izvirzītais noteikums par "komandantstundu" nedarbojas: trīs sestdienas pēc kārtas Džekija nav pārradusies mājās laikus. Es gan uzskatu, ka noteikums tomēr darbojas. Džekija centās to ievērot, taču ne tik precīzi, kā gribēja viņas tētis. Meitene neuzkavējās ārpus mājas ilgāk par divpadsmitiem, tātad vecāku izvirzītā prasība lika viņai ierasties mājās apmēram noteiktajā laikā.

Tā parasti gadās ar pusaudžiem un noteikumiem. Viņi cenšas tos apiet, un vecākiem ar to jāsamierinās. Pusaudžu rīcību nevar uzskatīt par pilnīgu noteikumu neievērošanu viņi tos ievēro, vienīgi ne tik precīzi, kā jūs vēlētos. Noteikumi vēl joprojām ir spēkā, un tie darbojas, lai arī nepilnīgi.

Piemērā aprakstītā Džekijas tēta reakcija bija pareiza, tomēr daudzi vecāki pieļauj nopietnu kļūdu viņi domā, ka jebkura novirze no ideālās pakļaušanās nozīmē, ka noteikumi ir izgāzušies. Viņuprāt, viens caurumiņš kontroles audumā draud ar visa baķa sairšanu. Tāpēc šie vecāki vēl jo agresīvāk mēģina saglabāt noteikumus, kuri viņu skatījumā ir izgāzušies. Baidoties no zaudējuma šajā cīņā, viņi ievieš arvien bargākus sodus, lai atgūtu pilnīgu kontroli.

-  Divu nedēļu ilgi aizliegumi neko nedeva"? Nu tad paskatīsimies, ko tu teiksi par mēnesi!

Tas nedarbojas. Šādi rīkojoties, vecāki riskē zaudēt kaujā, kurā ir iespējams uzvarēt. Vecāki nekad nevar atgūt pilnīgu kontroli pār pusaudzi (es gan šaubos, vai viņiem vispār tāda jebkad ir bijusi). Daudz būtiskāk ir tas, ka, ieviešot arvien bargākus sodus, viņi riskē atsvešināties no sava bērna, kļūt par ienaidnieku uz visiem laikiem. Nekas traks nenotiks, ja laiku pa laikam bērns ienīdīs savus vecākus kāda stingrāka noteikuma dēļ. Taču naids nedrīkst pastāvēt visus pusaudža gadus! Tas var radīt milzīgas nepatikšanas.

Pilnībā kontrolēt pusaudzi nav iespējams, taču, kamēr vien jūs ar viņu runājat par nepaklausību un pats galvenais atstājat spēkā noteikumus, šie noteikumi, lai arī mazliet apbružāti, igandrīz vienmēr darbojas. Jums ir jāsaprot, ka attiecībās ar pusaudzi iespējama tikai daļēja kontrole, un jāturpina iesāktais. Ne vienmēr ir patīkami apzināties, ka nespējat pilnībā kontrolēt pusaudzi, tomēr tā ir un paliek kontrole. Sajūtai, ka šī kontrole kura ne vienmēr pēc tādas izskatās pastāv, ir ļoti liela nozīme pusaudžu dzīvē.

-   Tu mani klausīsi!

-   Nē, neklausīšu!

Tomēr viņš klausa. Kaut nedaudz.

Lielākā daļa pusaudžu vairumā gadījumu ievēro noteikumus, kamēr vien tie ir spēkā. Var teikt gandrīz ievēro. Pieņemiet to, ja jūsu bērns ir pusaudzis.

ka tikt gala ar nekontrolējamu pusaudzi

Nekontrolējami pusaudži ir tie, kuri naktīs regulāri nenakšņo mājās, lieto apreibinošas vielas un iesaistās dažādos likumpārkāpumos. Tie ir bērni, kuri sevi nepārprotami pakļauj riskam.

Šādos gadījumos nedarbojas nekas no iepriekš minētā, tāpēc vecākiem vajadzētu izmantot visu pieejamo palīdzību, sākot ar profesionāļiem un beidzot pat ar tiesu. Pārāk ilgi mēģinot tikt galā pašu spēkiem, vecāki pieļauj nelabojamas kļūdas. Turklāt viņi nelabprāt meklē palīdzību ārpus mājas. Galu galā sabiedrība uzskata, ka ikvienam pašam ir jātiek galā ar savu bērnu. Ja kāds to nespēj, pats vainīgs. Tomēr ar problemātiskiem pusaudžiem ir ļoti grūti tikt galā, un bieži vien pat vislabākā audzināšana var izraisīt nopietnas nepatikšanas.

Ja arī jūsu pusaudzis kļuvis nekontrolējams, meklējiet profesionāļu palīdzību. Jā, tas nozīmē, ka kontroli pār savu bērnu jūs lielākā vai mazākā mērā nododat citu cilvēku rokās. Tas var būt ļoti smags lēmums, tomēr jūs vēl joprojām esat sava bērna vecāki. Saikne starp jums un bērnu nepazudīs. Uzskatiet, ka šobrīd jūs vienkārši nevarat pildīt savus pienākumus kā viņa vecāki. Šajā brīdī jūs nespējat kontrolēt pusaudzi pilnībā. Jūs nespējat pasargāt viņu no apdraudējuma. Par šo soli ir ļoti grūti izšķirties, taču reizēm tas ir nepieciešams.

patiesība par meliem

Pusaudžiem nepatīk atklāti pārkāpt vecāku izvirzītos noteikumus, tāpēc viņi izmanto viltības un melus. Jā, pusaudži melo. To dara gan labie, gan ne tik labie pusaudži. Gan maza auguma pusaudži, gan gara auguma pusaudži. Viņi visi melo.

Lila ir ieplānojusi pavadīt piektdienas nakti pie Trūdijas un sestdienas rītā taisnā ceļā doties uz futbola spēli.

-   Atā, mammu! Mājās būšu rīt pēc futbola spēles.

-   Lai tev jauki iet pie Trūdijas, mīļā!

-   Paldies! Mīlu tevi.

Pēc nedēļas lielveikalā Lilas mamma netīšām satiek Trūdijas mammu.

-  Paldies, ka piektdien uzņēmāt pie sevis Lilu. Ceru, ka viņa nesagādāja problēmas.

-   Nē, nekādu problēmu nebija, jo meitenes palika pa nakti pie Gabrielas. Vai Lila jums neteica ? Tur bija ballīte, un, šķiet, Gabrielas vecāku nebija mājās. Vai jūs par to neko neesat dzirdējusi ?

Vēlāk tajā pašā vakarā.

-   Tu man meloji.

-   Es tev nemeloju.

-   Kā tu varēji man melot ?

-   Es nemeloju! Tu nekad netici tam, ko es saku! Nekad!

-   Tu joprojām melo!

Pusaudži melo, turklāt ļoti bieži. Viņi tā dara, jo nevēlas iekulties nepatikšanās.

-  Es varu apzvērēt, ka man makā bija pieci divdesmitnieki. Gerison, vai tu paņēmi divdesmit dolārus no mana maka ?

-   Nē, tēt.

Viņi melo, jo vēlas darīt to, ko vecāki viņiem aizlieguši.

-   Džared, vai tu tikko smēķēji zālīti ? Tev ir sarkanas acis.

-   Nē. Protams, nē! Kā tev tas varēja ienākt prātā ?

Viņi melo, jo negrib darīt to, kas viņiem jādara.

-   Liza, vai tev nav jāpilda mājasdarbi ?

-   Man nekas nav uzdots.

Viņi melo tāpat vien lai vecāki nejauktos viņu dzīvē.

-   Redžij, ko tu tikko darīji ?

-   Neko.

Pusaudži apgalvo, ka ļoti liela nozīme ir tam, vai vecāki viņiem uzticas.

-   Jā, tā tas ir. Man ir ļoti svarīgi, lai vecāki man uzticētos. Tas pierāda, ka viņi man tic un saprot, ka es kļūšu par nobriedušu pieaugušo cilvēku, ka es vairs neesmu mazs bērns.

Tomēr pusaudži neuzskata, ka melošana būtu kas īpašs.

-   Tu taču melo visu laiku.

-   Jā, un kas man būtu jādara ? Jāsaka taisnība ? Patiesībā, mammu, es nepalikšu pie Trūdijas pa nakti. Mēs visi brauksim pie Gabrielas, tu viņu nepazīsti, un viņas vecāki ir aizbraukuši, un es droši vien piedzeršos un, ja tur būs Džanīna, varbūt arī uzsmēķēšu zālīti, un beigās man varbūt būs sekss ar to puisi Denu vai kā viņu sauca, jo viņš ir superīgs.

-  KO TU DARĪSI?

-   Redzi ? To es biju domājusi.

Kā jau teicu, pusaudži melo. Taču man ir arī iepriecinoša ziņa: lielākā daļa no viņiem izaug par labiem un godīgiem pieaugušajiem tādiem kā mēs. Melošana pusaudža gados nav apliecinājums tam, ka bērns izaugs par negodīgu pieaugušo cilvēku.

Diemžēl vecāki mēdz rīkoties neapdomīgi situācijās, kad pusaudzis melo. Viņi pārlieku pieķeras faktam, ka pusaudzis melo, bet nepievērš uzmanību tam, par ko viņš melo. Tādējādi vecāki zaudē galveno pavedienu.

-  Kā tu uzdrošinies mums melot?

-   Es nemeloju!

-   Tu ne tikai melo, bet arī uzskati, ka tas nav nekas slikts! Tu turpini melot!

-  ES NEMELOJU!

Uztverot pusaudža melošanu kā personisku pāridarījumu, vecāki tikai padara situāciju vēl ļaunāku un arvien vairāk attālinās no konkrētās tēmas.

-  Kā tu uzdrošinies man melot ? Es domāju, ka tev var uzticēties! Man likās, ka mūsu attiecības tev nozīmē daudz vairāk! Kā tu varēji man to nodarīt?

Melošana pusaudžiem nesagādā nekādas grūtības. Tas ir pavisam viegli.

-    Tam nav nekāda sakara ar mammu un mani. Es viņu vēl joprojām mīlu gandrīz visu laiku. Un es zinu, ka arī viņa mani mīl. Man patiktu, ja man nevajadzētu viņai melot. Tomēr es meloju. Ir tik daudz lietu, par kurām man jāmelo, ja es to nedarītu, man nebūtu normālas dzīves. Vismaz ne tādas dzīves, kādu es šobrīd vēlos.

Vecāki pārāk viegli aizmirst to, kam patiešām vajadzētu pievērst uzmanību. Tam, ka Lila bija ballītē bez vecāku uzraudzības. Tam, ka Gerisons paņēma divdesmit dolārus no tēta maka. (Varbūt tētim nevajadzētu atstāt savu maku, kur pagadās.) Tam, ka Džareds pīpēja zālīti. Tam, ka Liza nepilda mājasdarbus. Kā jums būtu jārīkojas? Paturiet prātā īstās problēmas!

-  Lila, es nejauši satiku Trūdijas mammu un uzzināju, kas īstenībā notika pagājušajā piektdienā.

-   Nekas nenotika. Es nezināju, ka Gabrielas vecāku nebūs mājās, un aizmirsu tev pateikt, ka mēs brauksim pie viņas. Un neko tādu es nedarīju.

-   Man būs jāpadomā, vai turpmāk atļaut tev palikt pa nakti pie draugiem.

Neko vairāk Lilas mammai nevajadzētu teikt. Nākamajā reizē, kad viņas meita gribēs kaut kur palikt pa nakti, viņai būs jāizlemj, vai to atļaut, un, ja viņa atļaus, tad kā gādāt par drošību. Tā ir lietas būtība. Vai ievērojāt, ka Lilas mamma nemaz nepieskārās jautājumam par melošanu? Kailā patiesība ir tāda, ka viņa vairs nevar paļauties uz meitas godīgumu. Bet Lilas mamma jau nav vienīgā, kam nākas secināt ko tādu.

Ja esat pusaudža vecāki, jums ir nepieciešama krietna deva pastāvīga skepticisma. Vairākums vecāku nepieļaujami zemu novērtē bērna iespējas iesaistīties riskantos pasākumos, piemēram, seksuālās attiecībās vai narkotiku un alkohola lietošanā.

Protams, būtu daudz vieglāk, ja vecāki varētu uzticēties saviem bērniem. Taču patiesība ir nepielūdzama: viņi melo. Tāpēc vecāki laiku pa laikam nonāk situācijās, kad viņiem, pamatojoties uz nepilnīgu informāciju, ir jāizlemj, ko bērnam atļaut un ko ne. Ja jūsu mērķis ir pusaudzis, kuram varat uzticēties, tas ir lieliski, taču jūs rīkojaties nepareizi, ja pārlieku paļaujaties uz to.

Kā iemācīt bērnam nemelot? Galvenokārt ar savu piemēru. Godīgumu bērnam neiemāca ne nikni vecāki, ne bargi sodi. Vienīgais, ko bērns var iemācīties no šādām metodēm, kļūt par vēl labāku meli.

7. nodaļa rakstura attĪstĪba

Reizem dažu pusaudžu uzvedība rada patiesu izbrīnu.

-   Velns, kur ir televizora pults? Kurš idiots to paņēmis ?

Zerārs pieceļas no dīvāna, lai sameklētu kādu, uz kuru

izgāzt dusmas par pazudušo televizora pulti, un pats uzkāpj tai virsū. Pults visu laiku ir gulējusi uz grīdas blakus dīvānam, kur viņš to bija atstājis.

-  Kurš, pie velna, to tur nometa ?

Tā kā Zerārs jau ir piecēlies kājās, viņš nolemj aiziet uz virtuvi pēc dzēriena. Sniedzoties pēc lielās ābolu sidra pudeles, Zerārs apgāž atvērtu marinēto dārzeņu kārbu. [Pirms pāris dienām viņš tās vāciņu izmeta atkritumu kastē, jo uzskatīja, ka vāciņa skrūvēšana atpakaļ ir lieka enerģijas tērēšana.] Kārbas saturs izlīst pār diviem apakšējiem plauktiem, bet Zerārs nepievērš tam uzmanību. Viņš jau grasās doties ārā no virtuves, lai ar ābolu sidra pudeli rokās iegāztos dīvānā un skatītos savu iemīļoto šovu, bet ierauga, ka virtuvē ir ienācis tētis.

-   Zerār, tu tikko ledusskapī apgāzi dārzeņu kārbu. Vai tu nedomā, ka vajadzētu satīrīt ?

-  Es to neizgāzu.

-   Zerār, es redzēju, ka tu to izdarīji.

-   Es to neizgāzu. Man jāiet skatīties šovu.

Un Zerārs aizslāj garām tētim, lai nenokavētu ne minūti no iemīļotā šova.

īslaicīgi rakstura bojājumi

Piemērā lieliski atklājas daži no pusaudžiem piemītošajiem rakstura bojājumiem. Ja šādi vai līdzīgi simptomi novērojami arī jūsu bērna uzvedībā, iespējams, jūs domājat: "Es nezinu, ko darīt. Man ir atlicis tik maz laika. Kad viņam bija vienpadsmit gadu, šķita, ka man kaut kas izdosies. Taču, kopš viņš ir sasniedzis pusaudža gadus, liekas, ka kļūst arvien sliktāk. Tagad viņam ir piecpadsmit. Manā rīcībā ir trīs gadi nē, patiesībā divi gadi un astoņi mēneši, un tad viņam būs astoņpadsmit, un viņš beigs vidusskolu. Un ko tad? Vai tāds viņš izies lielajā dzīvē? Kā man visu mainīt? Kā labot viņa uzvedību? Turklāt, skatoties uz pašreizējo situāciju, izskatās, ka es viņu vispār nespēju mainīt. Kā man jārīkojas? Ja viņš ir mans gods un lepnums, tad es jūtos galīgi izgāzies. Man ir jārīkojas. Ātri."

Vecāku uzdevums ir izaudzināt pēc iespējas labākus bērnus bērnus, ar kuriem var lepoties un kuros atspoguļojas vislabākās rakstura īpašības. Bērnus, kuri izies lielajā pasaulē un padarīs šo pasauli labāku.

-   Velns ar ārā! Kur ir salsas pudele? Tā taču bija te? Kurš, pie velna, paņēma manu salsu?

Par laimi, situācija nav tik slikta, kā izskatās. Šajā nodaļā es aplūkošu negatīvās rakstura iezīmes, kuras vecākos rada bažas ikreiz, kad vien viņi palūkojas uz saviem pusaudžiem. Es arī pastāstīšu, kā šīs īpašības rodas, ko tās nozīmē un ko tās sola nākotnē. Turklāt es paskaidrošu, kas jums jādara vai nav jādara, lai tiktu ar tām galā ikdienas dzīvē.

-  KURŠ, PIE VELNA, PAŅĒMA MANU SALSU?

Turpmāk aprakstītos padomus esmu izstrādājis, ņemot vērā iepriekš jau aprakstīto pusaudža attīstības īpatnību, proti, pusaudzis nav gluži tāds, kādu jūs viņu redzat. Atcerieties: ikvienā pusaudzī mājo mazais Es, kurš atspoguļo viņa nenobriedušo un reizēm bērnišķīgo rakstura daļu. Pusaudža nobriedusi daļa izpaužas sabiedrībā un parāda, kāds viņš būs, izaudzis liels.

Jau kopš astoņu gadu vecuma Amberas pienākums ir novākt netīros traukus, tos noskalot un ielikt trauku mazgājamā mašīnā. Tomēr katra ēdienreize beidzas ar nepatīkamu sarunu.

-  Ambera, uz kurieni tu esi sagatavojusies iet ? tētis jautā.

-   Uz savu istabu.

-   Vai tad tev šeit nekas nav jādara ?

-   Vai tiešām ? Es esmu ļoti nogurusi. Kāpēc pārmaiņas pēc to nevarētu izdarīt kāds cits?

Beigu beigās viens no vecākiem panāk, ka viņa novāc traukus, taču tas notiek tikai pēc ilgstošas ķildas.

Iet gadi. Rudens lapas pārklāj zemi. Sniegs uzsnieg un nokūst. Pirmajiem pavasara pumpuriem nenovēršami seko vasaras iznīcinošais karstums. Un atkal pienāk rudens. Tomēr katru vakaru bez izņēmuma pēc ģimenes kopējās ēdienreizes Ambera aiziet uz savu istabu, nepalīdzējusi novākt traukus.

-   Ambera, uz kurieni tu esi sagatavojusies iet?

-   Nezinu. Es esmu visu pabeigusi.

-   Nē, tu neesi beigusi. Tev ir jānovāc trauki.

-   Vai tiešām?

Tagad Ambera ir sešpadsmit gadus veca. Ir otrdienas vakars.

-   Paldies, bija loti garšīgi, tētis nosaka un pieceļas no vakariņu galda. Arī Ambera pieceļas un paņem dažus netīros traukus.

-   Ko tu dari ? tētis jautā.

-   Un kā tu domā?

-   Tieši tā, kā es teicu. Ko tu dari?

-   Un pēc kā tas izskatās? Es novācu galdu.

-   Tu novāc galdu? Tu laikam joko?

-   Nē. Kāpēc? Par ko tu runā?

-   Ambera, tu novāc galdu! Tu nekad neesi novākusi traukus, iekams mēs neesam kārtīgi izstrīdējušies. Nekad. Es kaut ko nesaprotu.

-  Man nav skaidrs, ko tu nevari saprast. Es novācu galdu. Tas ir mans pienākums. Vai tev kaut kas nepatīk ?

-   Vai tā ir kaut kāda viltība?

-   Kāpēc tu tā runā?

Un kopš šīs dienas Ambera vienmēr novāc traukus uzreiz pēc vakariņām.

Tā tas notiek. Ne vienmēr un ne ar visiem bērniem, tomēr ar lielāko daļu. Visas labās rakstura īpašības, kuras vecāki centušies ieaudzināt savos bērnos, viņos tik tiešām ir dziļi iekšienē. Vecāki vienkārši nevarat tās saskatīt. Par laimi, beigās gandrīz vienmēr nākas secināt, ka vecāku pūliņi tomēr ir nesuši augļus. Ja vien būtu iespējams šo procesu paātrināt!

privileģētais pusaudzis

Piecpadsmit gadus vecais Džeimss sēž virtuvē un ēd siermaizi ar marinētiem dārzeņiem, kad virtuvē ienāk kas to būtu domājis Viņa Majestāte Karalis Tomass IV un dodas taisnā ceļā pie Džeimsa.

Es, Karalis Tomass IV, ar šo paziņoju, ka, pateicoties tavai cildenajai piedzimšanai, tev ir tiesības uz visu. Tikai tāpēc, ka esi piedzimis, tu esi pelnījis pilnīgi visu, ko vien vēlies, un tev ir tiesības to saņemt. Pats galvenais: nevienam nav tiesību apgalvot, ka tev ir kaut kas jādara, lai nopelnītu to, ko tu gribi. Visam ir jānotiek pēc tava prāta. Visam ir jānāk bez pūlēm vienīgi tāpēc, ka tu esi Džeimss.

"Pilnīgi pareizi," nodomā Džeimss. "Tas ir rakstīts Tiesību bilā. Mums par to mācīja skolā. Visi to zina: "Mēs, Savienoto Valstu tauta, lai nodibinātu taisnīgumu, pats par sevi saprotams, un tā tālāk un tā joprojām…" Tas nozīmē, ka ikvienam ir tiesības uz labu dzīvi. Tas ir godīgi. Ja es kaut ko nevēlos darīt, man tas nav jādara. To sauc par brīvību. Visi to zina. Neviens nevar man pavēlēt. Sī ir brīva valsts. Es varu kaut ko * darīt, ja vēlos, bet, ja nevēlos, neviens mani nevar piespiest. Tāds ir likums."

Būt privileģētam nemaz nav slikti. Tomēr ir labas privilēģijas, un ir arī sliktas privilēģijas. Labās privilēģijas nosaka ja esat piedzimis šajā pasaulē, jums ir vienlīdzīgas tiesības uz visu un jūs esat vienlīdzīgs ar citiem cilvēkiem. Tas nozīmē, ka pret jums ir jāizturas pienācīgi, jūs ir jāciena un jums ir tādas pašas tiesības uz labu dzīvi kā visiem citiem. Vēl vairāk jums automātiski ir neatņemamas tiesības uz aprūpi, mīlestību, aizsardzību un taisnīgu daļu labās dzīves. Tās ir labas privilēģijas. Cilvēkiem ir jāapzinās, ka viņiem ir tiesības uz labu attieksmi. Turklāt tās ir neatņemamas tiesības tikai tāpēc, ka viņi ir cilvēki.

Taču ir ari sliktās privilēģijas. "Es esmu īpašs. Manas izredzētības īpatnība ir šāda: tikai tāpēc, ka es esmu, man pienākas vairāk, īpaša attieksme. Tikai tāpēc, ka esmu piedzimis, es esmu cienīgs saņemt vairāk par citiem."

Viljams ar mammu iepērkas lielveikalā. Viņi atrodas piena produktu nodaļā pie plauktiem, kuros novietots kumoss. Viljama mamma pastiepj roku un paņem plastmasas trauciņu ar saldo sarkano piparu kumosu "Waving Palms". Tas ir vislētākais no trim plauktā novietotajiem ražojumiem.

-   Nē, mammu, saka Viljams. Mums ir jāņem "Star of the East". Es ēdu tikai to.

Un Viljams paņem "Star of the East" humosu. Tas ir visdārgākais no visiem trim produktiem, gandrīz divas reizes dārgāks par tāda paša lieluma "Waving Palms" iepakojumu.

-   Nē. Piedod, Viljam. Es nemaksāšu divas reizes vairāk.

-    Bet, mammu, tev tas ir jāpērk. Es ciest nevaru "Waving Palms" un "Satifa" [humoss par vidēju cenu]. "Star of the East" ir vienīgā marka, kuru es ēdu. Man negaršo pārējās divas. Es tās neēdīšu. Man no tām nāk vēmiens. Tev ir jānopērk man "Star of the East".

-  Nē. Piedod, Viljam. Ja tu tik ļoti to vēlies, tu vari no savas kabatas naudas samaksāt cenu starpību.

Šajā brīdī Viljams kļūst nikns un sāk kliegt uz mammu.

-   Nē, mammu! Es netērēšu savu kabatas naudu! Tā nevar rīkoties! Tas nav godīgi! Tev ir jānopērk man "Star of the East"! Es ēdu tikai to! Tev ir jāpērk! TEV IR JĀPĒRK! Tu nevari man to nepirkt!

-   Nē, Viljam. Man nav tev jāpērk "Star of the East".

-   Tu nesaproti! Tev ir jāpērk!

Nav jau nemaz tik slikti kaut ko gribēt. Ja pusaudzis patiešām uzskata, ka viņš ir privileģēts un viņam ir tiesības uz visu, tā ir viņa darīšana. Tas var radīt problēmas tikai tad, ja citi, piemēram, viņa vecāki, to atbalsta. Ja vecāki tā nerīkojas, iedomātā privileģētība nav problēma.

Lai netiktu pārkāptas noteiktās privilēģiju robežas, vienīgais, kas Viljama mammai jādara jāatsakās pirkt dārgo humosu. Un viņai nekādā gadījumā nevajadzētu lasīt dēlam lekciju, jo tā izraisīs vienīgi protestu.

-   Viljam, tu laikam nesaprati. Cik reižu tev jāskaidro, lai tu beidzot apjēgtu ? Tev nav tiesību uz pilnīgi visu tikai tāpēc, ka tu to vēlies. Tas, ka tu esi, vēl nenozīmē, ka tu esi īpašs un ka tev pienākas vairāk nekā citiem. Tā parasti nenotiek. Pasaulē ir vēl miljardiem citu cilvēku.

-   Bet tas nav godīgi! Es ciest nevaru citus kumosus! Tas nav godīgi!

Viljama vārdi apliecina, ka viņš neko nav sapratis. Ja mamma turpinās tādā pašā garā, saruna pārvērtīsies strīdā un Viljams nolems, ka mamma ir maita.

"Jā, viņa ir maita! Viņa var atļauties to nopirkt! Ko man tagad darīt? Iztikt bez kumosa? Vai arī viņa domā, ka man būtu jāēd cits kumoss, no kura man var palikt nelabi?"

Savukārt, ja Viljama mamma neatkāpsies no sava lēmuma un nepirks dēla izvēlēto humosu, viņš iemācīsies tieši to, kas nepieciešams. "Es esmu īpašs. Tomēr neviens to pat nepamana. Kas ar viņiem visiem notiek? Man ir tiesības uz īpašu attieksmi. Taču izskatās, ka neviens to nezina. Es visu laiku mēģinu to ieskaidrot, taču nevienu tas neinteresē. Tātad man ir jārīkojas, jo es nekādā gadījumā nevēlos palikt bez iekārotās lietas, un tas nozīmē, ka man atkal būs jāuzvedas stulbi. Es to nevaru ciest, un, kā jau teicu, tas nav godīgi. Taču izskatās, ka man nav citas izvēles. Tā tas ir. Tikai tā es varu panākt savu. Tāpēc man būs jāizliekas, līdz visi sapratīs, kas es esmu."

1 Ir iespējami trīs cēloņi, kas provocē sliktās privilēģijas un liek pusaudzim domāt, ka viņam ir jāsaņem viss, ko viņš vēlas, tikai tāpēc, ka viņš to vēlas. Pirmais no cēloņiem ir šāds: pusaudzis pārāk bieži panāk savu, izmantojot iebiedēšanu, glaimus vai strīdus.

-   Man liekas, ka man ir alerģija pret šiem lētajiem produktiem. Tie izraisa nelabumu. Man ir ļoti jutīgs gremošanas trakts.

-   Viljam, tev nav alerģijas pret citām humosa markām.

-   Ir gan! Tu neko nezini! Kā tu vari zināt, ka man nav alerģijas ?

-   Labi, Viljam. Tomēr šī ir pirmā reize, kad dzirdu, ka tev ir problēmas ar gremošanu.

Otrs veids, kā bērns uzzina par sliktajām privilēģijām, viņš tās iemācās no vecākiem. Citiem vārdiem sakot: bērns ir ievērojis, ka vecāki neizturas vienādi pret visiem cilvēkiem. Iespējams, pusaudzis ir redzējis, ka mamma neiecietīgi izturas pret pārdevēju.

-  Ak dievs! Vai tiešām jums nekas nav zināms par produktiem, kurus tirgojat ? Vai jums nekas nav mācīts ?

Iespējams, pusaudzis ir dzirdējis, kā vecāki apsmej citus cilvēkus.

-   Ja uz pasaules ir kāds vēl lielāks idiots par tavu tēvoci Arturu, es gribētu viņu satikt.

Varbūt pusaudža vecāki mēdz izturēties neiecietīgi pret pilnīgi visiem cilvēkiem.

-    Paskat, paskat! Tas cilvēks priekšējā automašīnā. Viņam droši vien ir pāri deviņdesmit! Tik veciem cilvēkiem gan nevajadzētu braukt ar automašīnu! Tu tikai paskaties! Un tētis piespiež automašīnas skaņas signāla pogu.

Un, visbeidzot, trešais cēlonis pusaudzim iepatīkas sliktās privilēģijas, ja bērnībā viņam netika izvirzītas normālas prasības un panākta to izpilde.

-   Sindij, aizsien kurpju auklas.

-   Nē, tu aizsien.

-   Labi, Sindij. Bet vai tu nevēlies būt liela meitene? -Nē.

-   Lūdzu, ienes gultas veļu, kamēr vēl nelīst.

-   Es nevaru. Es esmu aizņemts.

-   Tu nekad neko nevari palīdzēt.

-   Tāpēc, ka tu vienmēr to lūdz nelaikā.

-   Tev taču ir jāizpilda mājasdarbs uz rītdienu.

-   Es nevaru. Es esmu noguris, un man sāp galva.

-   Tas gan nav labi. Vai gribi, lai uzrakstu tev attaisnojošu zīmi?

-   Jā. Nē. Izpildi mājasdarbu manā vietā. -Atkal?

-   Jā.

Privilēģijas ir labas, ja uzskatāt, ka jūs esat īpašs, ka pret jums ir jāizturas labi un ka jums ir vienlīdzīgas tiesības uz visu, ko sniedz dzīve. Privilēģijas ir sliktas, ja domājat, ka jūsu "īpašais" stāvoklis nosaka, ka jums pienākas daudz vairāk nekā citiem tikai tāpēc, ka jūs tāds esat.

izlutinātais pusaudzis

Lutināšana ir kaut kas līdzīgs privileģēšanai. Es bieži esmu dzirdējis sūdzības par to, ka mūsdienu bērni ir izlutināti, tāpēc gribētu parunāt par šo tēmu, īpašu uzmanību pievēršot bērna lutināšanai ar materiālām lietām. Ar vārdiem "izlutināts pusaudzis" parasti tiek raksturots pusaudzis, kuram tiek dots ļoti daudz un kuram šķiet, ka visa pasaule griežas tikai ap visstilīgākajām mantām.

-   Nu un? Man ir daudz mantu. Bet kas tur slikts? Mani vecāki to var atļauties. Kāpēc lai man nebūtu labas lietas ? Vai gribat redzēt manus džemperus ? Nu un tad, ka es pārāk daudz laika pavadu, aplūkojot dārgu zlmolu apģērbu un aksesuāru mājaslapas? Tas taču nepadara mani par sliktu cilvēku. Vai gribat redzēt manu jaunāko rokassprādzi?

-   Es zinu, tas izklausīsies pēc mantkārības. Un es saprotu, ka man ir paveicies, jo mani vecāki var atļauties pirkt patiešām stilīgas un dārgas mantas. Un es arī raizējos par nabadzīgajiem cilvēkiem, tomēr man ļoti vajag "Kismet" džinsus. Es zinu, ka tie ir ļoti dārgi. Taču mani vecāki nesaprot, kas notiks, ja es aiziešu uz skolu ar citas firmas džinsiem. Mani draugi to uzreiz ievēros, un viņi var sākt mani žēlot jūs nevarat zināt, cik tas ir pazemojoši. Vai ari viņi uzskatīs, ka ir no manis jānovēršas. Jūs nepazīstat manus draugus. "Tīna, nav tā, ka tu mums nemaz nepatiktu. Taču, ja zināmi cilvēki mūs redzēs kopā ar tevi un tev mugurā būs tās bikses… Es zinu, ka tā nav labi, bet tā nu tas ir. Ko par mums padomās, ja mēs draudzēsimies ar kādu, kurai mugurā ir tās bikses?" Jā, tas izklausās pārāk dramatizēti, taču, ja vecāki man nenopirks "Kismet" džinsus, tas izpostīs manu sabiedrisko dzīvi. Patiesībā, tas var sagraut visu manu dzīvi. Ticiet man.

Pēc brīža veikalā.

-   Labi, es uzvilkšu abus šos džinsu pārus. Es aplūkošu sevi spogulī, un es gribu, lai jūs man pateiktu, ka neredzat nekādu atšķirību. Vispirms "Kismet" džinsi. Ja? Tie izskatās labi. Es skatos uz sevi spogulī, un es izskatos labi. Un tagad es uzvelku tos stulbos džinsus. Nemēģiniet man iestāstīt, ka jūs neredzat nekādu atšķirību! Es neizskatos labi. Es nevaru iet uz skolu šajās biksēs! Nevaru iet!

Un, lūk, Mairona nožēlojamās sajūtas.

-    Šī bija slikta diena skolā. Es esmu kļuvis par 2. šķiras cilvēku. Bet es neesmu pieradis būt par 2. šķiras cilvēku. Līdz šim ar mani viss bija kārtībā. Es nebiju 2. šķiras cilvēks precīzi līdz šī rīta pusvienpadsmitiem. Un tad tas notika Džeimijs Aldovics man parādīja savu jauno "Delta Whisper" [tā ir jaunākā daudzfunkcionālā ierīce]. Diemžēl kopš tā brīža es kļuvu par 2. šķiras cilvēku. Tas nav smieklīgi. Un es palikšu par 2. šķiras cilvēku līdz brīdim, kad man pašam būs savs "Delta Whisper".

Tieši tobrīd, mācību stundas laikā, kurjers piegādā Maironam paciņu, kuru viņam atsūtījusi mamma. Mairons ar nepacietību atver paciņu.

-  Ak dievs! Tas ir "Delta Whisper". Es atkal varu būt lepns. Es atkal esmu ievērojams cilvēks.

Pasaulē ir daudz ļoti gudru un radošu cilvēku, kuriem maksā lielu naudu par to, ka viņi izgudro un ražo ļoti iekārojamus produktus. Šie produkti izskatās ļoti labi vai arī ir tik atšķirīgi, ka kļūst par tābrīža stilīguma kritēriju. Ir arī tādi iekārojamie produkti, par kuru eksistenci neviens nezināja un kuri nevienam nebija vajadzīgi līdz pat brīdim, kad ļoti gudrie un radošie cilvēki tās izgudroja.

Protams, nevienu nevajadzētu vērtēt pēc izskata vai pēc tā, kas viņam pieder. Nav pareizi, ja cilvēkam ir nepieciešams lērums stilīgu mantu, lai viņš varētu justies apmierināts ar sevi. Tomēr tajā pašā laikā nav noliedzams, ka modernās lietas, kas atrodas mums visapkārt, ietekmē mūs. Un tas, ka mēs vēlamies iegūt šīs lietas, nenozīmē, ka esam slikti cilvēki. Ja lielākajai daļai jūsu draugu ir moderns mobilais telefons, ir tikai dabiski, ka jūtaties neiederīgs kompānijā, jo jums tāda nav. Un, ja jūs ļoti vēlaties dārgu mobilo telefonu un to ari dabūjat, tas nepadara jūs par sliktu cilvēku.

Domāju, jūs nevēlaties izaudzināt bērnu, kurš uzskata, ka viņa vērtību nosaka viņam piederošās lietas. Tomēr, dzīvojot šajā pasaulē, bērnam ir ļoti grūti saprast, ka tā nav.

Kā jums būtu jārīkojas? Nedodiet savam bērnam pārāk daudz lietu, pat ja varat to atļauties. Nepieļaujiet, ka viņš bieži dabū lietas, kuras viņam patiesībā nav vajadzīgas. Nepadodieties bērna spiedienam iegādāties kaut ko tādu, ko nemaz nevarat atļauties. Un pats galvenais gādājiet, lai jūsu bērnam būtu plašs redzesloks, lai viņš vairāk censtos kaut ko paveikt, nevis iegūt. Citiem vārdiem sakot: jums ir jāpanāk, lai viņš sevi pierāda ar sekmīgu rīcību, nevis ar materiālām lietām. Cik zinu, vairākums vecāku tieši to arī mēģina darīt.

Visbeidzot, būtu labi, ja jūs savam bērnam iemācītu kaut nedaudz pazemības. To viņi lielā mērā var iemācīties no jums. Vai esat pastāstījis bērnam, ka pasaulē ir daudz cilvēku, kuriem nepieder pilnīgi nekas? Un ka vienīgais iemesls, kāpēc viņam pieder tik daudz, ir tāds, ka viņam palaimējies piedzimt pareizajā ģimenē? Cita iemesla nav. No cilvēkiem, kuriem nekas nepieder, viņu atšķir tikai un vienīgi veiksme. Ja kādam ir paveicies kļūt par skaistu lietu īpašnieku, viņam vajadzētu justies nedaudz neērti to cilvēku priekšā, kuriem nav paveicies.

nevērīgais pusaudzis

-   Mammu, tev tūlīt pat jāaizved mani uz veikalu. Tu taču zini par manu projektu vēsture ? Man tas jānodod rīt no rīta, un man vajag tās mazās pielīmējamās lapiņas, jo Tremblejas kundze teica, ka mums tās vajadzēs, lai atzīmētu katras nodaļas sākumu.

-   Deril, man līdz rītam jāpabeidz atskaite. Tu visu nedēļu zināji, ka tev vajadzēs tās līmlapiņas, tomēr tu to pasaki pēdējā brīdī. Tu nevari gaidīt, ka es tagad visu metīšu pie malas un momentā būšu tavā rīcībā.

-   Bet, mammu, tev ir jābrauc uz veikalu! Ko man tagad darīt ? Man vajag tās lapiņas tūlīt!

-   Deril, tu to zināji jau pirms nedēļas. Nav godīgi pēdējā brīdī prasīt no manis kaut kādas lapiņas. Visa pasaule negriežas tikai ap tevi vien.

-   Bet, mammu, man tās vajag jau rīt!

Nevērīgais pusaudzis nesaprot, ka Visums negriežas tikai ap viņu un viņa vēlmēm. Parunāsim ar Derilu!

-   Vai tev neliekas, ka esi mazliet nevērīgs?

-   Es zinu, ka man nevajadzēja to atlikt uz pēdējo brīdi. Bet diemžēl man vajag tās pielīmējamās lapiņas.

-   Vai tev neliekas, ka tas ir negodīgi pret mammu ?

-  Es nezinu. Es domāju, ka viņai būs jāpaliek nomodā tikai nedaudz ilgāk. Tas taču nav nekas īpašs.

-   Vai tev nav mazliet kauns no mammas? Vai tev neliekas, ka, atstājot visu uz pēdējo bridi, tu pat nepadomāji par to, ka traucē viņai sagatavot atskaiti un ka radi viņai būtiskas neērtības ?

-  Patiesībā, godīgi sakot, man nav kauns. Viņa taču ir mana mamma. Tā taču parasti rīkojas vecāki.

Pusaudži to uzskata par pašsaprotamu. Viņi bieži vien izturas tā, it kā vecāki būtu viņu kalpi cilvēki bez savas dzīves, gatavi pakalpot jebkurā brīdī. Turpretī jūs vēlaties, lai dienas gaitā jūsu bērns kaut uz brīdi iedomātos par jums, par jūsu vēlmēm, par to, kā jūtaties. Jūs vēlaties, lai bērna galvā kāds neliels stūrītis pastāvīgi būtu rezervēts jums. Kā panākt, lai pusaudzis saprastu, ka viņš nav pasaules centrs?

Ja vēlaties panākt, ka pusaudzis pamana pārējos cilvēkus, necentieties viņam ieskaidrot, cik ļoti nevērīgs viņš ir. Labāk mierīgi parunājiet par šo jautājumu.

-  Deril, vai tev nekad nav ienācis prātā, ka vajadzētu padomāt arī par citu cilvēku vajadzībām ? Tu nevari dzīvot, domājot tikai par sevi. Kādreiz apstājies un pajautā sev: "Kā tas ietekmēs mammu?" Vai tas ir tik grūti? Ne vienmēr visam jānotiek tikai pēc tava prāta.

Domājams, šādi vārdi iespiedīsies pusaudža prātā un ar laiku kaut nedaudz mainīs viņa uzvedību. Problēmas varētu rasties tad, ja gaidīsiet pozitīvu reakciju uzreiz.

-  Labi, es zinu, ka reizēm esmu nedaudz egocentrisks. Mēģināšu būt mazliet uzmanīgāks. Es zinu, ka arī tev ir sava dzīve. Es par to reizēm aizmirstu. Man par to nākotnē vajadzētu piedomāt. Piedod.

Nē, tā nemēdz notikt. Visticamāk, pusaudža pirmā reakcija nebūs gluži tāda, kādu jūs vēlētos sagaidīt.

-    Tas nav godīgi! Es domāju par citiem cilvēkiem! Es domāju par tevi! Es tev Mātes dienā uzdāvināju puķes. Taču izskatās, ka tas nav pietiekami labi! Kāda jēga darīt kaut ko labu, ja tu to nenovērtē?

-  Es nespēju tam noticēt! Deril! Tu neko nesaproti! Tu neesi sapratis pilnīgi neko no tā, ko es tev teicu!

Diemžēl pēc šādiem dialogiem pusaudži parasti secina: "Mamma nenovērtē neko no tā, ko es daru. Kāda tam visam jēga?" Nejau tāda mācība bērnam bija jāiegūst! Savukārt vecāki nodomā: "Viņš ir neciešams. Pilnīgi neciešams. Viņam ir pilnīgi vienalga, ko es saku. Kāda jēga?" Ne jau tāds bija vecāku mērķis!

Galveno mācību vienīgo, kurai ir nozīme, sniedz tas, ko vecāki dara, nevis tas, ko viņi saka. Piemēram, apskatītajā gadījumā ir svarīgi, vai Derila mamma aizvedīs dēlu uz veikalu vai ne. Pieņemsim, ka mamma nevēlas, lai Derils saņemtu zemāku atzīmi aizmirstu līmlapiņu dēļ, un viņa nolemj braukt uz veikalu. Ko šādā gadījumā iemācīsies Derils? "Ja es būšu pietiekami neatlaidīgs, mamma piekāpsies. Es viņu būšu nokaitinājis, taču viņa vpiekāpsies." Iespējams, tas nav nekas briesmīgs, kamēr vien šāda taktika nekļūst par bērna ieradumu. Un kas notiktu otrā gadījumā?

Mammai vēl ir jāuzraksta vairākas atskaites, turklāt veikala darba laiks tuvojas beigām, tāpēc Derils saņem atteikumu.

-   Nē, Deril, es nevaru tevi aizvest.

-   Bet, mammu!

-   Es nevaru, Deril. Piedod.

Nākamajā dienā Derils nodod vēstures projektu bez līmlapiņām un saņem par 10 punktiem mazāk.

Lūk, vēl kāds gadījums, kad Derila mamma vienkārši negribēja justies izmantota.

-   Mammu, es ielūdzu uz vakariņām Tīdžeju, Leniju un Melāniju.

-   Piedod, Deril. Es nopirku ēdamo tikai mums pašiem un es netaisos skriet un meklēt vēl kaut ko.

-   Bet, mammu! Es viņus jau uzaicināju.

-   Tev būs viņiem jāatsaka.

-   Bet, mammu! Tas nav godīgi!

-   Nākamreiz jau iepriekš man pajautā.

Vecāku laipnībai ir robežas. Dažreiz jūs varat piekāpties bērna prasībām, tomēr nepieļaujiet, ka viņa egocentrisms sāk valdīt pār jums pārāk bieži. Pusaudzim ir jāsaprot, ka viņš nav pasaules centrs. Šī apziņa pamodinās viņā empātijas jūtas un vienlaikus sniegs ari ļoti noderīgu mācību. "Ja es mammai kaut ko palūgšu, varbūt viņa to izdarīs manā labā, bet varbūt arī ne. Man ir laikus jāsaprot, ka mamma var manu lūgumu neizpildīt, ja viņai tas būs neizdevīgi vai ja tas būs par daudz prasīts. Bez tā, ko es vēlos, pasaulē ir arī vēl daudz kas cits. Ir arī tas, ko vēlas mamma, lai kā man tas nepatiktu."

Kā iemācīt pusaudzim būt uzmanīgākam un nesagādāt citiem nevajadzīgas ciešanas? Kā likt viņam padomāt par citu cilvēku jūtām? "Kā es justos, ja būtu ļoti aizņemts un kāds palūgtu mani nekavējoties izdarīt kaut ko tādu, ko būtu varējis palūgt citreiz, kad es biju brīvs? Domāju, ka es nebūtu īpaši laimīgs un justos apgrūtināts."

Kā pusaudži iegūst empātijas spēju? To viņos rada absolūta vecāku mīlestība. Saņēmuši gādīgu un labsirdīgu attieksmi no vecākiem, bērni top spējīgi no visas sirds parūpēties par citiem. Tātad svarīgākais audzināšanas aspekts, kas palīdz bērnam iegūt empātijas spēju, ir vecāku attieksme pret.viņu uzmanības veltīšana bērnam neatkarīgi no tā, kā bērns izturas pret vecākiem.

Linsijas mamma sagaida meitu pēc skolas.

-   Klau, vai gribi, lai aizvedu tevi uz mājām, pirms braukšu kārtot savas darīšanas? Tas gan nav man pa ceļam, taču es zinu, ka tev būs garlaicīgi braukāt man Ildzi veselas divas stundas.

-   Jā, mammu. Paldies, Linsija saka un nodomā: "Redz, kā mamma domā par mani."

It kā sīkums, tomēr svarīgi. Mammas iejūtīgā attieksme, visticamāk, attīstīs ari meitas spēju padomāt par citu cilvēku vēlmēm un vajadzībām. Pusaudzim ir jāsaprot, ka vecāki nav viņa kalpi, tomēr vienlaikus vecākiem ar cieņu jāizturas pret bērna jūtām.

Ja jūs attiecībās ar savu bērnu un citiem cilvēkiem lielākoties esat bijis atsaucīgs un iejūtīgs, iespējams, jūs jau esat uzvarējis šajā kaujā. Jūsu pusaudzis spēj būt jauks un uzmanīgs tikai pavērojiet, kā viņš izturas pret citiem cilvēkiem.

"Derils vienmēr loti labi izturas pret veco Tatlas kundzi, kura dzīvo mums kaimiņos. Kaut es kādreiz saņemtu tādu attieksmi!"

Jūs to saņesiet. Taču jums ir jāpaciešas.

izklaidīgais pusaudzis

Kā tikko uzzinājām, pusaudži nepievērš uzmanību vecāku eksistencei līdz brīdim, kad viņiem nepieciešama vecāku palīdzība. Citiem vārdiem sakot, viņi nedomā ne par vecāku jūtām, ne vajadzībām. Un, lai cik dīvaini tas būtu, dažkārt pusaudži tikpat izklaidīgi izturas arī pret sevi. Diemžēl šāda izturēšanās parāda viņus pavisam nepatīkamā gaismā. Tā līdzinās filmai, kurai montāžas laikā izgrieztas daudzas svarīgas epizodes.

Keilas mammai ir jāaiziet uz veikalu, un viņa nevēlas, ka šajā laikā Keila paliek mājās divatā ar savu draugu Stīvenu. Keila apgalvo, ka viņi kopā gatavos skolā uzdotos mājasdarbus.

-  Ak dievs! Mēs taču neko tādu nedarīsim! Mēs mācīsimies! Tu esi apsēsta ar domu, ka es esmu kaut kāda ar seksu pārņemta palaistuve, bet es tāda neesmu!

-   Nē, tikai man nepatīk, ka jūs šeit paliekat vieni paši.

Saruna turpinās, līdz Keilai sākas īsta dusmu lēkme:

-   Es tevi ienīstu! Es ienīstu šo stulbo māju! Tu pret mani izturies kā pret divgadīgu bērnu. Es tevi ienīstu! Turklāt Keila nevairās arī no lamuvārdiem. Izkliegusi dusmas, viņa aizskrien uz savu istabu.

Vēlāk vakarā, atgriezusies no veikala, mamma uzrunā Keilu:

-   Keila, tu pārkāpi normālas, pieņemamas uzvedības robežas, kad nelāvu tev palikt divatā ar Stīvenu. Tu nedrīksti tā izturēties.

-   Kā izturēties?

-   Keila, pēcpusdienā tev bija dusmu lēkme un tu lamājies, kad teicu, ka Stīvens nedrīkst nākt pie tevis.

-   Nē, tā nebija. Tu vienmēr visu pārspīlē.

-   Tu biji loti dusmīga.

-  Nē, nebiju.

Keila izturas tā, it kā nekas tāds nebūtu noticis. Tāpēc mamma turpina:

-   Keila, es gribu, lai tu noskaties šo.

-   Kas tas ir?

-   Tas ir videoieraksts ar tavu šodienas dusmu lēkmi.

Mamma parāda Keilai ierakstu.

-   Tā neesmu es. Tas ir viltojums, samontēts ar datora palīdzību.

Kā jūs domājat: Keila melo vai arī uztver realitāti izkropļotā veidā? Patiesība droši vien meklējama kaut kur pa vidu. Daudzi pusaudži (un arī pieaugušie) ģimenes lokā savu uzvedību uztver, sacīsim, selektīvi. Esot mājās, viņi atrodas it kā pavisam citā apziņas stāvoklī, proti, viņi izslēdz no sava prāta visu nepatīkamo. Šķiet, viņi vienkārši to neaptver.

Kā jums rīkoties, ja šādā īpatnējā apziņas stāvoklī ieslīgst jūsu pusaudzis? Pirmais padoms: netērējiet enerģiju, mēģinot panākt, lai bērns vaļsirdīgi atzītu to, kas patiesībā noticis. Vecāku mēģinājumi piespiest bērnu ieraudzīt patiesību ļoti reti es uzsveru, ļoti reti dod kādu derīgu rezultātu. Parasti viss beidzas ar naidpilnu strīdu.

-  Keila, tev bija dusmu lēkme, un tu lamājies, jo es nelāvu Stīvenam nākt pie tevis.

-  Man nebija nekādas lēkmes! Tu vienmēr pārspīlē pilnīgi visu, ko es daru!

-  Nē, tu pārkāpi uzvedības normu robežas.

-   Tu pārkāpi robežas! Tu kliedzi uz mani!

-  Nē, Keila. Tu kliedzi un lamājies. Tas bija briesmīgi.

-    Es biju tikai mazliet dusmīga. Kurš gan manā vietā nebūtu ? Tas arī viss! Tu pārspīlē!

-   Es nepārspīlēju.

Jo vairāk Keilas mamma cenšas panākt, lai meita ieraudzītu vai atzītu to, kas patiesībā notika, jo kareivīgāka kļūst Keila, aizstāvot savu viedokli un paliekot arvien dusmīgāka uz savu mammu. Un, jo ilgāk Keila aizstāvas, jo vairāk viņai šķiet, ka mamma ir ļauna un vienkārši vēlas meitu apvainot. Keila nemaz vairs nedomā par to, kāda bija vai nebija viņas uzvedība. Pajautāsim Keilai!

-   Ko tu iemācījies pēc sarunas ar mammu ?

-   Ko tieši ? To, ka mana mamma ir maita.

Tieši tā vairums pusaudžu lūkotos uz šo situāciju. Tāpēc labāk būtu, ja mamma nevis censtos pārliecināt Keilu par to, kas īstenībā notika, bet gan pastāstītu, kā viņa uztvēra notikušo.

-   Keila, man nepatika tava uzvedība šopēcpusdien.

-   Kāda uzvedība ?

-   Tev bija dusmu lēkme, un tu lamājies, kad pateicu, ka Stīvens nevarēs nākt šurp.

-   Es tā nedarīju! Tu pārspīlē!

-   Es negribu, lai arī turpmāk tu tā izturētos.

-   Kā izturētos ? Es tā neizturējos!

Taču Keilas mamma neturpina sarunu un Keilas turpmākie vārdi izskan veltīgi.

-   Tu manī neklausies! Man nebija dusmu lēkmes! Tu pārspīlē! Tu domā, ka es kliedzu, kaut gan tā nemaz nebija! Tu esi pārāk emocionāla!

Nepievēršot uzmanību Keilas iebildumiem, mamma izteica savu viedokli un devās prom. Viņa pateica visu, ko gribēja, savukārt Keila dzirdēja visu, ko sacīja mamma. Varbūt viņa mainīs domas par savu uzvedību, varbūt ne. Galvenais ir tas, ka viņas nestrīdējās par to, kas notika vai nenotika. Tagad Keila zina, kāds ir mammas viedoklis, un viņai pašai ar to jātiek galā. Iespējams, viņa iespītēsies un nemainīs savu uzvedību. Tomēr ir daudz lielāka iespēja, ka meitene pārdomās savu rīcību, nevis uztvers šo gadījumu kā vēl vienu reizi, kad mamma izturējusies kā maita.

"Es nezinu. Man ir neskaidras un miglainas atmiņas par to, ka varbūt kliedzu uz mammu un lietoju pārāk daudz lamuvārdu. Es nezinu. Atmiņas ir loti blāvas."

kāpēc pusaudzis nekad nav vainīgs

Pusaudžiem ir raksturīga selektīva atmiņa, proti, viņi atceras tikai to, ko vēlas atcerēties. Taču pat tad, ja pusaudži kaut ko atceras, viņi nekad neatzīst savu vainu.

-   Kur ir Meidžors ? Ak nē! Viņš atkal ir izsprucis laukā! Pēc pusstundas.

-  Elēna, man bija jāapskrien vai visi kaimiņi, lai sameklētu suni. Ar viņu taču varēja atgadīties kas slikts. Cik reižu man tev jāatgādina, lai kārtīgi aiztaisi moskītu tikla durvis un pārliecinies, ka tās ir ciet?

-   Tā nebiju es.

-   Protams, tā biji tu. Tu mājās biji viena pati.

-   Tā nebiju es.

-   Izbeidz stāstīt pasaciņas, ka tā nebiji tu.

-   Tā nebiju es, turklāt kā gan es varēju kārtīgi aiztaisīt durvis, ja man rokās bija soma, pilna ar skolas grāmatām ? Starp citu, es nemaz negribēju to stulbo suni!

Pusaudži nekad ne pie kā nav vainīgi.

-   Mans nesekmīgais vērtējums vēsturē? Es taču tev stāstīju par Tervilidžera kungu. Viņš mani nevar ciest! Es nezinu, kas ar viņu ir. Jau kopš pirmās dienas viņš ir uzēdies uz mani!

-   Vai tad es esmu vainīgs, ka biju atvedis pie sevis draugus, kamēr jūs nebijāt mājās, un Stīvijs Kinlans nozaga naudu no aploksnes neparedzētiem gadījumiem?

-   Tā ir stulbā ledusskapja vaina. Tas laikam ir sašķiebies. Kad vien atveru durvis, kaut kas izgāžas ārā.

Kāpēc pusaudži kaut reizi nevarētu atzīt savu vainu? "Jā, tā bija mana vaina. Piedod. Es turpmāk centīšos laboties." Tā vietā mēs biežāk dzirdam kaut ko šādu: "Tā nav mana vaina. Vecāki vienmēr mani vaino par visu. Viņi automātiski domā, ka es esmu vainīgs. Vispār jau es reizēm kaut ko izdaru nepareizi. Katrs var kļūdīties. Taču goda vārds viņi visā vaino mani."

Vēlme aizstāvēties ir cilvēku dabiskā reakcija uz apvainojumu. Un tas ir saprotams: ja esi izdarījis kaut ko sliktu un kāds to atklāj, parasti seko nepatikšanas uz tevi dusmojas, tu saņem sodu vai esi spiests samaksāt par radītajiem zaudējumiem.

-   Tu saplēsi lampu. Tev par to būs jāsamaksā.

-   Es to neizdarīju!

Pusaudži noliedz savu vainu divu iemeslu dēļ: lai izvairītos no citu cilvēku dusmām un lai nomierinātu savu sirdsapziņu. Lielākā daļa cilvēku izjūt sirdsapziņas pārmetumus, ja zina, ka ir izdarījuši kaut ko sliktu. Tās nav patīkamas izjūtas.

"Jā, es zinu, ka man vajadzēja būt mazliet uzmanīgākai.

Tas patiešām būtu stulbi, ja ar Meidžoru kaut kas atgadītos,

un tā būtu tikai mana vaina. Bet es negribu justies vainīga.

Tas ir stulbi."

Turklāt it kā nepietiktu ar sirdsapziņas pārmetumiem vainas atzīšana nozīmē arī to, ka ir nepieciešams mainīt savu attieksmi un uzvedību. Piemēram, turpmāk Elēnai būs rūpīgāk jāaiztaisa mājas durvis, Džekam centīgāk jāpilda mājasdarbi, lai vēsturē saņemtu labāku atzīmi, bet Bobijs pēc stundām nedrīkstēs vest uz mājām draugus, vismaz ne Stīviju Kinlanu. Protams, būtu daudz vieglāk, ja nekas savos paradumos nebūtu jāmaina. Lūk, kāpēc vairums pusaudžu dod priekšroku strīdiem un noliedz jebkurus pārkāpumus, viņi cer, ka sarunas laikā varēs novirzīt uzmanību no tā, ko ir izdarījuši. Viņi labāk atrod kādu citu, ko vainot.

-   Tas bija vējš!

Kā iemācīt pusaudzim uzņemties atbildību par savu slikto rīcību? Kā panākt, lai pusaudzis saprastu, ka viņa rīcība ir radījusi problēmas un ka turpmāk viņam ir jāmaina sava izturēšanās?

Pirmkārt, nevajadzētu ļaut bērnam izvairīties no savas vainas atzīšanas. Otrkārt, vajadzētu noskaidrot, vai viņš apzinās savas rīcības izraisītās sekas. Diemžēl ir ļoti viegli pavisam neviļus aiziet nepareizajā virzienā. Tā parasti notiek, ja vecāki pārāk daudz laika un pūļu velta tam, lai panāktu, ka bērns atzīst savu vainu un atvainojas.

-  Es to izdarīju. Tā bija mana vaina. Es nebiju pietiekami uzmanīgs. Piedod.

Lieliski! Bet kas patiesībā tiek panākts ar šo atzīšanos? Vai vārdi "Es to izdarīju. Piedod" nozīmē, ka pusaudzis tieši tā arī domā? Vai arī tas nozīmē, ka esat veiksmīgi viņu salauzis, un viņš pasaka to, ko vēlaties dzirdēt, tikai tāpēc, lai tiktu vaļā no jums? Diemžēl vecāku mēģinājumi panākt vaļsirdīgu atzīšanos vairumā gadījumu nenāk par labu mērķim. Tie neļauj pusaudzim atbrīvoties no iekšējās vainas apziņas.

-   Elēna, tu esi par to atbildīga. Tev vienmēr jāpārliecinās, ka durvis ir kārtīgi aizvērtas.

-  Es jau tā daru! Tā nav mana vaina, ka tās stulbās durvis nevar kārtīgi aiztaisīt. Tās ir jāsalabo!

-   Ar durvīm viss ir kārtībā. Tu tikai negribi tērēt laiku, lai pārliecinātos, ka tās ir ciet.

-   Es tam veltu pietiekami daudz laika. Tu neko nezini!

-   Elēna, kad tu iemācīsies būt rūpīgāka? Tu visu laiku domā tikai par sevi. Tu nekad nedomā par to, kas varētu notikt.

-  Domāju gan! Tu tikai negribi tērēt naudu durvju remontam! Viss automātiski ir mana vaina!

-   Tā bija tava vaina, Elēna.

-  Nē, tā ir tava vaina, jo tu esi par skopu, lai salabotu durvis.

Tagad Elēna domā, ka ir veiksmīgi novēlusi vainu uz savu mammu. "Mamma ir stulba. Viņa nekad netic tam, ko es saku. Mums vajadzētu jaunas durvis. Vecās vienmēr ir grūti aiztaisīt. Pie visa vainīgs tikai viņas skopums."

Jo vairāk Elēna tiek vainota, jo aktīvāk viņa aizstāvas un jo mazāk domā par savu rīcību. Strīdam turpinoties, mamma Elēnas skatījumā arvien vairāk līdzinās ļaundarim, kurš pelnījis pamatīgu prettriecienu, un šāda nostāja būtiski traucē meitenei uzņemties atbildību par savu rīcību. Visticamāk, Elēna iegūs pārliecību, ka atbildība pastāv ārpus viņas.

Kā jums būtu jārīkojas šādā situācijā? Skaidri pasakiet, ko sliktu, jūsuprāt, pusaudzis ir izdarījis un kādas ir viņa rīcības sekas. Ja vēlaties, pastāstiet, kā jūs jūtaties. Taču runājiet īsi. Un, kad viss ir pateikts, apklustiet.

-  Elēna, Meidžors bija izkļuvis ārā, un man bija jāapskrien visi kaimiņi, lai viņu sameklētu. Tev vajag pārliecināties, ka durvis ir kārtīgi aizvērtas. Vienmēr. Kādu dienu mums var nepaveikties var notikt kaut kas slikts.

Protams, pusaudze mēģina turpināt sarunu.

-   Es neatstāju durvis vaļā! Es neko sliktu neizdarīju! Es nezinu, kā tas atgadījās! Tu netici nekam, ko es saku! Tev vienalga ir jānopērk jaunas durvis!

Taču Elēnas mamma ir pateikusi visu, ko viņai vajadzēja pateikt. Šajā brīdī viņa pārtrauc sarunu, neņemot vērā to, ka meita turpina runāt.

-    Tu esi kā apsēsta ar kārtības mīlestību! Neviens neko nevar izdarīt tev pa prātam!

Elēna labprāt noveltu visu vainu uz mammu, bet, tā kā mamma neturpina strīdēties, Elēnai vairs nav, par ko lamāties. Viņai ir jāsamierinās ar konkrētiem faktiem: viņa kārtīgi neaizvēra durvis, tā rezultātā Meidžors izkļuva laukā, un varēja atgadīties kas slikts. Punkts.

Elēnas galvā sāk rosīties domas: "Tās stulbās durvis! Kāpēc l tās pašas nevarētu labāk aizvērties? Tas ir tik neizturami, ka visu laiku tam jāpievērš uzmanība. Neviens nesaprot, cik tas ir grūti. Tomēr es justos briesmīgi, ja ar Meidžoru kaut kas atgadītos."

Tā kā blakus nav vecāku, kas spēlētu ļaundara lomu, Elēnai nav, uz ko novelt vainu. Meitenei ir jāpieņem fakts, ka viņa nebija pietiekami uzmanīga un ka turpmāk viņai vajadzētu būt vērīgākai.

Atbildības izjūtu bērni neiemācās no vecāku pārmetumiem par pieļautajām kļūdām. Viņi to iemācās, kad ierauga savas rīcības sekas. Savukārt vecākiem šādās situācijās jāatceras viena no svarīgākajām prasmēm spēja apklust pareizajā brīdī.

kapec pusaudzis pret visu izturas negatīvi

Ir pusaudži, kuri vienmēr pret visu izturas negatīvi. Ja viņi kaut ko saka, tas parasti ir kaut kas nepatīkams.

-   Mammu, šī apelsīnu sula ir skāba. Tā nav laba. Tā ir pretīga.

Evansa mamma pagaršo sulu, un viņai tās garša šķiet patīkama.

-  Man gan liekas, ka tā garšo labi.

-  Negaršo vis. Tā ir ieskābusi. Tā jāmet ārā.

Mamma nodomā: "Viņš vienmēr par visu žēlojas. Misters Negatīvisms. Piemēram, vakar, kad es Evansam atgādināju, ka mums jābrauc pie Rebas tantes, viņš acumirkli pateica: "Tas būs stulbi un garlaicīgi." Taču viņš vienmēr tur ir labi pavadījis laiku! Tiesa, pats to nekad nav atzinis. Ja Evanss vispār kaut ko saka, tā vienmēr ir žēlošanās vai ari rupja piezīme. Piemēram: "Šī mašīna dīvaini ož." Jebkam, ko es saku, seko negatīva atbilde.

-   Vai mūsu pagalms neizskatās jauki1 ?

-   Ko tu gribi, lai es teiktu ? Pagalms kā jau pagalms. Kas ar manu dēlu notiek ? "

Evansa problēma ir pusaudža vecums. Līdz pusaudža gadu sasniegšanai bērni ir sajūsmā pilnīgi par visu.

-  Mammu! Mammu, tev tas jāredz!

-  Evan, tas ir beigts kukainītis.

-  Nē. Nē, mammu! Tu nesaproti! Tas ir superīgs! Paskaties uz to! Tas ir visforšākais kukainis, kādu esmu redzējis!

Pusaudža gados izrādīt sajūsmu it īpaši vecāku klātbūtnē nemaz nav forši. Sajūsmas izrādīšana nozīmē sevis un savas iekšējās pasaules atklāšanu, bet tieši to pusaudzis vēlas vismazāk. Pastāvīga noslēgtība un negatīvs noskaņojums atgrūž vecākus, un šī distance sniedz pusaudzim drošības izjūtu.

-  Ha! Vai tiešām kāds iedomājās, ka es vēlos dalīties savās izjūtās ar vecākiem ?

Patiesībā daudzas no šīm negatīvajām piezīmēm nemaz nav tik negatīvas, kā izklausās. Tāda ir pusaudžiem raksturīgā saskarsme, viņu versija par "Čau, prieks tevi redzēt!". Bet, tā kā pusaudži nespēj tik atklāti paust savas jūtas, viņi saka: "Šī sula ir ieskābusi."

Vēl viens iemesls negatīvisma izpausmēm ir tāds, ka pusaudži tāpat kā pieaugušie, tomēr daudz biežāk izmanto mājas kā vietu, kur atbrīvoties no dienas laikā uzkrātā stresa. Negaidiet, ka pusaugu dēls jums atklāti pastāstīs, kas viņu uztrauc. "Šodien pusdienu laikā visi puiši sāka zoboties, ka man neveicas ar Kristīni. Viņus nevarēja apklusināt. Viņi uzskatīja, ka tas ir baigi smieklīgi. Bet es gribēju sadot viņiem pa muti." Nē, neko tādu jūs nedzirdēsiet! Jūs dzirdēsiet vienīgi to, cik pretīga ir apelsīnu sula.

Kā jums būtu jāreaģē? Vispirms es pastāstīšu, ko nevajadzētu darīt. Visparastākā vecāku atbilde uz pusaudža negatīvismu būtu apmēram šāda:

-   Ja nevari pateikt kaut ko labu, nesaki neko.

Vai ari:

-   Tev vajadzētu zināt, ka pasaulē ir daudz izsalkušu bērnu, kuri būtu priecīgi kaut vai par šādu apelsīnu sulu.

Abas šīs atbildes nav sliktas, ja gribat pateikt tieši to. Tomēr, ja vien neaudzināt pusaudzi pirmo dienu savā mūžā, jums vajadzētu zināt, ka pretī saņemsiet kaut ko šādu:

-   Es varētu pateikt kaut ko labu, ja vien te viss nebūtu tik stulbi.

Vai ari:

-   Tie izsalkušie bērni šeit neatrodas, tāpēc sula ir jāmet ārā.

Protams, vecākiem nevajadzētu sacīt arī neko sarkastisku, piemēram:

-  Te būs saraksts ar visām negatīvajām piezīmēm, kuras esi izteicis šīs nedēļas laikā. Paskaties, kādu līmeni esi sasniedzis, mister īgņa!

Daudzi vecāki mēģina pusaudzim paskaidrot, cik nepatīkama ir viņa uzvedība, bet diemžēl arī šāda pieeja pusaudža izpratnē izklausās pēc piekasīšanās. Kā rāda mana pieredze, daudz labāk ir runāt tieši un izturēties lietišķi, bez aizstāvēšanās. Tomēr nevajag izturēties kritiski.

-   Man žēl, ka tev negaršo apelsīnu sula. Ja nevēlies, tev tā nav jādzer.

-   Es nedzeršu. Tā ir skāba. Tev nevajadzētu turēt mājās ieskābušu sulu.

Tā kā Evansa mamma negrasās izmest sulu, viņa neko vairāk nesaka. Pat ja Evanss turpina īgņoties, lai vēl mazliet ilgāk izbaudītu mīlestības pilno sarunu.

-   Apelsīnu sula ir ieskābusi. Laikam kaut kas nav kārtībā ar tavām garšas kārpiņām, mammu. Tā tiešām ir ieskābusi!

Par laimi, parasti šis negatīvisms ir tikai poza, tāpēc kādreiz pāris gadu tālākā nākotnē divdesmit divus gadus vecais Evanss varētu patīkami pārsteigt mammu.

-   Vai atceries apelsīnu sulu, kuru parasti dzērām, kad biju pusaudža vecumā ? Tā bija tik garšīga!

-   Tad kāpēc tu vienmēr par to žēlojies ?

-   Es nezinu. Vai bija tik briesmīgi?

labas manieres

Džordans, viņa tētis un māsa ir pasūtinājuši ēdienu restorānā. Pēc piecpadsmit minūtēm viesmīlis atnes vienu no ēdieniem.

-   Kurš pasūtīja cāli ar parmezānu ? viesmīlis jautā.

-   Es, iesaucas Džordans un, tiklīdz šķīvis ir nolikts viņam priekšā, aizrautīgi kēras pie ēdiena.

-  Džordan, pagaidi, līdz arī mums atnesīs ēdienus, un tikai tad sāc ēst, aizrāda tētis. Pieklājība prasa, lai tu pagaidītu, līdz visiem atnes ēdienu, un tikai tad ķertos pie ēšanas.

-   Mm, ar pilnu muti nomurmina Džordans.

Vēlāk, braucot mašīnā uz mājām, tētis atsāk sarunu:

-   Džordan, kad tu beidzot iemācīsies labas manieres? Tu taču nevari visu mūžu izturēties kā mežonis.

-   Galda kultūra ir blēņas, tēt. Tā domātas tikai bagātiem snobiem, lai viņi varētu izrādīt savu pārākumu pār citiem. Galda kultūra ir izlikšanās. Padomā par to, tēt! Cilvēki tiek vērtēti pēc samākslotas uzvedības, nevis pēc tā, kādi viņi ir. Galda kultūra ir pilnīgs pretstats dabiskai uzvedībai.

Daudzi pusaudži uzskata, ka pieklājības normas nav jāievēro, ka labas manieres ir tikai izlikšanās. Daži no viņiem saprot, ka pieklājības ievērošana prasa kaut nelielu piepūli, tāpēc labāk izvēlas vieglāko ceļu un uzvedas, kā pašiem ērtāk.

Es uzskatu, ka ikvienam bērnam var iemācīt labas manieres un to noteikti vajag darīt. Tā ir svēta lieta. Būtu lieliski, ja labas manieres kļūtu par bērna ikdienas iemaņām. Ar vārdiem "labas manieres" es nedomāju neko pārsmalcinātu, es runāju par parastām pieklājības normām, par "paldies", "lūdzu" un "piedodiet". Par skatīšanos sarunbiedram acīs sarunas laikā. Par ēšanu ar piemērotiem galda piederumiem. Par ēdiena košļāšanu ar aizvērtu muti. Par ēšanu tikai tad, kad ēdiens ir pasniegts arī pārējiem. Par jautājumu "Vai jūs, lūdzu, nepasniegtu man pupiņas?" tā vietā, lai vienkārši tās pagrābtu.

Ja pusaudzis jautā, kāpēc viņam būtu jāapgūst labas manieres, miniet kaut dažus saprotamus, praktiskus iemeslus. Pieklājīga uzvedība ir patīkama citiem: ja tu pieklājīgi izturēsies pret citiem, viņi tā izturēsies pret tevi. Pieklājība nodrošina patīkamu saskarsmi īpaši, ja cilvēki satiekas pirmo reizi. Pieklājības normas kalpo kā paraugs, tās palīdz saprast, ko teikt un kā rīkoties jaunos apstākļos. Cilvēki, kuriem nepiemīt labas manieres, bieži vien apjūk, nonākot jaunās situācijās vai sastopot svešus cilvēkus. Turklāt labas manieres ļauj iekļūt "pieklājīgo cilvēku klubiņā", kurā atrasties ir ļoti noderīgi.

-   Es to nedarīšu. Tas ir muļķīgi!

\

Kā jārīkojas jums, vecākiem? Jāturpina pieprasīt, lai bērns saka "lūdzu" un "paldies", lai, sarunājoties ar citiem cilvēkiem, nenokar galvu. Ja bērns iebilst, pieklājīgi atbildiet viņam:

-   Tu vari man nepiekrist. Tu vari uzskatīt, ka labas manieres ir muļķīgas. Tomēr es vēlos, lai tu uzvestos pieklājīgi. Tava uzvedība ietekmē citu cilvēku attieksmi pret tevi. Būt pieklājīgam ir labi.

Nestrīdieties. Nerājiet. Vienkārši pieprasiet pieklājīgu uzvedību. Iespējams, jūsu prasība provocēs pusaudža neapmierinātību un jūs saņemsiet labākajā gadījumā sašutuma pilnu piekāpšanos. Tomēr pēc pāris gadiem, kad jūsu bērns jau būs pieaudzis, viņš novērtēs pieklājības nozīmi. Iespējams, viņš pat pateiksies jums par to, ka iemācījāt viņam labas manieres.

-  Es tev neteikšu paldies. Es gribu būt "nepieklājīgo cilvēku klubiņā".

-  Nē, tu tikai domā, ka vēlies būt "nepieklājīgo klubiņā". Kā jau teicu esiet neatlaidīgs!

-  Džordan, neaizmirsti piedāvāt savu palīdzību, ja vajadzēs ienest iekšā smagos saiņus.

-   Labi, kā gribi.

-   Paldies, Džordan.

-   Tas ir tik neveikli un patētiski.

-  Nē, tā tas nav, un pieklājīga atbilde būtu: "Priecājos palīdzēt. "

vai pusaudzis jebkad apgūs visu, kas nepieciešams

Kā pusaudzis to visu iemācīsies? Viņam ir tik daudz trūkumu, un laika paliek arvien mazāk. Turklāt jūsu centieniem kaut ko mainīt nav nekādu panākumu… Kā jūsu bērns paspēs apgūt pieklājīgas manieres, labus ieradumus, atbildības izjūtu un vēl daudz ko citu, kas nepieciešams pieauguša cilvēka dzīvē?

To visu savam bērnam iemācīsiet jūs. To visu bērns pats iemācīsies no jums, no jūsu attieksmes pret viņu un citiem cilvēkiem. Ja lielāko tiesu būsiet bijuši labi un atsaucīgi vecāki, jūsu bērns kļūs par labu un atsaucīgu pieaugušo. Tas, ko būsiet sniedzis bērnam, kļūs par daļu no viņa. Vairumā gadījumu vecākiem nav jāuztraucas par to, kā pēdējā brīdī sabāzt visu nepieciešamo pusaudža galvā. Tas viss tur jau ir.

Tomēr jūs nemitīgi urda viens jautājums: kā jūsu pusaudzis rīkosies, kad nonāks pieaugušo pasaulē? Skaidrs ir tas, ka viņš pats būs pilnā mērā atbildīgs par savu rīcību, lai kāda tā būtu. Tas nozīmē, ka viņš būs spiests ieraudzīt savas rīcības rezultātu. Viņš mācīsies, jo viņam nebūs izvēles.

Aplūkosim piemēru par Selīnu un viņas mammu!

-   Sellna, kas tas ir?

-  Un kā tu domā? Tā ir melone.

-   Nē, es jautāju: kāpēc ledusskapī ir melones mizas ?

-   Es nezinu. Tur vēl ir palicis melones mīkstums.

-   Nē, Selīna. Tur ir tikai miza. Nevar izēst visu melones mīkstumu, bet pēc tam atlikt mizu atpakaļ ledusskapī.

-   Tur tomēr ir vēl mazliet palicis. Tu vienmēr esi teikusi, ka nedrīkst velti izšķiest ēdienu.

Selīnas mamma nodomā: "Es jau tik daudz neuztraucos par apēsto meloni, cik par to, ka drīz vien mana meita noklās pieaugušo pasaulē un ka ir tik daudz lietu, par kurām viņai nav ne mazākās nojausmas. Ja viņa to neiemācīsies, kā viņa izdzīvos viena pati ? "

Pajautāsim Selīnai!

-   Selīna, kas ir ar to meloni? Neviens to neēdīs, un tā tur stāvēs, kamēr sapūs.

-   Es nezinu. Varbūt tomēr kāds to ēdīs. Tā var gadīties.

Selīnas mamma: "Tā jau es domāju. Viņa itin neko nav

sapratusi."

Hmm… Varbūt Selīna tomēr nav tik bezcerīgs gadījums, kā domā viņas mamma? Ieskatīsimies nākotnē! Selīnai ir 25 gadi, un viņa viena pati dzīvo mazā dzīvoklītī. Viņa strādā par tirdzniecības aģenti un tikko ir izšķīrusies no drauga, ar kuru kopā bija trīs gadus. Kas ir redzams viņas ledusskapī? Tajā atrodas melones miza, bet blakus stāv atvērts jogurta trauciņš, kuram virspusē jau parādījies pelējums.

-   Redziet, viņa neko nav iemācījusies. Es zināju, ka tā notiks! Es zināju!

Tomēr pagaidīsim vēl mazliet! Varbūt Selīna mainīsies. Varbūt viņa ievēros, ka tad, kad viņa ir nopirkusi meloni, izēdusi tās mīkstumu un mizu atstājusi ledusskapī, neviens tai vairs nepieskaras. Varbūt Selīna pamanīs, ka pēc nedēļas vai divām melone sāk bojāties un beigās tā ir jāizmet ārā. Varbūt kādu dienu, izēdusi melones mīkstumu, viņa sapratīs, ka nav nekādas jēgas ielikt mizu atpakaļ ledusskapī, un izmetīs to atkritumu kastē. Tā tik tiešām notiek, un kopš šī brīža Selīna vienmēr izmet meloņu mizas, nevis ļauj tām sapūt ledusskapī.

-   Es nespēju tam noticēt! Viņa iemācījās ? Mana Seima iemācījās?

Kā tas notika? Un kāpēc tas nenotika agrāk? Selīna iemācījās rīkoties saprātīgi, jo viņa vairs nav mazs bērns. Viņa ir kļuvusi par pieaugušu cilvēku. Tagad ir tikai viņa un viņas rīcības rezultāti.

Pusaudža vecumā atbildības uzņemšanās ir līdzīga burvju trikam. Ja ledusskapī ieliek melones mizu un nedara pilnīgi neko, pēc nedēļas vai pat ātrāk miza ledusskapī vairs nebūs atrodama. Kādam no pieaugušajiem būs apnicis skatīties uz melones mizu, un viņš būs izmetis to ārā. Un pusaudzis uzgavilēs: "Redziet, es zināju, ka melone pazudīs. Ar to nebija nekādu problēmu." Taču, ja cilvēks dzīvo viens pats un krauj mizu kaudzes ledusskapī, nekādas burvestības nenotiek. Mizas stāv, kur stāvējušas, un lēnām pūst.

Pusaudzis domā: "Tagad man nevajag to darīt. Es vēl esmu bērns, un par mani rūpējas citi cilvēki. Atbildību es uzņemšos vēlāk kad kļūšu pieaudzis. Šobrīd es to nevēlos darīt."

Ar laiku šis "vēlāk" pienāk, un tad bērns iemācās visu, kas viņam nepieciešams.

Kas līdz tam jādara vecākiem? Kā jārīkojas Selīnas mammai? Mana atbilde ir šāda: viņa var darīt visu, ko vien vēlas. Viņa var šķendēties. Viņa var izmest melones mizu. Viņa var katru dienu fotografēt mizu un fotogrāfijas piespraust pie ledusskapja, lai dokumentētu pakāpenisku tās sapūšanu. Viņa var turpmāk nepirkt melones. īsāk sakot, Selīnas mamma var darīt vēl desmitiem citu lietu, izņemot vienu uzstājīgi likt meitai iemācīties visas dzīves gudrības. Tāda taktika tik tiešām var izraisīt problēmas.

-  Sellna, cik reižu man tev būs jāatgādina ? Neliec melones mizas atpakaļ ledusskapi!

-   Sellna, cik reižu man tas jāsaka ?

-   Sellna, nu cik var?

-   Sellna!

Cilvēki nemitīgi mainās, viņi turpina "pieņemties prātā" pat tad, kad jau ir pieauguši. Un tas notiek tāpēc, ka viņi katru dienu vistiešākajā veidā sastopas ar savas uzvedības radītajām sekām.

Hmm! Vai zināji, ka puvušām melonēm ir pretīgi salda smaka ?

Un tā notiek arī tad, ja bērni jau ir pieauguši, tomēr vēl arvien dzīvo kopā ar vecākiem. Viņi vairs nav bērni. Viņi ir pieauguši un vecākiem par pārsteigumu sāk uzņemties atbildību situācijās, kurās agrāk to nedarīja.

"Domāju, ka man vajadzētu izmest ārā meloni. Tā jau ir sākusi pūt, un es biju tā, kura to ielika ledusskapī."

Ar pusaudžiem tā parasti notiek. Lai kādas nevēlamas īpašības, jūsuprāt, piemistu jūsu bērniem, jums nav jāpatērē nesamērīgi daudz spēka, cenšoties tās izskaust. Daudzas no šīm kaujām jūs jau esat uzvarējis.

ja pusaudzis neatbilst vecāku cerībām

Harisonam skolā nekad nav bijušas izcilas sekmes, taču agrāk viņš vienmēr spēja izdomāt unikālus risinājumus, par kādiem citi bērni pat neiedomātos. Atceros, reiz bērnībā viņš no grāmatām izveidoja kāpnes, lai tiktu pie skapīša. Tas bija satriecoši.

Es vienmēr biju pārliecināts, ka manam dēlam klāsies labi. Ka tad, ja draugi man jautās, kā viņam klājas, man nevajadzēs kaut ko nomurmināt un steigšus mainīt sarunas tematu. Tomēr ir noticis tieši tā. Jā, dēls mācās vidusskolā, tomēr vina atzīmes nesniedzas pat līdz viduvējam līmenim. Viņš nedara pilnīgi neko, tikai pavada laiku kopā ar saviem draugiem neveiksminiekiem. Un es zinu, ka viņš smēķē zālīti. Mājās viņš cenšas no manis izvairīties, lai es viņam neko neliktu darīt.

Es mēdzu viņam aizrādīt, taču tas ir pilnīgi veltīgi. Saka, ka ir bērni, kuru spējas uzplaukst loti vēlu, un tad viņi labojas, taču nedomāju, ka tā varētu notikt ar Harisonu.

Un ko domā pats Harisons?

"Es zinu, ka mani vecāki vēlas, lai es mācītos labāk un lai man būtu plašāks interešu loks. Taču tā nav mana būtība. Es saprotu, ka neesmu attaisnojis viņu cerības. Taču man patīk

tas, ko es daru. Varbūt viņiem ar to nepietiek, toties mani tas apmierina.

Man nepatīk atrasties kopā ar vecākiem, jo tajos brīžos mani vienmēr pārņem sajūta, ka neesmu viņiem pietiekami labs. Bet es esmu es. Es tur neko nevaru mainīt. Es gribu būt kopā ar cilvēkiem, kuri mani pieņem tādu, kāds es esmu. Ar tiem, kuri mani nepārtraukti nevērtē."

Tas ir pilnīgi dabiski saistīt pozitīvas cerības ar savu bērnu. Un tikpat dabiski ir sajust vilšanos, kad bērnam neveicas. It īpaši nepatīkami tas ir situācijās, kad kāds no draugiem vai radiem stāsta par savu bērnu izcilajiem sasniegumiem.

-  Deksters bija ļoti vīlies, kad vēsturē saņēma vērtējumu "gandrīz izcili".

-   Mans Harisons bija ļoti vīlies, kad izrādījās, ka vakar televīzijā rādīja tikai raidījumu atkārtojumus.

Paskumstiet, ja nesaņemat to, ko vēlaties. Taču dariet to vienatnē! Paskumstiet, kamēr braucat mašīnā vai kad pamostaties nakts vidū, un ar to būs pietiekami. No rīta šis pusaudzis atkal ir jūsu bērns, kuram vajadzīga jūsu mīlestība un atbalsts, un viņš to ir pelnījis tikpat lielā mērā kā veiksminieki.

Jūs varat turpināt aizrādīt pusaudzim, tā netieši norādot, ka gaidāt no viņa ko vairāk. Tomēr ievērojiet svarīgu likumu: "Morāli drīkst lasīt tikai dažas reizes mēnesī. Pārējā laikā jāizrāda vecāku mīlestība un atbalsts."

Varbūt beigās pusaudzis jūs pārsteigs, bet varbūt arī ne. Paradoksāli, bet bieži vien lielāko gandarījumu vecākiem sniedz tieši tie bērni, kuri pusaudža gados sagādājuši raizes un uztraukumu. Teicamas sekmes skolā un laba uzvedība nebūt negarantē lieliskas attiecības ar vecākiem turpmākajos gados.

Jūsu bērns vienmēr paliks jūsu bērns. Vai viņš ir pelnījis mazāk mīlestības nekā čaklie un veiksmīgie?

ideālais bērns

Ir otrdienas rīts. Džeisona mamma atrodas virtuvē un pēkšņi saprot, ka viņai līdzās stāv vēl kāds. Nez no kurienes ir uzradies apmēram piecpadsmit gadus vecs zēns.

-   Kas tu esi ? Džeisona mamma jautā.

-   Es esmu bērns, kādu tu vienmēr esi vēlējusies.

-    Tu man izskaties kaut kur redzēts. Jā, tu esi līdzīgs manam Džeisonam. Taču tavas drēbes ir tīras un gaumīgas un tu pats izskaties sakopts.

-   Skat, kas nāk lejā pa kāpnēm, ierunājas kārtīgi ģērbtais Džeisons. Tas ir īstais Džeisons.

Un patiešām virtuvē vienaldzīgi ieslāj īstais Džeisons.

-   Viņš pat nepaskatījās uz mani, bēdīgi konstatē mamma.

-   Paskaties! iesaucas iedomu Džeisons, uzskrien augšup pa kāpnēm un tūlīt pat kāpj lejā, ar smaidu sacīdams:

-   Čau, mammu! Mīlu tevi. Kas būs brokastīs? Starp citu, man ir ļoti labas atzīmes, un es rakstu dzeju. Vai gribi dzirdēt manu jaunāko dzejoli?

-   Kas tas par ākstu? No kurienes viņš uzradies? jautā īstais Džeisons, pamanījis ciemiņu.

-    Tas esi tu, kādu vienmēr esmu vēlējusies, dēlam paskaidro mamma.

-  Man jau likās, ka esmu viņu kaut kur redzējis, tikai viņš izskatās pēc muļķa.

-   Sveiks! Es esmu tu, tikai ideālā versijā. Nē, patiesībā es esmu tāds, kādu tava mamma vienmēr ir vēlējusies redzēt savu dēlu.

-   Kāpēc tu esi tik jocīgi saģērbies ?

-   Mamma vienmēr ir gribējusi, lai tu tā ģērbtos.

-   Bet tu izskaties pēc muļķa.

-   Mammai gan tā neliekas. Vai ne, mammu ?

-   Viņam taisnība. Viņš ir ģērbies tā, kā es vienmēr esmu iedomājusies savu dēlu.

-   Mammu, vai tev nevajag palīdzēt? jautā ideālais Džeisons.

-   Vai, cik mīļi! Mamma ir patiesi iepriecināta.

-   Man kļūst nelabi, nīgri secina īstais Džeisons.

Pēkšņi istabā uzrodas nevainojama izskata sirms kungs.

-   Kas jūs esat ? Džeisona mamma vaicā.

-   Es esmu šī stāsta autors un varu izpildīt jebkuru vēlēšanos. Jūs varat izvēlēties, ar kuru no abiem Džeisoniem turpmāk dzīvot kopā. Ja izvēlēsieties ideālo Džeisonu, jūs aizmirsīsiet par īstā Džeisona eksistenci un par izdarīto izvēli. Jums nebūs jājūtas vainīgai par īstā Džeisona nodošanu mūžīgai aizmirstībai. Vienīgā problēma: jums ir tikai divdesmit sekundes laika, lai izvēlētos. Ja neizvēlēsieties noteiktajā laikā, es viņus abus pārvērtīšu par lieliem trušiem.

-   Tas ir tik ļauni!

-   Divdesmit… deviņpadsmit… astoņpadsmit…

-   Vai varu runāt ar dr. Volfu ?

-   Tas esmu es.

-    Jūs nemaz neatgādināt viņu. Fotogrāfijā jūs izskatāties jaunāks.

-   Jā, tā tika uzņemta pirms daudziem gadiem.

-   Jums vajadzētu to nomainīt. Tā būtu godīgāk.

-   Man vienalga.

-   Vai varat apsolīt, ka mans īstais Džeisons izaugs par kārtīgu cilvēku ? Un ka viņš pret mani izturēsies labāk ?

-   Nē, to es nevaru apsolīt. Taču, iespējams, tā notiks. Starp citu, jūsu laiks tuvojas beigām. Trīs… divi… viens!

-   Es izvēlos savu Džeisonu.

-   Diemžēl jau ir par vēlu.

Un patiešām abi puikas pēkšņi pazūd, bet viņu vietā virtuvē uzrodas divi milzīgi truši.

-   Ko es iesākšu ar diviem milzīgiem trušiem ? Džeisona mamma brīnās.

-   Blīkš, blākš! To saka abi lielie truši.

-   Es tikai pajokoju. Te ir jūsu Džeisons, saka dr. Volfs.

Šajā brīdī virtuvē parādās īstais Džeisons, bet dr. Volfs un

otrs milzīgais trusis pazūd.

-   Es tikko izglābu tevi no aizmirstības, jo mīlu tevi, Džeisona mamma saka.

-   Par ko tu runā ?

-   Ak, aizmirsti to.

8. nodaļa pusaudzis un vina PROBLĒMAS

S

eptiņgadīgais Metjū parkā spēlējas kopā ar citiem bērniem. Netālu uz soliņa sēž viņa tētis. Pēkšņi Metjū nošķiras no grupas un pieskrien pie tēta.

-   Tēti Tēt! Viņi par mani zobojas! Metjū šņukst. Tēt, pasaki, lai viņi izbeidz!

Septiņgadīgās Reinas mamma ir ienākusi meitas istabā novēlēt viņai labunakti. Reina sāk raudāt.

-   Kas noticis, saulīt? Kas tev kaiš?

-   Man pietrūkst vecmāmiņas Lūsijas. [Viņa pirms gada nomira.]

-   Es zinu. Mums visiem viņas pietrūkst, nosaka mamma. Pēc astoņiem gadiem.

-  Metjū, tu izskaties nomākts. Kaut kas noticis ? jautā tētis. -Nē.

-  Reina, pēdējā laikā tu izskaties mazliet aizkaitināta. Vai tevi kaut kas uztrauc ?

-   Mammu, lūdzu!

vecāki palīgu lomā

Kad bērni bija mazāki, tas bija tik viegli. Ja bērniem bija kādas problēmas, vecāki bija pirmie, kas to uzzināja. Vecāki bija tie, kam

bērni lūdza palīdzību nepatikšanu gadījumā. Taču tagad viņi ir pusaudži ar savām pusaudža gadu pilnvarām, un tās nosaka, ka neatkarība ir svēta lieta. Pusaudži uzskata, ka palīdzības meklēšana pie vecākiem ir iespējama tikai pašā ļaunākajā gadījumā. Diemžēl šie ļaunākie gadījumi dažkārt līdzinās krīzes situācijām, un vecākiem nemaz nav tik viegli saprast, kā bērnam palīdzēt.

-   Mani vecāki grib palīdzēt, taču, lai to visu vērstu par labu, ar apskāvieniem vien nepietiek. Man ir grūti to paskaidrot, bet, jo problēmas ir personiskākas, jo mazāk es vēlos, lai viņi par tām zinātu. Tas būtu pārāk mulsinoši, ja vecāki par tām uzzinātu. Un es nedomāju, ka ir kaut kas tāds, ko viņi varētu pateikt vai izdarīt, lai vērstu visu par labu. Es vienkārši uzskatu, ka viņi neizprot pasauli, kurā es dzīvoju, un nespēj iejusties manā ādā. Vecāki no tā visa nesaprot pilnīgi neko.

Vecāki, protams, ir apjukuši.

-    Viss bija pavisam citādi, kad viņš vēl bija mazs bērns. Tagad, kad viņš ir pusaudzis, problēmas kļuvušas daudz nopietnākas: narkotikas, sekss, alkohols. Viņš domā, ka es neko nezinu par viņa pasauli. Taču es zinu, ka viņš ir nesagatavots lielajai dzīvei. Viņš uzskata, ka zina visu, kas nepieciešams. Tas mani biedē daudz vairāk nekā toreiz, kad viņš bija mazāks. Es baidos, ka patlaban notiekošais var ietekmēt visu viņa dzīvi. Tas ir svarīgi. Es neesmu pārliecināts par to, kā man būtu jārīkojas, bet es arī nezinu, cik pamatīgi man vajadzētu iesaistīties. Cik daudz viņam vajadzētu zināt, lai varētu ar visu tikt galā paša spēkiem ?

Bērns pusaudža gados vairs nevēršas pie vecākiem tik bieži kā agrāk. Taču šajā laikposmā notikumi un arī problēmas mēdz attīstīties tik strauji, ka var samulsināt g'an pašus pusaudžus, gan vecākus. Par laimi, vecākiem vēl joprojām ir nozīmīga loma bērna dzīvē un viņi spēj palīdzēt daudzos gadījumos.

kā pārliecināt pusaudzi, kuru nav iespējams pārliecināt

Kādu vakaru Airīna, acīm redzami uztraukusies, ienāk istabā pie savas mammas un sāk stāstīt:

-   Nespēju tam noticēt! Kā es šodien izgāzos pie pusdienu galda! Es sastrīdējos ar Ādamu [viņas pašreizējais puisisJ un totāli zaudēju strīdā! Es kliedzu uz viņu un lamājos! Tā bija īsta izrāde ēdnīcā! Skatījās pilnīgi visi! Kā es rīt varēšu parādīties skolā ? Es jūtos pazemota!

-    Tu mierīgi vari iet uz skolu! Es zinu, ka tas bija nepatīkami, taču bērni tiek tam pāri. Rīt tās jau būs novecojušas ziņas.

-   Tu nesaproti! Par to var izlasīt feisbukā. Paldies dievam, neviens to nenofilmēja, citādi mums vajadzētu pārcelties uz citu pilsētu!

-   Airīna, es domāju, ka tu pārspīlē. Tu redzēsi pēc pāris dienām viss jau būs garām un visi par to būs aizmirsuši.

-  Nē, nebūs, mammu! Visi uzskatīs mani par jukušu un skatīsies uz mani greizi! Es zinu, kā tas parasti notiek neviens negribēs būt kopā ar mani!

-    Gribēs gan. Viņi taču zina, kāda tu esi patiesībā. Viens gadījums nespēs neko mainīt.

-   Tu vēl joprojām neko nesaproti! Mani draugi ir nepastāvīgi, viņi var pamest mani ne no šā, ne no tā!

-    Tu pārāk zemu novērtē savus draugus. Viņi noteikti saprot, ka cilvēki reizēm mēdz zaudēt savaldīšanos. Arī viņiem kādreiz var uznākt dusmu lēkmes, varbūt tikai tas nenotiks skolas ēdnīcā.

-   Es rīt uz skolu neiešu!

Mamma nodomā: "Izskatās, ka nekas no tā, ko es saku, nespēj palīdzēt. Jo vairāk cenšos viņu pārliecināt, jo nepārliecinātāka viņa kļūst."

Tas var būt ļoti nomācoši. Pusaudžiem bieži vien šķiet, ka ikviena viņu problēma ir pasaules gals. Turklāt, ja vecāki cenšas izturēties saprātīgi un sniegt kādu padomu, pusaudzis satraucas vēl vairāk. Šķiet, viņš grib tikai strīdēties, nevis sajusties labāk.

-   Mammu, tu nesaproti! Ja kādam rodas aizdomas, ka esi mazliet dīvains, neviens vairs nevēlas ar tevi draudzēties!

-   Tā nav taisnība, Airīna.

-   Tā ir taisnība!

Galvenais ir izprast pusaudža uztraukuma raksturu. Lai cik pārliecinoši būtu mammas argumenti un lai cik izsmeļoši viņa paskaidrotu, kāpēc ēdnīcā notikusī scēna nav nemaz tik briesmīga, Airīnas prāts tik un tā rada nebeidzamu pretargumentu straumi. Smadzenes parasti tā rīkojas, turklāt gudras smadzenes to dara daudz biežāk. Katrs pārliecinošais arguments rada pusaudzim arvien jaunus un jaunus uztraukumus.

Kā jums būtu jārīkojas, ja vēlaties pārliecināt satrauktu pusaudzi? Vispirms jums pašam ir skaidri jāapzinās, ka jūs to spējat. Taču rezultāts nebūs atkarīgs no jūsu argumentiem. Jūs pārliecināsiet pusaudzi tikai tad, ja patiesi ieklausīsieties viņa raizēs un jutīsiet līdzi viņa dziļajām ciešanām. Pusaudzis jutīs, ka esat viņu sadzirdējis un vēlaties atbalstīt. Tomēr galvenais ir tas, ka jūs neesat ne tuvu tik uztraucies kā viņš. Veiksmīgas pārliecināšanas garants ir ne tikai līdzjūtības pilna klātbūtne, bet arī jūsu paša pārliecība, ka pusaudža bažas ir nepamatotas. Jums ir kaut kas tāds, kā nav pusaudzim, pieauguša cilvēka pieredze. Jūs zināt, ka tas, kas sākumā izskatās pēc nopietnām problēmām, laika gaitā parasti kļūst nenozīmīgs. Iespējams, šo lietu nevar atrisināt, taču ar laiku tā kļūs mazāk satraucoša. Diemžēl šo gudrību var iemācīties tikai no dzīves pieredzes, spriedelēšana un paskaidrojumi neko nedod.

Lai pārliecinātu pusaudzi, jums nav jāpaļaujas uz veselo saprātu. Viņa spriestspēja var pārspēt jūsējo, proti, viņš var pierādīt, ka jūsu argumenti neiztur kritiku. Un ko tad?

-   Mammu, tagad tu redzi, ka tava pārliecināšana nekam neder.

-   Tev taisnība, Airīna! Tu mani pārliecināji. Tā ir katastrofa! Ak mans dievs! Ko mēs tagad darīsim?

Patiesībā jums netieši ir jāpasaka: "Es nevaru rast atbildes uz visām tavām raizēm, taču, ņemot vērā savu pieredzi, es tik daudz neuzraucos par tavu stāstu." Pusaudzi var pārliecināt tikai tas, ka jūs uzklausāt viņa raizes, bet pats paliekat mierīgs.

-   Nezinu, ko lai vēl saka, Airīna. Es saprotu, ka tas tevi uztrauc, taču tu būsi pārsteigta, cik ātri tas viss aizmirsīsies. Es par to tik loti neuztrauktos.

-   Bet viņi taču uz mani skatīsies greizi! Es to zinu! Es viņus pazīstu! Es nekad vairs ne ar vienu no viņiem nevarēšu sēdēt pie pusdienu galda!

Atcerieties, ka pats galvenais ir jūsu pārliecība un līdzjūtība, nevis vārdi.

-   Airīna, nezinu, ko lai vēl saku. Es zinu un saprotu, ka tas tevi ļoti uztrauc, taču es neesmu tik ļoti uztraukusies kā tu.

-   Bet tu nesaproti! Tu nemaz neklausies, ko es saku. Tomēr mamma klausās, un Airīna to zina. Turklāt meitene

redz, ka mamma nav tik uztraukta kā viņa. Tas palīdz.

-   Es tevi uzklausīju, Airīna. Es zinu, ka esi uztraukusies. Tomēr es to visu redzu nedaudz citādi kā tu.

-  Nu labi, es iešu uz skolu! Bet tu redzēsi tā būs katastrofa!

-  Kādu brīdi tu varbūt jutīsies neērti. Būs grūti, bet ar laiku tas viss aizmirsīsies.

-   Bet es nemaz nezināšu, ko viņi domā. Tagad viņi uzskata, ka jebkas, ko viņi pateiks, var mani atkal izprovocēt. Tāpēc viņi pamazām pārstās ar mani draudzēties, un es pat nesapratīšu, ka tas notiek.

-   Es nedomāju, ka tā notiks. Taču es saprotu, ka tu par to uztraucies.

-   Tu neko nesaproti!

Nākamajā rītā Airīna iet uz skolu, un tas nav patīkami, taču drīz vien kā jau bija gaidāms šis notikums kļūst par pagātni.

ja pusaudzis jūtas nomākts

Vairākums vecāku ar prieku atceras savus pusaudža gadus: "Atceros, kad es biju pusaudzis… Ak dievs, kādi gan toreiz bija laiki! O jā! Es pārgulēju ar pāris meitenēm. Aprakstīju pāris sienas. Mani pusaudža gadi kas tas bija par laiku!"

Mūsdienu pusaudzis šos gadus redz citādi.

-   Tas ir stulbums! Vai gribat zināt, ko nozīmē būt pusaudzim ? Es jums pastāstīšu! Sākšu ar skolu. Tas ir tik garlaicīgi! Man ir jābūt labām atzīmēm, lai nodrošinātu sev labu nākotni.

Taču man nav labu atzīmju. Un es nemaz neesmu pārliecināts, ka jauka nākotne ir atkarīga no labām atzīmēm, tomēr es nevēlos riskēt. Tāpēc vienmēr izjūtu spiedienu. Es ienīstu mācības, un es ienīstu mājasdarbus, tomēr tie mani uztrauc. Tas ir tik stulbi! Un tas nemotivē mani mācīties. Tas tikai liek man justies kā pēdējam idiotam, jo gandrīz visu laiku man ir jānodarbojas ar to, kas nemaz nav vajadzīgs.

Ak jā, man ir arī sabiedriskā dzīve. Bet, atklāti runājot, pēdējā laikā man vairāk par visu patīk piedzerties. Tas mani uztrauc, bet to es nevienam nevaru teikt. Un es zinu, ka tikai mānu sevi, kad apgalvoju, ka varu arī nedzert, ja nevēlos. Jo es saprotu: ja es sevi nemānu, es patiesībā gaidu, kad varēšu piedzerties, un es vienalga to darīšu. Tas ir mazliet stulbi, vai ne?

Lai kā arī būtu, par manu sabiedrisko dzīvi var teikt, ka, izņemot reizes, kad esmu piedzēries, es gandrīz vienmēr pasaku vai izdaru kaut ko stulbu, un tas nekad nenotiek tā, kā biju domājis. Un tad es iekūlos situācijās, kad kāds uz mani dusmojas, bet es to nemaz negribēju. Un man nav ne jausmas, kā to visu izlabot. Citiem bērniem tas padodas loti labi, taču es neesmu viens no viņiem.

Vai esmu domājis par pašnāvību? Jā, esmu. Tomēr es to nekad nedarītu. Vismaz man tā liekas… kaut reizēm šķiet, ka mana dzīve ir sagājusi grīstē. Ir loti smagi, un liekas, ka nekad nekas labs nenotiek. Un brīžiem es tam visam neredzu jēgu, jo tā tas būs vienmēr, kaut gan runā, ka tad, kad esi pieaudzis, iet vēl grūtāk. To nu gan es negribētu piedzīvot!

Mani vecāki ir jauki, un es zinu, ka viņi mani mīl. Taču kādu labumu viņi man var sniegt, ja viņiem nav ne mazākās nojausmas un saprašanas par to, kāda ir mana dzīve? Visi nepārtraukti kladzina par kaut kādiem pienākumiem mājās, it kā tas būtu kaut kas īpaši svarīgs. Vai mūsu savstarpējām attiecībām būtu jāaprobežojas tikai ar to ?

Lielākā daļa pusaudžu reizēm kļūst nomākti un pat ieslīgst depresīvā stāvoklī. Tas ir normāli. Tā ir parasta parādība pusaudža gados.

Pusaudži var kļūt nomākti, ja viņu dzīvē atgadās kaut kas nepatīkams nelaimīga mīlestība, nesaskaņas ar draugiem, problēmas skolā. Pusaudži var kļūt nomākti, jo ne viss dzīvē norisinās jauki un skaisti, un tad viņiem sāk likties, ka sliktā ir daudz vairāk nekā labā; to ir ļoti grūti izturēt. Un pusaudži var kļūt nomākti tāpēc, ka tādu emocionālo stāvokli izraisa iekšējā psiholoģiskā tieksme ieslīgt depresijā.

Kā var zināt, ka pusaudzim ir depresija? Par depresiju liecina dažas tipiskas pazīmes sekmju pasliktināšanās, intereses zudums par draugiem un aktivitātēm, atsvešināšanās, ilgstoša gulēšana, labi pamanāmas skumjas, aizkaitināmība un vispārējs dzīvesprieka zudums.

Problēma ir tā, ka dažiem pusaudžiem iepriekš minētās pazīmes ir novērojamas pastāvīgi. Nenoliedzami, pusaudža dzīve ir grūta, saspringta un sarūgtinoša, tāpēc svarīgākais jautājums ir nevis par to, vai pusaudzi māc depresija, bet gan vai ar viņu notiek kas tāds, par ko jums būtu jāuztraucas. Pajautājiet to savam bērnam!

-   Katrīna, izskatās, ka tu pēdējā laikā esi nomākta.

-   Tu domā, ka man ir depresija ? Dzīve šajā mājā ir nomācoša, tomēr es neesmu nomākta.

Ja pusaudzis ir nomākts, iespējams, viņš pats to nemaz neapzinās vai arī nevēlas par to runāt. Taču var gadīties, ka viņš labprāt pastāsta jums, kā jūtas.

-   Jā, tā laikam ir. Manā dzīvē norisinās tik daudz notikumu vienlaikus, un diezgan bieži es nejūtos labi. Reizēm es pat nezinu, kāpēc.

Kā jūs varat zināt, vai jums ir jāuztraucas vai nav? Atbildiet uz dažiem būtiskiem jautājumiem par pusaudža dzīvē svarīgiem notikumiem! (Tie var noderēt arī daudzos citos gadījumos, kad pusaudzim parādās emocionālas vai psiholoģiskas problēmas, lai kāds būtu to cēlonis trauksme, apreibinošo vielu lietošana, impulsivitāte vai uzmanības deficīta sindroms.)

•    Vai manam bērnam ir ilgstošas problēmas skolā, piemēram, sliktas atzīmes, neapmierinoša uzvedība, bieži kavējumi?

•    Vai manam bērnam nav draugu? Varbūt viņš zaudē jau esošos draugus?

•    Vai manam bērnam ir būtiski ēšanas un gulēšanas traucējumi?

Varbūt viņš to dara par daudz vai par maz?

•    Vai mans bērns ir atsvešinājies vai ilgstoši nomākts?

Ja atbilde uz kādu no šiem jautājumiem ir apstiprinoša, jums ir pamats uztraukties. Bet, ja šie "simptomi" novērojami ilgstoši, vislabāk būtu meklēt garīgās veselības speciālista palīdzību. Viņš palīdzēs noteikt problēmas cēloni un piedāvās risinājumu.

Vizīte pie garīgās veselības speciālista nekavējoties nepieciešama arī tādā gadījumā, ja jums ir aizdomas, ka bērns var nodarīt kaitējumu sev vai kādam citam cilvēkam. Ja šķiet, ka briesmas jau ir nenovēršamas, izsauciet neatliekamo medicīnisko palīdzību vai vediet bērnu uz slimnīcu. Ja situācija kļūst bīstama, izsauciet policiju. Neriskējiet, gaidot un cerot, ka nekas slikts nenotiks! Tas var notikt. Tāpēc obligāti meklējiet palīdzību, ja jums ir pamatotas bažas par jūsu bērna vai kāda cita cilvēka dzīvību.

Vēl viena situācija, kad noteikti vajadzētu konsultēties ar speciālistu, ja bērns runā par vēlēšanos nomirt. Uztveriet to nopietni! Vienalga, vai frāze "Es gribu nomirt" bija tikai joks, daļa no dusmu lēkmes vai nepārdomāts izsauciens nebeidzamu žēlabu laikā, jūs nedrīkstat to atstāt bez ievērības. To dzirdot, jums vajadzētu pajautāt: "Vai tu nopietni runā par pašnāvību?" Un, iekams pusaudža atbilde nav pilnībā jūs pārliecinājusi, ka neko tamlīdzīgu viņš nedomā darīt, jums ir jāmeklē palīdzība. Ja jūtat, ka šāda varbūtība ir nenovēršama, rīkojieties atbilstoši ārkārtas situācijai.

Ja jūsu bērns jūtas nelaimīgs, vienmēr ir vismaz divas iespējas, kā jūs varētu rīkoties, lai visu vērstu par labu. Viena no tām kā jau iepriekš minēju ir regulāras sarunas ar bērnu.

-   Kā iet? Kā gāja skolā? Vai ir kas jauns?

Pusaudzis var sniegt gan pozitīvu, gan negatīvu atbildi.

-   Vai tu vari izbeigt?

Bet varbūt:

-   Es nezinu. Viss ir labi. Neuztraucies.

Esiet neatlaidīgs. Dažkārt bērns vispār neatbildēs, tomēr viņš būs uztvēris galveno domu: "Es par tevi uztraucos un rūpējos, un es vienmēr būšu tev līdzās." Šāda ziņa ir ļoti labs atbalsts.

Visbeidzot, lai kādas problēmas nomāktu jūsu bērnu, vienmēr dariet visu iespējamo, lai mājās valdītu patīkama atmosfēra, lai bērns gribētu tur atrasties. Kad pusaudzis jutīsies nožēlojami, viņš zinās, ka vismaz mājas ir drošs un patīkams patvērums, kur vienmēr atgriezties. Doma, ka pasaulē eksistē šāda silta un droša vieta, var būtiski palīdzēt pārvarēt grūtos laikus.

"Šobrīd mana dzīve ir vienkārši briesmīga, un es nezinu, cik ilgi tas vēl turpināsies. Taču man vismaz ir sava istaba un manas mīļās lietas, un lielāko daļu laika mani vecāki ir tīri ciešami. Es zinu, ka viņi mani mīl, kaut gan no tā nav nekāda labuma. Patiesībā manas mājas nemaz nav tik sliktas. Man ir grūti to atzīt, bet vislabāk es jūtos tieši savā istabā. Jā, tā tas ir. Lai cik neciešami tas būtu, man ir jāatzīst: esmu priecīgs, ka man ir pašam sava istaba."

ja pusaudzim ir nepatikšanas

Iezvanās telefons, un Alekša mamma nospiež taustiņu, lai atbildētu, bet zvanītājs jau vaicā:

-   Vai Krestmanes kundze?

-   Jā.

-   Labdien! Es esmu Čārlzs Nīlijs, vidusskolas direktora vietnieks. Jums ir jāatbrauc uz skolu un jāpaņem Alekss. Viņš uz vienu dienu tiek atstādināts no mācībām par kaušanos ar citu skolnieku.

Kad Alekša mamma ierodas skolā, dežurējošais skolotājs Oliveti kungs atstāsta viņai notikušo: Alekss pagrūdis kādu zēnu, tas zaudējis līdzsvaru un nokritis. Cietušais apgalvo, ka ticis pagrūsts bez iemesla. Alekss nedrīkst ierasties skolā arī nākamajā dienā, jo tāds ir sods par kaušanos.

Tiklīdz mamma ar Alekšu iekāpj mašīnā, puisis sāk aizstāvēties:

-    Mammu, īstenībā viss notika pavisam citādi! Treviss Benets tā izturas pret visiem, ne tikai pret mani! Viņš bez jebkāda iemesla uzgrūda mani skapītim, bet es viņu pagrūdu, lai atbrīvotos no viņa! Es tikai aizstāvējos! Bet Oliveti kungs redzēja tikai to. Turklāt Oliveti kungam es nepatīku pagājušajā gadā, kad viņš mums vadīja sporta nodarbības, viņš mani uzskatīja par iedomīgu. Varbūt es tāds arī biju, taču tas nav iemesls, lai mani apvainotu par to, ko neesmu darījis! Es zvēru pie dieva, mammu!

Ar asarām acīs Alekss piebilst:

-  Mammu, tev kaut kas jādara! Tas nav godīgi!

Vai Alekša mammai vajadzētu samierināties ar noteikto sodu vai arī aktīvi iesaistīties diskusijā ar skolas vadību, lai aizstāvētu savu dēlu pret netaisnīgu apsūdzību?

Vecāki bieži vien stāsta saviem pusaudžiem, ka tagad viņiem pašiem ir jāatbild par savas rīcības sekām. Taču, kad pusaudzis patiešām iekļūst nepatikšanās, viss ir nedaudz citādi, nekā vecāki bija iedomājušies. Pirmā problēma, ar kuru jātiek galā, ir tāda, ka pusaudža stāsts tas ir ticams un tiek pasniegts kā neapstrīdama patiesība vienmēr ievērojami atšķiras no oficiālās versijas.

-   Tev man ir jātic, mammu! Es neko sliktu neizdarīju! Es tikai aizstāvējos! Zvēru pie dieva!

Vecāku stingro apņēmību iedragā divi faktori: pusaudža stāsts, kurš izklausās ticams, un nemiers, kurš parādās nekavējoties.

"Tagad, kad viņš mācās vidusskolā, šis starpgadījums var negatīvi ietekmēt viņa nākotni. Tas var apdraudēt iestāšanos koledžā un ak dievs! kļūt par daļu no viņa pastāvīgā raksturojuma. Parasti saka, ka šādas lietas vēlāk netiek pieminētas, tomēr vai man vajadzētu riskēt ? Un ja nu tas atstāj iespaidu uz viņa turpmāko dzīvi?"

Kā Alekša mammai būtu jārīkojas? Kur ir robeža starp pārspīlētu aizstāvēšanu un rūpēm par sava bērna interesēm?

Katra situācija ir citāda, tāpēc es nesniegšu jau gatavus padomus. Tomēr es gribu atgādināt vienu ļoti būtisku aspektu, kam vajadzētu jūs atturēt no pārāk straujas pusaudža aizstāvēšanas, šobrīd viņš ieiet tādā savas dzīves posmā, kurā jūs vairs nespējat viņu pilnībā aizstāvēt. Pusaudzis vairs nevar rīkoties nesodīti. Viņš vairs nedrīkst domāt, ka tiks pasargāts no savas nepārdomātās rīcības sekām. Galu galā pavisam drīz viņam jākļūst pilnībā patstāvīgam.

Alekša mamma varētu sacīt:

-   Nav nekādas nozīmes tam, vai es tev ticu vai ne. Svarīgi ir tas, ka es nevaru vienmēr tevi aizstāvēt vienalga, vai tev ir taisnība vai nav. Tev pašam ir jāizdomā, kā rīkoties, lai neiekultos nepatikšanās. Ja tevi atzīst par vainīgu -pat netaisnīgi -, ko tu vari darīt, lai otrreiz tas vairs neatkārtotos ?

Ko darīt, ja pret jūsu bērnu patiešām izturas netaisnīgi? Ja tas ir skaidri redzams, protams, rīkojieties. Bet bieži vien patiesība nav tik viegli izdibināma, reizēm ir gandrīz neiespējami izšķirt, kas īsti noticis. Tādā gadījumā atcerieties, ka pat tad, ja jūsu bērns ir apsūdzēts netaisnīgi (ar noteikumu, ka sekas nav pārāk smagas), iegūtā mācība var būt ļoti noderīga: pasaule ir haotiska un pilna ar nejaušībām, tāpēc tev pašam jārūpējas par sevi.

-  Aleks, es izlēmu, ka neiešu uz skolu. Tev pašam jātiek galā ar skolas vadības lēmumu.

-   Tu neiesi uz skolu un necīnīsies par savu dēlu ? Tu mani atstāsi pilnīgi netaisnīgu cilvēku patvaļā? Turklāt viens no šiem cilvēkiem mani ienīst!

-    Piedod, Aleks. Varbūt man nav taisnība, taču tev ar to jātiek galā pašam. Tev ir jāizdomā, kas būtu jādara, lai turpmāk neiekultos šādās nepatikšanās.

-  Bet tu taču pamet nelaimē savu bērnu! Tu patiešām pamet savu bērnu ?!

Protams, ir grūti atstāt savu bērnu "cīņas laukā" vienu pašu, 'bet reizēm tā ir vispareizākā rīcība.

9. nodaļa pusaudzis un skola

I ogana un Vanesas tētis raizējas par saviem bērniem: L_ Visapkārt ir īsti džungļi. Es gribētu, lai tā nebūtu, taču tā diemžēl ir. Mūsdienu pasaulē nekas vairs nenotiek kā agrāk, tagad ir jācīnās par visu. Pēc skolas beigšanas bērniem vajadzēs likt lietā visus iespējamos līdzekļus, lai turpmākā dzīve viņiem būtu izdevusies. Es gribētu, lai maniem bērniem būtu jauki pusaudža gadi. Taču patiesība ir skaudra viss atkarīgs no tā, kā viņiem būs veicies skolā. Tam ir ļoti liela nozīme. Tā ir viņu nākotne. Taču viņi to nesaprot.

Varbūt daži to nesaprot. Tomēr ir arī tādi pusaudži, kuri ļoti labi saprot.

Mācību gada laikā man visas svētdienas ir drausmīgas. Sestdienās es labi pavadu laiku. Esmu atpūties, un man ir jautri. Svētdiena arī iesākas normāli. Bet pēc tam, pēcpusdienā, tiklīdz saule sāk slīdēt uz rietu, mani pārņem vājums. Tas uznāk kā negaisa mākonis. Es kļūstu nemierīgs, un tā es jūtos visu vakaru un arī svētdienas naktī. Tāpat es jūtos arī pirmdienas rītā. Tā tas turpinās līdz brīdim, kad ierodos skolā. Izskatās, ka es katru nedēlu baidos no skolas. Un tā notiek katru svētdienu visa mācību gada garumā. Visu laiku.

izglītība un pusaudža nākotne

Pusaudži lieliski izprot izglītības nozīmi, jo par to nemitīgi tiek runāts. Pusaudži, it īpaši vidusskolēni, labi apzinās, ka viņu nākotne lielā mērā ir atkarīga no pašreizējām sekmēm. Tomēr katrs pusaudzis šo faktu uztver citādi. Daži to izmanto kā pamudinājumu censties pēc iespējas vairāk, daži ignorē, vēl citi dumpojas.

-   Vai tev nav jāpilda mājasdarbi ?

-   Man nav jāpilda mājasdarbi, jo atlikušo dzīvi es strādāšu Makdonaldā.

-   Tas ir smieklīgi, Timotij. Tu nestrādāsi ātrās apkalpošanas ēstuvē.

-   Strādāšu gan. Es runāju nopietni! Tad man nebūs nekāda stresa. Šobrīd ir ļoti grūti iegūt labu darbu! Makdonalds būs pietiekami labs. Tu redzēsi!

-   Timotij, ķeries pie mājasdarbiem!

-   Es jau tev teicu es strādāšu Makdonaldā.

-   Bet tu taču maijā jau mēģināji tur strādāt. Tu ienīdi šo darbu un jau pēc nedēļas no tā aizgāji.

-    Jā, tas bija manas karjeras sākumposms. Kaut gan… patiesībā es laikam dibināšu rokgrupu.

Pusaudži izjūt spriedzi, tāpēc jebkādiem līdzekļiem cenšas noliegt skolas nozīmi.

-   Kāda gan skolai jēga ? Es vienalga neko no tā, ko man stāsta skolotāji, savā dzīvē neizmantošu.

-   Tas nav tiesa, mīļais. Tu būsi pārsteigts, cik daudz no tā, kas tev šobrīd liekas nevajadzīgs, vēlāk var lieti noderēt.

-   Nē, tā nebūs! Tās ir muļķības! Nosauc kaut vienu no mācību priekšmetiem, kuru es varēšu izmantot!

-   Šobrīd es to nevaru izdarīt es nezinu , ko jūs šogad esat mācījušies.

-   Nē, tu to nevari izdarīt tāpēc, ka nekā tāda nav! Tātad man ir taisnība: skolai nav nekādas jēgas un man nevajag pildīt mājasdarbus.

Par laimi, pusaudži paši netic tam, ko saka. Dziļi sirdī viņi apzinās izglītības vērtību. Viņi tic vārdiem, kurus tik bieži dzird no pieaugušajiem: "Labas sekmes mācībās paver labākas iespējas nākotnē un sniedz plašākas izredzes iegūt augstu atalgojumu un interesantu darbu." Pusaudži piekrīt katram šī teikuma vārdam, kaut gan bieži mēdz apgalvot pretējo.

Kāda tad ir sakarība starp pusaudzi, mācībām un vecākiem? Ja pusaudzis godprātīgi pilda mājasdarbus, skolā pavadītais laiks ir visnotaļ jauks, viņa centība tiek novērtēta ar labām atzīmēm un vecāki vairs neizsaka kritiskas piezīmes. Un otrādi ja pusaudzis bieži nepilda mājasdarbus, viņa skolas gadi pārvēršas par mūžīgu cīņu, kuras pastāvīgais pavadonis ir neapmierinātība ar sevi.

pusaudža motivēšana

Kā panākt, lai pusaudzis pildītu savus pienākumus? Kā viņu motivēt?

Peterbridžu ģimene nostājas ierindā ar Peterbridža kungu priekšgalā. Viņi vienotā ritmā izsoļo no dzīvojamās istabas un caur ēdamistabu aizsoļo līdz virtuvei. Tur viņi apgriežas un solo atpakaļ uz dzīvojamo istabu, ritmiski skandējot: "Ja mēs strādāsim no sirds, Vienmēr būsim līmenī, Vienmēr būsim priekšgalā, Visus citus apsteigsim! S-E-K-M-E-S! Seši burti, kopā likti, Tā ir mūsu uzvara! S-E-K-M-E-S! S-E-K-M-E-S!"

Ja šāda metode kādam palīdz, es to atbalstu. Diemžēl realitātē kad ir jāpilda mājasdarbi, jāgatavojas kontroldarbiem un jāraksta referāti iedvesma ātri apsīkst. Tā notiek pat tad, ja pusaudzis, apņēmības pilns, vēl nesen stāstīja, cik ļoti viņš vēlas labi mācīties un gūt teicamas sekmes.

-  Kā veicas ar mājasdarbiem ?

-   Es jau sāku tos pildīt, bet man vajag nedaudz atpūsties. Drīz atkal keršos klāt.

-  Bet kā ar solījumu pacensties un visu izdarīt labi ? Vai tas nebija nopietni ?

-   Tas bija nopietni! Es tikai šobrīd esmu noguris. Es mazliet atpūtīšos. Labi? Vai izbeigsi piekaslties?

Kad nekas vairs nelīdz, vecāki sāk domāt par atalgojumu un sodu.

-   Tā, Enrike. Es gribu, lai tu paskatītos ārā pa logu.

-   Ak mans dievs! Tas ir pavisam jauns lambordžini.

-  Jā, un tas būs tavs, saka Enrikes tētis, parādot automašīnas atslēgas, ja vien…

-   Kas "ja vien"?

-   Ja vien man patiks tava liecība. Ko tu par to saki ?

-   Lieliski!

-   Mammu, kāpēc tev rokās ir kalendārs un kāpēc tajā nav februāra un marta ?

-   Tu vari aizmirst par februāri un martu, ja tava pirmā semestra liecība būs līdzīga iepriekšējai.

-   Kāpēc es nevaru dabūt lambordžini kā tas puisis no pirmā piemēra?

Pusaudžus var motivēt ar balvām; īpaši laba motivācija ir nauda, dārgas elektroniskās ierīces un, protams, automašīna. Tikpat iedarbīgi ir arī sodi, piemēram, izklaides iespēju ierobežošana, mobilā telefona vai automašīnas atslēgu atņemšana. Ar šādām metodēm tik tiešām var panākt, ka pusaudži sāk labāk mācīties, bet tikai uz īsu brīdi. Pēc kāda laika reizēm pat pēc ļoti īsa laika balvas un sodi vairs nedarbosies. Ja pusaudzim nepatīk mācīties, viņu ilgstoši nespēs motivēt ne balvas, ne sodi. Un ir ļoti iespējams, ka pienāks tāds brīdis, kad viņa sekmes pat krasi pasliktināsies.

-    Un kā tad ar lambordžini ? Tētis tev to atņems, ja tavas sekmes tuvākajā laikā neuzlabosies!

-  Ai, lambordžini nav tādu pūļu vērts. Turklāt tu nesaproti, cik netaisnīgi mūsu skolā uzdod mājasdarbus veseliem kalniem! Neviens nespēj tos izpildīt!

ja vaina nav motivācijā

Es uzskatu, ka vairākums pusaudžu ir motivēti labi mācīties. Viņi grib, lai viss būtu labi. Es pat domāju, ka lielākā daļa no viņiem gribētu pildīt mājasdarbus. Parunāsim ar Henriju!

-   Tu ļoti reti pildi mājasdarbus, tā ir?

-   Jā.

-   Kāpēc?

-   Es nezinu. Manuprāt, galvenais iemesls ir tas, ka man nekad negribas to darīt. Tas ir garlaicīgi. Vispār es ienīstu mājasdarbu pildīšanu.

-   Vai gribi, lai tev būtu labas atzīmes ?

-   Jā.

-   Tu to saki nopietni ?

-   Jā. Būtu daudz vieglāk, ja man būtu labākas sekmes. Pirmkārt, vecāki man tik daudz nepiesietos. Otrkārt, es zinu, ka tie, kuri mācās labi, iegūst labāku darbu un visu pārējo. Bet es tik un tā nevēlos pildīt mājasdarbus. Es vienkārši negribu to darīt.

Ne visi pusaudži izjūt vienlīdz spēcīgu motivāciju labi mācīties, tomēr galvenā problēma nav motivācija. Tas ir stāsts par divām atšķirīgām planētām. Lai paskaidrotu savu domu, izstāstīšu jums kādu stāstu no savas personiskās dzīves.

Es mācījos vienā skolā ar savu vecāko māsu, un mēs abi bijām labi motivēti mācīties. Pat ļoti labi motivēti. Es mācījos teicami, bet mana māsa izcili. Lielā mērā māsas panākumus noteica viņas talants angļu valodā, tomēr bija vēl kāds svarīgs aspekts. Kad bija jāķeras pie mājasdarbiem, kurn izpildīšanai nepieciešamas vismaz divas stundas, mana māsa nodomāja: "Sasodīts! Man būs jāmācās divas stundas." Un tad viņa apsēdās un pildīja mājasdarbus.

Bet ko tādā pašā situācijā darīju es? Vispirms es pāršķirstīju sporta žurnālu, kuru jau divas reizes biju izlasījis. Tad aizgāju uz virtuvi pēc kaut kā ēdama un ēzdams domāju: "Man tomēr vajadzētu pildīt mājasdarbus. Es to izdarīšu. Sākšu pēc maza brītiņa." Tad es aizgāju paskatīties televīziju. Vēlreiz kaut ko iekodu. Pāršķirstīju kādu citu sporta žurnālu. "Hm. Tas gan ir interesanti. Nemaz nebiju uztvēris visas nianses, kad lasīju to pirmoreiz."

Beidzot es piesēdos pie mājasdarbiem, tomēr tas nenozīmē, ka es aizrāvos un vismaz stundu kārtīgi mācījos. Mans paņēmiens bija citāds. Es mazliet pamācījos, bet jau pēc brīža pielēcu kājās un atkal devos pēc sporta žurnāla vai pie ledusskapja.

Nedomāju, ka biju vienīgais, kas mēdza tā rīkoties. Un es esmu pārliecināts, ka arī tagad ir ļoti daudz bērnu, kuriem doma par divu stundu ilgu mājasdarbu pildīšanu šķiet biedējoša. Mēs abi ar māsu bijām lieliski motivēti labi mācīties, taču, tagad raugoties atpakaļ, man šķiet, ka mēs izturējāmies tā, it kā būtu katrs no savas planētas.

Cilvēki no manas māsas planētas nesaprot man līdzīgi domājošos. Viņiem nav skaidrs, kā var atlikt to, kas obligāti jāizdara, it īpaši, ja neizdarības sekas var būt katastrofālas. Turklāt cilvēki no māsas planētas apzinās, ka, padarījuši šo nolādēto darbu, viņi būs brīvi un varēs nodarboties ar daudz patīkamākām lietām, nebojājot garastāvokli ar domām par nepatīkamiem pienākumiem. Šie citplanētieši uz man līdzīgajiem ļautiņiem skatās un brīnās kāpēc jūs tā nerīkojaties?

Mums, otras planētas iedzīvotājiem, ir citāda attieksme. Tiklīdz mēs saskaramies ar kaut ko tādu, ko nevēlamies darīt, acumirklī es uzsveru: acumirklī mūsu krūtīs rodas nepārvarams spēks. "Nēēēēē! Es negribu to darīt! Es patiešām negribu! Nēēēēē!" Lūk, tā ir problēma.

Tādējādi motivācijas trūkums nebūt nav galvenais nosacījums, kāpēc mājasdarbi netiek pildīti regulāri. Ir ļoti daudz pusaudžu, kuriem mācīšanās sagādā grūtības, un tas mācību procesu padara daudz smagāku nekā citiem skolēniem. Viņu skatījumā mājasdarbu pildīšana iedragā viņu pašpārliecību mācības pastāvīgi atgādina par grūtībām, ar kurām viņiem jāsaskaras. Galvenais iemesls, kāpēc šie bērni regulāri nevar uzsākt vai pabeigt mājasdarbu pildīšanu, ir grūtības piespiest sevi darīt to, ko viņi nevēlas.

Šis dalījums divās planētās nosacīti atspoguļo arī dzimumu atšķirības. Lielākā daļa manas māsas planētas iedzīvotāju ir meitenes. Vairums manas planētas iedzīvotāju ir puiši. Meiteņu un puišu spēja piespiest sevi veikt nepatīkamus darbus ir atšķirīga, proti, meitenēm tā ir spēcīgāka. Turklāt pastāv vēl kāds faktors, kas traucē puišiem mācīties, viņi lieliski prot pārvarēt nemieru. Par to turpmākajās lappusēs.

spēja parvaret nemieru

Ir divi paņēmieni, kā pusaudži tiek galā ar nemieru. Aplūkosim dažas tipiskākās vecāku sarunas ar dēliem un vecāku sarunas ar meitām.

-   Tailer, ko tu dari ?

-   Vai tad tu neredzi ? Skatos televīziju.

-   Ko tu skaties ?

-   Tas ir raidījums par zvēriem, kuri apēd citus dzīvniekus.

-   Vai tev uz rītdienu nekas nav uzdots ?

-   Kas tev par da(u ?

-   Es tikai pajautāju.

-   Jā, vispār ir.

-   Kad tu domā mācīties ?

-   Vēlāk.

-   Bet ir jau diezgan vēls.

-   Nu un ?

-   Vai tev patīk šis raidījums ?

-   Jā, tas ir foršs. Patiesībā es to jau esmu redzējis, bet vienalga.

-   Deina, ko tu dari ?

-   Vai tad tu neredzi ? Pildu stulbos mājasdarbus.

-   Televīzijā rāda raidījumu par vidusskolēniem. Viņi stāsta, ko pārdzīvojuši, kad viņus pameta draugi vai draudzenes. Vai gribi paskatīties ?

-   Jā.

-   Nu tad nāc! Vai tu negribi to skatīties ?

-   Gribu, bet nevaru.

-   Tu nevari ?

-    Nē, nevaru. Ja es to skatīšos tagad, man tas nesagādās nekādu prieku, jo es visu laiku domāšu par to stulbo mājasdarbu. Es nevarēšu normāli skatīties, jo visu laiku raizēšos par uzdevumu, kuram jābūt izpildītam. Labāk es šo raidījumu ierakstīšu, lai varētu to noskatīties citreiz.

-  Alonso, vai tu zini, kur iesi mācīties pēc vidusskolas beigšanas?

-Nē.

-   Vai esi par to domājis ?

-Nē.

-   Un kad tu sāksi par to domāt ?

-   Es nezinu.

-  Lēna, kas tie par grāmatu kalniem tavā istabā ?

-  Ak, tie ir pārdesmit koledžu katalogi, kurus esmu saņēmusi. Man ir jāizdomā, kur stāties pēc vidusskolas, un arījāpaskatās, vai tur tiek piedāvātas tās programmas, kuras mani interesē.

Pusaugu zēni daudz mierīgāk nekā meitenes spēj pievērt acis uz raizēm. Sev par postu, viņi daudz vieglāk nekā meitenes prot atslēgties no uztraukumiem un neērtībām, kuras rodas nepabeigtu darbu dēļ. Nemiers kā papildu motivācija raksturīgs galvenokārt meitenēm. Šis nemiers ir ļoti noderīgs, jo liek paveikt nepieciešamos darbus un mobilizē izdarīt uzdoto. Diemžēl zēniem lieliski izdodas apslāpēt šo noderīgo nemieru.

-   Oho! Paskaties, kā gepards nogalināja un apēda gazeli!

Kāpēc pastāv šāda atšķirība? Gandrīz droši var apgalvot, ka tā ir zēnu un meiteņu attīstības īpatnība. Vai pastāv kāda saistība starp šo parādību un faktu, ka zēniem 4-5 reizes biežāk nekā meitenēm tiek diagnosticēts uzmanības deficīta un hiperaktivitātes sindroms? Vai zēnu smadzeņu uzbūve jau sākotnēji ir atšķirīga? Iespējams. Atšķirība ir labi redzama.

Belinda saka mammai: l Paskaties uz manu mapīti, mammu! Redzi, kā es esmu sadalījusi nodaļas septiņās atšķirīgās krāsās? Redzi, kā es katrai sadaļai pievienoju tēmas citātus, kaut gan tas nemaz netika prasīts ?

-   Džimij, un kur ir tava mapīte? Ak dievs! Vai tā ir tava mapīte?

vai ļaut pusaudzim izgāzties

Agrāk es uzskatīju, ka vecākiem nevajadzētu kritizēt bērnus, kuri nepietiekami labi mācās. Es domāju, ka vajag ļaut pusaudžiem pieredzēt, kas notiek, ja mācībām nevelta pietiekami daudz laika un pūļu. Es biju pārliecināts: ja pusaudžiem klāsies slikti un viņi piedzīvos neveiksmes, viņi sapratīs, ka ieradumi ir jāmaina. Kā gan citādi lai pusaudži ieraudzītu pavirši paveiktu darbu sekas? Tomēr bija viena problēma: viņi neko neiemācījās. Viņi izgāzās un turpināja dzīvot, neko nemainot.

Tagad es uzskatu, ka gadījumos, kad pusaudzis nespēj pienācīgi sagatavoties skolai, vecākiem ir jāiesaistās. Vecāku līdzdalība mācību procesā var sniegt ļoti labus rezultātus; tas noteikti ir labāk, nekā atstāt bērnu vienu pašu ar viņa problēmām.

Iespējams, jūs gribat man pajautāt: ja pusaudži nekad neuzņemsies atbildību, kā gan viņi to vispār iemācīsies? Ko pusaudži darīs, kad būs pieauguši un kad blakus vairs nebūs vecāku, kuri viņus pieskata? Lūk, mana atbilde: varbūt viņi iemācīsies uzņemties atbildību, bet varbūt arī ne. Taču, cerams, viņi pieradīs strādāt. Un, kad darbs būs pabeigts, viņi būs ieguvuši daudz būtiskāku paradumu nekā tad, ja vispār neko nebūtu darījuši.

Lai liktu lietā šo audzināšanas metodi, vecākiem nepieciešama apņēmība.

-  Ja tu beigtu mani skubināt, tu redzētu viss būs labi! Man veiktos daudz labāk, ja tu pārtrauktu piesieties! Tu visu padari vēl sliktāku! Pēc tavām morālēm es esmu nikns, un tad man nepavisam nav garastāvokļa kaut ko darīt!

-   Sarunāts. Ja tev veiksies labi, es vairs neiejaukšos. Taču, ja tavas sekmes pasliktināsies un skolotāji teiks, ka tas ir tikai neizpildītu vai nepietiekami labi izpildītu mājasdarbu dēļ, es atkal iesaistīšos.

kā piespiest pusaudzi pildīt mājasdarbus

Bērniem, kuri regulāri pilda mājasdarbus un centīgi mācās gan pamatskolā, gan vidusskolā, ir daudz labākas sekmes un mierīgāka dzīve nekā tiem, kuri to nedara. Viņi izpilda visas skolas prasības, un līdz ar to nekādi negaisa mākoņi nesavelkas pār viņu galvām. Diemžēl to pašu nevar teikt par tiem pusaudžiem, kuri regulāri nepilda savus ikdienas uzdevumus.

Kas būtu jādara vecākiem, lai motivētu pusaudzi mācīties? Kā jau rakstīju iepriekš, ne balvas, ne sodi nesniedz ilglaicīgu rezultātu. Vecāku mēģinājumi motivēt pusaudžus mācībām parasti beidzas nesekmīgi, jo nav iespējams piespiest cilvēku darīt to, ko viņš nevēlas.

Es negribu to darīt. Es to nedarīšu. Es esmu noguris. Un tu nevari mani piespiest to darīt.

Tomēr jūs varat radīt vidi, kas nodrošinātu vislabākos apstākļus darba paveikšanai. Jūs nevarat piespiest pusaudzi pildīt mājasdarbus, taču jūs varat panākt, ka vismaz noteiktu laika sprīdi viņš nodarbojas tikai ar mācībām. Kā to izdarīt?

Mans piedāvājums līdzinās tam, ko parasti izmanto internātskolās. Sajās mācību iestādēs vakaros ir noteikts laiks, kad skolēniem nav atļauts nodarboties ne ar ko citu kā tikai ar mājasdarbu pildīšanu. Viņi drīkst atrasties savās istabās vai mācību telpās, bet nedrīkst izklaidēties. Uzraugi parasti tie ir skolas darbinieki raugās, lai šis noteikums tiktu ievērots. Starp citu, daži vecāki maksā bargu naudu par to, lai viņu bērni varētu mācīties šādās skolās. Padomājiet! Varbūt šī metode noder arī jums.

Tātad pats galvenais ir nodrošināt mācībām labvēlīgus apstākļus. Lūk, daži ieteikumi, ar ko vajadzētu sākt.

•   No pirmdienas līdz ceturtdienai un svētdienās nosakiet konkrētu laiku, kad jāpilda mājasdarbi. Tam ne vienmēr jānotiek vienā un tajā pašā laikā, jo skolēna dienas režīms nedēļas garumā var mainīties, tomēr jo nemainīgāks ir mājasdarbu laiks, jo labāk.

•   Mācībām atvēlētajā laikā pusaudzis nedrīkst nodarboties ne ar ko citu. Tas nozīmē, ka ir aizliegta televīzija, bezmērķīga sērfošana internetā, telefonsarunas ar draugiem utt.

•   Mājasdarbi jāpilda labi pārredzamā vietā. Pat ja citi ģimenes locekļi laiku pa laikam staigās pusaudzim garām, viņi tomēr novērsīs uzmanību daudz mazāk nekā visvisādas lietas, kas atrodas paša pusaudža istabā. Otra izvēles iespēja ir pusaudža paša istaba, tikai ar nosacījumu, ka durvīm jābūt atvērtām, lai jūs varētu viņu viegli pārbaudīt.

•   Mājasdarbu pildīšanas laikā pusaudzis drīkst klausīties mūziku. Daudzi pusaudži mācās labāk, ja fonā skan mūzika. Daži pusaudži spēj pildīt mājasdarbus, vienlaikus izmantojot arī elektroniskās izklaides iespējas, tomēr tādā gadījumā rezultāti nav tik labi kā tad, ja visa uzmanība tiek pievērsta tikai mācībām. Ja bērnam veicas labi nav nekādu sūdzību par bieži neizpildītiem mājasdarbiem vai sliktām atzīmēm kontroldarbos -, neiejaucieties. Ja tomēr notiek pretēji, ieviesiet likumu "Nekādas izklaides!".

•   Mājasdarbu pildīšanas laikā vienam no vecākiem ir jābūt mājās un jāuzņemas uzrauga loma periodiski jāpārbauda, vai pusaudzis nenodarbojas ar kaut ko citu.

•   Mājasdarbu pildīšanas laikam ir jābūt ierobežotam: no pusotras līdz divām stundām, ne vairāk. Tas ir ļoti būtiski, jo pusaudzim vajag redzēt gaismu tuneļa galā. Kad laiks ir beidzies, pusaudzis var nodarboties, ar ko vien vēlas. Ja viņš nav paspējis visu izdarīt, tā ir viņa problēma.

Dažās skolās prasības ir augstākas, tāpēc pusaudzim, iespējams, vajadzēs vairāk laika mājasdarbu pildīšanai. Tādā gadījumā jums ir jāizdomā: pagarināt noteikto laiku, kurā nav atļauts nodarboties ne ar ko citu, vai arī ne. Es ieteiktu ieviest papildu noteikumu, ka mājasdarbi obligāti jāizpilda noteiktajā laikā. Pārējais tad būs atkarīgs no pusaudža paša.

Ko jūs panāksiet ar šādiem noteikumiem? Visticamāk, pusaudzis šo laiku tik tiešām izmantos, lai izpildītu kaut daļu no mājasdarbiem. Un pastāv liela iespēja, ka drīz vien šajā laikposmā paveikto mājasdarbu apjoms palielināsies. Ja neatkāpsieties no šī plāna, pusaudzim sāks veikties arvien labāk. (Tomēr neceriet, ka viņa rezultāti jebkad spēs konkurēt ar otras planētas iedzīvotāju sekmēm.)

Visbeidzot ja reiz iesākat strādāt pēc šī plāna, neatkāpieties no tā. Sākumā pusaudzis tam pretosies ar zobiem un nagiem, taču, ja dienu no dienas būsiet konsekvents, viņš redzēs, ka noteikumi netiek atcelti, pamazām pārstās žēloties un sāks šo laiku izmantot lietderīgi.

Tas ir stulbi! Es to nedarīšu! Tā ir veltīga laika izšķērdēšana! Tu panāksi tikai to, ka es tevi ienīdīšu vēl vairāk! Vai es neteicu, ka tas ir stulbi ?

"man nekas nav uzdots."

Šo frāzi noteikti ir dzirdējuši visi pusaudžu vecāki ar to medz sākties daudzi strīdi.

-   Man nekas nav uzdots.

-   Kā tas var būt? Man likās, ka tev uz rītdienu jābūt izpildītiem diviem uzdevumiem un pārbaudes darbam.

-  Nē, nav.

Mamma skaidri zina, ka dēls melo.

-   Es nezinu, kas ir uzdots spāņu valodā un algebrā, un es arī nepazīstu nevienu skolēnu no šīm programmām, tāpēc nevaru piezvanīt un pajautāt.

Arī viņa melo.

-   Es visas grāmatas atstāju skolā.

To viņš izdarīja apzināti, cerot, ka tādējādi varēs izvairīties no mājasdarbu pildīšanas.

-   Es visu jau izpildīju skolā.

Viņa to neizdarīja.

Lūk, šādos gadījumos ja pusaudzis regulāri nenodod mājasdarbus un krāpjas par saviem pienākumiem lieliski noder iepriekš aprakstītā metode, proti, mācību laika ieviešana mājās. Tas nozīmē, ka pusaudzim ir jāpavada noteikts laikposms noteiktā vietā, pildot skolā uzdotos mājasdarbus. Šajā laikā viņam nav atļauts nodarboties ar citām lietām. Ja pusaudzis apgalvo, ka neko nevar darīt, jo viņam nav pat mācību grāmatu, izdomājiet kādus citus pienākumus. Varbūt viņš tos pildīs, varbūt ne, tomēr viņš vienalga nevarēs darīt neko citu.

Ja pusaudzis kategoriski nepiekrīt šādiem noteikumiem, atgādiniet viņam: ja viņš pierādīs, ka ilgstoši spēj saņemt vienīgi labas atzīmes, noteikumi var tikt mainīti. Tādējādi jūs panāksiet, ka pusaudzis pats ir atbildīgs par saviem mājasdarbiem, un jums vairs nebūs jāizsaka kritiskas piezīmes. Tomēr esiet gatavs atgriezties pie vecajiem nosacījumiem tādā gadījumā, ja pusaudzis atkal aizmirst par mājasdarbiem.

Galvenais šajā situācijā nav tas, ka pusaudzis melo; galvenais ir tas, ka viņš nepilda mājasdarbus. Jūs varat iesaistīties mācību procesā, bet varat to arī nedarīt. Es esmu pārliecināts, ka jūsu līdzdalība uzlabotu pusaudža sekmes. Iesaistīties un palīdzēt ir labāk nekā nelikties ne zinis. Protams, tas no jums prasīs vairāk laika un enerģijas, tomēr jūs vismaz būsiet informēts par notiekošo. Izvēle ir jūsu ziņā.

-   Mammu, kā būtu, ja tu tomēr neiesaistītos? Tā būtu laba doma! Izvēlies to! Es mācīšos cītīgāk! Tā būs! Tu redzēsi!

Varbūt viņš mācīsies, bet varbūt arī ne.

kā uzveikt stresu

Pusaudži ļoti labi saprot, ka viņiem ir jāmācās. Diemžēl dažiem bērniem šī apziņa kļūst par apsēstību.

-   Nozīme ir pilnīgi visam, ko es daru. Kad mācījos pamatskolā, tā nebija, taču tagad ir. Tā ir konkurence. Ja es kaut mazliet palaidīšos, vienmēr būs kāds, kurš mācīsies labāk par mani, un es palikšu zaudētājos. Tāda ir dzīve.

Daži vecāki saviem bērniem izvirza pārāk augstas prasības. Tomēr bieži vien pie vainas nemaz nav vecāki.

-  Nesaprotu, kāpēc tā notiek. Mēs no viņa to neprasām. Mēs vienmēr esam teikuši, ka vēlamies, lai viņš mācās vienkārši tik labi, cik spēj. Kamēr vien viņš centīsies, mēs būsim apmierināti.

-Jā, tā vecāki saka, un droši vien tā arī domā. Taču viņi neko nesaprot. Vai viņi ir iedziļinājušies visā apkārt notiekošajā'? Nekas nenāk par velti. Es to zinu. Pasaule ir nežēlīga, un, ja man nebūs laba darba, es nespēšu nodrošināt sev pieklājīgu dzīvi.

Mācību rezultātiem ir liela nozīme pusaudži to zina. Augstas prasības ir pastāvīga realitāte, turklāt tās nekur nepazudīs. Pusaudžiem ir jātiek galā ar visiem pienākumiem skolā, lai pēc tam… uzņemtos vēl vairāk pienākumu. Šāda apziņa ir nomācoša. Pusaudži aug ar sajūtu, ka tas ir smagi. Pat pārāk smagi.

Izklausās nelāgi, tomēr patiesībā nav nemaz tik traki. Redziet, pusaudzim vajag izjust nelielu stresu. Viņam ir jāsaprot, ka mācības nav nekāda izprieca. Cilvēkiem strādāt liek spriedze un no tās izrietošais nemiers. Tieši tāpat skolēni piespiež sevi mācīties viņi apzinās, ka tas ir jādara. Neliela grūtību deva ir nepieciešama.

-   Es neizjūtu nekādas grūtības. Mani nebiedē svētdienas vakari, jo zinu, ka esmu visu izdarījusi un izmācījusies. Tremelmana kungs apgalvo, ka burts "e" manā vārdā Emīlija nozīmē 'efektivitāte'. Domāju, tā ir taisnība. Tas Tremelmana kungs gan ir īsts jokupēteris.

Tomēr šādas Emīlijas ir retums.

Kā būtu jārīkojas stresa nomākta pusaudža vecākiem? Jāatkāpjas? Varbūt jārājas? Uz šo jautājumu nemaz nav tik viegli atbildēt. Visticamāk, lielākajai daļai pusaudžu būs nepieciešams stabils, tomēr neuzbāzīgs vecāku atbalsts.

-  Ak mans dievs! Es esmu galīgi sabojājusi savu dzīvi. Bioloģijas kontroldarbā saņēmu tikai 74 punktus.

-   Neuztraucies, viss būs labi. Tu esi laba skolniece, tev veiksies.

-   Nē, tā nebūs! Tu neko nesaproti! Man nav nākotnes!

-   Nē, tev viss būs kārtībā.

Visticamāk, sākumā pusaudzis strīdēsies pretī, tomēr vecāku saprāta balsij vajadzētu viņu nomierināt vismaz uz kādu laiku. Nākamajā dienā viss var sākties no sākuma.

. Man likās, ka tev rīt ir jānodod darbs vēsturē. Kad tu i ķersies tam klāt ?

-    Liec mani mierā! Izbeidz kliegt uz mani! Man veiktos daudz labāk, ja tu nepārtraukti nekliegtu uz mani. Tas mani padara traku, nervozu un nomāktu! Ir taču svētdiena! Skat, man sāk parādīties dzīves apnikuma simptomi! Es nejūtu savu kreiso roku! Man ir grūti elpot! Vaiii! Es labāk iešu pagulēt!

pēdējais līdzeklis

-    Mans Kleitons ir labs zēns. Tiesa, viņš nekad nav varējis saņemties tik lielā mērā, lai būtu sekmīgs. Tagad viņš mācās vidusskolas pēdējā klasē, un, visticamāk, skolu beigs ar grūtībām. Kleitons ir apķērīgs un gudrs zēns, tikai nevelta mācībām pietiekami daudz pūlu. Liekas, ka viņam ir vienalga. Es dēlam vienmēr esmu atgādinājusi par mājasdarbu pildīšanu un labākām atzīmēm, taču tas izraisa tikai strīdus un pat sekmju pasliktināšanos. Taisnību sakot, pirms pamatskolas beigām man dūša bija saskrējusi papēžos. Skita, ka tūlīt piedzīvošu nervu sabrukumu. Labi, ka vismaz tagad vidusskolā viņš nav iekūlies nekādās īpaši lielās ķibelēs. Viņš galvenokārt pavada laiku kopā ar draugiem. Es tam neparedzu labu iznākumu.

"Jā," Kleitons domā. "Jā, es vēlos, lai vidusskolas laiks paietu interesanti. Vai tad tas ir kas slikts?"

Es nezinu, ko lai iesāk, turpina Kleitona mamma. Esmu izmēģinājusi pilnīgi visu, taču nekas nav līdzējis.

Vairums vecāku, kas nonākuši šādā situācijā, piedzīvo pamatīgu uztraukumu.

"Kas ar viņu notiks? Ar šādu attieksmi tas labi nebeigsies. Viņš dzīvo, nedomājot par nākotni. Es tik loti uztraucos par viņu. Ko man darīt?"

Pēdējais līdzeklis, kas varētu vest pusaudzi pie prāta, ir skarbā dzīves realitāte. Viņš ir pabeidzis vidusskolu, sākas pavisam jauna dzīve. Viņam vairs nav jāiet uz skolu. Varbūt viņam jau ir darbs, taču pavisam noteikti tas nav tāds darbs, ar kura palīdzību viņš spēj sev nodrošināt patstāvīgu dzīvi. Drīz vien viņš sapratīs, ka nekur tālu nav ticis. Naudas ir maz vai nemaz, un viņam nav nopietnu izredžu. Tas, kas skolas laikā viņu pilnībā apmierināja, tagad vairs nav pieņemami, jo lielākā daļa skolas biedru ir tikuši daudz tālāk. Viņš ir nonācis aci pret aci ar patieso dzīvi strādājoša cilvēka dzīvi. Un viņam nepatīk šī situācija. Citi dzīvē dodas uz priekšu, bet viņš stāv uz vietas. Dzīve paiet viņam garām. Un tas liek domāt neticamas domas.

"Es nezinu. Nekas vairs nenotiek kā agrāk. Man vienmēr likās, ka esmu baigi foršais džeks. Taču tagad es tā vairs nedomāju. Daži no draugiem mācās koledžā, bet citi pat ir sākuši pelnīt lielu naudu. Nesaprotu, kā es varēšu iegūt to, ko citi, ja turpināšu kā līdz šim. Tas ir stulbi."

Luk, tas ir pēdējais līdzeklis: dzīve iet uz priekšu bez viņa līdzdalības, un viņš to saprot. Viņam vajadzētu izjust spiedienu.

"Es nepavisam negribu to darīt, bet varbūt man vajadzētu painteresēties par programmām vietējā koledžā."

Tiesa, ne visi tā rīkojas. Daži turpina peldēt pa straumi vēl gadiem ilgi.

t

īstā dzīve, kas sākas pēc vidusskolas beigšanas, ir vislabākā motivācija. Un jums nav ne pirkstiņš jāpakustina, lai šis lieliskais spēks sāktu darboties. Jums ir tikai jāgaida. Jums ir ļoti labs sabiedrotais, lai jūsu bērns gribētu virzīties uz priekšu.

10. nodaļa pusaudzis un Ģimene

p

L

īdz šim es runāju galvenokārt par jautājumiem, kas skar vecākus un pusaudzi. Tomēr pusaudža dzīve neaprobežojas tikai ar šiem diviem vai trim cilvēkiem. Jūsu pusaudzis ir daļa no ģimenes, un diemžēl arī ģimenēs mēdz rasties dažādas problēmas.

ja nesaprotas vecāki

-  Rikij, izslēdz datoru un nāc vakariņās, saka tētis.

-   Pagaidi brītiņu. Man te kaut kas jāpabeidz. Tas prasīs tikai divas minūtes. Zvēru pie dieva!

-   Nē, Rikij. Tūlīt slēdz ārā datoru.

-   Bet, tēt! Tās ir tikai divas minūtes. Ļauj man pabeigt.

-  Nē, Rikij! Tūlīt!

-  Jēzus! Es teicu divas minūtes, tēt!

-   Tu dzirdēji, ko es teicu, Rikij!

-   Tēt, tu esi idiots!

-   Nerunā ar mani tā!

-   Bet tu esi idiots!

-  Zini ko? Aizmirsti par jebkādām izklaidēm nedēļas nogalē!

-  TĒT!

Kaut negribīgi, bet Rikijs tomēr atnāk uz vakariņām.

-  Mammu, tētis teica, ka brīvdienās es nekur nevarēšu iet, un tas nav godīgi! Es taču jau grasījos nākt! Viņš pat man

nedeva iespēju. Tagad es netikšu uz Evana ballīti! Es taču neko sliktu neizdarīju!

Rikija mamma strīda laikā atradās otrā istabā un dzirdēja katru vārdu.

-  Kari, vai tu nedomā, ka tas ir pārāk bargi? Es saprotu, ka viņš bija nepieklājīgs. Es to neatbalstu. Taču tu varēji viņam atvēlēt divas minūtes. Vai tiešām tu uzskati, ka aizliegums nedēļas nogalē ir piemērots sods ?

-  Nejaucies, Elizabete! Viņš zina, ka tevi var aptīt ap pirkstu.

-  Nē, tā nav Kari. Reizēm tu kļūsti pārāk nikns. Viņš taču ir pusaudzis.

-   Nemaisies, Elizabete.

-  Es nestāvēšu malā, ja tu visu laiku turpināsi pret viņu tā izturēties.

-   Nav brīnums, ka viņš ir tik izlaists, nosaka Rikija tētis, pielec kājās un paķer automašīnas atslēgas. Dabūji, ko gribēji, vai ne, Rikij? tētis vēl nokliedzas un tad aizcērt ārdurvis.

Tā notiek bieži ģimenē ir divi vecāki un viņu domas par bērnu audzināšanu nesakrīt. Tas ir normāli un, es pat teiktu, neizbēgami. Katram no vecākiem ir savi uzskati par ikdienišķiem jautājumiem, piemēram, par gulšņāšanu dīvānā ar apaviem kājās, par gaismas izslēgšanu, izejot no istabas, u.c. Tieši tāpat vecāku uzskati atšķiras arī svarīgākos jautājumos, piemēram, cik bargs sods pusaudzim nepieciešams vai cik lielā mērā bērns drīkst runāt pretim vecākiem. Viedokļu atšķirības audzināšanas jautājumos Var izraisīt nesaskaņas ģimenē un pat sagraut vecāku savstarpējās attiecības.

-  Jā, es esmu iecietīgāka par viņa tēti. Dažkārt es piekāpjos tikai tāpēc, ka viņa tētis ir pārāk stingrs daudzos jautājumos; izturoties nedaudz pielaidīgāk, es cenšos to līdzsvarot varbūt pat neapzināti. Varbūt es varu Rikijam sniegt sajūtu, ka viņš tomēr neatrodas militārajā nometnē, kā bieži vien šķiet, kad tētis ķeras pie audzināšanas.

Par laimi, šī problēma ir atrisināma, pastāv daži vienkārši likumi, kuru ievērošana spēj novērst lielāko daļu vecāku strīdu par bērnu audzināšanu. Galvenais no tiem ir šāds: ja viens no vecākiem tas, kurš pirmais iesaistījās jautājuma risināšanā, ir pieņēmis lēmumu, otram šis lēmums jāatbalsta, pat ja viņš tam nepiekrīt. Ja tā nenotiek, kā mēs redzējām piemērā ar Rikija vecākiem, tiek apdraudēta vecāku autoritāte. Rikijs saprot, ka vecāki nedarbojas vienoti un viņam ir iespēja "mīkstināt" jebkuru tēta lēmumu. Šāda situācija var būtiski iedragāt attiecības starp pusaudzi un to pieaugušo, kurš strīdā zaudējis reputāciju. Turklāt pieaugušais var izjust aizvainojumu pret bērnu, kurš apšaubījis viņa autoritāti un licis viņam justies mazāk nozīmīgam vecāku lomā. Patiesībā šāda reakcija ir neizbēgama. Tas no vecākiem, kura reputācija ir apšaubīta, izjūt diskomfortu attiecībās ar partneri. Lielu diskomfortu.

-   Elizabete pat neaptver, ka Rikijs ar viņu manipulē. Ne tikai Rikijs iemācās mani necienīt. Arī viņa mani neciena. Un tas mani ļoti uztrauc.

Tas, ka vecāki atbalsta viens otru, kaut arī viņu viedokļi atšķiras, ir ļoti labi. Šāda situācija liek bērnam iemācīties sadzīvot ar stingrāko no vecākiem, tā ļauj viņu attiecībām attīstīties. Tā nenotiktu, ja bērns zinātu, ka viņam nemaz nevajag censties sadzīvot ar stingro tēti, jo vienmēr būs iespējams izgrozīties.

Vai Rikija mammai būtu jāklusē, ja viņa nav mierā ar vīra lēmumu? Šajā brīdī jā. Visus neskaidros jautājumus vecāki varēs izrunāt vēlāk, zem četrām acīm. Būdami divatā, viņi droši varēs pastrīdēties par piemēroto sodu, taču, lai ko viņi nolemtu, tēta noteikumus šoreiz mainīt nevajadzētu. Rikija mamma var izstāstīt vīram savu viedokli, un vecāki kopā var pieņemt lēmumu, kā rīkoties nākamreiz. Tiesa, ir ļoti iespējams, ka viņiem neizdosies pieņemt kopēju lēmumu, un tas nemaz nav vajadzīgs. Galvenais ir atbalstīt to no vecākiem, kurš jau pieņēmis lēmumu un paziņojis to bērnam. Nepatika pret partnera audzināšanas metodēm nav iemesls, lai tās apstrīdētu bērna klātbūtnē. Izņēmums var būt gadījums, kad viens no vecākiem saprot, ka otrs ir pieļāvis ļaunprātību pret bērnu. Tad, protams, ir jāiejaucas.

Lūk, daudz labāks iepriekš aprakstītās situācijas risinājums.

-   Mammu, tētis teica, ka brīvdienās es nekur nevarēšu iet, un tas nav godīgi! Es taču jau grasījos nākt! Viņš pat man

nedeva iespēju. Tagad es netikšu uz Evana ballīti! Es taču neko sliktu neizdarīju!

-   Tas jānokārto jums abiem ar tēti.

Tas nozīmē, ka šis jautājums jāatrisina tiem, kuri tajā iesaistīti, tēvam un dēlam. Tas ir vienīgais pareizais risinājums. Ja Rikija mamma patiešām uzskata, ka vīrs pret dēlu izturas pārāk stingri, viņai tas jāapspriež vēlāk, kad dēls nedzirdēs.

Un visbeidzot: ja Rikija mamma domā, ka viņas dēls pārāk bieži cieš no sava tēta dusmām, viņa var izrādīt līdzjūtību. Tomēr šī ir ļoti kutelīga situācija, jo viņai nevajadzētu kritizēt bērna tēti. Tāda mammas rīcība varētu pilnībā iznīdēt dēla vēlmi mainīt savu izturēšanos pret tēti.

"Re, mamma ir manā pusē. Tētis ir stulbenis. Tā ir tikai viņa vaina. Man nemaz nevajag pārdomāt savu izturēšanos."

Labāk būtu, ja mamma sacītu Rikijam aptuveni šādus vārdus:

-  Es zinu, tu domā, ka tavs tētis ir pārāk stingrs. Un es zinu arī to, ka reizēm tev ir ļoti grūti. /Mamma atzīst dēla izjūtas, un varbūt dēls saprot, ka mamma jūtas tieši tāpat, tomēr viņa to nepasaka. Pasakot to skaļi, mamma sagrautu vecāku vienoto nostāju. Dēls uzzina, ka nepaliks viens situācijās, kurās reizēm viņam var klāties pa visam grūti.] Taču tu varētu padarīt manu un savu dzīvi nedaudz patīkamāku, ja darītu to, ko tētis liek, un katru sarunu nepārvērstu par kašķēšanos.

t Rikija mamma ir pateikusi savas domas, un viņas dēls tās ir dzirdējis. Mammas sacītais parāda, ka viņa atzīst dēla izjūtas, taču neatbrīvo viņu no atbildības.

spēle vienam pret otru

Mamma Emija strādā dārzā. Pie viņas pienāk meita Melānija un jautā:

-  Mammu, vai es varu nopirkt to foršo topiņu par 50 dolāriem ? Atceries, es to rādīju tev veikalā pagājušajā nedēļā!

-Nē.

Tad Melānija dodas uz viesistabu, kur mamma Džīna risina krustvārdu mīklu.

-   Mammu, vai es varu nopirkt to foršo topiņu par 50 dolāriem ? Atceries, es to rādiju tev veikalā pagājušajā nedēlā! Tam cena ir pazemināta no 120 dolāriem.

-   Es nezinu. 50 dolāri ir diezgan daudz.

-   Bet, mammu, tas ir tik foršs! Un, kā jau teicu, tas ir ļoti izdevīgs pirkums.

-   Nu labi.

Vēlāk pēcpusdienā Melānija parādās mājās jaunajā ietērpā.

-  Melānija, vai tas irjaunais topiņš? jautā mamma Emija.

-   Nu jā.

-   Vai tu to nopirki, kaut gan es skaidri un gaiši pateicu "nē"?

-   Mamma Džina atļāva.

-   Džina, vai tu atļāvi Melānijai pirkt šo topu ?

-   Jā.

-   Es taču teicu, ka viņa nedrīkst to pirkt.

-   Kā gan es to varēju zināt?

Daudzi pusaudži diezgan veikli prot izmantot savus vecākus, nostādot viņus vienu pret otru. Pusaudži vienkārši vēlas gūt vislielāko labumu, un, kamēr vien ir iespējams izvairīties no nepatikšanām, viņi stāsta vai nu puspatiesību, vai pilnīgus melus, lai tikai panāktu savu. Pusaudžu skatījumā šāda rīcība nav nekas ārkārtējs.

"Ja mamma Emija saka "nē", bet es zinu, ka mamma Džina varbūt teiks "jā", būtu muļķīgi neprasīt mammai Džīnai."

Lai izvairītos no šādām situācijām, vislabāk būtu svarīgus lēmumus pārrunāt ar partneri. Protams, ne vienmēr tas ir iespējams, tāpēc esiet gatavi, ka dažreiz, pat ja rīkosieties ļoti uzmanīgi, pusaudzis vienalga pamanīsies panākt savu.

Kā jums būtu jārīkojas, ja pieķerat pusaudzi negodīgā mēģinājumā manipulēt? Galvenais ir pateikt, ka jūs to esat atklājis un ka jums tas nepatīk. Turklāt jums noteikti ir jāpiebilst, ka turpmāk būsiet daudz piesardzīgāks savos lēmumos, iekams jums nebūs zināms partnera lēmums. Tā pusaudzis sapratīs, ka viņš nemaz nav tik gudrs, kā domā, un ka negodīgas rīcības dēļ var zaudēt daļu no savas brīvības. Jā, šādu vecāku rīcību var saukt par daļēju iebiedēšanu, taču tā ir vislabākā metode, kad nepieciešams kontrolēt pusaudzi, kurš aizrāvies ar manipulācijām.

Vai tas ir briesmīgi, ja pusaudzis nostāda vecākus vienu pret otru, lai gūtu labumu sev? Es domāju, tas ir slikti, tomēr ne ļoti slikti. Vai vecākiem ir smagi jānopūlas, lai pārmācītu šādu pusaudzi? Es ieteiktu vecākiem būt uzmanīgiem, lai pusaudzis nevarētu manipulēt egoistisku mērķu dēļ, tomēr pārpūlēties gan nevajag. Reizēm pusaudži mānās, bet es nedomāju, ka vecākiem tādēļ būtu jāziedo negulētas naktis.

kas ir godīgi un kas nav

Noteikumu ieviešana ir samērā vienkārša, ja runājam par pusaudzi, kurš ir vienīgais bērns ģimenē. Problēmas sākas tad, ja ģimenē aug vairāki bērni, jebkurš lēmums, kas attiecas uz vienu bērnu, ir jāskata kontekstā ar pārējiem bērniem.

-   Nē, Geret. Piedod, bet es negribu, lai pēc stundām, kad neviena pieaugušā nav mājās, Timijs nāktu pie tevis ciemos.

-   Tas nav godīgi! Mirandai tu vienmēr atļauj aicināt uz mājām draugus, pat ja jūs neesat mājās!

-   Nē. Piedod, Geret.

-   Tu tā nevari rīkoties. Tas nav godīgi!

Lūk, problēma bērni ir vienāda vecuma, tomēr kaut kādu

iemeslu dēļ jūs nevarat piemērot viņiem vienādus noteikumus.

l

-   Jā, tētis ir atļāvis Mirandai vest uz mājām draugus, kad pieaugušo nav mājās. Federālajā likumā Nr. 6388 ir skaidri un gaiši teikts: noteikumi, kas attiecas uz vienu no bērniem, jāpiemēro arī otram bērnam, ja viņi abi atrodas vienādos apstākļos. Visi to zina. Tāds ir likums.

Patiesībā tāda likuma, protams, nav. Tomēr vairums mūsdienu bērnu dziļi sirdī cer, ka patiešām pastāv tāds nerakstīts likums, kas nosaka, ka visiem līdzīga vecuma bērniem vienas ģimenes ietvaros ir vienādas tiesības. Turklāt ne jau tikai bērni uztraucas par netaisnīgu attieksmi, arī vecāki apzinās taisnīgu likumu nozīmi.

-   Jā. Es mēģinu pieverst uzmanību tam, lai visi mani lēmumi būtu taisnīgi. Es uzskatu, ka tas ir loti būtiski.

Kad pusaudzis saka: "Tas nav godīgi," un vecāki zina, ka viņam ir taisnība, situācija nav patīkama. Galu galā vai tad taisnīgums nav pamatā it visam, ko vecāki cenšas iemācīt saviem bērniem? Vai tad vecāki nevēlas, lai viņu bērni izturētos taisnīgi pret citiem? Un kā gan bērni iemācīsies taisnīgumu, ja vecāki nerādīs viņiem piemēru?

-   Tā kā vecāki pret mani bērnībā izturējās netaisnīgi, es tagad aplaupu juvelierizstrādājumu un dzērienu veikalus. Viņi man neiemācīja, ka vienmēr jārīkojas pareizi.

Ak kungs, vai tā tas nenotiek? Ne gluži. Reizēm taisnīgumu aizstāj pavisam citi apsvērumi, taču negaidiet, ka pusaudži to sapratīs.

-   Geret, es zinu, ka mēs ļaujam Mirandai vest ciemos draugus. Viņi nerada nekādas problēmas. Savukārt, kad mājās esi tu kopā ar jebkuru no saviem draugiem, es vienmēr uztraucos. Reizēm jūs pastrādājat blēņas. Pēdējā reizē jūs nozagāt liķiera pudeli, muļķojāties pa telefonu un saplēsāt dzīvojamās istabas lampu.

-   Kādā sakarībā tu man to visu stāsti ? Mirandai jūs atļaujat, bet man sakāt, ka es nedrīkstu. Tas nav godīgi!

Šī problēma var būt saistīta gan ar nopietniem jautājumiem, piemēram, autovadītāja apliecības iegūšanu vai iešanu uz randiņiem, gan ar pavisam nenozīmīgiem jautājumiem, teiksim, pieaugušajiem cilvēkiem domāto filmu skatīšanos vai čipsu pakas pirkšanu.

Nenoliedzami, taisnīgumam ir būtiskā nozīme, tomēr tas nav pats svarīgākais aspekts jebkura jautājuma risināšanā. Bieži vien vecāku rīcību nosaka principi, kas ir pārāki par godīgumu, piemēram, bērna drošība vai bērna pamatintereses. Dažkārt pie vainas ir noteikti apstākļi vai vecāku pašu vajadzības vakar jūs jutāties lieliski un aizvedāt meitu kārtīgā iepirkšanās tūrē, bet šodien esat tā noguris, ka dēlam būs jāpaliek bez jaunākās datorspēles, jo jūs uz veikalu nebrauksiet ne par ko. Ha, mēģiniet panākt, lai pusaudzis to saprastu!

Kā jums būtu jārīkojas? Centieties izskaidrot situāciju. Tomēr ņemiet vērā: ja jūsu rīcība ir patiešām netaisnīga, pusaudzis nenoticēs nevienam jūsu vārdam, lai ko jūs sacītu.

-   Tas nav godīgi! Mirandai tu atļauj vest šurp draugus, bet man ne. Tu tā nevari rīkoties!

Šis ir īstais brīdis, kad vajadzētu pārtraukt sarunu. Jums ir jābūt tam, kurš izbeidz strīdu. Pusaudzis vienalga nesapratīs, netaisnība tikai uzkurinās viņa emocijas. Mēģinājumi panākt, lai pusaudzis visu saprastu, novedīs tikai pie vēl lielākas neapmierinātības.

-   Bet tas nav godīgi!

-   Geret, es tikko tev visu paskaidroju.

-   Bet tas nav godīgi!

Tā nu gluži nav, tomēr nekas nespēs pārliecināt viņu par pretējo, tāpēc mammai šajā brīdī jāsaka:

-   Piedod, Geret. Es zinu, ka tev tas liekas netaisnīgi, taču man nepatīk, ka tu un tavi draugi atrodaties mājās vieni paši.

-   Tas nav godīgi!

Kā jau teicu, ne visus lēmumus nosaka tikai un vienīgi taisnīgums. Reizēm svarīgāki ir citi aspekti, piemēram, jūsu apsvērumi par iespējamām briesmām. Laika gaitā pusaudzis to ļoti labi sapratīs. Tā ir nobriedušas un niansētas morālās sistēmas veidošanās sastāvdaļa.

māsu un brāļu strīdi

Reiz upē cīnījās divas piraijas. Kādu brīdi vērojusi plēsīgo zivju cīņu, jauka sieviete tām uzsauca:

-  Izstāstiet, kādas ir jūsu problēmas! Es esmu pārliecināta, ka varēšu palīdzēt jums rast risinājumu.

Piraijas acumirklī pārtrauca cīkstēšanos, uzpeldēja līdz ūdens virsmai un sacīja sievietei:

-   O jā! Tā ir lieliska doma. Lūdzu, iebrien upē, un mēs varēsim sākt sarunu. Mēs esam pārliecinātas, ka tai būs ļoti labi rezultāti.

Jaukā sieviete ienira ūdenī, lai palīdzētu piraijām.

Ģimene bija ļoti noskumusi, kad jaukā sieviete tovakar vairs nepārnāca mājās.

Viens no vērtīgākajiem padomiem, ko es gribētu dot vecākiem, kuri audzina vairāk nekā vienu bērnu, ir šāds ja jūsu bērni strīdas, iejaucieties tikai tad, kad vairs nespējat to izturēt, kad strīds jau nonācis līdz roku palaišanai vai kad trokšņa dēļ jūs tūlīt sajuksiet prātā. Šādos brīžos jūsu mērķis ir panākt, lai bērni pārstātu plēsties. Jums viņi ir jāizšķir. Jums nav jākļūst par starpnieku, jums nav jānostājas vienā vai otrā pusē. Jūs tikai gribat, lai viņi pārstātu kauties. (Vienīgais izņēmums ir situācija, kad pastāv reāli fiziski draudi. Ja tā ir un ja cīņu neizdodas pārtraukt uzreiz, izsauciet policiju. Pusaudži jau ir pietiekami lieli, lai varētu nodarīt viens otram miesas bojājumus.)

Ko jums darīt? Jūs varat nokliegties, lai bērni tūlīt pat pārtrauc, tomēr neiesaistieties strīdā. Tā būtu milzīga kļūda. Tiklīdz jūs iejauksieties, jūs uzreiz tiksiet ierauts strīdā.

-   Mammu, tā sīkā Kārlija paņēma manu kosmētiku un salauza vienu no manām lūpukrāsām!

-   Es to neizdarīju! Es neaiztiku Annemarijas lūpukrāsu! Viņa vienmēr domā, ka tā esmu es! Bet viņa pati to saplēsa! Tāpat viņa man nekad neļauj lietot neko no viņas kosmētikas!

-   Mammu, viņa visu laiku ņem manas mantas!

-   Es neņemu! Es neņemu!

Neliecieties ne zinis! Nav īstais brīdis iejusties profesionāla konfliktu risinātāja lomā. Pretējā gadījumā jūs, gribot tikai labu, iekļūsiet konflikta epicentrā.

-   Pārtraukums! Labi, Kārlija un Annemarija! Es vēlos, lai katra no jums izstāstītu, kas notika. Katrai no jums būs iespēja izstāstīt savu versiju. Atcerieties nekāda iejaukšanās. Paskatīsimies, vai varēsim rast risinājumu, kas apmierinās jūs abas. Kārlija, sāc pirmā!

-   Labi, mammu. Bija tā…

Jā, mums visiem tika mācīts, ka "taisnīgi" argumenti ir ideālu vecāku audzināšanas metode. Tomēr īstajā dzīvē viss notiek citādi. Nekad nav iespējams realizēt "neiejaukšanās metodi", un tas var padarīt jūs trakus.

-   Mammu! Mammu! Neklausies viņā! Tā nemaz nebija!

-  Ak dievs! Mammu, Kārlija ir īsta mele! Es tev tūlīt sadošu, Kārlij!

-  Mammu! Annemarija teica, ka tūlīt man sitīs!

Tā tas notiek tiklīdz jūs iesaistāties bērnu strīdā, viņi vairs nav ieinteresēti konkrētajā problēmā, viņus interesē tikai viens: kurš no viņiem dabūs jūs savā pusē.

-    Tā, es esmu izlēmusi. Annemarija, tev nav taisnība. Tu veselu mēnesi nedrīkstēsi iznākt no savas istabas, nē labāk divus mēnešus. Mēs no tavas istabas izvāksim pilnīgi visu, lai tā tev kļūtu pēc iespējas nepatīkamāka. Un, Kārlija, manu drostaliņ, tu dabūsi par 10 dolāriem lielāku kabatas naudu, lai gan diez vai tas spēs kompensēt tavas ciešanas un sāpes, kuras tev sagādājusi māsa.

-  Jā! saka Kārlija.

-   Es tevi nogalināšu, sīkā! saka Annemarija.

Vislabāk būtu, ja jūs nemaz neklausītos. Klausīšanās tikai uzkurina emocijas. Noveliet atbildību par risinājuma meklēšanu uz pašiem bērniem.

-   Es par to neko negribu dzirdēt. Jums pašiem būs jātiek galā.

Tādu pašu taktiku ievērojiet arī gadījumā, ja bērns skrien pie jums sūdzēties, t

-Annemarija teica, ka iesitis man ar savu matu ķemmi, ja es kaut vai tikai pietuvošos viņas kosmētikai!

-  Ak dievs! Tas jau skan nopietni. [Tev, nevis man. ļ

Vai: Šausmas! Varu derēt, ka tas tevi saniknoja.

Visas iepriekš minētās atbildes atbrīvo jūs no atbildības un visu smagumu par risinājuma rašanu pārliek uz pusaudžu pleciem. Varbūt viņi to atradīs, bet varbūt arī ne. Taču viņi to neatradīs nekad, ja vienmēr skries pie jums un jūs vienmēr izšķirsiet strīdu. Turpretī, ja jūsu rīcība allaž būs stingra un noteikta, pusaudži sapratīs, ka strīdu izšķiršanā no jums nav nekādas jēgas.

-  Mamma vienmēr tikai saka: "Jums pašiem jātiek galā."

Jūs varbūt tagad brīnāties: kā gan bērni iemācīsies atrisināt konfliktus, ja vecāki neparādīs viņiem taisnīgus strīdu izšķiršanas piemērus? Es varu atbildēt ar pretjautājumu: un kā gan viņi iemācīsies rast risinājumus pieaugušo pasaulē, ja viņiem nebūs nekādas pieredzes? Jūsu iejaukšanās neļauj viņiem attīstīt šīs prasmes.

Tomēr vislielākais ieguvums no neiesaistīšanās pusaudžu cīņās ir tas, ka jūs netiekat ierauts visbriesmīgākajā audzināšanas pasākumā mēģinājumā atrisināt strīdu, kurā nevar būt uzvarētāju. Uztveriet to kā daļu no antistresa programmas!

kā pārdzīvot vecāku laulības šķiršanu

»

Man bieži jautā: kādā vecumā bērnam ir visvieglāk pārdzīvot vecāku laulības šķiršanu? Ziniet, nav tāda vecuma. Vecāku šķiršanos ir grūti pārdzīvot pat pieaugušam cilvēkam. Varbūt katrā vecuma posmā šīs grūtības ir nedaudz citādas, taču tas vienmēr ir ļoti smagi. Pusaudža vecumā aktuāli kļūst trīs jautājumi, un tos es apskatīšu turpmākajās lappusēs.

"Kas notiks ar mani?"

Vecāku šķiršanās rada nestabilitāti pusaudža dzīvē. Lai uzlabotu situāciju, šķiršanās procesa laikā vecākiem pēc iespējas godīgāk un skaidrāk jārunā ar bērnu par to, kas notiks turpmāk, kur dzīvos katrs no vecākiem. (Protams, vecākiem ir jāpatur prātā, ka šķiršanās procesa sākumā pieņemtie lēmumi vēl var mainīties.) Pusaudzim ļoti svarīgi ir zināt, kur būs viņa mājas, cik bieži viņš varēs tikties ar katru no vecākiem, kādi būs jaunie noteikumi, vai viņam būs jāpārvācas uz citu dzīvesvietu un jāmaina skola. Pēdējais jautājums pusaudzim ir ļoti svarīgs, tāpēc vecākiem jābūt pēc iespējas atklātākiem.

"Kas tagad notiks ? Kur es dzīvošu ? Kā tiks noteiktas satikšanās reizes un viss pārējais? Vai man būs jāmaina skola? Vai būs problēmas ar naudu?"

Pusaudzis noteikti uztrauksies par šiem jautājumiem. Lai nomierinātu viņa prātu, vislabākā stratēģija ir sarunas. Ja atbildes uz viņa jautājumiem pagaidām vēl nav zināmas, tā arī jāsaka.

-   Pagaidām tu dzīvosi kopā ar mani. Tu regulāri varēsi tikties ar savu tēti, tikai mēs nezinām, cik bieži tas notiks. Arī viņam ir jāiekārtojas. Es neko nevaru pateikt par pārvākšanos pašlaik es to neplānoju. Pagaidām nebūs nekādu būtisku izmaiņu. Ja arī tādas būs, es tev par tām pastāstīšu, un tu vienmēr vari man jautāt. Mums droši vien vairs nebūs tik daudz naudas kā agrāk, tāpēc būs lietas, kuras mēs vairs nevarēsim atļauties.

Stāstiet pusaudzim visu. Jo skaidrāk viņš zinās, kas gaidāms, jo vieglāk spēs pārvarēt nemieru, kuru neizbēgami radīs vecāku šķiršanās.

Nostāšanās kāda pusē

Vairums vecāku apgalvo, ka viņi nevēlas, lai bērnam būtu jānostājas kāda pusē. Viņi tik tiešām grib, lai bērnam būtu visas iespējas veidot labas un brīvas attiecības ar abiem vecākiem. Kaut arī šķirtie vecāki mēdz turēt ļaunu prātu viens uz otru, viņi tomēr nevēlas, lai tas negatīvi ietekmētu bērna attiecības ar viņiem.

Problēma ir tā, ka šīs vēlmes nav nemaz tik viegli realizējamas. Bieži vien šķiršanās process iesākas samērā mierīgi, taču nosacītais miers saglabājas tikai līdz brīdim, kad jāparaksta vienošanās, kurā ietverti būtiski jautājumi par bērna aprūpi, par īpašuma sadali u.c. Gandrīz vienmēr parādās negaidīti pārsteigumi jautājumā par uzturlīdzekļiem, proti, tie izrādās daudz mazāki, nekā ģaidīts. Un tad, par spīti visiem labajiem nodomiem, vecāki aizsāk naidīgu ķīviņu, kurā tiek ierauts arī bērns.

Kaut arī vecāki ir šķīrušies, bērna dēļ viņiem vēl kādu laiku ir jāspēj sarunāties vienam ar otru lai noteiktu bērna aprūpes laiku, lai atrisinātu jautājumus, kas saistīti ar naudu u.tml. Bieži vien gadās, ka viens no vecākiem maksā uzturlīdzekļus bērnam, bet otrs tas, kurš aprūpē bērnu ikdienā, saprot, ka ar to nepietiek. Ja sākas strīdi par šādiem jautājumiem, tajos neizbēgami tiek iesaistīts arī bērns.

Kādu dienu Džeimijs paziņo mammai:

-  Tētis teica, ka es nevarēšu spēlēt futbola komandas izbraukuma spēlēs, jo tu nedošot naudu, kaut gan tētis saka, ka tev tas ir jādara. Viņš saka, ka viņš jau maksā uzturnaudu, tāpēc tev esot pietiekami daudz naudas. Un viņam tagad nav liekas naudas, jo viņš izdzīvo tikai ar to, kas viņam ir. Viņš domā, ka uzturnauda, ko viņš maksā, jau tā ir daudz lielāka, nekā maksā citi tēvi, un tajā ir iekļauta samaksa par maniem treniņiem. Viņš ari saka: "Tavai mammai bija ļoti labs advokāts."

Tātad Džeimijs izklāsta mammai viņas bijušā partnera versiju par faktiem, un šī versija ir ne vien pilna ar meliem, bet arī parāda Džeimija mammu negatīvā gaismā. Mammas normāla reakcija ir vēlēšanās atklāt savu versiju, izstāstīt, ko viņa pati par to domā.

"Jā, tas nav godīgi attiecībā pret mani, ka Džeimijs dzīvo ar šo nepareizo priekšstatu un, pateicoties viņa tēva meliem, domā sliktu par mani. Tāpēc man būtu viņam jāizstāsta savs viedoklis par to, kāda ir patiesība."

Taču te rodas problēma. Pieņemsim, ka Džeimija mamma izstāsta dēlam savu skatījumu uz notiekošo.

Nē, tavam tētim ir pienākums maksāt par ārpusskolas nodarbībām, un šai maksai jābūt saprātīgai, taču tā netiek iekļauta bērna uzturlīdzekļu maksājumos. Patiesībā tavam tētim nav finansiālu grūtību, savukārt ar manu algu un bērna uzturlīdzekļiem mums ir ļoti grūti nosegt pat pamatizdevumus. Paskaties, ar kādu automašīnu braucu es un ar kādu brauc tavs tētis. Un visas runas par to, ka man bija labs advokāts un ka es esmu apvedusi viņu ap stūri, ir muļķības. Viņš maksā daudz mazāk nekā citi tēvi, kuriem ir tādi paši ienākumi kā viņam. Turklāt par saviem ienākumiem viņš nekad nav bijis līdz galam atklāts.

Viss, ko saka Džeimija mamma, ir taisnība. Viņa godīgi izklāsta Džeimijam faktus, lai dēls pats varētu izlemt, kurš no vecākiem ir vainīgs pie tā, ka viņš nevarēs spēlēt izbraukuma spēlēs. Un tomēr mamma rīkojas nepareizi. Problēma ir tā, ka, tiklīdz viņa reaģē uz bijušā partnera apvainojumiem, Džeimijs oficiāli tiek iesaistīts strīdā. Patiesībā abi vecāki savu dēlu nostāda tiesneša lomā Džeimijam tagad ir jāizskata divu advokātu iesniegtā prasība. Pusaudzis ir iesaistīts juridiskā lietā, kurā karojošās puses ir viņa vecāki.

Nez vai to vēlējās Džeimijs. Tēva apvainojumi un mammas pretargumenti provocē vienu vienīgu jautājumu: kurš ir vainīgs mamma vai tētis? Šis jautājums neiziet Džeimijam no prāta ne brīdi un kļūst par smagu pārbaudījumu. Kurš gan vēlas nokļūt situācijā, kad ir jāizlemj, kurš no vecākiem ir nelietis? Vai arī ir jāuzzina, ka varbūt nelieši ir abi?

"Mani vecāki ienīst viens otru. Nav neviena jautājuma, par kuru viņi varētu vienoties. Tieši tāpēc viņi izšķīrās. Stulbums! Tomēr viņi abi mani mii vismaz man tā liekas. Man rūp vienīgi tas. Es tikai vēlos, lai man būtu mierīga dzīve un lai man nebūtu visu laiku jāuztraucas par to, kuram no viņiem ir taisnība un kuram nav, un lai man nevajadzētu piedomāt, ko es varu teikt un ko ne, lai viņus nesadusmotu. Es tikai vēlos labi pavadīt laiku, kad esmu kopā ar katru no viņiem. Es negribu domāt par tām visām stulbībām. Es jūtos ļoti slikti, kad par to domāju. Kāpēc gan viņi nevarētu kaut vai manis dēļ to visu pārrunāt, bet neiesaistīt tajā ari mani ? Viņi ir pieauguši cilvēki, taču uzvedas kā mazi bērni, kad runa ir par viņiem abiem. Tas nu gan ir tiesa."

Lai kāds arī būtu spriedums lietā "Mamma pret tēti", zaudētājs ir Džeimijs.

"Es, Džeimijs Remsbotoms, esmu izlēmis, un mans lēmums skan tā: mana mamma ir neliete. Nē, tā nav labi. Un kā būtu ar šo? Es esmu izlēmis, ka mans tētis ir nelietis. Nē, arī tas man nepatīk. Es esmu izlēmis, ka viņi abi ir nelieši. Arī šis man nemaz nepatīk, taču tas ir vistuvāk patiesībai."

Kāpēc vecāki tā rīkojas? Kādu labumu var gūt bērns, kurš tiek iesaistīts šķirtu vecāku savstarpējos ķīviņos? Atbilde ir skaidrāka par skaidru: pilnīgi nekādu.

Manuprāt, jau pašā sākumā Džeimija mammai bija jāsaka:

Es darīšu visu iespējamo, lai tu varētu piedalīties futbola komandas izbraukuma spēlēs. Taču tas ir jānokārto man un tavam tētim.

Atbildot šādi, mamma sevi neaizstāv, proti, viņa necenšas atspēkot Džeimija tēva sacīto. Viņa negrasās apspriest ar dēlu bijušā partnera apvainojumus.

Un kas notiktu, ja Džeimija vecākiem neizdotos atrisināt jautājumu par izbraukuma spēlēm, jo neviens no viņiem nebūtu ar mieru maksāt par tām?

Tētis paliek pie saviem uzskatiem un atgādina Džeimijam:

-  Tieši tā, kā es tev teicu. Tā ir tavas mammas vaina, jo viņa pat pirkstiņu nepakustinās, lai vienotos ar mani.

Džeimija mamma nevis aizstāv sevi, bet gan saka:

-  Man žēl, ka neizdevās visu nokārtot tā, lai tu varētu braukt ar savu futbola komandu.

Protams, Džeimijs ir dusmīgs.

-   Tētis teica, ka tu esi vainīga, jo vēlies to visu uzgrūst viņam.

Lai ko sacītu dēls, mamma turpina apgalvot:

-  Man žēl, ka tas neizdevās.

Un kas tagad atliek Džeimijam ?

"Es nezinu, kam ticēt. Tētis saka, ka vainīga ir mamma, bet mamma saka, ka tā ir viņas un tēta darīšana. Acīmredzot viņi nespēja vienoties, taču es palieku vienīgais zaudētājs. Es nezinu, kurš pie tā visa ir vainīgs, toties es zinu, ka tas ir stulbi, ja tev ir vecāki, kuri ir šķīrušies un kuri nespēj vienoties pat par vienu jautājumu.

Kad esmu kopā ar mammu, viņa nevēlas par to runāt, un tas man patīk labāk nekā tad, kad esmu kopā ar tēti, kurš par to vien runā. Vismaz, esot kopā ar mammu, man nav jāiedziļinās visās šajās stulblbās."

Pēc kāda laika, kad līdzīgā situācijā Džeimija tētis atkal aprunā Džeimija mammu, bet viņa neatbild uz šiem apvainojumiem, Džeimijs padomā: "Mammas izturēšanās man patīk labāk. Es nezinu, kas notika patiesībā, tomēr atšķirībā no tēta mamma vismaz neiesaista mani tajā visā."

Laika gaitā pierādīsies, ka tas no vecākiem, kurš nav iesaistījis "šķirteņu tiesas prāvās", jūtas daudz labāk.

Laimīgās ģimenes beigas

-    Es zinu, ka tā ir labāk. Viņi nebija laimīgi kopā ne mamma, ne tētis. Un uz beigām tas kļuva pavisam neciešami. Pat ja nebija strīdu, pastāvīgi valdīja spriedze. Tomēr man vēl joprojām trūkst manas ģimenes. Un ir skumji apzināties, ka nekad vairs nebūs tā, kā bija.

-   Tu ilgojies pēc jaukajiem brīžiem kopā ar ģimeni, vai ne ?

-   Ne gluži. Patiesībā es tādus nemaz neatceros.

-   Es laikam kaut ko nesaprotu.

-   Es arī ne, tomēr reizēm man kļūst ļoti skumji.

Ne vienmēr tas ir skaidri redzams, tomēr vairums pusaudžu skumst par aizgājušajiem laikiem. Pat ja pagātne nemaz nebija tik lieliska, vienalga uzrodas skumjas. Turklāt bērni ne tikai skumst par ģimenē pavadīto laiku, bet arī lielākā daļa no viņiem slepeni vēlas, kaut vecāki atkal būtu kopā.

-   Bet, Rikij, tagad taču viņi ienīst viens otru. Ir pagājuši jau astoņi gadi. Tu saki, ka tev patīk Veins [viņa patēvs jau četrus gadus]. Tu esi priecīgs, ka viņš ir ienācis jūsu ģimenē. Un tu saki, ka tāpat nekas labs nebūtu gaidāms, ja tavi vecāki atkal saietu kopā. Tu pat apgalvo, ka tas tāpat nekad nenotiks.

-   Jā, es zinu.

-   Tomēr tu vēl joprojām gribi, lai viņi būtu kopā ?

-   Jā. Es zinu, ka tas ir muļķīgi, bet jā, es to gribu.

t Visu iepriekš minēto iemeslu dēļ būtu labi, ja pusaudža šķirtie vecāki laiku pa laikam kādā mierīgā brīdī parunātos ar savu bērnu par šo jautājumu.

-   Vai reizēm tevi pārņem, skumjas par mūsu šķiršanos?

Varbūt jūs nesaņemsiet nekādu atbildi. Varbūt pusaudzis

attrauks:

-   Nē, es par to nedomāju.

Tā ir laba atbilde. Tomēr kādreiz jūsu bērns var pateikt:

-   Es nezinu. Laikam. Mēs bijām ģimene. Un tagad tas viss ir zudis. Tas nebija nekas baigi superīgs, tomēr es pēc tā ilgojos.

Iespējams, pusaudzis noskums, taču tas nemaz nebūs slikti. Ir svarīgi, lai bērns saprastu, ka skumjas nav nekas slikts.

Citas mājas, citi noteikumi

Tas ir lieliski, ja šķirtajiem vecākiem ir vienoti uzskati un viņi spēj kopīgi darboties sava bērna interesēs.

-   Sveika, Diāna! Tas esmu es. Vai tu atļāvi Džeimsam nomā paņemt filmu "Skaistuļu šausmu nakts'"?

-  Ko ? Ak, tas palaidnis! Nē! Protams, nē! Paldies, ka pajautāji, Bred!

Tomēr biežāk notiek citādi.

-   Mammu, kāpēc skolas laikā man jāiet gulēt pusvienpadsmitos ? Tētis man ļauj palikt nomodā, cik ilgi vien gribu, ja tikai es no rīta varu piecelties. Viņš saka, ka man jau ir pietiekami liela atbildības izjūta, tāpēc nav nepieciešams noteikts gulētiešanas laiks.

-   Mammu, kāpēc man jātīra vannasistaba? Pie tēta man tas nav jādara.

-   Mammu, tētis man atļauj spēlēties ar suni gultā. Viņš saka, ka tu izturoties pārāk pareizi.

Protams, mamma padomā: "Jā, mana bijušā vīra noteikumi ir pilnīgi atšķirīgi, turklāt rādās, ka viņš dara visu, lai apšaubītu manus noteikumus. Viņš neko nevēlas apspriest. Kad es viņam piezvanu, viņš nomet klausuli vai saka: "Vai zini, kas ir pats labākais, kopš mēs izšķīrāmies, Eleonora ? Man tevī vairs nav jāklausās." Esmu pārliecināta, ka viņš daudz ko dara tikai tāpēc, lai iespītētu man."

Savukārt bērna tēvs padomā: "Nē, es pret Markusu izturos citādi, jo uzskatu, ka rīkojos pareizi. Viņa mamma neko nesaprot. Viņa dēlu apspiež. Tomēr man jāatzīst, ka jūtos patiesi gandarīts, ja viņa kļūst nikna."

Protams, būtu lieliski, ja vecāki vienmēr rīkotos saskaņoti. Tomēr būtu muļķīgi cerēt, ka šķirtajiem vecākiem būs vienādi noteikumi. Viņiem ir atšķirīgi viedokļi ļoti daudzos jautājumos, un tas galu galā lielā mērā provocēja viņu šķiršanos. Tādēļ ir tikai loģiski, ka vecāki kļūst neapmierināti, izdzirdot, kas notiek bijušā partnera mājā. Turklāt raizes var sagādāt ne tikai noteikumi, bet arī rīcība, ar kuru jāsaskaras bērnam.

"Marianna bieži lieto alkoholu, un to redz bērni. Es uztraucos par to, kādu iespaidu tas var atstāt uz viņiem."

Daudziem šķirtajiem vecākiem ir grūti pieņemt faktu, ka viņi nevar kontrolēt sava bērna dzīvi laikā, ko viņš pavada kopā ar otru no vecākiem. Šādas bažas es vairākkārt esmu dzirdējis no vecākiem, kuriem sniedzu palīdzību.

-   Bet tas taču nav pareizi. Viņa tēva rīcību bieži vien var kvalificēt kā nepieņemamu, tā var atstāt negatīvu iespaidu uz bērnu. Reizēm viņš runā briesmīgas lietas. Un es neuzticos dažiem no viņa draugiem, kas tur ciemojas.

Diemžēl tā tas ir: to, kas notiek ar jūsu bērnu, jūs varat kontrolēt tikai tad, kad esat kopā ar viņu. Tā ir viena no grūtākajām lietām, kas saistīta ar šķiršanos un bērna audzināšanu. Jūs varat būtiski ietekmēt savu pusaudzi, tomēr jums ir jāapzinās, ka viņa dzīvē ir arī vēl otrs cilvēks, tikpat nozīmīgs kā jūs. Un šis otrs cilvēks turpinās satikties ar jūsu bērnu un lielākā vai mazākā mērā ietekmēs viņu.

Protams, jūs varat iesniegt prasību tiesā. Taču tiesāšanās maksā naudu un tiesas parasti nevēlas noteikt ierobežojumus, kas saistīti ar ikdienišķām audzināšanas problēmām.

īpaši nepatīkami ir tad, ja esat pārliecināts, ka jums ir taisnība. Jūs uzskatāt, ka jūsu bijušais partneris nerīkojas bērna interesēs un sabotē visu, ko darāt jūs, tomēr tā kā jūsu bijušā partnera noteikumi bērnam šķiet daudz patīkamāki, viņam ir viss, lai sasniegtu mērķi, proti, iegūtu bērna labvēlību.

-   Jā, tētis pret mani izturas daudz foršāk nekā mamma.

Dažkārt viens no vecākiem jūtas spiests mainīt savus noteikumus, jo nevēlas būt sliktāks par otru. Viņš izmisīgi cenšas attaisnoties par ikvienu savu lēmumu.

"Kopā ar tēti bērnam šķiet, ka visa dzīve ir vienas vienīgas izpriecas. Bet man ir jāuzņemas stingrās mammas loma es vienmēr ieviešu noteikumus un mēģinu tikt galā ar ikdienas

audzināšanas problēmām, ar neizpildītiem mājasdarbiem un netīrību istabās. Tas ir netaisnīgi. Man nav izredžu uzvarēt."

Lai cik spēcīgu spiedienu jūs izjūtat, labāk tomēr būtu palikt pie tiem noteikumiem, uz kuriem paļaujaties.

-  Kad esi kopā ar mani, tev jāsadzīvo ar šiem noteikumiem. Tas, kas notiek pie tēta, ir viņa darīšana.

Pusaudži parasti samierinās ar to, ka katram no vecākiem ir atšķirīgi noteikumi. Taču tas nenozīmē, ka jūsu noteikumi viņam patiks un viņš vairs nekad nežēlosies.

-   Bet pie tēta…

Dzīvesvietas maiņa

Šķiršanās, strīdi, jauni noteikumi protams, tas viss uztrauc ne tikai pusaudzi, bet arī vecākus.

"Kas notiks, ja viņam mani noteikumi tik ļoti nepatiks, ka viņš izvēlēsies dzīvot kopā ar savu tēvu?"

Patiesībā tā notiek diezgan bieži pusaudži no šķirtajām ģimenēm izvēlas mainīt dzīvesvietu. Šim lēmumam var būt dažādi iemesli. Dažkārt pusaudži dod priekšroku tam no vecākiem, kura noteikumi ir viņam tīkamāki.

-  Jā, kā jau es teicu, pie tēta ir daudz foršāk.

Dažkārt atmosfēra mājās ir nokaitēta tiktāl, kas to vairs nav iespējams izturēt.

Pulkstenis ir pustrīs naktī, kad Izabellas mamma zvana savam bijušajam vīram:

-   Robert, brauc pakaļ savai meitai, kamēr es vēl neesmu viņu nogalinājusi!

Vecāki mēdz uztraukties, ka pusaudzis maina dzīvesvietu galvenokārt viena iemesla dēļ lai izvairītos no atbildības. Turklāt viņi baidās, ka tādējādi pusaudzis nemācās risināt konfliktus un pārvarēt nepatīkamas situācijas. Iespējams. Tomēr bieži vien izrādās, ka otra māja nemaz nav tāds rožu lauks, kā pusaudzis bija iedomājies. Varbūt zāle bija zaļāka tieši tajā mājā, kuru viņš pameta.

-  Es nezināju, ka tētis var būt tāds kretīns. Un es biju pārāk zemu novērtējis Lizu [viņa pamātei, kuras valdonīgumu es ieraudzīju tikai tad, kad sāku tur dzīvot.

Dzīvesvietas maiņa var nākt par labu, ja situācija vienā no mājām ir kļuvusi pārāk saspringta, bet otrā vienalga kāda iemesla dēļ tā ir mierīgāka. Tiesa, arī tādā gadījumā tas izskatās pēc sakāves.

"Viņa panāca, ko gribēja, un arī viņš. Tagad es izskatos pēc neciešamas maitas, kura nespēj tikt galā ar savu meitu."

Par laimi, patiesībā tā nemaz nav. Bieži vien saspīlētas attiecības starp vienu no vecākiem un pusaudzi uzlabojas, kad viņi vairs nemitinās zem viena jumta. Pat ja viņi to nepasaka skaļi, tā tomēr ir.

-  Jā, kopš dzīvoju kopā ar tēti, es ar mammu saprotos daudz labāk.

-   Tik tiešām, kopš Izabella lielāko laika dalu dzīvo pie tēta, mēs satiekam daudz labāk. Man ir grūti to atzīt, taču man tas patīk.

Kā sadzīvot ar jaunajiem ģimenes locekļiem

Ar laiku šķirtā ģimenē mēdz ienākt citi cilvēki tie, kurus varētu dēvēt par jauniem ģimenes locekļiem: draugi, draudzenes, jauni partneri, jauna pamāte, jauns patēvs, jauni pusbrāļi un pusmāsas. Jauni cilvēki visapkārt. Protams, tas var izraisīt pusaudža pretestību.

-   Man tas nepatīk. Tas nebiju es, kurš pieprasīja vecāku šķiršanos. Tā nebija mana izvēle, bet tagad viņi grib, lai es dzīvoju kopā ar Sondru /tēta jaunā draudzenei, kura patiesībā nemaz nav tik slikta, un arī ar Luisu, to kretīnu. Es nesaprotu, ko mamma viņā atradusi, bet, tiklīdz iedomājos, ka viņiem ir sekss, man kļūst slikti. Un viņi visu laiku apskaujas! Neko tādu es nekad neredzēju, kad mamma bija kopā ar tēti. Ziniet tas ir pretīgi. Es neko tādu negribēju.

Vai es jau pieminēju Kreigu, to hiperaktīvo ideālo puisēnu [Sondi-as astoņgadīgais dēls]? Es nezinu, vai viņam ir oficiāli noteikta diagnoze "hiperaktivs", taču viņš patiešām ir mazs mežonēns. Es zinu, ka tētis par to uztraucas, bet Sondra nespēj viņu kontrolēt.

Vai varu pastāstīt vēl kaut ko? Luiss! Viņš ienāk dzīvojamā istabā un apsēžas krēslā, kurā vienmēr esmu sēdējis es. Un viņš domā, ka ir baigi foršais. Ak dievs, jums vajadzētu redzēt viņa rotaslietas! Viņa bilde būtu jāliek uz vāka kādam kretīnu žurnālam. Nopietni. Ziniet, tas ir netaisnīgi. Vai jūs varat pateikt, ko man darīt? Pilnīgi neko. Tā tas ir.

Jaunu partneru vai jaunu pusbrāļu un pusmāsu parādīšanās lielākoties rada problēmas tieši pusaudžiem, nevis jaunākiem bērniem. Pusaudži šos cilvēkus parasti neuzskata par ģimenes locekļiem. Viņi nelokāmi turas pie sava un nav ieinteresēti pārmaiņās, kuras paši nav radījuši. Pusaudži vienkārši kaut kā sadzīvo ar viņiem zem viena jumta.

Ko darīt jums, ja nonākat šādā situācijā ja jūsu pusaudzis nevēlas pieņemt jaunus ģimenes locekļus? Iespējams, ārēji viņš pat šķitīs gana apmierināts, jo jūsu saskarsmes intensitāte būs mazinājusies. Vienīgais, ko pusaudzis vēlēsies, lai jūs esat pieejams, kad viņam tas nepieciešams.

Negaidiet, ka pusaudzis izturēsies sirsnīgi pret cilvēkiem, kas ienākuši viņa mājā, viņa teritorijā. Pusaudzim nav ne mazākās intereses par šiem cilvēkiem, varbūt viņš pat tos ienīst. Un tas ir ļoti svarīgi! regulāri pavadiet laiku kopā ar savu bērnu bez citu cilvēku klātbūtnes. Bērnam ir ļoti svarīgi apzināties, ka vecā ģimene nav pilnībā sagrauta, ka viņš vēl joprojām var pilnvērtīgi un regulāri būt kopā ar jums.

Diemžēl, lai kā jūs censtos, jauno ģimenes locekļu klātbūtne var radīt arī dažas neatrisināmas problēmas. Viena no tām ir spēcīgas savstarpējas antipātijas jaunie ģimenes locekļi vienkārši nepatīk cits citam. Tas gan nav nekas briesmīgs. Jums nav nepieciešams, lai jūsu bērnam patiktu jaunie ģimenes locekļi. Jūs nevarat pieprasīt, lai jūsu pusaudzim patiktu jaunais patēvs, pusbrālis vai pusmāsa, tomēr jums ir tiesības sagaidīt no sava bērna pieklājīgu uzvedību. Aplūkosim kādu piemēru!

Sibilla uzrunā piecpadsmit gadus veco Karllnu, kura nesen kļuvusi par viņas pameitu.

-   Karllna, vai tu atstāji tās popkorna drupačas ?

-   Jā.

-   Vai tu, lūdzu, tās nesatīrītu ?

-   Jā, vēlāk.

-   Nē, tev tas ir jāizdara tūlīt.

-   Kas tu tāda esi, lai mani komandētu? Tu neesi mana mamma.

-Ko?

-   Tu neesi mana mamma. Tu nevari mani komandēt!

-   Ko tu tikko teici ?

-   To, ko tu dzirdēji!

Vēlāk vakarā Sibilla izstāsta notikušo Karllnas tētim.

-   Tu neticēsi, ko tava meita šodien man pateica! Es neesmu pelnījusi tādu necieņu.

Pēc kāda brīža Karlīnas tētis runā ar savu meitu:

-  Karllna, Sibilla man teica, ka tu pret viņu izturējies rupji, kad viņa lūdza, lai satīri popkorna drupačas.

-    Tēt, tu tici visam, ko viņa saka? Tieši Sibilla bija rupja pret mani! Viņa nedrīkst mani komandēt, bet tu vienmēr nostājies viņas pusē! Es ienīstu Sibillu! Kāpēc tev vajadzēja viņu apprecēt? Un Karllna sāk raudāt.

Vēl nedaudz vēlāk Sibilla jautā Karlīnas tētim: I Vai tu runāji ar Karlīnu ?

-   Jā.

-   Un ko tu teici?

-   Pagaidi, Sibilla. Tev tas ir jāsaprot Karlīnai bija tikai četri gadi, kad mēs ar viņas mammu izšķīrāmies. Un tagad viņai ir grūti pieņemt, ka bez manis mājās ir vēl kāds cilvēks.

-   Nespēju noticēt! Tev nav ne mazākās nojausmas, kādu nekauņu tu audzini! Tu ļauj Karlīnai tīt sevi ap pirkstu! Es zināju, ka tā notiks!

-   Velns! Karlīnas tētis nomurmina.

Jūs nespējat mainīt ģimenes locekļu attieksmi citam pret citu, taču, ja ikdienas situācijās atcerēsieties dažus vienkāršus

noteikumus, sekmīgāk izvairīsieties no konfliktiem un antipātiju izpausmēm.

Pirmkārt, jūs kopā ar savu jauno partneri neesat tas pats, kas vecāki. Jūsu jaunajam partnerim un jūsu bērnam nav ciešas saiknes kopš bērnības, viņiem nav kopējas vēstures tādas, kāda ir bērnam un vecākiem. Jūsu jaunais partneris neizjūt pret jūsu bērnu tādu pašu mīlestību un pieķeršanos kā bioloģiskie vecāki. Tas nozīmē, ka pusaudzis samierināsies ar nepatīkamiem aizrādījumiem, ja tos izteiks viņa bioloģiskie vecāki, taču viņš tos necietīs no patēva vai pamātes. Dziļi sirdī viņš saprot, ka ir daudz kas tāds, ko jaunajiem vecākiem nav tiesību viņam uztiept, lai panāktu disciplīnu. Kad pusaudzis saka: "Tu neesi viens no maniem vecākiem," viņš tā arī domā. Un tas ir jāņem vērā.

Otrkārt, pat ja pusaudzis jūtas aizvainots par to, ka esat viņa dzīvē ievedis svešu cilvēku un ka viņam nav izvēles iespēju, viņam pret jūsu partneri ir jāizturas ar tādu pašu cieņu kā pret jebkuru citu pieaugušo cilvēku. Tā kā jūsu jaunais partneris tagad dzīvo jūsu mājā, viņam ir tādas pašas tiesības kā ikvienam citam šīs ģimenes loceklim, un pusaudzim tas ir jāsaprot. Jūsu jaunais partneris nav ciemiņš. Tagad šīs ir arī viņa mājas.

Nē! Nē! Tās nav viņas mājas! Tās ir manas!

Lūk, svarīgākie likumi, kas jāievēro, lai mazinātu saspīlējumu starp pusaudzi un jūsu jauno partneri.

1. likums. ikdienas saskarsmē vienmēr atbalstiet savu partneri, pat ja nepiekrītat viņam, tieši tā, kā jūs rīkotos, ja tas būtu otrs no pusaudža bioloģiskajiem vecākiem. Pretējā gadījumā jūsu partneris izjutīs aizvainojumu pret jums un jūsu bērnu. Ja jums nepatīk partnera rīcība, parunājiet par to vēlāk.

2.  likums. jūsu partnerim ir tiesības dot norādījumus jūsu bērnam, tomēr jūs esat vienīgais, kurš drīkst nodarboties ar audzināšanu, piemēram, noteikt gulētiešanas laiku, dot atļauju doties uz ballīti, piemērot sodu vai aizliegumus. Pusaudzim tas ir ļoti svarīgi. Viņam ne vienmēr patiks jūsu noteikumi, taču viņa skatījumā ļoti liela nozīme ir tam, kurš cilvēks ir tiesīgs ieviest noteikumus un kuram tādu tiesību nav. Pusaudzis uzskata, ka tikai viņa īstajiem vecākiem ir tiesības pieņemt lēmumus, kuri ietekmē viņa dzīvi.

Ja jūsu partnerim ir argumentēti iebildumi pret jūsu lēmumiem, jūs, protams, varat tos apdomāt un ņemt vērā, tomēr tikai jūsu ziņā ir galīgā lēmuma pieņemšana svarīgos jautājumos.

3. likums. ja pusaudzis izturas nepieklājīgi pret jūsu partneri, par to ir jārunā. Skaidri pasakiet pusaudzim, ka neatbalstāt rupju izturēšanos. Lai ko jūsu bērns domātu par jūsu partneri, viņam vienmēr ir jāizturas ar cieņu tas ir likums.

4. likums. regulāri aplieciniet bērnam, ka saprotat viņa neapmierinātību jauna ģimenes locekļa parādīšanās dēļ.

-   Es zinu, ka reizēm tev ir grūti sadzīvot ar Sibillu.

-   Nē, ne tikai reizēm, bet gan visu laiku.

-   Es zinu, ka tas ir grūti. Bet es tevi vēl joprojām mīlu un darīšu visu iespējamo, lai tava dzīve būtu patīkama, cik nu tā var būt.

-   Labi. Tad tiec vaļā no Sibillas.

Pusaudzim ļoti daudz nozīmē apziņa, ka viņš drīkst būt neapmierināts ar jauno kārtību, ka viņam ir tiesības tā justies.

Palūkosimies, kā piemērā aprakstīto situāciju varētu vērst par labu! Manuprāt, par katru gadījumu, kad Karlīna pret savu pamāti izturējusies nepieklājīgi, ir jāizstāsta Karlīnas tētim. Un ikreiz, kad Karlīnas tētis par to uzzina, viņam ir jārunā ar savu meitu.

-   Sibilla man pastāstīja, ko tu viņai šodien teici. Es biju gaidījis, ka tu paklausīsi Sibillai, ja viņa tev lūgs kaut ko

' izdarīt. Un tu nekad vairs nedrīksti ar viņu runāt tādā tonī nekad!

-  Bet, tēt! Sibilla ir maita! Tu nemaz nezini, kāda viņa ir! Viņa…

-   Es gribu, lai tu viņu klausītu un sarunātos pieklājīgi.

-   Bet, tēt…

-   Tu dzirdēji, ko es teicu.

Šī stratēģija ne vienmēr apturēs nepieklājīgu izturēšanos, tomēr situācijai vajadzētu uzlaboties. Karlīna secinās, ka, lai arī tētis saprot viņas jūtas pret Sibillu, viņš nekādā gadījumā neatbalsta nepieklājīgu izturēšanos. Ja Karlīna gribēs, lai tētis paliktu viņas pusē visi pusaudži to vēlas -, viņai būs jāpieņem tēta noteikumi. ŠI vienošanās paredz, ka tētis sapratīs Karlīnas negatīvo attieksmi pret Sibillu, taču necietīs rupju izrunāšanos. Lielākā daļa pusaudžu piekrīt šādiem noteikumiem. Tam ir vienkāršs un loģisks pamatojums.

"Es ienīstu Sibillu. Un es viņu vienmēr ienīdīšu. Taču es vēlos, lai man būtu labas attiecības ar tēti, ja vien viņš neizturēsies kā kretīns. Tādēļ varbūt es neko nesolu es reizēm pacietīšu Sibillu un nerunāšu rupjības, jo viņa tāpat ir tukša vieta. Viņa nav tā vērta."

Vēlāk neaizmirstiet savam jaunajam partnerim pateikt pāris vārdu, kas viņam sniegs pārliecību, ka jūs cienāt arī viņu.

-   Ko tu pateici Karlīnai? satraukti jautā Sibilla.

-  Es sacīju, ka viņai ir jāklausa tevi un jārunā pieklājīgi.

Karlīnas tētis nesoda savu meitu, un tas noteikti nepatīk Sibillai, taču viņa nomierinās, kad Karlīnas tētis skaidri apliecina savu nostāju viņš necietīs meitas netaktisko izturēšanos pret Sibillu. Šādiem maziem uzmanības apliecinājumiem ir ļoti liela nozīme ikdienas saskarsmes uzlabošanā.

Padomi pamātēm un patēviem

Jums nav jāmīl jūsu jaunā partnera bērns, tomēr jāizturas pret viņu ar cieņu. Un otrādi lai arī jūs nepatīkat sava jaunā partnera bērnam, jums ir tiesības sagaidīt pieklājīgu izturēšanos no viņa. Jūs drīkstat lūgt savam partnerim, lai viņš šo jautājumu pārrunā ar savu bērnu, lai viņš bērnam skaidri pasaka, ka necienīga izturēšanās pret jums ir nepieņemama.

Tomēr jums ir jāsaprot, ka bērna izturēšanās atspoguļo viņa ierasto attieksmi pret vecākiem un, visticamāk, tā būtiski nemainīsies. Nemēģiniet par katru cenu mainīt bērna audzināšanas metodes, kuras praktizē jūsu partneris, pat ja nepiekrītat tām. Jūsu aizrādījumi izraisīs tikai neapmierinātību un naidu, tie nespēs mainīt pusaudža uzvedību.

11. nodaļa pusaudzis un sekss

V

isiem pusaudžu vecākiem ir jāsaskaras ar kādu mūžīgu problēmu: pusaudži vēlas izklaidēties, un viņi dedzīgi aizstāv savas tiesības to darīt.

Jā, es gribu izklaidēties. Kas tur slikts?

Lielākā daļa vecāku saprot savu bērnu vēlmes, jo arī pieaugušajiem patīk izklaidēties. Viņuprāt, tas nav nekas slikts. Tas ir tikai normāli, ka pusaudžiem patīk papriecāties. Tomēr bērni vēlas ne tikai papriecāties viņi vēlas pamatīgi izpriecāties.

-Jā, es gribu izpriecāties tā kārtīgi. Daudz vairāk par mazu nieciņu.

Un šajā brīdī vecāki sāk uztraukties.

"Es nezinu. Manī rodas nemiers. Varbūt mums vajadzētu ierobežot dēla izpriecas. Labi, tās varētu būt šādas:

•   galda spēļu sacensības;

•    "The Beatles" mūzikas klausīšanās (Viņi ir forši, vai ne? Bērniem taču patīk Bītli pat mūsdienu bērniem.);

•   filmu skatīšanās (Bet tikai tādu filmu, kurās nav pārāk daudz asiņu, seksa un lamāšanās. Nu labi, nedaudz asiņu, nedaudz seksa un mazliet lamāšanās var būt. Viņam taču vairs nav deviņi gadi!);

•    dejošana (Dejošana ir laba, tikai es nezinu, vai mūsdienās viņi vispār dejo.).

Ja jūs atklāti parunātos ar pusaudžiem, jūs atklātu, ka viņi bauda daudz vairāk izpriecu, nekā būtu "atbilstoši" viņu vecumam.

-  Mammu, es šovakar eju izklaidēties un kārtīgi izpriecāties.

-   Ak, mīļā. Vai tiešām tev to vajag?

-   Jā.

-   Ko tu darīsi ?

-   Es smēķēšu zālīti līdz prāta aptumsumam un tad ar kādu pārgulēšu. Tikai es nezinu, ar ko. Tas atkarīgs no tā, kas tur notiks. Jā, šī būs lieliska nakts.

-   Ak dievs! Es nevarēšu aizmigt visu nakti!

riskanta uzvedība

Šī problēma neskar tikai pusaudžus vien, tā ir saistīta ar izpriecu jēdzienu kā tādu. Sekss, narkotikas un alkohols ir galvenie līdzekļi, ar kuru palīdzību izklaidējas vairums pusaudžu un arī pieaugušie.

Uzdošu jums vienu jautājumu: "Vai izpriecas, kuras sastāv no seksa, narkotikām un/vai alkohola, ir labākas par izpriecām, kurās nav nekā no iepriekš nosauktā?" Daudzi cilvēki, ieskaitot pusaudžus, atbildētu apstiprinoši. Pieaugušo pasaule vēsta pusaudžiem, ka šādi izpriecu līdzekļi ir forši, taču tos nedrīkst baudīt, iekams viņi nav kļuvuši par pieaugušiem cilvēkiem. Un aizliegums tikai vēl vairāk pastiprina bērnu pārliecību, ka šīs lietas ir vislabākā izprieca.

Lai labi izklaidētos, pusaudži parasti izvēlas pavadīt laiku kopā ar draugiem, ar kuriem viņi jūtas ērti. Iespējams, tā ir visiecienītākā pusaudžu "nodarbošanās", un ar to viņi nemaz neatšķiras no mums, pieaugušajiem. Taču bieži vien šādās situācijās pusaudži cenšas padarīt izklaidi vēl izklaidējošāku, šim nolūkam izmantojot dažādas vielas. Un, ja viņi vēlas nodarboties ar seksu, šīm aktivitātēm, viņuprāt, ir jābūt "īpaši seksuālām".

Diemžēl daudzas no pusaudžiem tīkamajām izklaidēm ir riskantas. Turklāt šie riski ir nopietni likuma pārkāpšana, fiziski ievainojumi, publisks pazemojums u.tml. Par apreibinošo vielu ietekmi, es domāju, nemaz nav jāatgādina tās var radīt nepārvaramu atkarību un izpostīt dzīvi.

Varbūt jūs tagad brīnāties: "Dieva dēļ! Vai tad viņi nevar labi pavadīt laiku bez šo vielu lietošanas? Un, ja viņi vēlas iesaistīties seksuālās attiecībās, vai nav iespējams tās kaut kā ierobežot?"

Ziniet, nevar gan. Pirmkārt, pusaudži šajās riskantajās aktivitātēs iesaistās lielā mērā tāpēc, ka baidās daudz mazāk nekā pieaugušie. Viņi uzskata, ka ar viņiem nekas slikts nenotiks.

Jā, tā ir taisnība. Es patiešām neuztraucos par to, ka ar mani varētu notikt kaut kas slikts. Vienkārši neuztraucos.

Otrkārt, daudziem pusaudžiem iesaistīšanās riskantās nodarbēs šķiet pievilcīga.

Jā, tas, ka dažas no muļķībām, kuras es daru, ir bīstamas, padara visu vēl jautrāku. Riskēt ir forši. Ai, es aizmirsu pateikt man patīk tieši tas, ka pieaugušie to uzskata par sliktu. Tad tās ir īstas izpriecas.

Un, treškārt, šāda izturēšanās, pēc pusaudžu domām, tik tiešām ir izprieca. Bieži vien ļoti liela izprieca. Lūk, kāpēc pusaudži iesaistās un turpina iesaistīties izteikti riskantās darbībās. Pretēji izplatītajam uzskatam, tas nav vienkārši vienaudžu ietekmes rezultāts.

Ja esat pusaudža vecāki, jums ir jāzina, ka sekss, narkotikas un alkohols ir problēmas, kas nekur nepazudīs. Kamēr vien pusaudži meklēs izpriecas, kamēr vien viņiem būs pieejamas dažādas apreibinošas vielas un kamēr vien viņiem būs seksuālas tieksmes, šīs problēmas pastāvēs. Tās zaudēs aktualitāti tikai tad, kad pusaudža dzīvē parādīsies citas nodarbes, patīkamākas par seksu, narkotikām un alkoholu. Diemžēl tas nenotiks tuvākajā laikā.

Vai jūs jau cenšaties atturēt pusaudzi no iesaistīšanās riskantās izklaidēs? Vai darāt visu, kas vien ir cilvēka spēkos, lai iesaistīšanos šajās bīstamajās izpriecās padarītu neiespējamu? Bet varbūt jūs pieliekat visas pūles, lai pusaudzi pamācītu un izskaidrotu viņam potenciālos riskus? Ceru, ka atbildējāt apstiprinoši vismaz uz vienu no šiem jautājumiem. Tomēr, ja esat pusaudža vecāki, jums tas ir jāzina: pat ja esat ieguldījis vislielākās pūles, lai atturētu bērnu no darbībām, kuras var nodarīt viņam kaitējumu, pastāv ļoti liela varbūtība, ka viņš vienalga "izklaidēsies".

kas jazina vecākiem

Pirmais jautājums varētu būt šāds: kādai jābūt vecāku lomai pusaudža seksuālajā dzīvē? Taču tas loģiski noved pie citiem jautājumiem: cik daudz vecākiem būtu jāzina par pusaudža seksuālo dzīvi un vai pusaudzis vispār vēlas, lai viņa vecāki par to zinātu?

Kā es uztveru sarunas ar vecākiem par manu seksuālo dzīvi ? Kā es jūtos, ja man ir jāstāsta par manām seksuālajām jūtām un par to, ko es daru un ko es varbūt man pat ir neērti atzīties nedaru ? Kāda ir mana attieksme pret to, ka jāatklāj šl manas dzīves daļa? Cik lielā mērā, pēc manām domām, vecākiem būtu tajā visā jāiesaistās? Ļaujiet padomāt. Un kā būtu, ja viņi vispār neiesaistītos? Jā, tas būtu vislabākais variants.

Atsauciet atmiņā, ko es jums stāstīju par pusaudža gadu īpatnībām un pusaudžu alerģiju pret vecākiem! Lūk, šī pati alerģija ir cieši saistīta arī ar pusaudžu seksualitāti. Sekss un vecāki nesader kopā. Pusaudži negrib stāstīt vecākiem par savu seksualitāti pilnīgi neko. Un viņi it nemaz nevēlas, lai vecāki runātu ar viņiem par savu seksuālo dzīvi. Ikviens pusaudzis zina, ka viņa vecākiem ir bijis sekss tieši tik daudz reižu, cik bērnu ir ģimenē. Turklāt pusaudži ir pārliecināti, ka šis sekss vecākiem nemaz nepatika un, visticamāk, tobrīd viņi bija piedzērušies. Visi pusaudži to zina. Pat doma par to, ka vecāki varētu nodarboties ar seksu, viņiem uzdzen šermuļus.

Un ko domā vecāki par to, ka viņu bērni nodarbojas ar seksu? Šī doma neuzdzen riebumu, taču pavisam noteikti tā rada nemieru. Vecāki apzinās, ka pusaudžu seksuālās aktivitātes var radīt ļoti nopietnas problēmas, tomēr tas vēl nav viss daudz lielākas grūtības viņiem sagādā spēja pieņemt bērna seksualitāti kā tādu. Vecāki vienkārši nespēj sadzīvot ar domu, ka viņu bērns ir seksuāli aktīvs, ka viņu meita vai dēls vairs nav tas mazais, nevainīgais bumbulītis. Tagad viņš ir pilntiesīga seksuāla būtne. Un, neatkarīgi no tā, vai vecāki spēj samierināties ar šo faktu vai ne, sekss kļūst par pusaudža dzīves sastāvdaļu. Vecākiem vienkārši ir jāpieņem šī realitāte.

cik aktīvi ir pusaudzi

Mūsdienu pusaudži nemitīgi saņem informāciju par seksu. Lielu daļu šīs informācijas sniedz televīzija un kinofilmas, tomēr visdāsnākais izziņas avots, nenoliedzami, ir internets. Tas augu diennakti nodrošina pieeju videofilmām un attēliem ar seksuāla satura ainām. Internetu pusaudži izmanto, arī lai apmainītos ar informāciju par seksu (protams, šī informācija var būt gan patiesa un noderīga, gan arī muļķību pilna). Tā kā internetā pusaudži bieži vien sarakstās, nevis sarunājas aci pret aci, viņi jūtas anonīmi un tāpēc runā daudz atklātāk nekā klātienē. Šo iemeslu dēļ mūsdienu bērni ir daudz vairāk informēti par seksu vismaz viņi par to runā daudz vairāk nekā iepriekšējās paaudzes.

Ko tad pusaudži īstenībā dara? Šis jautājums satrauc lielāko daļu vecāku.

Kaizera ģimenes fonds, kurš regulāri veic pētījumus par pusaudžu seksuālajām aktivitātēm, 2008. gada septembrī publicēja kārtējo ziņojumu. Saskaņā ar to 48 % vidusskolēnu ir atzinuši, ka viņiem bijuši dzimumsakari. 1991. gadā tādu pašu atbildi snieguši 54 % vidusskolēnu. Vai ir iespējams, ka pusaudžu interese par seksu samazinājusies? Grūti pateikt. Mēs zinām, ka mūsdienās bērni, izmantojot elektronisko saziņas līdzekļu palīdzību, daudz agrīnākā vecumā iepazīstas ar seksuāla rakstura materiāliem. Taču nav skaidrs, vai seksuāli aktīvo pusaudžu skaits ir samazinājies tāpēc, ka pieejamā informācija ir izglītojoša, vai tāpēc, ka tā samazina pusaudžu vēlmi nodoties seksuāla rakstura eksperimentiem praksē.

Reālās situācijas novērtēšanu vēl vairāk apgrūtina fakts, ka Keizera ģimenes fonda iegūtie dati var būt neprecīzi, jo jēdzieni, kas saistīti ar seksu, mēdz būt daudznozīmīgi. Audzināšanas un izglītības speciālisti mēdz diskutēt par šādu jautājumu: cik daudzi pusaudžu atbildētu "jā" uz jautājumu "Vai jums ir bijis dzimumakts?" (nevis "Vai esat iesaistījies seksuālās aktivitātēs?").

Plašsaziņas līdzekļos daudz tiek runāts par jaunu tendenci gadījuma sakaru attiecībām. Tās ir attiecības, kurās puisis un meitene it kā ir "pāris", tomēr vienlaikus viņi ir "tikai draugi". Pusaudži atzinīgi izsakās arī par iesaistīšanos seksuālās aktivitātēs ar citu pusaudzi, savstarpēji vienojoties, ka šīs attiecības neparedz turpinājumu.

Labā ziņa ir tā, ka mūsdienu pusaudži daudz skaidrāk apzinās risku, kas saistīts ar nedrošu seksu, tāpēc viņi lieto kontracepcijas līdzekļus. Protams, vēl joprojām ir liels skaits arī tādu pusaudžu, kuri nelieto aizsarglīdzekļus, slimo ar seksuāli transmisīvajām slimībām vai ir spiesti meklēt grūtniecības testu.

Būtiski ir tas, ka pusaudžiem ir sekss. Cik daudz, kādā vecumā un ar kādu attieksmi tas mēdz mainīties gadu no gada. Taču galvenais ir tas, ka viņi nodarbojas ar seksu. Un, jo vecāki viņi kļūst, jo vairāk to dara (tiesa, ne visi). Tas nozīmē, ka seksuālās aktivitātes risks ir pastāvīgs. Tāpēc vecākiem būtu jāatceras viena lieta jo vairāk pusaudži zina par briesmām, jo mazāka ir iespēja, ka viņi iesaistīsies riskantās seksuālās darbībās.

Kā vecāki var zināt, ka viņu bērns grasās iesaistīties seksuālās attiecībās? Atbilde ir vienkārša: viņi to nevar zināt. Ja bērns ir sasniedzis pusaudža vecumu, vecākiem vienkārši ir jāapzinās, ka viņš var iesaistīties jebkāda rakstura seksuālās aktivitātēs ar visām no tā izrietošajām sekām. Vai tas nozīmē, ka būtu labāk, ja vecāki vismaz kaut kādā veidā iesaistītos sava pusaudža dzīves seksuālajā daļā? Jā.

Kāda ir pusaudžu vecāku attieksme pret to? Ko viņi vēlas saistībā ar pusaudža seksuālo dzīvi? Es bieži dzirdu vecāku domas par šo tēmu, un tās ir tikpat pretrunīgas, cik pati situācija. Lūk, tipiska atbilde.

Ko es vēlos saistībā ar savu bērnu un seksu? Uz to ir ļoti viegli atbildēt. Es vēlos, lai viņš dara visu, kas ir normāli. Tomēr, lai kas tas būtu, es labprāt par to neko nezinātu. Patiesībā… tas, ko es tikko teicu, nav taisnība. Es vēlos, lai viss, ko viņš dara vai nedara neradītu viņam problēmas. Lai nebūtu grūtniecības. Lai nebūtu seksuāli transmisīvo slimību. Es negribu, lai viņu izmantotu. Es nevēlos, lai viņš ciestu. Es nevēlos, lai tas viss beigtos ar emocionāliem pārdzīvojumiem. Es negribu, lai viņš iekultos nepatikšanās.

Šajā brīdī es gribētu piebilst vēl ko svarīgu, proti: mūsdienu pasaulē zēniem un meitenēm vēl joprojām tiek piemēroti atšķirīgi standarti. Kaut gan laika gaitā ir notikušas pārmaiņas, kuru rezultātā sievietes arvien vairāk akcentē tiesības uz savu seksualitāti, jautājumā par pusaudžiem vairākuma viedoklis ir palicis

nemainīgs. Saskaņā ar šo viedokli pusaudžu zēna interese par seksu ir veselīga. Vecāki grib, lai viņš uzmanītos, taču viņus īpaši nesatrauc doma par dēla seksuālo aktivitāti. Turpretim pusaudžu meitenes seksualitāte rada nopietnas bažas vecākiem. Kāds ir šādas atšķirības pamatojums?

-   Es nevēlos, lai manai meitai būtu slikta reputācija. Varat teikt, ko gribat, taču, ja meitene ir seksuāli aktīva, viņai ir slikta slava, un tāda tā saglabājas visu vidusskolas laiku. Nestāstiet, ka citi neskatās ar nicinājumu uz meiteni, kurai bijis sekss ar vairākiem puišiem.

Jā, tā ir taisnība. Meiteni, kura aktīvi iesaistās seksuālās attiecībās, uzskata par padauzu vai nimfomāni.

-   Bet es gribu būt seksuāli aktīva. Man patīk sekss. Tā ir mana izvēle.

-   Nu, ko es teicu ? Tas tikai pierāda, ka manas domas ir pareizas viņa ir palaistuve.

Savukārt puisi, kuram ir seksuālas attiecības, uzskata par veiksminieku vai "ērzeli". Iespējams, tā nevajadzētu būt. Iespējams, tas ir netaisnīgi. Taču tā tas ir. Protams, ar to problēmas nebeidzas. Padomājiet par vēl dažiem jautājumiem! Vai jūs apzināti mācāt paņēmienus un attīstāt prasmes, kas ļautu pusaudzim izbaudīt bagātīgāku un pilnvērtīgāku seksuālo dzīvi? Vai labs sekss nav viena no dzīves patiesajām baudām? Vai jūs negribētu 1 darīt visu iespējamo, lai jūsu pusaudzis varētu piedzīvot šo baudu? Bet varbūt lielākā daļa vecāku pret to izturas divkosīgi?

-   Vai es vēlos, lai manam bērnam pusaudža gados būtu veselīga, pilnvērtīga, enerģiska un patīkama seksuālā dzīve? Varbūt labāk būtu mēreni patīkama ? Tik laba, lai pieaugušo vecumā viņam ar seksuālo dzīvi viss būtu kārtībā ? Patiesībā nē! Es vispār nevēlos, lai viņš to darītu. Varbūt pietiktu vienkārši ar skūpstīšanos ?

pusaudžu seksa sekas

Seksualitāte nav nekas slikts, tā ir dala no cilvēka būtības, viena no lielākajām dzīves baudām. Nav iespējams izvairīties no seksualitātes, tomēr daudzi vecāki labprāt to vēlētos viena iemesla dēļ ja pusaudzis iesaistās seksuālās aktivitātēs, var rasties daudzas problēmas.

•    Puisis var izraisīt grūtniecību, meitene var kļūt par grūtnieci.

•    Pusaudzis var saslimt ar seksuāli transmisīvajām slimībām.

•   Meitene var iegūt palaistuves reputāciju.

•   Meiteni var piespiest nodarboties ar seksu pret viņas gribu, viņa var kļūt par seksuālās izmantošanas upuri.

•    Puisis var piespiest meiteni stāties dzimumsakaros pret viņas gribu vai seksuāli izmantot viņu (arī puiši var kļūt par nevēlamu seksuālo attiecību vai izmantošanas upuriem, taču tas notiek ievērojami retāk).

•    Pēc seksuāliem kontaktiem pusaudzis var tikt iesaistīts attiecībās, kuras viņam ir emocionāli smagas, viņš var pārāk stipri pieķerties vai arī viņa seksa partneris var būt iesaistījies attiecībās daudz spēcīgāk, nekā gaidīts.

•    Seksuālā pieredze var radīt apjukumu un nemieru, pusaudzis var izjust kaunu vai mulsumu; pārdzīvojumu radītā reakcija var likt viņam apšaubīt savu seksualitāti.

Seksualitāte ir nozīmīga pusaudža gadu sastāvdaļa. Neatkarīgi no tā, vai pusaudzis tam ir gatavs vai nav, šajā vecumā viņš kļūst par daudz seksuālāku būtni, nekā bija līdz šim, tādēļ pastāv daudz lielāks risks, ka viņš iesaistīsies seksuālās aktivitātēs. Un līdz ar to pieaug arī potenciālo problēmu risks.

Galvenais iemesls, kāpēc pusaudži iesaistās seksuālās aktivitātēs, ir tas, ka viņi atrodas situācijā, kad tas var notikt. Kur viņi nodarbojas ar seksu? Savās mājās. Draugu mājās. Ballītes norises vietā, ja atrodas kāda brīva istaba. Kopā gatavojot mājasdarbus. Situācijās, kad blakus nav pieaugušo vai kad neviens no pieaugušajiem neinteresējas par to, kas notiek. Kad tas notiek? Jebkurā laikā. Laiks pēc mācību stundām ir tikpat piemērots kā nedēļas nogales vakari.

Protams, mūsdienu pasaules problēma ir tā, ka pusaudžiem ir ļoti daudz brīva laika, kurā neviens viņus nepieskata. Bieži vien viņiem tuvumā nav neviena pieaugušā. Daudzi pusaudži dzīvo ģimenēs, kurās abi vecāki strādā. Turklāt šie vecāki atviegloti uzelpo beidzot bērns ir tik liels, ka viņu var atstāt mājās vienu pašu. Daudzi vecāki šo brīdi ir gaidījuši ar nepacietību.

-   Jā, beidzot Andrea ir tik liela, ka man nav jāpielāgo savs darbalaiks, lai es būtu mājās, kad viņai beidzas mācību stundas.

Lieliski, ari Andreas puisim šī ir loti laba ziņa.

Ja jūsu mērķis ir kontrolēt bērna seksuālās aktivitātes, nodrošiniet apstākļus, kas apgrūtina to iespējamību. Palīdzēt var arī diezgan stingra uzraudzība un regulāra interesēšanās par to, kur pusaudzis atrodas un ko viņš dara. Tiesa, bērniem kļūstot vecākiem, pilnīgu uzraudzību nodrošināt ir ļoti grūti, un, manuprāt, tā arī vairs nav atbilstoša audzināšanas metode pusaudžiem. Realitāte pierāda, lūk, ko: ja pusaudzis ir apsēsts ar domām par seksu, viņš pamanīsies realizēt savas vēlmes praksē, lai kādus šķēršļus liktu vecāki. Tātad, ja esat pusaudža vecāki, labāk samierinieties ar domu, ka jūsu bērns varētu nodarboties ar seksu. Pretējā gadījumā kādu dienu piedzīvosiet sāpīgu vilšanos.

sarunas ar pusaudzi

V

Vēl viena metode, kas palīdzēs kontrolēt pusaudža seksuālās aktivitātes, ir sarunas. Tomēr šo sarunu mērķis nav atturēt pusaudzi no seksa; drīzāk tās ir domātas kā palīdzība, lai viņš pats spētu pieņemt saprātīgus lēmumus. Ko jums vajadzētu teikt? Jūs varat pastāstīt, kā jūtaties.

-  Es būšu loti, hti vilies, ja uzzināšu, ka tev bijušas seksuālas attiecības.

Jūs varat ieviest noteikumus.

-  Puisīt, būtu labāk, ja tu aizmirstu par seksu, citādi nākamos trīs mēnešus nedrīkstēsi lietot internetu.

Jus pat varat mēģināt sniegt pamatojumu savām domām.

-   Serēna, vai varam parunāt ?

-   Protams, mammu.

-  Es gribētu tev pastāstīt, kāpēc šobrīd tev nebūtu ieteicams iesaistīties seksuālās attiecībās.

-   Es uzmanīgi klausos.

Vārdu kā profilakses līdzekļu iespējas ir ierobežotas, tomēr godīgas un atklātas sarunas ļoti lielā mērā var ietekmēt pusaudža seksuālo aktivitāšu raksturu. Pat tik lielā mērā, ka, izejot lielajā pasaulē, viņam prātā vēl joprojām būs jūsu vārdi un viņa rīcība attiecīgās situācijās būs daudz apdomīgāka un tādējādi mazāk riskanta.

Lai sarunas par seksu norisinātos veiksmīgi, attiecībām ģimenē ir jābūt ļoti labām. Pusaudzim ir jāzina, ka jūs viņā ieklausīsieties, nevis tikai lasīsiet morāli un izteiksiet kategoriskus spriedumus. Savukārt jūs nedrīkstat krist panikā vai demonstrēt klaju sašutumu, kad pusaudzis godīgi izstāsta savu pieredzi.

Lūk, paraugs, ko neteikt pusaudzim atklātas sarunas laikā.

-   KO tu darīji ? Ak mans dievs! Lusinda, kā tu varēji būt tāda muļke!

Protams, jūs nedrīkstat arī lamāties un pazemot bērnu.

-   Vai gribi, lai visi tevi sauktu par padauzu ? Vai tas ir tavs mērķis ?

Pieņemsim, ka jūs un jūsu pusaudzi vieno sirsnīgas attiecības un jūs varat draudzīgi sarunāties par jebkuru tēmu. Tādā gadījumā arī sarunai par seksu nevajadzētu sagādāt grūtības. Taču, ja esat noslēgts cilvēks, visticamāk, jūs šobrīd nezināt, ko darīt. Kā uzsākt šo sarunu? Vienkārši sāciet.

Jums tas nav jāizdara nevainojami. Jūsu saruna var būt pagalam neveikla, tomēr tam nav nozīmes. Galvenais ir tas, ka šī saruna vispār notiek. Jo vairāk pusaudzis runā un jo vairāk jautājumu jūs apspriežat, jo labāk. Taču ir labi arī tad, ja runājat tikai jūs. Ir noteiktas lietas, par kurām jūs vēlaties runāt, un pusaudzim tās ir jāuzklausa. Varbūt jūsu bērns aizbēgs un noslēpsies skapī, lai tikai nebūtu jāklausās. Tas nekas esiet neatlaidīgs! Mēģiniet vēlreiz kādu citu dienu. Un vēl pēc kāda laika. Ja jums tas ir patiešām svarīgi, jūs noteikti atradīsiet veidu, kā aprunāties ar savu bērnu.

Ideālajā variantā pusaudzim vajadzētu sadzirdēt un saprast, ko jūs viņam sakāt. Un pat tad, ja pusaudzis pretojas jūsu viedoklim, mieriniet sevi ar domu, ka jebkura saruna par seksu ir noderīga.

pamati un viss pārējais

Vairums mūsdienu bērnu, sasniedzot pusaudža gadus, jau ir saņēmuši svarīgāko informāciju par seksu. Tomēr jums nevajadzētu paļauties uz skolās piedāvāto seksuālo audzināšanu, jo šīs programmas skolās ir ļoti atšķirīgas. Labāk uzņemieties atbildību pats un gādājiet, lai līdz 13 gadu vecumam bērns būtu uzzinājis visu, kas viņam šajā vecumā jāzina. Jūs varat viņam to pastāstīt pats vai arī sameklēt noderīgus materiālus internetā vai grāmatveikalā. Un neļaujiet pusaudzim sevi atrunāt!

-  Ak, tas taču ir tik mulsinoši. Es netaisos skatīties kaut ko tādu. Turklāt man vairs nav divi gadi! Stulbums! Es taču par to jau visu zinu!

Tomēr viņš nezina vismaz ne tik daudz, kā pats domā. Pusaudža smadzenes bieži vien līdzinās lieliskai dezinformācijas krātuvei.

-  Ja jums pirms neilga brīža ir bijis sekss un jūs vēlreiz pārguļat, jūs nevarat palikt stāvoklī, jo vīrieša organisms nespēj tik ātri saražot jaunu spermas daudzumu.

Par laimi, ir daudz grāmatu un internetā mājaslapu, kurās var atrast atklātu un noderīgu informāciju par pusaudžiem un seksualitāti. Vispirms gan jums pašam vajadzētu pārskatīt šos avotus, lai pārliecinātos, ka tie ir piemēroti, droši un atbilst jūsu uzskatiem. Iespējams, pusaudzis izliksies, ka viņu šie jautājumi neinteresē, tomēr, ja parūpēsieties, lai izziņas avoti būtu viegli pieejami, viņš tos apskatīsies un ne vienu reizi vien.

Bez pamatinformācijas par seksu ir vēl dažas lietas, kuras būtu ļoti noderīgi pārrunāt ar pusaudzi, tās es apskatīšu turpmākajās lappusēs. Un tikpat noderīgi būtu sniegt pusaudzim dažus padomus, kas viņam palīdzēs noturēties uz pareizā ceļa pusaudžu seksa pasaulē. Starp citu, padomi zēniem un meitenēm ir atšķirīgi.

Kā nodot šos padomus pusaudzim? To var darīt dažādos veidos. Ja negribat samulsināt pusaudzi ar padomu lavīnu, veidojiet sarunu kā domu apmaiņu.

-   Ir kaut kas, par ko tev vajadzētu padomāt… Ko tu domā par…?

Varat izmēģināt trīs minūšu telefona sarunas taktiku, ko sekmīgi izmantoja Džeisona tētis.

Iezvanās Džeisona telefons, un viņa tētis saka:

-   Sveiks! Te tētis. Nenoliec klausuli. Es ar tevi runāšu trīs minūtes. Pēc tam tu varēsi pārtraukt sarunu. Tomēr uzklausi mani trīs minūtes, labi?

Jūs varat sūtīt savam bērnam īsziņas. Jūs varat darīt jebko, lai tikai pusaudzis saņemtu nepieciešamo informāciju. Visi paņēmieni ir labi, ja vien jūs tos izmantojat.

padomi meitenēm

Gadījumos, kad vecākiem jārunā ar savu bērnu par seksu, viņi jūtas daudz labāk, ja šis bērns ir zēns. Tad svarīgākais padoms skan ļoti vienkārši: "Esi uzmanīgs!" Turpretī sarunas ar mūsdienu meitenēm mēdz būt daudz sarežģītākas pat visinteliģentākajās ģimenēs. Vairumā gadījumu tās nepavisam nelīdzinās Liānas sarunai ar mammu.

v

-   Liāna, lai tev jauks vakars, un neaizmirsti, ja jums ar Eliju šonakt būs sekss…

-   Mammu, es zinu man jāpārliecinās, ka viņš lieto prezervatīvu.

-   Laba meitene!

Nē, tā tas nenotiek. Padomi, kurus vecāki sniedz savām pusaugu vecuma meitām (ja vispār sniedz), parasti iekļaujas divos vārdos: "Nedari to!"

Turpinājumā es piedāvāšu padomus, kuri ir izsmeļošāki par "nedari to" un kuri noderēs ikvienai meitenei. Esmu pārliecināts, ka šie padomi ļaus meitenēm labāk sagatavoties tam dzīves posmam, kurā seksuālo aktivitāšu iespējamība ir ļoti reāla. Šie padomi aicinās meitenes būt apdomīgākām, saprātīgi kontrolēt savu seksuālo dzīvi un izvairīties no upura lomas. Es ceru, ka meitenes iemācīsies rīkoties tā, lai seksuālās aktivitātes būtu viņu pašu izvēle, nevis kaut kas, ko viņām uzspiež.

Brīdinājums: šajos padomos puiši attēloti nedaudz ciniski kā nejūtīgas būtnes, kurus īpaši neinteresē meiteņu dvēseles pasaule. Zinu, ka tas nav īsti godīgi, jo patiesībā puiši ar laiku nobriest un kļūst daudz uzmanīgāki pret meiteņu jūtām. Tomēr šeit mēs runājam par pusaudža vecuma zēniem. Viņi ir lādzīgi, bet… seksuālā pasaule viņiem ir kaut kas jauns un viņi ir pašu radītās kultūras produkti.

Tātad, lūk, padomi, kurus vecākiem vajadzētu sniegt savām meitām.

•   Sekss nenostiprina attiecības. Nedomā, ka sekss ar puisi padarīs jūsu attiecības daudz stiprākas. Tas tikai ļaus puisim uzskatīt, ka tagad viņš ar tevi varēs pārgulēt vēlreiz.

•   Bieži vien puišu vārdi saskan ar viņu domām, tomēr tas nenozīmē, ka tieši tāpat viņi domās arī vēlāk pat pēc maza brītiņa. Sekss un ar to saistītā intimitāte var provocēt loti spēcīgus jūtu uzplūdus, taču, tiklīdz intīmas attiecības beidzas, mēdz izplēnēt arī daudzas no iepriekš piedzīvotajām jūtām.

•   Nepalaujies uz to, ka tavas seksuālās attiecības būs noslēpums. "Facebook ", "Twitter" un īsziņu laikmetā tas, ko jūs darījāt pagājušajā naktī vai šajā pēcpusdienā -, ātri vien var kļūt zināms plašākai sabiedrībai.

•   Seksualitāte var radīt spontānus jūtu uzplūdus, kas negatīvi ietekmē spēju kontrolēt situāciju.

•   Alkohola lietošana [vienalga, vai to dari tu, puisis vai jūs abi1 seksa iespējamību padara daudz lielāku, bet tā jēgu ievērojami mazāku.

•   Ja atrodies situācijā, kurā sekss var notikt jūs esat vieni paši bez pieaugušo klātbūtnes -, visticamāk, tas arī notiks.

•   Ja puisis pastāvīgi ir greizsirdīgs un grib visu kontrolēt, aizmirsti viņu.

•   Ja puisis tev nodara jebkādas fiziskas sāpes sit vai uzspiež seksuālas attiecības ar varu -, nekavējoties pamet viņu, bet pēc tam pastāsti par to draugiem un vecākiem. Nenoklusē vardarbību.

•    Pirms situācijas, kura, pēc tavām domām, var novest pie seksuālām darbībām, izlem, cik tālu tu vēlies iet.

Kas vēl ir svarīgi? Noteikti pasakiet savai meitai, ka viņa drīkst jums jautāt jebko. Jo vairāk viņa zinās par seksuālo aktivitāšu patieso raksturu, jo vairāk viņas lēmumi būs balstīti uz zināšanām, nevis uz attiecīgā brīža izjūtām.

Un pārliecinieties, ka viņa zina visu par kontracepciju, vienalga, vai šo informāciju sniedzat jūs vai ģimenes ārsts. Daudzi vecāki mēdz maldīgi uzskatīt, ka zināšanas par kontracepciju pamudina pusaudžus uz seksuālām aktivitātēm. Tā nu gan nav; patiesībā šī informācija noder tieši tam, kam ir paredzēta, tā pasargā meitenes no nevēlamas grūtniecības un seksuāli transmisīvajām slimībām.

Vecāki bieži vien man jautā: kuram būtu par to jārunā mammai vai tētim? Manuprāt, gan vecākiem, gan bērniem būtu ērtāk, ja saruna notiktu starp viena dzimuma pārstāvjiem. Tomēr šī tēma nav tik delikāta, lai arī tētis nevarētu to pārrunāt ar savu meitu.

Visbeidzot, sarunājoties ar savu pusaudzi, izmantojiet tādus vārdus, kādus vien vēlaties. Jums nav burtiski jāatkārto iepriekš minētie padomi. Lai tie kalpo kā ieteikums, nevis scenārijs! Jūsu galvenais mērķis ir panākt, ka jūsu meitas seksuālo dzīvi vada efektīvi un pārdomāti lēmumi, nevis impulsīva rīcība vai nezināšana. Tiesa, arī tādā gadījumā var rasties sarežģījumi.

-   Mammu, Stīvens saka, ka vairāk ar mani nedraudzēsies, jo es zinot pārāk daudz. Viņš saka, ka viņam labāk patīk dumjās meitenes.

-  Lieliski.

-  Bet man viņš patīk. Vai es atkal nevarētu kļūt par dumjo meiteni ?

padomi puišiem

Būtu lieliski, ja visi tēvi ar saviem dēliem varētu brīvi runāt par seksu.

-Dēls?

-   Jā, tēt?

-   Domāju, ka ir pienācis laiks parunāties par puiša atbildību seksuālajā uzvedībā.

-   Forši!

Žēl, bet pat mūsdienu "brīvdomīgajā pasaulē" šādas sarunas ir retums. Vairums vecāku uzskata, ka saruna ar dēlu izpaužas kā pamācība par prezervatīvu lietošanu. Vai tiešām viņi nesaprot, ka atbildīga seksuālā uzvedība nozīmē arī uzmanīgu un pieklājīgu attieksmi pret citiem?

Vecāki izvairās runāt ar saviem dēliem par seksu dažādu iemeslu dēļ. Pirmkārt, viņiem ir neērti. Otrkārt, vecāki domā, ka klusēšana ir tas pats, kas atļauja rīkoties brīvi, ja tikai dēls nepadara kādu meiteni grūtu, nesaķer seksuāli transmisīvās slimības vai neizdara ko tādu, kas var radīt nepatikšanas.

Tomēr vecāku saruna ar pusaugu zēnu par seksuālo uzvedību ir ļoti svarīga. Pusaudzis ne vienmēr ir pārliecināts par to, kas ir laba rīcība un kas nepieņemama, ja viņa galvenie informācijas avoti ir internets vai sarunas ar vienaudžiem. Diemžēl šajos avotos parasti dominē apšaubāmi viedokļi:

•    tu vari būt lepns, ja tev ir daudz seksuālo iekarojumu; ir forši, ja tava rīcība ir izlaidīga un bezatbildīga;

•    cilvēciska attieksme pret meitenēm nav stilīga.

Galvenā doma, ko pusaudži saņem no interneta un vienaudžiem ir šāda: seksuālās attiecības ar meitenēm ir domātas tam, lai tu gūtu, ko vēlies, un meiteņu jūtas tajā visā nemaz neietilpst. Tāpēc turpinājumā es piedāvāšu ieteikumus ko jums noteikti vajadzētu pateikt savam dēlam, lai apstrīdētu iepriekš minēto viedokli. Vislabāk būtu, ja šos ieteikumus jūs iekļautu regulārās sarunās ar pusaudzi. Pat ja esat pārliecināts, ka jūsu dēls to visu jau zina, nekas ļauns nenotiks, ja par to aprunāsieties.

Kad man jautā, vai par šādiem jautājumiem jārunā mammai, tētim vai abiem vecākiem, es atbildu, ka jebkurš variants ir lielisks.

Un, ja man jautā, cik vecam jābūt bērnam, es parasti atbildu, ka vidusskolas sākuma gadi būtu piemērots laiks. Protams, jūs varat to darīt arī tad, kad dēls ir trīspadsmit gadus vecs. Taču, ja viņš vai viņa draugi sāk satikties ar meitenēm jau pirms šī vecuma sasniegšanas, runājiet vēl agrāk. Lūk, svarīgākie padomi.

•    "Nē" nozīmē "nē". Tas ir kā akmenī iekalts likums.

•    Nekad un nekādā gadījumā seksuālās attiecībās nedrīkst izmantot fizisku spēku.

•    Nedrīkst stāties seksuālās attiecībās ar cilvēku, kuram ir ierobežotas spējas pateikt "nē" ja šis cilvēks ir alkohola vai narkotiku reibumā vai cieš no jebkādiem citiem traucējumiem.

•   Ja meitene atrodas situācijā, kurā jūtas neaizsargāta, piemēram, viņa iedzer kopā ar tevi, tas nenozīmē automātisku "jā".

•    Tas, ko tu dari kopā ar meiteni, ir privāta lieta; tam jāpaliek tikai starp jums.

•    Nekad nenodarbojies ar seksu bez prezervatīva. Tas ir bīstami gan tev, gan tavai partnerei.

•    Nekad nedrīkst smieties par meitenes ķermeni.

•    Lai kādi būtu apstākļi un lai kas būtu šī meitene, viņa ir cilvēks ar savām jūtām, un ar tām ir jārēķinās. Seksuālas attiecības nedrīkst nodarīt sāpes.

Ko jūs panāksiet ar šādu sarunu? Visticamāk, šīs domas paliks pusaudža prātā. Viņš var piekrist tām, bet var arī nepiekrist, taču attiecīgās situācijās viņš atcerēsies jūsu vārdus un, cerams, rīkosies pareizi.

Sveiks, Džimij! sauc Ronda, atgūlusies dīvānā un acīm redzami ne skaidrā prātā.

Džimijs domā sauksim lietas īstajos vārdos -, ka meitene viņam uzmācas. Acumirklī viņš ir uzbudinājies jau no domas vien, ka varētu pārgulēt ar Rondu. Tomēr viņš atceras tēta sacīto: "Nedrīkst stāties seksuālās attiecībās ar cilvēku, kuram ir ierobežotas spējas pateikt "nē" ja šis cilvēks ir alkohola vai narkotiku reibumā vai cieš no jebkādiem citiem traucējumiem."

"Velns!" nodomā Džimijs. "Viņa ir pamatīgi piedzērusies. Es nezinu, varbūt viņa to gribētu darīt arī skaidrā prātā. Man liekas, ka es viņai vienmēr esmu paticis."

Varbūt Džimijs tomēr pārgulēs ar Rondu, bet varbūt ne. Katrā ziņā šis jautājums ir radījis viņā pārdomas, mazu morālu cīņu. Tēta vārdi ir ietekmējuši lēmuma pieņemšanu. Šī situācija noteikti ir labāka, nekā būtu tad, ja tētis nebūtu teicis neko.

Ir iespējams, ka dēls jums nepiekritīs. Varbūt viņš pie sevis nodomās: "Jā, jā! It kā es visā nopietnībā taisītos ievērot to, ko viņi man teica!" Svarīgi ir tas, ka pusaudzis zina jūsu nostāju. Jūs esat pateicis, ka konkrēta uzvedība nav pieņemama. Jūs paļaujaties uz saviem morāles principiem, kuri ir izveidojušies gadu gaitā, kamēr esat vecāku lomā.

Vai jūsu vārdi ietekmēs pusaugu zēnu, kurš ik dienu saskaras ar spēcīgu pretēja rakstura informāciju? Varbūt. Mazākais ieguvums jūsu pusaudzim tagad ir vairāki viedokļi un viela pārdomām.

Paldies, tēt! Tagad es zinu, kāda ir pareiza rīcība, un saprotu, ka mani draugi ir idioti, bet informācija, kas atrodama internetā, pilnīgas muļķības.

Hmm… pārlieku skaisti, lai būtu patiesi. Tomēr esiet neatlaidīgs viņš dzird katru jūsu vārdu.

vēl daži padomi puišiem

Tagad, kad zināt, kā runāt ar savu dēlu par atbildību seksuālajās attiecībās, par potenciālās seksa partneres vēlmju un jūtu respektēšanu, jūs esat gatavi vēl vienai sarunai. Taču šī būs pavisam citāda saruna, un tai ir jānotiek citā laikā atsevišķi no iepriekšējās sarunas. Jums ir jārunā par varmācību.

Daudzi pusaugu puiši pret meitenēm izturas varmācīgi. Lielākā daļa tā nedara, tomēr daudzi tā rīkojas. Turklāt lielākā daļa varmāku nemaz neapzinās savu nodarījumu.

Kā noskaidrot, vai jūsu dēls varētu izturēties varmācīgi pret meitenēm? Diemžēl nav iespējams to uzzināt iepriekš. Vienīgais, ko jūs varat darīt, atklāti izrunāties ar pusaudzi par šo tēmu.

Paskaidrojiet, kāda izturēšanās ir varmācīga, kādu ļaunumu var nodarīt vardarbība, kāda uzvedība ir pretlikumīga u.tml.

Vārdam "varmācība" piemīt specifiska un īpaši negatīva nozīme. Varmācība nav tas pats, kas slikta izturēšanās. Lai pusaudzis labāk izprastu šī vārda nozīmi, paskaidrojiet viņam, kādas mēdz būt vardarbības izpausmes. Vai zinājāt, ka daudzi no izturēšanās veidiem, kas nepārprotami definējami kā varmācība, pusaugu zēnu skatījumā nav nekas slikts? Lielākā daļa puišu, kuri ir varmācīgi pret savām draudzenēm, neuzskata, ka viņu izturēšanos varētu nosaukt par varmācību. Vēl vairāk viņi pat domā, ka šāda rīcība ir pieņemama un meitene to ir pelnījusi. Sarunu par vardarbību varat sākt ar nelielu ievadu:

-   Daudzi zēni dara pāri savām draudzenēm. Es nesaku, ka tu tā rīkojies vai rīkosies, tomēr es gribu, lai tu skaidri zinātu, kāda rīcība tiek uzskatīta par varmācību. Es to formulēšu likumu veidā. Visas turpmāk nosauktās darbības ir varmācīgas, tāpēc tu tā nedrīksti rīkoties nevienā situācijā.

•    Nekad nesit meitenei. Nekad.

•    Tu nedrīksti iegūt meiteni ar varu nekad un nekādā situācijā.

•   Ja meitene pret tevi lieto spēku sit, sper vai draud tevi fiziski ievainot ej prom. Vienkārši nekavējoties dodies prom. Aizstāvēties, sitot meitenei, ir nepieņemami.

•    Ja jūs strīdaties un tu esi nikns un atrodies ļoti tuvu meitenei, atkāpies. Pat ja tu negrasies nodarīt fiziskas sāpes, meitenei var būt bail no tevis.

•   Ja jūti, ka tavas dusmas pieaug, ej prom.

•   Ja esi lietojis alkoholu un sākas strīds, ej prom. Tā ir īpaši bīstama situācija, kas var provocēt vardarbības uzliesmojumu.

Viss skaidrs, taču saruna par vardarbību vēl nav beigusies.

-    Vardarbība var būt ne tikai fiziska, bet arī emocionāla. Ar to es domāju gadījumus, kad puiši izturas privātīpašnieciski un vēlas visu kontrolēt. Viņi to dara tāpēc, ka vēlas būt noteicēji. Acīmredzot viņi nezina, kā izturēties attiecībās, kurās iesaistījušies divi neatkarīgi cilvēki. Varas izrādīšana ir nepieņemama.

Lai tava rīcība nebūtu dēvējama par vardarbīgu, ievēro

turpmāk minētos noteikumus!

•    Nepakļauj savu meiteni nemitīgai kontrolei. Nezvani viņai ik pēc pāris minūtēm, lai pajautātu: "Kur esi? Ko dari?" Nesūti īsziņas neskaitāmas reizes dienā vai pat naktī.

•    Ļauj meitenei pavadīt laiku kopā ar viņas draugiem.

•    Neizrādi nepatiku, ja meitene sarunājas ar citiem puišiem.

•    Nedod meitenei norādījumus, kā viņai būtu jāģērbjas.

•    Nekad nepazemo meiteni ar vārdiem. Piemēram, nekad nesauc viņu par resnu vai stulbu. Puiši šādas piezīmes mēdz uzskatīt par joku, tomēr tās ir aizskarošas.

•    Ja meitene tevi krāpj, tev ir divas iespējas saglabāt attiecības un mēģināt sarunāt, lai viņa vairs tā nedara, vai ari izbeigt attiecības. Tu nedrīksti atriebties vai draudēt, ja meitene tomēr turpina tevi krāpt.

•    Lai cik kaitinoši vai piedauzīgi izturētos meitene, tu nedrīksti kļūt varmācīgs. Tu vari aiziet vai pārtraukt attiecības. Varmācība ir aizliegta arī tādā gadījumā, ja meitene izturas varmācīgi pret tevi.

Uh, šī var būt ļoti gara saruna, bet tā ir nepieciešama. Daudziem pusaudžiem tas nešķitīs būtiski, un daudzi ātri vien aizmirsīs dzirdēto. Tomēr ir ļoti daudz tādu puišu, kuri patiešām nezina, kāda izturēšanās ir pieņemama un kāda ne. Viņi iepriekš aprakstīto rīcību nesaista ar vārdu "varmācība", kaut gan to vajadzētu darīt. Tāpēc ir labi, ja kāds viņiem to pastāsta.

pusaudžu mīlestība

Pusaudža gadu iestāšanos raksturo divas būtiskas iezīmes. Viena no tām ir spēcīgu un nopietnu seksuālo jūtu parādīšanās. Otra nosaka atteikšanos no vecākiem kā visstiprākās pieķeršanās objektiem un šīs spēcīgās pieķeršanās pārnešanu uz citiem cilvēkiem, kuri nepieder pie ģimenes loka. Salieciet abas šīs iezīmes kopā, un jūs iegūsiet mīlestību. Tās ir jūtas, ar kurām nedrīkst jokot. Pusaudža mīlestība var būt pavisam īsta un ļoti spēcīga, tāpēc nekad nepieļaujiet kļūdu un nenonieciniet bērna mīlestības objektu.

Trīspadsmit gadus vecā Džanina nespēj vien sagaidīt, kad varēs savai draudzenei Emijai pastāstīt lielos jaunumus.

-   Ak mans dievs! Dabas zinātņu stundā Kamerons paskatījās uz mani. Vai man vajadzētu atstāt uz viņa galda noslēpumaino Valentīndienas dāvanu, kā mēs runājām?

-  Nezinu, Dzanīna. Vai tu esi pārliecināta, ka viņš skatījās uz tevi, nevis uz Tesu ?

-   Es nezinu. Ko man darīt ?

Raiena mamma stāsta savai draudzenei par savu septiņpadsmit gadus veco dēlu.

-    Viņš man parādīja kaklarotu, kuru bija nopircis Elēnai dzimšanas dienā, un tā izskatījās 400 dolāru vērta. Tas nozīmē, ka viņš ir izdevis vairāku mēnešu algu, kuru nopelnīja savā pusslodzes darbā. Laikam viņa nolūki saistībā ar šo meiteni ir nopietni.

-   Viņi satiekas jau vairāk nekā gadu.

-    Patiesībā 13 mēnešus un 17 dienas. To viņš man šorīt pateica.

Pusaudžu mīlestība ir īsta, tomēr tās izpausmes var būt dažādas: no šķietami vieglprātīgas aizraušanās, kuru izjūt trīspadsmit gadus veca meitene pret zēnu no paralēlklases, līdz pat nopietnām attiecībām starp vidusskolnieku un viņa pastāvīgo draudzeni.

Pusaudžu mīlestība vecākos rada apjukumu, jo bieži vien tā ir spēcīga un nozīmīga. Džanīna ir uzrakstījusi vārdu "Kamerons" uz savām kedām un piezīmju grāmatiņas. Raiens un Elēna visu dienu raksta viens otram īsziņas, un draugi pret viņiem izturas kā pret precētu pāri. Mīlestība ir ārējs spēks, kurš var sagraut daļu pusaudža veselā saprāta un vecāku ietekmi uz viņiem.

Spēcīgā pieķeršanās, ko bērns savulaik izjuta pret vecākiem, tagad tiek koncentrēta uz kādu citu cilvēku, turklāt tai klāt nāk vēl arī seksuālo jūtu spēks. Tas ir labi, šīs pārmaiņas ir nobriešanas procesa svarīga sastāvdaļa. Pusaudzis mācās rūpēties arī par kādu citu, ne tikai par sevi. Pusaudža gados piedzīvota mīlestība ir pamats, uz kura, cerams, pieauguša cilvēka dzīvē izveidosies nobriedušas mīlestības attiecības. Kaut arī agrīno pusaudža gadu aizraušanās mēdz būt mainīga un nenoturīga, mīlestības jūtas vēlīnajos pusaudža gados var novest pat līdz laulībām.

Kāda ir jūsu loma šajā stāstā?

Pirmkārt, paturiet prātā, ka mīlestība mēdz līdzināties apmātībai.

-   Es visu laiku domāju par Kameronu.

-   Es visu laiku domāju par Elēnu.

Tas ir normāli. Tomēr, ja pamanāt, ka šī apmātība nelabvēlīgi ietekmē citus pusaudža dzīves aspektus pasliktinās sekmes, vājinās kontakti ar iepriekšējiem draugiem, nepamatoti mainās garastāvoklis, parādās satraukums -, ir pienācis laiks iejaukties. Mīlestībai pārsvarā ir jābūt patīkamai, tai nevajadzētu padarīt dzīvi nožēlojamu. Jūs nevarat pārtraukt pusaudžu attiecības, tomēr jūs varat mēģināt ierobežot laiku, kuru iemīlējušies pusaudži pavada kopā.

Otrkārt, jūs varētu pacensties kļūt par sava bērna uzticības personu. Diemžēl daudzi vecāki pieļauj lielu kļūdu viņi noniecina pusaudžu attiecību nopietnību, tādējādi netīši pazemojot savu bērnu. Šāda rīcība liek pusaudzim acumirklī noslēgties.

Lūk, dažas nekam nederīgas frāzes. Prātīgāk būtu no tām izvairīties.

-   Tu tiksi tam pāri.

-   Tu redzēsi, mīļā, tas nav nekas īpašs. Tev tikai tā liekas.

-   Tā notiek ar visiem. Katram dzīvē ir tāds posms.

i Uz šādām piezīmēm jūs vienmēr saņemsiet atbildi "Tu neko nesaproti". Varbūt jūs patiešām nesaprotat, ka pusaudžu mīlestība ir īsta?

-   Raien, 400 dolāri ir par daudz šādai dāvanai!

-   Tu neko nesaproti. Es gribu šo kaklarotu uzdāvināt Elē-

nai. Tas man sniedz prieku.

Problēma ir tā, ka jūs itin nekādi nevarat ietekmēt pusaudžu attiecību virzību. Jūsu galvenais uzdevums ir atzīt sava bērna jūtas un darīt zināmu, ka būsiet iejūtīgs klausītājs.

-   Tev patiešām patīk Kamerons.

-Jā, ļoti.

-   Tev ar Elēnu viss ir nopietni.

-  Es zinu, tu domā, ka esmu par jaunu, lai tas būtu pietiekami nopietni. Bet es patiešām mīlu Elēnu.

Ja pusaudži pārtrauc attiecības un izšķiras, jums ir jābūt blakus savam bērnam, lai justu līdzi un sniegtu atbalstu. Protams, pusaudzim pašam nāksies pārdzīvot šķiršanās sāpes, bet jūsu mierinājums, izteikts pareizos vārdos, var būt dziedinošs. Turklāt ņemiet vērā, ka vecāko klašu vidusskolēniem atgūšanās būs krietni lēnāka un sāpīgāka nekā, piemēram, pamatskolas audzēknei.

-  Mammu, mammu! Angļu valodas stundā bija viens patiešām foršs zēns. Man liekas, ka viņu sauc Džeroms.

-   Un kā būs ar visiem "Kameroniem" uz tavām kedām?

-  Ak, tos es varu aizkrāsot.

Reizēm pusaudžu mīlestība izskatās bērnišķīga, tomēr tā ir svarīga viņu dzīves daļa. Atcerieties to!

ja domājat, ka jūsu bērns ir homoseksuāls

Daži vecāki man ir jautājuši: ko darīt, ja mans dēls ir homoseksuāls? Kā to uzzināt? Kā atklāt? Mana atbilde uz visiem šiem jautājumiem ir viena: jūs to nevarat zināt. Ne visi homoseksuālas orientācijas vīrieši atbilst sabiedrībā izplatītajiem stereotipiem. Ja jums ir aizdomas, ka jūsu dēls ir homoseksuāls, tas vēl nenozīmē, ka viņš tik tiešām tāds ir.

Vienkāršākais veids būtu pajautāt to pašam bērnam, tomēr šādai iztaujāšanai ir savi mīnusi, lai cik iejūtīgi jūs formulētu jautājumu.

-   Es uzskatu, ka tu esi lielisks, un man ir prieks, ka esi tāds, kāds esi. Bet ir viens jautājums, ko es gribētu tev uzdot. Un, pirms atbildi, iegaumē, ka es tevi mīlēšu un pieņemšu, lai kas ari notiktu. Vai tu esi homoseksuāls ?

Varbūt jūsu bērns ir homoseksuāls un priecājas, ka beidzot radusies izdevība to atklāt. Tomēr jūs varat izdzirdēt arī sašutuma pilnu atbildi.

-  Ak mans dievs! Tu domā, ka esmu gejs ? Ak dievs!

Starp citu, šāda varētu būt pusaudža atbilde gan tādā gadījumā, ja viņš nav gejs, gan arī tādā gadījumā, ja viņš ir gejs, taču šobrīd nevēlas to atklāt. Tādējādi jūsu jautājums var radīt daudz vairāk problēmu nekā labuma.

Daudzi pusaudži geji dažādu iemeslu dēļ izvēlas neatklāt savu seksuālo orientāciju. Iespējams, pusaudzis vēl nav gatavs saskarties ar jūsu reakciju. Iespējams, kā pilnīgi normāls pusaugu zēns, viņš vienkārši nevēlas apspriest ar jums savu seksualitāti. Es domāju, ka visprātīgāk būtu atstāt to bērna paša ziņā lai viņš pats izvēlas, vai un kurā brīdī runāt par to. Galu galā viņam ir tiesības nerunāt par to vispār.

Ko jums darīt šobrīd? Ja jūsu bērns ir homoseksuāls, jau laikus iegaumējiet svarīgāko jūs nevarat viņu izmainīt. Un to nespēj arī viņš pats. Mūsdienu sabiedrība pret homoseksuāliem vīriešiem izturas daudz labāk nekā iepriekšējo paaudžu laikā, tomēr homoseksuālam pusaugu zēnam vēl joprojām var klāties ļoti grūti. Ļoti iespējams, ka viņam regulāri nāksies dzirdēt nievājošās palamas "zilais" un "pediņš". Kā jūs varētu palīdzēt savam bērnam? Cerams, ka tieši tāpat kā līdz šim izrādot sapratni un atzinību. Homoseksualitāte ir seksuālā orientācija, kura atšķiras no heteroseksualitātes, taču tās dēļ nav jākaunas.

Ja jūsu bērns ir homoseksuāls, viņa nākotni un jūsu savstarpējās attiecības būtiski ietekmēs tas, ko jūs esat sacījis un darījis līdz šim, proti, jūsu pozitīvā (vai negatīvā) attieksme pret homoseksuāliem cilvēkiem. Padomājiet: vai savā dzīvē esat saticis homoj seksuālus cilvēkus? Varbūt kāds no jūsu radiem vai draugiem ir homoseksuāls? Vai ar savu rīcību neesat izrādījis, ka homoseksualitāte ir kaut kas slikts, ka būt gejam ir slikti, ka vēlaties turēties pa gabalu no homoseksuāliem cilvēkiem?

-  Paskaties tik uz šiem puišiem karsējmeiteņu vadītājiem!

Tu taču zini, kas viņi ir?

-   Vai tiešām tu pirksi rozā džemperi?

Bet varbūt jūs esat licis saprast, ka homoseksuāļi ir tādi paši cilvēki kā visi citi ne labāki, ne sliktāki? Šāda attieksme bērnam skaidri parādītu, ka jūs viņu mīlēsiet, lai arī kāda būtu viņa seksuālā orientācija.

Domāju, ka mam mai nekas pret to nebūs. Taču tētis vienmēr izteicies nievājoši par gejiem. Es esmu pārliecināts, ka mūsu attiecībās tas radīs lielas problēmas.

Ja līdz šim pret homoseksuāļiem esat izturējies neiecietīgi un tagad jums ir pamatotas aizdomas, ka arī jūsu dēls ir gejs, jums vajadzētu pārvērtēt iepriekšējās domas un jūtas.

Kaut arī līdz šim es runāju par homoseksuāliem zēniem, visu manis sacīto var attiecināt arī uz meitenēm. Tiesa, par savu meitu seksuālo orientāciju vecāki uztraucas daudz mazāk. Vai tas būtu tāpēc, ka lesbietes sabiedrībā tiek uztvertas iecietīgāk nekā homoseksuāli vīrieši? Iespējams. Tomēr vienlaikus vecāki ļoti uztraucas par citiem meitu seksualitātes aspektiem. Vai mana meita jau nodarbojas ar seksu? Vai viņa nav kļuvusi izlaidīga? Šķiet, vecāki daudz vairāk uztraucas par to, ka pusaudze valkā melnas drēbes, krāso matus dīvainās krāsās un rotā ķermeni ar pīrsingiem, nevis par to, ka viņa varētu būt lesbiete.

Galvenais pieņemiet savu bērnu tādu, kāds viņš ir. Iecietīgi izturieties pret cilvēkiem ar citādu seksuālo orientāciju, jo jūs nevarat būt pilnīgi drošs par to, kas ir jūsu bērns, iekams viņš to nav pilnībā atklājis. Un, lai kāda būtu jūsu bērna seksuālā orientācija, pārliecinieties, ka viņš zina, kā jālieto prezervatīvi. Ikvienam pusaudzim ir jāzina, ka prezervatīvs aizsargā ne tikai pret grūtniecību, bet arī pret seksuāli transmisīvajām slimībām, HIV un AIDS. (Saslimstība ar AIDS vēl joprojām ir izplatīta problēma homoseksuālu jaunu vīriešu sabiedrībā.)

Šī nodaļa sākās ar jautājumu: ko darīt, ja domājat, ka jūsu bērns ir homoseksuāls? Pirmkārt, nemēģiniet uzzināt, vai tā ir vai nav. Otrkārt, pārliecinieties, ka jūsu attieksme pret gejiem ir atzinīga un labvēlīga. Un, treškārt, ar -savu izturēšanos pret citiem parādiet, ka, gadījumā ja jūsu bērns tomēr ir homoseksuāls, jūs bez aizspriedumiem pieņemsiet viņu, viņa seksuālo orientāciju un dzīvesveidu.

12. nodaļa pusaudzis, narkotikas un ALKOHOLS

K

o domā pusaudži, kuri lieto narkotikas vai alkoholu? Ko viņi dara īstenībā? Ieskatam piedāvāju jums trīs sarunas ar pusaudžiem, kuriem apreibinošas vielas jau kļuvušas par neatņemamu dzīves sastāvdaļu. Šīs sarunas ir izdomātas, taču tās varētu būt īstas, jo ir izveidotas no frāzēm, ko manā darba kabinetā sacījuši pusaudži.

Vispirms saruna ar Džesi.

-   Pastāsti par savu dzeršanu, Džese! Kad tu iedzer? Kas parasti tad notiek ?

-Jūs domājat: kad es parasti iedzeru?

» -Jā.

-   Varbūt pastāstīt par pagājušo piektdienu?

-Jā, tas derēs.

-   Piektdienās man loti patīk iedzert. Citās skolas dienās es parasti nedzeru. Bet es ļoti gaidu piektdienu vakarus, kad varēšu piedzerties. Vai vismaz iedzert. Pagājušajā piektdienā es piezvanīju Entonijam uzreiz pēc stundām viņš ir mans vislabākais draugs. Mēs vienmēr sazvanāmies uz nedēļas beigām. Tad es viņam pateicu, ka ieradīšos pie viņa apmēram ap pussešiem, viņš pēc stundām piestrādā.

-   Tu brauc ar mašīnu ?

-  Jā. Tā nu es ierados pie Entonija ap pulksten sešiem, un mēs sākām izklaidēties. Viņam bija pāris lielās alus pakas un

varbūt kāda pudele "Jack Daniel's", un mēs sākām iedzeršanu tikai mazliet. Tad mēs sameklējām kaut ko ēdamu un sākām zvanīt citiem, lai noskaidrotu, ko viņi dara. Lai vai kā, beigās mēs aizgājām pie kāda drauga, kuru Entonijs pazīst labāk nekā es. Un tur priekšā parasti ir daudz citu jauniešu…

-   Cik daudz?

-   Ieskaitot mani un Entoniju, apmēram desmit puiši un meitenes. Parasti mēs tur sēžam visu laiku, visi dzer un klausās mūziku. Un tur bija kāda pazīstama meitene, ar kuru mēs mīlējāmies, taču ne jau līdz galam. Bija forši. Es labi pavadīju laiku. Man liekas, ka es dzēru visu laiku, kamēr tur atrados. Es nezinu, cik daudz, taču man liekas, ka tas bija loti daudz.

-   Kā tu domā: cik daudz?

-   Es patiešām nezinu, es tam nepievērsu uzmanību. Es izdzēru daudz alus, mazliet "Jack Daniel's", bet bija atnesta ari tekila, tāpēc es iedzēru arī to. Tur bija divi puiši vēl viens no maniem draugiem, Džeisons, un viens puisis, Klārks, un viņi sakāvās. Tas bija stulbi, tomēr nekas briesmīgs nenotika. Vienkārša pagrūstīšanās. Bet mēs uztraucāmies, ka kāds varētu izsaukt policiju.

-   Kad tas viss beidzās ?

-Jūs domājat ballīte?

-   Jā.

-    Skaidri nezinu, bet man liekas, ka Entonija mājās mēs atgriezāmies apmēram ap pulksten trijiem. Viņš bija pie stūres, jo man liekas, ka es nebiju spējīgs pabraukt. Viņš bija mazāk iedzēris, tāpēc tas nebija nekas traks, un tā puiša mājas nebija pārāk tālu no Entonija mājām. Un tad es pie viņa atlūzu. Taču nākamajā rītā man bija jāceļas pulksten desmitos, jo bija jāiet uz darbu picērijā. Džeiks grib, lai es tur strādāju un lidz pulksten vienpadsmitiem, kad tā tiek atvērta, visu savedu kārtībā.

-   Vai paģiru tev nebija?

-   Bija, bet man tā ir bijis jau agrāk.

-   Vai tikpat daudz tu dzer katru nedēļas nogali ?

-   Nē. Tas ir, es dzeru katru nedēlu, tomēr šoreiz laikam iedzēru vairāk nekā citas reizes, jo biju pārāk piedzēries. Taču tas jau nav nekas traks. Kā jau teicu es neesmu alkoholiķis.

-   Vai tu kādreiz iedzer arī vienatnē?

-   Nē, to gan nedaru. Kā jau teicu, es neesmu alkoholiķis.

-   Vai tu varētu pārtraukt dzeršanu, ja gribētu ?

-   Es nezinu. Laikam. Bet kāpēc man tas būtu jādara ?

Un tagad saruna ar Emanuēlu.

-   Pastāsti par sevi un marihuānu. Cik tev ir gadu ? Kad tu sāki smēķēt ?

-  Man ir sešpadsmit gadu. Liekas, es sāku smēķēt, kad man bija trīspadsmit. Mums bija draugu bariņš, un mēs visi sākām smēķēt apmēram vienā laikā. Man liekas, ka es smēķēju kopš tā laika.

-   Vai tu vēl joprojām satiecies ar šiem draugiem ?

-  Ar dažiem. Ir viens bariņš, ar kuriem es samērā bieži kopā smēķēju. Daži ir no mūsu agrākā bariņa.

-   Vai ir ari meitenes?

-  Nē. Es zinu dažas meitenes, kuras smēķē zālīti, taču tādu nav daudz.

-   Vai tu smēķē ari vienatnē?

-   Jā. Samērā bieži. Katru dienu pēc stundām, ja neeju pie kāda cita, kur mēs smēķējam kopā.

-   Tu smēķē katru dienu?

-   Jā. Vai tas jūs pārsteidz?

-  Nē. Es zinu, ka ir daudz jauniešu, kuri katru dienu apreibinās.

-  Jā. Es esmu viens no tiem.

-   Kāpēc tu smēķē katru dienu ?

-   Es nezinu. Ja pārnāku no skolas un neesmu uzsmēķējis, man tas liekas stulbi.

-   Ko tu ar to domā ?

-  Es jūtos nomākts vai nemierīgs un reizēm pat jūtos stulbi. Es kādu brīdi nesmēķēju, bet man tas nepatika. Zālītes smēķēšana ir forša. Man patīk tās sajūtas.

-   Kā tev veicas mācībās ?

-   Labi. B līmenis, bet reizēm ir pat A.

-  Vai tu nedomā, ka zālītes smēķēšana ietekmē tavas sekmes mācībās?

-   Ne gluži. Kā jau teicu, es smēķēju pēcpusdienās, bet gandrīz nekad vakaros. Un, ja man ir jāmācās, es to arī daru.

-   Vai tu esi atkarīgs no marihuānas?

-   Nē, marihuāna neizraisa atkarību.

-   Vai tu varētu atmest smēķēšanu, ja gribētu ?

-  Mierīgi. Kā jau teicu, marihuāna neizraisa atkarību. Bija laiks, kad es nesmēķēju vai smēķēju mazāk. Tomēr es negribu atmest. Man patīk smēķēšana, un tā netraucē manai dzīvei. To vajadzētu legalizēt. Kājās domājat? Vai nedomājat, ka marihuānu vajadzētu legalizēt?

Un, lūk, saruna ar Konelu.

-   Tu lieto metamfetamīnu, tā ir?

-   Jā.

-   Cik tev ir gadu ? Cik ilgi tu jau lieto ?

-   Man ir septiņpadsmit. Es lietoju kopš piecpadsmit gadu vecuma.

-   Vai piecpadsmit gadu vecumā nav par agru sākt lietot metamfetamīnu ?

-   Jā, es biju par mazu, lai sāktu to darīt. Tomēr es zinu daudzus mana vecuma puišus, kuri to tagad dara.

-   Vai tu uzskati, ka esi atkarīgs no amfetamīna?

-  Jā, laikam gan. Apreibināšanās ir vienīgā lieta, kas mani interesē. Man ir jāizdomā, kur es dabūšu metamfetamīnu vai naudu tā iegādei.

-   Vai tev ir bijušas nepatikšanas ar likumu ?

-   Jā. Daudzas reizes. Un diezgan bieži esmu bijis mazgadīgo kolonijā. Vienreiz es domāju, ka esmu atmetis, tomēr tā nebija.

-   Kā tu vispār iekluvi šādā situācijā?

-   Es nezinu. Es jau biju sācis lietot, un to bija viegli dabūt. Es ari neko daudz par to nezināju, izņemot to, ka var izjust baigo kaifu. Es zināju, ka tas var būt bīstami, taču es jau biju iekūlies visādos mēslos, piemēram, zādzībās. Cik slikti tas varēja būt? Lai vai kā, es pamēģināju. Tas bija īsts kaifs. Amfetamīns izrādījās daudz labāks nekā jebkas cits, ko biju lietojis agrāk. Tā tas bija. Es varēju dabūt metamfetamīnu. Bet, kā jau teicu, problēmas bija dabūt naudu, tāpēc es iekūlos tik daudzās ķibelēs.

-   Vai tu pašreiz mācies skolā?

-   Nē, es pametu.

-   Kā tev veicās skolā ? Kādas tev bija atzīmes ?

-   Ne visai labas. Skola mani nesaistīja.

-   Ko tu dari pašlaik ?

-   Es strādāju pusslodzē picērijā. Patiesībā nemaz nav tik slikti. Un es daru ari daudz ko citu pamatā jebko, lai dabūtu naudu. Tāpēc es nekad nevaru zināt, kas notiks.

-   Vai tev patīk lietot metamfetamlnu ?

-   Jā. Protams.

-   Vai tu gribētu atmest?

-   Ne visai. Kā jau teicu, man patīk tā iedarbība. Man tikai nepatīk, ka metamfetamlns ir ieņēmis galveno vietu manā dzīvē. Es gribētu, lai es varētu to lietot, bet vienlaikus ari mazliet vairāk kontrolēt savu dzīvi. Es melotu, ja apgalvotu, ka patiešām vēlos atmest tā lietošanu.

statistika

Statistika par pusaudžu alkoholismu un narkotiku lietošanu mainās gadu no gada: dažas apreibinošās vielas tiek lietotas arvien vairāk, citas arvien mazāk. Mičiganas Universitātes Sociālo pētījumu institūts ik gadu veic pētījumu "Monitoring the Future", kura mērķis ir konstatēt narkotiku un alkohola izplatību pusaudžu vecuma grupā. Saskaņā ar šajā pētījumā iegūtajiem datiem pēdējo 30 gadu laikā pakāpeniski ir samazinājies alkohola patēriņš pusaudžu vidū. (Tas var šķist pārsteidzoši, jo ir pretrunā ar plašsaziņas līdzekļos sniegto informāciju.) Alkoholu lietojošo bērnu skaits pamatskolas vecuma grupā pēdējo 15 gadu laikā ir samazinājies no 25 % līdz 15 %. (Līdz 1995. gadam šādi pētījumi netika veikti.) Samazinājies arī to bērnu skaits, kuri mēdz patērēt "lielus daudzumus" alkohola piecas vai vairāk glāzes pēc kārtas reizi divās nedēļās. Tomēr vēl joprojām 70 % pusaudžu atzīst, ka ir lietojuši alkoholu.

Marihuānas lietotāju skaits salīdzinājumā ar 2008. gadu saglabājies apmēram tādā pašā līmenī nedaudz virs 40 %. Tā dēvētās smagās narkotikas (stiprākas un lielāku atkarību izraisošas), piemēram, heroīnu, kokaīnu, kreku, metamfetamīnu un oksikontīnu, lieto 5-10 % pusaudžu.

Pēdējos gados arvien izplatītāka kļūst apreibināšanās ar recepšu medikamentiem pretsāpju līdzekļiem, trankvilizatoriem, stimulatoriem, nomierinošiem līdzekļiem. Atkarības problēmu un garīgās veselības pārvalde ziņo, ka recepšu medikamentus lieto vairāk nekā 10 % pusaudžu, un šim skaitlim ir tendence palielināties.

Kas būtu jādara vecākiem? Galvenais ir apzināties, ka lielākajai daļai pusaudžu ir pieejams gan alkohols, gan narkotikas, tātad pastāv pavisam reāla iespēja, ka viņi kādreiz izmēģinās šīs aizliegtās vielas. Vairumam pusaudžu patīk to radītais efekts, turklāt viņiem nav iebildumu pret dzeršanu un tā dēvēto vieglo narkotiku lietošanu. Savu izvēli pusaudži parasti attaisno ar vieglprātīgiem apgalvojumiem.

-   Un kas tur liels? Man patīk izjūtas, ko rada narkotikas. Es zinu, ka tās var radīt problēmas, bet es esmu uzmanīgs. Tas taču nav nekas traks.

Daudziem vecākiem ir ļoti skaidra nostāja jautājumā par viņu bērniem un smago narkotiku lietošanu.

-  Pilnīgi izslēgts! Viņš sabojās savu dzīvi. Bērns, kurš lieto smagās narkotikas, ir visu vecāku murgs.

Tomēr lai cik dīvaini tas būtu lielākajai daļai mūsdienu vecāku nemaz nav noteikta viedokļa par alkohola un narkotiku lietošanu. Viņiem it kā ir iebildumi pret to, taču viņi nespēj saprast, cik spēcīgiem jābūt šiem iebildumiem.

kāda ir jūsu attieksme pret dzeršanu?

Daudzu pusaudžu vecāku attieksme pret alkohola lietošanu ir nenoteikta, nepārliecinoša. Viņi neatbalsta dzeršanu, tomēr tajā pašā laikā samiernieciski pieļauj šādu situāciju.

-   Iespējams, kādu dienu viņš vienalga lietos alkoholu. Turklāt pusaudža gadi ir laiks, kad jāizklaidējas. Kāds ļaunums var rasties no dzeršanas ? Labi, es runāšu par to, ka nedrīkst sēsties pie stūres reibumā, un, domājams, vismaz šis brīdinājums paliks viņa prātā. Taču pat ja viņš nedzers un nebrauks ar automašīnu ir vēl citas, daudz sliktākas lietas par dzeršanu. Un kā es varu to kontrolēt ? Turklāt, ja viņš dzers pusaudža vecumā un ja viņam radīsies kaut kāda pieredze, varbūt pieaugušo vecumā viņš spēs labāk kontrolēt dzeršanu un būs atbildīgāks? Es nevaru viņu turēt ieslēgtu istabā visu vidusskolas laiku. Vairums vidusskolnieku dzer. Tā ir bijis vienmēr. Es zinu, ka daži kļūst par alkoholiķiem, tomēr lielākajai daļai izveidojas normāla pieaugušo dzīve.

Vai sapratāt, kāda ir šīs mammas nostāja? Ja arī jūsu viedoklis ir līdzīgs, proti, svārstīgs, rūpīgi izlasiet turpmākās lappuses. Es nosaukšu dažas būtiskas problēmas, kas saistītas ar pusaudžu alkoholismu. Domāju, ka tas jums palīdzēs kaut nedaudz kliedēt nenoteiktību.

1.   Neatkarīgi no tā, ko jūs savam bērnam stāstāt par dzeršanu un braukšanu ar automašīnu, pusaudžiem, kuri lieto alkoholu, ir daudz lielāks risks iekļūt letālā autokatastrofā.

2.   Liels alkohola daudzums var izraisīt saindēšanos un pat nāvi.

3.   Alkohola lietošana kopā ar citām apreibinošajām vielām ir daudz kaitīgāka par alkoholu vienu pašu. (Tas ir īpaši svarīgs fakts, jo mūsdienu pusaudži mēdz eksperimentēt ar recepšu medikamentu lietošanu.)

4.   Dzeršana ievērojami palielina risku, ka pusaudzis izdarīs kaut ko tādu, kas var negatīvi ietekmēt viņa turpmāko dzīvi (kaut ko tādu, ko viņš nekad nebūtu darījis skaidrā prātā). Lūk,

' potenciālie sarežģījumi:

•   grūtniecība (iedzēruši pusaudži daudz biežāk nodarbojas ar seksu, un tādā gadījumā viņi nelieto kontracepcijas līdzekļus vai lieto tos nepareizi);

•   seksuāli transmisīvās slimības (to pašu iemeslu dēļ, kas minēti iepriekšējā piemērā);

•   likumpārkāpumi;

•   dzimumsakari pret savu gribu;

•   pazemojošas darbības parasti seksuāla rakstura (tas īpaši attiecas uz meitenēm);

•   kautiņš, kurā tiek iegūti/nodarīti smagi miesas bojājumi (tas īpaši attiecas uz puišiem);

• pašnāvība (ja pusaudzim raksturīgas pašnāvnieciskās tieksmes, alkohols tās pastiprina).

Alkohola lietošana netieši ir saistīta arī ar daudzām citām problēmām. Piemēram, ja izklaide aprobežojas tikai ar alkohola lietošanu, pusaudzis mazāk iesaistās aktivitātēs, kas nav saistītas ar dzeršanu. Iespējams, viņš nemaz nezina, ka var izklaidēties arī citādi. Tādējādi, lai labi pavadītu laiku, viņš kļūst atkarīgs no alkohola.

Daudzi pusaudži apgalvo, ka lieto alkoholu stresa mazināšanas nolūkā. Diemžēl šāds paradums, iegūts agrā jaunībā, nerosina meklēt citus, drošākus paņēmienus stresa uzveikšanai, un tādējādi pusaudži iemācās dzert, nevis risināt problēmas.

Visbeidzot, alkohols ir spēcīga apreibinoša un atkarību izraisoša viela. Pusaudži, tāpat kā daudzi pieaugušie, nenovērtē alkohola spēku. Vairākums cilvēku domā, ka spēs tikt ar to galā.

Kādā no nākamajām nodaļām es pastāstīšu, ko jūs varat un ko nevarat izdarīt, ja jūsu pusaudzis lieto alkoholu. Taču vispirms es parunāšu par vēl vienu vielu, pret kuru vecākiem mēdz būt nenoteikta attieksme. Tā ir marihuāna.

kāda ir jūsu attieksme pret marihuānu?

Lūk, izdomāta, tomēr pilnīgi iespējama saruna ar kādu no pusaudžu vecākiem.

-  Jūs kādreiz daudz smēķējāt marihuānu un reizēm uzsmēķējat ari tagad. Tā ir?

-   Jā. Daudzus gadus es katru dienu smēķēju marihuānu. Reizēm arī tagad to daru, bet tas notiek'reti.

-   Vai domājat, ka tas jums ir radījis problēmas ?

-   Godīgi sakot, es tā nedomāju. Man ir labs darbs, un es labi pelnu. Man ir veiksmīga karjera un kārtīga ģimene, tāpēc es nevaru apgalvot, ka smēķēšana būtu izraisījusi problēmas.

-   Vai marihuāna ir radījusi jums kādu kaitējumu ?

-   Grūti pateikt. Bija laiks, kad marihuāna bija manas dzīves neatņemama sastāvdaļa, un es nevaru nodalīt marihuānas smēķēšanu no visa pārējā, kas tajā laikā notika manā dzīvē.

Ja runājam par tiem laikiem un to, ko es toreiz domāju un jutu, varu teikt, ka marihuānai bija patiešām liela nozīme.

-   Vai jās to uzskatāt par kaut ko sliktu ?

-  Nē. Es nevaru pateikt neko sliktu par marihuānu. Protams, es pazīstu cilvēkus, kuri tās dēļ ir izniekojuši lielu daļu savas dzīves. Viņi bija forši, taču viņi nedarīja neko citu, izņemot ballēšanos un marihuānas smēķēšanu. Viņi vienkārši peldēja pa straumi. Un es domāju, ka dažiem no viņiem dzīve tagad nav īpaši izdevusies. Varbūt viņu dzīve būtu izveidojusies citādi, ja nebūtu bijis marihuānas. Bet varbūt viņi vienalga būtu kļuvuši tādi paši, kādi ir šodien. Es neesmu par to pārliecināts.

Problēma ir tā, ka es nenožēloju marihuānas lomu savā dzīvē. Man pret to ir laba attieksme. Ja tas būtu iespējams, es vēlreiz rīkotos tieši tāpat. Taču man nav ne jausmas, kā tas varētu ietekmēt manu dēlu Dereku. Es nezinu. Man paveicās. Tomēr es nezinu, ko tā var nodarīt citiem cilvēkiem. Ko es varu teikt ? Man patika šl manas dzīves daļa.

Pat ja vecākiem ir samērā pozitīva attieksme pret marihuānas lomu viņu dzīvē, viņi tomēr zina, ka ne visiem izdodas izvairīties no problēmām. Lielākā daļa mūsdienu vecāku neatkarīgi no tā, vai viņi ir smēķējuši marihuānu vai nav, atceras cilvēkus, kurus pazina pusaudža vecumā un kuriem marihuānas lietošana ir radījusi nopietnas problēmas un varbūt pat mainījusi visu dzīvi.

-   Kā jau teicu, ar mani viss bija kārtībā, taču ne visiem tā paveicās. Skolā bija viens ļoti kārtīgs puisis, vārdā Tims. Diemžēl vidusskolas laikā viņš sāka smēķēt zālīti un palaidās mācībās. Ir pagājuši jau daudzi gadi, bet viņš vēl joprojām neko nedara. Viņam bijuši tikai bezjēdzīgi pagaidu darbiņi. Iespējams, no viņa tāpat nekas nebūtu sanācis. Es nezinu. Varbūt tas skanēs mazliet liekulīgi, taču es negribētu, ka mans dēls Dereks aizrautos ar zālīti.

Galvenā problēma ir tā, ka pastāv dubultstandarts. Daudzi vecāki paši ir riskējuši ar dažām lietām, kad bija pusaudži, tomēr viņi izturas noraidoši pret varbūtību, ka to varētu darīt arī viņu bērni. Vecāki vienkārši grib, lai bērni ne ar ko neriskē.

Ko rāda dzīve? Lielākā daļa marihuānas smēķētāju patiešām spēj dzīvot normāli. Šķiet, ka zālītes smēķēšana viņiem nekādi nav kaitējusi. īpaši kaitinoši un neskaidri ir tie gadījumi, kad pusaudzis, kurš regulāri smēķē marihuānu, gūst labus panākumus un turpina veiksmīgu dzīvi.

Tātad vai marihuāna ir problēma vai varbūt nemaz nav? Aplūkosim šo jautājumu vērīgāk!

vai marihuāna ir problēma

Manuprāt, pastāv trīs galvenās problēmas, kas saistītas ar pusaudžiem un marihuānas smēķēšanu.

Atkarība

Marihuāna var izraisīt atkarību. Jā, es zinu, ka eksistē arī pretējs viedoklis: atšķirībā no citām apreibinošajām vielām, sākot ar cigaretēm un beidzot ar heroīnu, marihuāna neizraisa ne fizisku, ne psiholoģisku atkarību. Es minēšu trīs iemeslus, kuru dēļ marihuāna tomēr būtu uzskatāma par atkarību izraisošu vielu. Pirmkārt, marihuāna liek cilvēkam regulāri un izmisīgi tiekties pēc tās. Otrkārt, marihuāna spēj iekārdināt tik spēcīgi, ka visa dzīve tiek pakļauta tikai tās iegūšanai. Treškārt, marihuāna liek smadzenēm to kārot līdzīgi kā ķermenis alkst pēc citām narkotikām. Ar laiku marihuānas smēķēšana kļūst nevis par izvēli, bet gan par nepieciešamību nevis par apzinātu lēmumu, kuru iespējams kontrolēt, bet gan par dzinuli, kurš regulāri un spēcīgi iedarbojas uz cilvēku un kontrolē viņa uzvedību. Ja runāsiet par šo jautājumu ar pusaudzi, iespējams, viņš noliegs šīs atkarību raksturojošās īpašības, taču tas, ka jūsu bērns neapzinās šīs īpašības, nenozīmē, ka arī jums tās nav jāsaskata.

Kādas muļķības tu runā! Tu nemaz nesajēdz, par ko runā! Jā, es smēķēju marihuānu. Es to daru katru dienu. Taču tu neesi es. Kā tu vari zināt, vai es to spēju kontrolēt vai arī ne? Kā tu vari zināt, kas notiek manā galvā ? Neviens negrib saprast, ka es pats izvēlējos smēķēt zālīti. Es varētu atmest, ja gribētu. Marihuāna neizraisa atkarību. Es izvēlos turpināt. Es smēķēju, jo man tas patīk. Es varētu pārtraukt, ja gribētu, taču es to nevēlos.

Parasti pusaudzim būs kāds piemērs par īsu laika sprīdi, kurā viņš tā vai cita iemesla dēļ nav smēķējis.

-   Un zināt ? Mani nemaz pēc tās nevilka. Taču man patīk smēķēt zālīti, tāpēc es atkal atsāku.

Ietekme uz mērķtiecību

Mēdz teikt, ka marihuāna veicina "slinkumu", tomēr tas nav pietiekami precīzs raksturojums. Dažos gadījumos marihuāna pilnībā iznīdē mērķtiecību un līdz ar to arī pilnvērtīgu nākotni. Marihuānai piemīt spēja šķietami apturēt laiku, tāpēc daudzi (ne visi) pusaudži, kuri regulāri to smēķē, var mierīgi neko nedarīt un par to it nemaz neuztraukties. Viņi neizjūt nekādu vajadzību kaut ko darīt. Viņi nejūt, ka dzīve iet uz priekšu. Viņi domā, ka tas, ko viņi dara šobrīd, nekādi neietekmēs viņu nākotni. Marihuānas smēķētāji dzīvo tikai tagadnē. Viņiem nav nekāda mērķa vai sajēgas par to, ka būtu kaut kas jādara. Pusaudži nepamana, kā marihuāna ietekmē viņu uzskatus un veido viņu dzīvi. "Šeit un tagad" filozofija rodas marihuānas lietošanas rezultātā, lai gan bērni domā, ka tie ir viņu pašu uzskati.

-   Vidusskolā es satieku daudzus jauniešus, kuriem ir milzīgs stress. Viņi to vien dara kā uztraucas par atzīmēm un mēģina izplānot savu nākotni. Viņiem patiesībā nemaz nav savas dzīves. Kas tā var būt par dzīvi ? Kad viņi kādreiz atce-

t rēsies vidusskolas laiku, viņi brīnīsies: ko gan es toreiz darīju ? Viņu dzīve ir veltīta nevis šodienai, bet gan nākotnei. Viņi ir noraizējušies par visu. Es nesaku, ka nav jāmācās, tomēr vajag ari baudīt dzīvi. Galu galā viņi iegūs kaut kādu garlaicīgu darbu un sapratis, ka daudz kas ir zaudēts, taču tad jau būs par vēlu. Es negribu, lai ar mani notiktu tāpat. Kāda jēga, ja viss ir saistīts tikai ar nākotni? Ir jādzīvo ari šodienai.

-   Vai marihuāna liek tev tā domāt ?

-  Nē. Es pats tā domāju. Varbūt marihuāna man palīdzēja to saprast. Taču es tā domāju.

Izniekots laiks

Dažkārt marihuānas smēķēšana kļūst par laika pavadīšanas veidu. Tā ne tikai aizstāj garlaicību, bet arī palīdz pārvarēt nomāktības brīžus un nemieru. Ja pusaudzis pierod smēķēt marihuānu šādā nolūkā, viņam neizveidojas noturība pret normālu ikdienas stresu. Marihuānas lietotāji vēlas apreibināties tikai tādēļ, lai nodzīvotu parastu dienu. Viņi zaudē prasmes, kuras nepieciešamas, lai tiktu galā ar ikdienišķām problēmām.

Jūs varat nepiekrist manis sacītajam, tomēr es palikšu pie savas pārliecības: pusaudžu alkoholisms un marihuānas lietošana var radīt nopietnas problēmas. Pusaudžiem, kuri nelieto ne alkoholu, ne marihuānu, noteikti veicas daudz labāk.

ko varētu darīt vecāki

Ir divi paņēmieni, kurus jūs varētu izmantot, lai ierobežotu sava bērna saskarsmi ar alkoholu un narkotikām. Viens no tiem pastāvīga sekošana līdzi sava pusaudža dzīvei. Esiet informēts par to, kur viņš atrodas, ko dara un ar ko ir kopā. Noskaidrojiet visu, ko jums vajadzētu zināt. Vai tur, kur notiks ballīte, mājās būs arī vecāki?

Protams, pusaudži ir atšķirīgi kas der vienam, nepavisam neder citam.

-   Es vienmēr zināju, ka varu uzticēties Filipam. Viņam bija daži mazi grēciņi, taču man nekad nebija jāuztraucas par viņu. Es vienmēr viņam devu rīcības brīvību. Bet ar Džeromu ir pavisam citādi. Es viņam nemaz neuzticos. Esmu pārliecināta, ka viņš vienmēr izdarīs ko tādu, ko nevajadzētu darīt.

Un ko par šo situāciju domā Džeroms?

-   Mamma vienmēr domā, ka es daru to, ko nedrīkst. Tas nav godīgi, kaut arī viņai ir taisnība patiesībā es lietoju narkotikas, bet viņa to nemaz nezina. Filipu viņa nekad nekontrolēja tā, kā tas tagad notiek ar mani. Tas nav godīgi!

Šī paņēmiena trūkums ir tāds, ka realitātē nav iespējams īstenot tik visaptverošu uzraudzības programmu, kā pusaudžu vecāki vēlētos. Jūs vienkārši nevarēsiet izsekot līdzi katram sava bērna solim. Turklāt pusaudži, kuri ir apsēsti ar domām par alkoholu un narkotikām, vairumā gadījumu vienalga atrod veidu, kā iegūt un izmēģināt aizliegtās vielas. Uzraudzībai ir savas robežas.

Otrs paņēmiens, kā atturēt savu bērnu no apreibinošajām vielām, ir šo vielu "pieskatīšana". Ar to es domāju marihuānas meklēšanu pusaudža mantās, alkohola turēšanu aiz atslēgas, medikamentu uzraudzīšanu u.tml. Vienmēr atcerieties izmest visus medikamentus, kurus vairs nelietojat, īpaši tas attiecas uz recepšu medikamentiem. Daudzi vecāki netīšām ir kļuvuši par sava bērna narkotiku piegādātājiem.

Abi šie paņēmieni ir labi un ieteicami, bet neviens no tiem negarantē, ka pusaudzis nelietos apreibinošās vielas. Vissvarīgākais faktors šajā jautājumā tomēr ir paša pusaudža nostāja un vēlmes. Lielākā daļa pusaudžu, kuri atsakās no alkohola, marihuānas un citu aizliegto vielu lietošanas, dara to ne jau vecāku stingrās uzraudzības dēļ, bet gan tāpēc, ka viņi paši tā vēlas. To var teikt arī par tiem pusaudžiem, kuri lieto alkoholu un narkotikas: viņi paši izvēlas šo ceļu. Ko nu? Ja reiz jums nav iespēju kontrolēt savu bērnu, vai jūs vispār jebkādā veidā varat ietekmēt viņa attieksmi pret apreibinošo vielu lietošanu? Jā, jums var būt nozīmīga ietekme uz pusaudža izvēli saistībā ar narkotikām un alkoholu. Bet, lai tā būtu, jums ir jāsarunājas ar savu bērnu.

saruna par alkohola un narkotiku lietošanu

Vecāku un pusaudža standarta saruna par apreibinošajām vielām parasti sastāv no vecāku argumentiem, kāpēc to nevajadzētu darīt. Pieņemsim, ka jūs ļoti labi spējat iedomāties, kā varētu izklausīties šī apnicīgā lekcija.

-… un sešpadsmitais iemesls. Alkohola lietošana pusaudža

vecumā var ietekmēt svara palielināšanos turpmākajos gados.

Blā, blā, blā…

Problēma ir tā, ka šīs lekcijas īpaši, ja tās lasa pieaugušie, kuri vienlaikus ir arī pusaudža vecāki, parasti sniedz ļoti niecīgu pozitīvu efektu (ja vispār sniedz). Pusaudži dzird vārdus, bet īpaši necenšas klausīties. Citiem vārdiem sakot: pa vienu ausi iekšā, pa otru ārā.

Protams, tieši to teiks mani vecāki! Ko gan citu viņi varētu pateikt ? Viņi izteiks visbriesmīgākos iespējamos brīdinājumus, kādus vien varēs izdomāt. Nekad viņi neteiks neko tamlīdzīgu: "Es to stāstu, taču domāju, ka ar tevi nekas tāds neatgadīsies." Vai arī: "Dēls, patiesībā bauda, ko dod zālītes smēķēšana, ir pārāka par jebkādiem riskiem." Nē, to viņi neteiks. Kā lai es ticu viņu teiktajam, ja tas viss jau ir iepriekš labi zināms ?

Iepriekš es minēju vairākus iemeslus, kāpēc alkohola un narkotiku lietošana pusaudžiem var radīt būtiskas problēmas. Šo sarakstu es nepiedāvāju kā paraugu sarunai ar pusaudzi; es galvenokārt gribēju parādīt, kāpēc vecākiem vajadzētu būt noteiktam viedoklim jautājumā par apreibinošajām vielām. Bet, ja vēlaties izmantot šo informāciju kā sarunas tematu, lūdzu dariet to, tas būtu lieliski. Kaut arī pusaudži parasti ignorē sarunas par alkohola un narkotiku kaitīgumu, it īpaši tad, ja tās izskan kā brīdinājumi no pieaugušo mutes, es tomēr pilnībā atbalstu vecāku iniciatīvu. Pat ja pusaudzis apdomās tikai nelielu daļu no jūsu teiktā, tas var būtiski ietekmēt viņa attieksmi pret narkotiku un alkohola lietošanu. Viss ir atkarīgs no tā, kā jūs runāsiet, vai tā būs vienkārša saruna vai arī morāles lasīšana. Kā jau teicu, pusaudzis nedzirdēs ne vārda no pamācošās lekcijas, tāpēc es jums pastāstīšu, kā izveidot īsu sarunu.

Bet, pirms sākat risināt sarunu, ielāgojiet, ka nekas negarantē vēlamo rezultātu: varbūt pusaudzis turpmāk atturēsies no apreibinošajām vielām, varbūt ne. Vairumā gadījumu pusaudži nelieto alkoholu un narkotikas tāpēc, ka paši tā ir nolēmuši, nevis tāpēc, ka baidītos no vecākiem. Tomēr tas nenozīmē, ka jums nevajadzētu runāt ar savu bērnu. Šo sarunu ietekmē viņa attieksme pret alkoholu un narkotikām būs daudz apdomīgāka un piesardzīgāka nekā gadījumā, ja šādu sarunu nemaz nebūtu bijis. Viņš turpinās rīkoties pēc sava prāta, tomēr paturēs prātā iespējamo risku.

godīguma veicināšana

Kāda būtu vislabākā saruna? Atbilde uz šo jautājumu nebūs pārsteidzoša: vislabākā ir atklāta un godīga pieaugušu cilvēku saruna. Tas nozīmē, ka jums ar pusaudzi jāsarunājas tā, it kā viņš būtu pieaudzis cilvēks, ar kuru esat nolēmis runāt pilnīgi atklāti.

Jā, es zinu, tas nav viegli. Lai risinātu šādu sarunu, nepieciešama pieredze. Tomēr tas ir ļoti svarīgi runājot ar pusaudzi par narkotikām un alkoholu, jums ir jābūt pēc iespējas atklātākam un godīgākam. Un nekādā gadījumā nevajadzētu lasīt morāli.

Lai saruna būtu efektīva, jau pašā sākumā jūs varētu vienoties par dažiem noteikumiem. Sāciet ar šo noteikumu izklāstu.

-  Es varu uzdot tev jautājumus, bet tev nav obligāti jāatbild uz tiem. Tu vari arī melot, taču būtu labāk, ja tu mēģinātu būt godīgs. Tu vari uzdot man jautājumus, un, kaut arī man nav obligāti jāatbild uz tiem, es tomēr mēģināšu uz tiem atbildēt pēc iespējas izsmeļošāk,ja vien tas nebūs kas tāds, par ko man būs neērti runāt. Es centīšos būt pēc iespējas atklātāks un godīgāks. Nav nekā tāda, ko tu nedrīkstētu teikt vai jautāt. Tev nebūs nekādu nepatikšanu par to, ko būsi pateicis. Tu vari uz mani dusmoties, tomēr būtu labāk, ja tu to nedarītu. Es darīšu visu iespējamo, lai tev nevajadzētu dusmoties vai aizstāvēties. Ja vēlies, vari mani kritizēt. Mēs varam pārtraukt sarunu, kad vien vēlies. Arī es varu pārtraukt sarunu jebkurā brīdī, bet es ceru, ka tā nenotiks.

x Svarīgi ir apzināties, ka, runājot ar pusaudzi par ļoti nopietnām tēmām, jums ir jāizturas kā nobriedušam cilvēkam. Nākamajā piemērā attēlota mammas un meitas saruna, turklāt mamma cenšas būt pēc iespējas atklātāka un godīgāka.

Sarunu uzsāk mamma:

-   Liza, vari sākt, ja vēlies. Tomēr, ja tu negribi, sākšu es.

-   Tu vari sākt.

-   Labi. Kāda ir tava attieksme pret dzeršanu ? Vai tu bieži lieto alkoholu ?

-   Man liekas, ka es nemaz nevēlos runāt par sevi un dzeršanu. Un es nesaku, ka lietoju alkoholu. Tomēr ir daudzas lietas, kuras es negribētu atklāt. Es negribēju tevi aizvainot.

-   Tas nekas, mēs taču vienojāmies par šādiem noteikumiem. Vai tev ir draugi, kuri, tavuprāt, dzer pārāk daudz ? Tev nav jānosauc viņi vārdā.

-   Man nav ne mazākās vēlēšanās tev stāstīt par saviem draugiem. Varbūt kādu citu reizi. Es nezinu.

-   Labi. Vai gribi, lai es kaut ko pastāstu ? Tu vari man jautāt, ko vien vēlies.

-  Kad biji manā vecumā, vai tu kādreiz piedzēries tik stipri, ka tev bija jāvemj vai arī tu izdarīji kaut ko loti stulbu ?

-   Man ir mazliet neērti par to runāt.

-   Es zinu. Tu teici, ka tev nav jāatbild, ja nevēlies, bet vai tu piedzēries ?

-   Labi. Pastāstīšu tev vienu gadījumu.

-   Vai tad bija vairāk par vienu ?

-   Uz to es neatbildēšu.

-   Jēzus! Mana mamma bija dzērājmeitene!

-   Vai vēlies dzirdēt par šo gadījumu ? -Jā.

-   Vidusskolas pirmajā gadā es un vēl trīs meitenes nolēmām sarīkot piedzeršanās ballīti. Vienai no meitenēm bija iespēja dabūt alkoholu, un viņas vecāki tajā nedēļas nogalē bija aizbraukuši. Es atceros, ka viņa pat lūdza atļauju, lai mēs varētu palikt pa nakti. Protams, viņa neko neteica par mūsu plānu piedzerties.

-   Vai tu atceries, ko jūs dzērāt ?

-  Jā, es atceros. Tas bija degvīns, samaisīts ar kolu. Domāju, ka tieši tādēļ rnan kļuva slikti.

-   Tu tiešām vēmi ?

-   Jā. Taču tas notika vēlāk. Lielākoties mēs dziedājām, izņemot vienu meiteni, Dzenu, kura atslēdzās un nogulēja visu nakti. Vienā brīdī mēs izgājām ārā un dziedājām, un es brīnos, ka neiekūlāmies ķezā, jo bija apmēram divi naktī.

-   Vai kādreiz bija tā, ka tu piedzēries un darīji kaut vairāk par iešanu ārā un dziedāšanu ?

-   Jā.

-  Ak mans dievs! Vai tu kādreiz ballītes laikā piedzēries, un tas beidzās gultā ar puisi, ar kuru tu nekad nebiji domājusi

pārgulēt, un nākamajā rītā nespēji noticēt tam, ka tev ar viņu bijis sekss?

-  Šī nu gan nav tēma, par kuru es gribētu runāt, vienalga, vai tā ir noticis vai nav.

-   Mammu, nu izstāsti! Tu teici, ka gribi būt atklāta.

-   Nē, par to es nevēlos runāt.

-   Vai tev patika piedzerties?

-  Jā, tikai man nepatika, ka bija jāvemj.

Šajā gadījumā mammai izdevās būt atklātai un godīgai. Kaut arī uz vienu jautājumu mamma neatbildēja, viņa nekritizēja meitu par uzdotajiem jautājumiem. Atklātība nenozīmē, ka ir jāizstāsta pilnīgi viss. Tas nozīmē, ka nevajag aizstāvēties vai izvairīties, vienkārši ir jāmēģina pastāstīt pēc iespējas vairāk cik vien iespējams, nemokoties ar neērtības sajūtu. Atklājoties, cilvēks kļūst viegli ievainojams. Tā ir grūta, bet ļoti efektīva sarunas metode. Izmantojiet to, ja vien spējat izturēt!

"Es esmu atklāta un godīga. Es sevi padaru viegli ievainojamu, jo uzskatu, ka runājam par svarīgām lietām."

Ja mamma arī turpmāk ievēros šādu principu, Liza nebaidīsies runāt un domāt par jebkuru tēmu. Šāda saruna ir iedarbīga, jo notiek pavisam citādi un to ir daudz vieglāk atcerēties.

ko nevajadzētu darīt

Jums nevajadzētu kritizēt, izteikt savus spriedumus vai pamācīt. Šādi jūs acumirklī iznīcināsiet atklātību, kuru vēlaties sasniegt ar šo sarunu. Lūk, piemērs, kā nevajadzētu rīkoties.

Liza jautā mammai:

-   Vai tu atceries, ko jūs dzērāt?

-   Tas nav svarīgi.

Lizas mammai ir neērti, tāpēc viņa atbild skarbā tonī. Daudz labāk būtu bijis, ja viņa atbildētu ar "jā" vai "nē". Ja jautājums rada neērtības sajūtu, jūs saskaņā ar sarunas noteikumiem vienmēr varat atbildēt, ka nevēlaties par to runāt. Šāda atbilde pusaudzim nepatiks, taču tā ir godīga un netraucēs turpmākajai sarunai.

Liza varētu pajautāt ari tā:

-   Vai bija vairākas reizes, kad tu piedzēries ?

-  Nekaitini mani, Liza.

Tā pati kļūda! Ja Lizas mamma nevēlas atbildēt, viņai tas ir jāpasaka, nevis jānosoda meita par jautājumu.

Pieņemsim, ka Liza tomēr pastāsta mammai par vienu no saviem draugiem.

-   Jā, ir viena meitene, bet es tev neteikšu, kā viņu sauc, jo tad tu uz viņu raudzīsies citādi. Lai vai kā, viņa patiešām dzer loti daudz, un es zinu pavisam droši, ka reiz viņai bija sekss ar diviem dažādiem puišiem vienas nakts laikā.

-   Tas ir ārprāts! Tieši tāpēc es uztraucos: dzeršanas dēl tā var notikt.

Atkal kļūda! Pēdējais teikums nav nekas cits kā morāles lasīšana, un Liza acumirklī var noslēgties. Būtu labāk, ja mamma iztiktu bez komentāriem vai arī pateiktu kaut ko nenozīmīgu.

-   Oho! Viņa laikam bija pamatīgi piedzērusies.

Un Liza turpina sarunu:

-  Jā, es nespēju noticēt, ka viņa to izdarīja.

dalieties savā pieredzē!

Tikko aprakstītā Lizas un viņas mammas saruna noteikti izraisa kutelīgu jautājumu: cik daudz par savu dzīvi, dzeršanas un apreibināšanās paradumiem (pagātnē un tagadnē) vecākiem vajadzētu atklāt? Manas domas par šo tēmu gadu gaitā ir mainījušās. Kādreiz man likās nepieņemami, ka vecāki varētu vaļsirdīgi stāstīt bērniem par savu pieredzi ar narkotikām un alkoholu. Turpretī tagad es uzskatu, ka vecāki var godīgi dalīties savā pieredzē, noklusējot vien to, par ko jūtas neērti.

Manuprāt, atklātu sarunu galvenā vērtība nav tas, ko bērns iemācīsies vai neiemācīsies, uzzinot faktus no savu vecāku dzīves. Lielākā vērtība ir pats sarunas raksturs tā ir atklāta un godīga divu nobriedušu cilvēku saruna. Krietni mazvērtīgāka būs saruna, kurā jūs runāsiet autoritatīvi, kontrolēsiet katru vārdu un ieturēsiet distanci starp sevi un bērnu.

Varbūt jūs uztraucaties, ka, sarunājoties ar pusaudzi kā līdzvērtīgu partneri, jūs zaudēsiet autoritāti? Par to gan nevajadzētu uztraukties. Šādā gadījumā daudz lielāka nozīme ir tam, ka izturaties kā draugs. Protams, audzinot bērnu, vecākiem dažkārt ir jāspēlē autoritatīvo vadītāju loma: jāsaka "nē", jāizvirza prasības utt. Taču šajā lomā jūs pavisam noteikti neesat sava bērna draugs, un tas šādai sarunai nenāktu par labu.

Runājot par tik nopietnām tēmām kā alkohols un narkotikas, jums vajadzētu atrasties "vienā līmenī" ar pusaudzi. Ja godīgi atklāsiet savu pieredzi saistībā ar apreibinošo vielu lietošanu vai nelietošanu, pusaudzis zinās, ka jūs tik tiešām kaut kādā mērā izprotat sarežģītās izjūtas, ar kurām viņš saskaras. Un, ja runāsiet par to pēc iespējas nopietnāk, pusaudzis sajutīs jautājuma nozīmīgumu. Ko jūs ar to panāksiet? Pirmkārt, šādas sarunas vairos jūsu savstarpējo uzticību. Otrkārt, varbūt pusaudzim noderēs mācība, ko esat guvis no savas negatīvās pieredzes. Treškārt un tas ir pats galvenais -, pusaudzis spēs paraudzīties uz savu pieredzi ar nobriedušu skatu. Tieši tas ir jūsu mērķis.

riska faktori

Nekustamā īpašuma biznesā ir trīs galvenie kritēriji, kas nosaka mājas vērtību, atrašanās vieta, atrašanās vieta un atrašanās vieta. Tieši tāpat ir trīs vissvarīgākie faktori, kas spēj novērst apreibinošo vielu lietošanu pusaudža vecumā, cik lielu nozīmi pusaudzis piešķir nākotnei, cik lielu nozīmi pusaudzis piešķir nākotnei un cik lielu nozīmi pusaudzis piešķir nākotnei. Salīdzinājumā ar šiem faktoriem visi pārējie līdzekļi ir maznozīmīgi. Vairums pusaudžu, kuri domā par savu nākotni, nelieto apreibinošās vielas. Un mani novērojumi rāda, ka pastāv liela atšķirība starp šiem pusaudžiem un tiem, kuri uzskata, ka nākotne viņiem neko daudz nesola.

Sociālekonomiski ierobežojumi (nabadzība, dzīve graustu rajonā, piederība noteiktai sabiedrības grupai utt.), grūtības mācīties, depresīva vide, neticībai nākotnei šie ir faktori, kas lielā mērā var pamudināt pusaudzi uz narkotiku lietošanu.

Mana dzīve tāpat nekam neder, un arī nākotnei nav jēgas.

Kāpēc gan neriskēt ? Ko es varu zaudēt ?

Tiesa, ari tie pusaudži, kuri uzskata, ka viņiem ir visas iespējas nākotnē kaut ko sasniegt, mēdz riskēt, tomēr lielākā daļa no viņiem apzinās robežas.

-  Es negribu darīt neko bīstamu, neko tādu, kas var sabojāt manu nākotni.

Ko tas nozīmē jums, pusaudža vecākiem? Tas nozīmē, ka jums ir jādara viss iespējamais, lai novirzītu sava bērna uzmanību no apreibinošo vielu lietošanas. Uzraugiet viņu un sniedziet viņam nepieciešamo informāciju. Parūpējieties, lai viņš nezaudētu ticību sasniegumiem nākotnē, lai nenovirzītos no ceļa uz veiksmīgu nākotni. Atbalstiet savu bērnu, lai viņš piedzīvotu atbilstošus panākumus jau pusaudža gadu laikā. Atcerieties un pasakiet to arī pusaudzim -, ka pārāk liels skaits neveiksmju var pamudināt uz apreibinošo vielu lietošanu.

izpratne par apreibinošo vielu spēku

Alkohola un narkotiku lietošanas izraisītā pamatproblēma ir šāda: ikreiz, kad cilvēka organismā nokļūst alkohols vai narkotikas, mainās viņa sajūtas un domāšanas veids. Daži šīs pārmaiņas vērtē kā pozitīvas. Jūs jūtaties labi. Jūs esat atslābinājies vai citos gadījumos patīkami uzbudināts. Varbūt jūs jūtaties vai uzvedaties mazliet neparasti, taču tas jūs apmierina. Ja tā nebūtu, neviens nelietotu narkotikas un alkoholu. Tomēr pats svarīgākais ir tas, ka alkohols un narkotikas var sniegt baudu, turklāt šo patīkamo efektu ir iespējams iegūt jebkurā brīdī. Vienīgais, kas jādara, jāuzņem šīs vielas.

-    Jā, ja neesmu apreibinājies, es jūtos pilnīgi normāli un varu darīt jebko, kas tajā brīdī ir nepieciešams. Tomēr, ja nodarbojos ar kaut ko, kas man nepatīk, piemēram, atrodos neinteresantā stundā skolā, sēžu mājās un nedaru neko vai pavadu laiku kopā ar draugiem bet mēs vienmēr nodarbojamies ar garlaicīgām un stulbām lietām man nepatīk, kā es jūtos. Par laimi, es zinu, kā to visu mainīt.

Visbiežāk ir tā, ka pusaudzim, pirmo reizi pamēģinot kādu no apreibinošajām vielām, iepatīkas tās radītais efekts. Un, ja viņš to pašu vielu pamēģina vēlreiz, viņam tā patīk vēl vairāk.

-   Kad pirmo reizi smēķēju zāliti, bija dīvainas sajūtas, tomēr bija labi. Otrajā reizē bija vēl labāk. Man ļoti patika sajūtas, ko tā radīja. Tas bija forši.

-   Kad pirmo reizi pamēģināju kokainu, tas bija satriecoši. Es nekad nebiju tā juties. Tas bija lieliski. Pēc tam man bija pat bail par to domāt, jo tas man lika justies vienreizīgi.

-   Jā, dzert es sāku, kad pievienojos bariņam draugu, ar kuriem kopā pavadīju laiku. Es varēju justies daudz brīvāk un jautrāk. Tās bija patīkamas sajūtas. Tas bija jauki. Es labi pavadīju laiku. Ar alkoholu dzīve bija jautrāka. Godīgi sakot, tas bija daudz labāk pavadīts laiks, nekā būtu bijis tad, ja es nebūtu dzēris. Tā tas bija.

Tā ir taisnība apreibinošajām vielām nešaubīgi piemīt liels spēks. Tās rada apmierinājumu. Tās liek justies tik labi, ka gribas piedzīvot šīs sajūtas vēlreiz. Diemžēl apreibinošajām vielām nav ne saprāta, ne gribas tās ir ķimikālijas. Tomēr, lietotas pietiekamā daudzumā vai pietiekami bieži, tās spēj kontrolēt cilvēku. Tās var izdzēst saikni, kas pastāv starp cilvēka vēlmēm, spējām un prātu.

Tā kā narkotikas un alkohols ir viegli pieejami un to radītais patīkamais efekts ir ļoti kārdinošs, šīs vielas ātri vien var iegūt spēcīgu varu pār pusaudža dzīvi. Jūsu uzdevums ir panākt, lai jūsu bērna dzīvi nepārvaldītu ne kāds konkrēts cilvēks, ne arī kāda ķīmiska, apreibinoša viela.

13. nodaļa pusaudzis un modernĀs TEHNOLOĢIJAS

t

M

ūsdienu pusaudžu dzīvi ļoti lielā mērā ietekmē elektroniskās ierīces, kuras ir kļuvušas par neatņemamu ikdienas sastāvdaļu.

viena dzīves minūte

Skolā mācības ir beigušās jau pirms stundas, un Nanete atrodas savā istabā. Viņa caur austiņām klausās mūziku:

"Es tevi redzu.

Tu mazais muļķīti,

Vienkārši ej prom."

Klausoties mūziku un dzirdot dziesmas tekstu, viņa lasa īsziņu, kuru tikko saņēmusi no sava drauga īdena:

"Vai gribi atnākt pie manis rīt pēc pusdienām ?"

"Nē, man pēc stundām ir treniņš," Nanete viņam atbild.

Pēc tam pa mobilo telefonu Nanete zvana savai draudzenei Danielai.

-   Cau! Daniela sauc klausulē.

-   Kā tev šodien patika Valērija? Nanete jautā. Vai tu domā, ka viņa zina par Caku un Marisu?

-  Es nezinu. Varbūt Karīna viņai kaut ko ir teikusi. Trešās stundas laikā viņa izskatījās mazliet dīvaina.

-   Kā tu domā, vai mums vajadzētu viņai kaut ko teikt ? jautā Nanete.

-  Es nezinu, Daniela atbild.

Vēl joprojām runājot ar Dānieļu, Nanete caur "Facebook" aizsūta vēstuli savam draugam Gevinam.

"Tas ir tik mīļi tu un Naits," viņa raksta Gevinam, komentējot fotogrāfiju, kurā viņš redzams kopā ar savu suni.

Visu šo laiku turpina skanēt dziesma:

"Tas ir tikai zibens.

Es centos, cik spēju.

Vienkārši ej prom."

Pienāk vēl viena īsziņa no Idena:

"Kā ar ceturtdienu ?"

"Domāju," Nanete atbild uz īsziņu.

-  Es domāju, ka mums tomēr vajadzētu izstāstīt. Man nepatīk, ka Valērija neko nezina, bet visi citi gan, turpinot sarunu ar Dānieļu, saka Nanete. Velns! pēkšņi viņa iesaucas.

-   Kas notika ? Daniela jautā.

-  Nekas, atvaino. Es pazaudēju lappuses numuru stulbajā bioloģijas grāmatā, kur bija tas, kas man uz rītdienu jāmācās.

-   Varbūt tomēr būs labāk, ja viņa to nezinās, Daniela turpina sarunu.

Idens atkal ir atsūtījis īsziņu:

"Ko tu domā ? Ko tas nozīmē?"

"Jā. Ceturtdiena derēs. Labi. Jā," Nanete atbild uz īsziņu.

Tieši tobrīd pienāk vēl viena īsziņa:

"Es tevi mīlu," raksta Nanetes bijušais puisis Čezs. Viņš reizēm atsūta šādas īsziņas, kas ir domātas kā joks, ņemot vērā viņu pašreizējās attiecības, kuras var raksturot šādi: mēs vēl joprojām esam tuvi, taču neko nevar saprast.

"Ej ellē!" Nanete atbild kā vienmēr emocionāli.

-  Varbūt tev ir taisnība. Domāju, ka mums neko nevajadzētu stāstīt, Nanete saka, turpinot sarunu ar Dānieļu.

-  Domāju, ka būs labāk, ja viņa pati par to uzzinās. Vai arī neuzzinās, Daniela atbild.

"Tātad ceturtdien. Bet tad noteikti. Labi?" īsziņā raksta Idens.

"Jā," Nanete atbild uz īsziņu.

Dziesma turpina skanēt:

"Tu neesi mans valdnieks.

Neskaties uz mani tā,

Vienkārši ej prom."

-   Velns! Nanete nosaka. Es atkal aizšķlru lapu.

-   Tu neesi riktlga, secina viņas draudzene Daniela.

Apmēram tāds ir viens mirklis tipiska mūsdienu pusaudža "elektroniskajā dzīvē". Atrazdamies jaunāko tehnoloģiju sasniegumu ielokā, viņš vienlaikus veic vairākas darbības: klausās mūziku, runā pa telefonu, apskata fotogrāfijas, raksta komentārus, risina attiecību sarežģījumus utt. Citiem vārdiem sakot: mūsu bērni dzīvo milzīgā lidojošu attēlu, skaņu un vārdu tīklā. Visums ir pieslēgts viņu smadzenēm, viņi tajā atrodas pastāvīgi skatās, klausās un reaģē ik mirkli. Tā viņi dzīvo, tāda ir viņu ikdiena. Kad pusaudzis neatrodas skolā, lielākā daļa no nomodā pavadītā laika ir saistīta ar elektronisko pasauli. Ik katru mirkli viņš veido neskaitāmus savienojumus.

Plaukstošā jaunāko tehnoloģiju pasaule līdz ar mobilo telefonu, interneta un datorspēļu strauju attīstību ir izraisījusi būtiskas pārmaiņas pusaudžu dzīvē, pienākumos un centienos. Viņu pasaule vairs nav tāda, kāda tā bija iepriekšējo paaudžu bērniem. Mūsdienu pusaudži ir sasniedzami, runā un sūta ziņas saviem draugiem 24 stundas diennaktī 7 dienas nedēļā. Viņiem ir nodrošināta tūlītēja pieeja dažādu veidu informācijas un izklaides avotiem. Kā šīs pārmaiņas vērtējamas? Daļa pozitīvi, daļa ne tik pozitīvi, un vēl par krietnu daļu nav nekādas skaidrības. Taču, lai kāds būtu mūsu vērtējums, jaunākās tehnoloģijas un to ietekme nekur nepazudīs.

Ko tas viss nozīmē? Ko jūs varat darīt un kas jums būtu jādara šajā sakarā? Pusaudžu ciešā saikne ar dažādām elektroniskām ierīcēm rada bažas daudziem mūsdienu vecākiem.

-  Jā, es par to uztraucos. Patiešām. Ja viņa neatrodas skolā vai negul, t® ir viņas dzīve. Es vienkārši nespēju izsekot visam, kas notiek un ko viņa dara. Es uztraucos. Jūs taču esat dzirdējuši par tiem seksuālajiem maniakiem? Bērni nesaprot, ka viņi ir neaizsargāti. Viņi pārāk viegli uzticas svešiniekiem. Viņi ir loti viegli ievainojami, un viņus var izmantot. Un dievs vien

zina, kas viņai ir padomā. Sekss, narkotikas un alkohols. Viņi par to vien runā. Nevar zināt, kādās nepatikšanās viņa iekulsies. Un tas vēl nav viss. Pamēģiniet panākt, lai viņa nāktu pusdienās, lai piedalītos kopīgajos ģimenes pasākumos, lai palīdzētu mājas ikdienas darbos! Kaut vai panāciet, lai viņa ar mani sarunātos! Tā ir milzīga cīņa.

Arī bērniem ir savs viedoklis.

-    Atvainojiet. Mana mamma nesaprot to, ka es patiešām esmu ļoti aizņemta. Nīna mana vislabākā draudzene pasaulē bija noraizējusies par to, ko Denīze šodien par viņu pateica. Viņa bija loti uztraukusies. Un es nevarēju tā vienkārši atstāt Nīnu, lai viņa pagaida. Viņa taču ir mana labākā draudzene. Mana mamma tikai grib ar mani runāt par kaut kādiem pienākumiem mājās. Jēziņ, tie taču var pagaidīt. Es runāju nopietni!

Protams, vecāki uz to atbildēs šādi.

-   Nu ko es teicu? Es vienkārši nezinu, ko lai iesāk. Cik daudz man būtu jāuztraucas? Ko es varu darīt?

Es domāju tā: lai vecāki rastu skaidrību šajā jautājumā, viņiem ir nepieciešama galvenokārt izpratne. Tāpēc kopīgi aplūkosim, ko bērni dara tiešsaistē.

ķo pusaudži dara tiešsaistē

Domāju, visizsmeļošāko atbildi uz šo jautājumu var sniegt paši pusaudži, tāpēc piedāvāju jums divas sarunas.

-   Sāra, ko tu dari internetā ?

-   Es neko sliktu nedaru. Katrā ziņā tas, ko es daru, nav nekas īpašs. Visbiežāk es sarunājos ar draugiem. Jā, es daudz lamājos, runāju par seksu, narkotikām un alkoholu un arī klačojos. Bet visi pusaudži tā dara. Es nekad neko sliktu neesmu darījusi.

Lielāko daļu laika es runāju ar citiem par to, kas notiek. Un es sarunājos tikai ar pazīstamiem cilvēkiem. Ar svešiniekiem es nerunāju. Kāpēc man tas būtu jādara ?

Kas ir vissliktākais, ko esmu izdarījusi ? Varbūt pāris reižu esmu pateikusi rupjības vienai meitenei, bet viņa to bija pelnījusi. Un bija varbūt pāris jautājumu par seksu, bet man par to ir neērti runāt. Tas bija saistīts ar seksu ja jūs to uzskatāt par kaut ko sliktu. Tas bija ar mana vecuma bērniem. Varbūt vissliktākais ir tas, ka izniekoju pārāk daudz laika, kad būtu varējusi pildīt mājasdarbus, vingrot vai darīt ko noderīgāku. Tas, ko es daru, nav nekas slikts.

-   Sem, kā tu izmanto internetu un mobilo telefonu ?

-   Nekā īpaši. Es ielūkojos dažādās mājaslapās. Reizēm tur ir smieklīgi video. Ir tādas automašīnas DeLorean, kuras agrāk ražoja. Esmu ar tām aizrāvies, tāpēc skatos šīs mājaslapas. Un ir viena rokgrupa, kas man loti patīk. Es skatos arī pornogrāfijas lapas. Es melotu, ja teiktu, ka to nedaru. Bet kas tur slikts? Mana vecuma puišiem tas skaitās normāli, vai ne? Mobilo telefonu es izmantoju, lai sazvanītos ar draugiem un runātu par to, kas notiek. Pirms es izšķīros no Maijas, mēs viens otram sūtījām īsziņas miljons reižu dienā. Parasti kaut kādas muļķības.

-   Kas ir vissliktākais, ko tu esi darījis ?

-   Tas ir saistīts ar narkotikām. Es sarunāju, ka viens džeks pārdos man marihuānu. Tiešām tā bija tikai marihuāna. Taču es to vairs nedaru. Es nobijos, kad mans draugs iekūlās nepatikšanās.

-   Kā ar kiberseksu ?

-  Es par to neko daudz nezinu. Taču, kad biju kopā ar Maiju, mēs sūtījām viens otram fotogrāfijas. Jūs jau zināt, par ko es runāju. Bet viņa bija mana meitene. Vai tad tas bija nepareizi ? Tas, ko es daru, nemaz nav tik slikti. •

Pusaudži nemitīgi atkārto, ka tas, ko viņi dara internetā, nav nekas slikts. Tas būtu lieliski, ja tā būtu taisnība. Diemžēl pusaudžu izpratne par to, kas ir droši un pieņemami, ne vienmēr ir adekvāta. Kā jau teicu iepriekš, pusaudži savā dzīvē pieļauj daudz lielāku riska pakāpi, nekā šķiet pieņemami viņu vecākiem. Un šis fakts uztrauc daudzus vecākus.

kas visvairak uztrauc vecākus

Vispirms es nosaukšu galvenos nemiera iemeslus, bet pēc tam ķersimies klāt katram no tiem atsevišķi.

•   Seksuālie maniaki.

•   Emocionālā vardarbība internetā.

•   Iesaistīšanās vai iespēja iesaistīties bīstamās darbībās, kas saistītas ar seksu, narkotikām, alkoholu un likuma pārkāpumiem.

•   Aizraušanās ar virtuālo pasauli tik lielā mērā, ka tas traucē nepieciešamajām ikdienas darbībām, piemēram, mācībām un miegam.

•   Pārāk ciešs kontakts ar citiem pusaudžiem, traucējošs ģimenes aktivitātēm, piemēram, kopīgām pusdienām, mājas pienākumu pildīšanai, ekskursijām.

Šajā sarakstā apkopotas problēmas, kuras paši vecāki atzinuši par būtiskākajām. Nosacīti tās var iedalīt divās grupās:

1)  problēmas, kas varētu rasties pašu pusaudžu darbības rezultātā,

2)   problēmas, ko varētu radīt moderno tehnoloģiju sniegtās iespējas, laika izšķērdēšana, atkarības izveidošanās u.tml.

Katru no šīm problēmu grupām es aplūkošu atsevišķi, bet vispirms pastāstīšu, kas vecākiem būtu jādara, lai samazinātu ne tikai savu nemieru, bet ari moderno tehnoloģiju provocēto risku.

uzraudzība

f

Kā kontrolēt pusaudža darbības modernajos saziņas līdzekļos? Viens no paņēmieniem ir speciāli šim nolūkam izstrādātu programmatūru lietošana. Ierakstiet internetā meklētājā vārdus "vecāku uzraudzība", un jūs atradīsiet nepieciešamo informāciju: kā instalēt šādas programmatūras, kā tās darbojas un kādām situācijām tās piemērotas.

Izmantojot vecāku uzraudzības programmatūras, jūs itin vienkārši varēsiet uzzināt, ko jūsu bērns darījis sociālajos tīklos, kuras mājaslapas viņš apmeklējis, cik ilgu laiku tajās pavadījis, ar ko sarakstījies e-pastā u.tml. Tas viss ir saglabāts: teksti, ziņojumi, fotogrāfijas, video. Diemžēl, izpētot bērna saraksti, jūs varēsiet uzzināt tikai lietotājvārdus, nevis personu īstos vārdus.

Savukārt tā dēvētās bloķēšanas programmatūras noder, lai liegtu pieeju nevēlamām mājaslapām, piemēram, lapām, kurām raksturīgs atklāti seksuāls vai varmācīgs saturs. Tiesa, daži mūsdienu bērni ir datorģēniji, kas prot apiet šādus bloķētājus.

Nekāds blokētājs nevar būt man šķērslis. Es varu tikt garām jebkam. Tas ir izaicinājums, bet es esmu gudrs. Ļoti gudrs.

Tomēr neuztraucieties lielākā daļa pusaudžu nav diezko prasmīgi hakeri, turklāt interneta kompānijas maksā bargu naudu cilvēkiem, kuri gādā par to, lai mājaslapu bloķēšanas programmatūras regulāri tiktu atjaunotas. Vairumā gadījumu tās darbojas ļoti efektīvi.

Lai pārbaudītu, ar ko jūsu bērns sazinās pa telefonu, piezvaniet attiecīgajam mobilo sakaru operatoram. Protams, pilnībā izsekot visām bērna darbībām mobilajā telefonā vai internetā prakstiski nav iespējams tas būtu pārāk laikietilpīgs pasākums. Turklāt daļa informācijas ir aizsargāta. Piemēram, lai nodrošinātu savu klientu privātumu, dažas mobilo sakaru kompānijas sniedz ziņas par zvanu un īsziņu adresātiem, tomēr neatklāj nosūtīto un saņemto īsziņu saturu.

Vēl viena uzraudzības metode, kuru izmanto daudzas ģimenes, ir prasība lietot internetu viegli pārskatāmās telpās, piemēram, dzīvojamā istabā. Pusaudžiem šī prasība pagalam nepatīk: viņi vēlas brīvi darīt to, ko vecāki nekādā gadījumā neļautu, un darīt to tā, lai neviens neredzētu. Esmu pārliecināts, ka jūs jau esat dzirdējuši pusaudžu argumentus.

-  Nē, tā nav. Man tikai nepatīk, ka kāds visu laiku raugās man pār plecu. To sauc par privāto dzīvoja jūs to nezināt. Un es kā pusaudzis esmu to pelnījis.

-   Bet tu nodarbojies ar nepiedienīgām lietām.

-  Jā, bet vai tad man nav tiesības to darīt tā, lai neviens par to neko neuzzinātu ? Tas maniem vecākiem aiztaupītu milzum daudz uztraukumu.

Ko jūs panāksiet ar šādu uzraudzību? Ja pusaudzis zina jūsu uzraudzības plānu (par tā saukto okšķerēšanu parunāsim vēlāk), viņš droši vien mēģinās ierobežot, cenzēt vai slēpt jums nepieņemamas informācijas sūtīšanu un saņemšanu. Rezultātā jūs panāksiet, ka nevēlamo ziņojumu saņemšanas un sūtīšanas apjomi samazināsies. Vai uzraudzība pilnībā izskaudīs šādas informācijas apmaiņu? Visticamāk, nē. Pusaudzis atradīs citus ceļus.

Jā, es daru daudz ko tādu, kas nav atļauts, taču es neesmu

tik stulbs, lai par to pļāpātu internetā.

Kas jums būtu jādara, ja par spīti pastiprinātai uzraudzībai tomēr atklājat, ka jūsu bērns ir iesaistījies nevēlamās darbībās? Ja šīs darbības ir tieši saistītas ar internetā vai mobilā telefona izmantošanu, piemēram, pusaudzis šādā veidā izplata seksuāla rakstura fotogrāfijas, iegādājas marihuānu vai izplata baumas, uz laiku pārtrauciet šīs aktivitātes, atņemot viņam mobilo telefonu un/vai liedzot pieeju internetam. Ja pusaudža problemātiskā uzvedība rada nopietnas bažas, piemēram, viņš regulāri aizvaino vienaudžus, sazinās ar aizdomīgiem svešiniekiem vai iesaistās nelikumīgās darbībās, pilnībā aizliedziet pieeju elektroniskajiem saziņas līdzekļiem.

Un ko darīt tālāk? Ko darīt, ja nevēlamās darbības nenotiek tieši ar mobilā telefona vai internetā starpniecību? Ko darīt, ja jūs to uzzināt netīšām, jo bērns visu ir sarunājis tiešsaistē? Ko darīt, ja, īstenojot "uzraudzības programmu", uzzināt, ka jūsu meita ik dienu pēc stundām nodarbojas ar seksu? Ko darīt, ja uzzināt, ka jūsu dēls regulāri kaitina savu klasesbiedru? Ko darīt, ja uzzināt, ka jūsu dēls ar savu draugu veikalā regulāri zog enerģijas dzērienus? Ko darīt, ja uzzināt, ka jūsu meita pagājušajā nedēļā ballītē piedzērās? Vai aizliegums lietot internetu būs atbilstoša reakcija uz pusaudža slikto uzvedību ārpus mājām? Ja tā nav atbilstoša, ko darīt?

Es ieteiktu rīkoties tāpat, kā jūs rīkotos gadījumā, ja par uzvedības pārkāpumiem uzzinātu citā ceļā, nevis pārbaudot pusaudža elektronisko saraksti. Dariet to pašu, ko vecāki ir darījuši vienmēr, uzzinot par sava bērna nepieņemamo rīcību. Ikvienu šādu situāciju vienalga, vai jūsu dēls pārnāk mājās piedzēries vai jūs pieķerat viņu kailu kopā ar draudzeni guļamistabā, risiniet, ņemot vērā konkrēto pārkāpumu un sava bērna rakstura īpatnības. Modernās tehnoloģijas nemaina audzināšanas pamatprincipus, tās tikai informē jūs par jūsu bērna rīcību.

Daudziem vecākiem šķiet, ka mūsdienās ir novērojams daudz lielāks skaits uzvedības pārkāpumu dažādu darbību, kādas nebija sastopamas agrāk. Piemēram, agrāk vecākiem nebija jārunā ar bērniem par tādiem jautājumiem kā emocionālā vardarbība internetā, nepiemērotu mājaslapu skatīšanās, apkaunojošu fotogrāfiju sūtīšana internetā u.tml. Vai tas nozīmē, ka pusaudži iesaistās nevēlamās darbībās biežāk nekā agrāk, t.i., pirms internetā un mobilo telefonu parādīšanās? Varbūt bērni vienkārši iesaistās citādās nevēlamās darbībās? Vai moderno tehnoloģiju ienākšana ikdienā prasa stingrāku pusaudžu uzraudzību?

Šie jautājumi likumsakarīgi noved pie daudziem citiem jautājumiem, kurus man bieži uzdod pusaudžu vecāki. Cik lielā mērā vecākiem jābūt informētiem par sava bērna gaitām? Cik liela brīvība jādod pusaudzim, lai viņš iemācītos patstāvīgi pieņemt lēmumus un tiktu galā ar savu lēmumu radītajām sekām? Un galu galā kas nosaka vecāku īstenoto "uzraudzības programmu": bērna intereses vai rūpes par savu sirdsmieru?

-  Bet, ja es zinātu, kur viņš atrodas un ko dara ik katru mīļu brīdi, man nevajadzētu uztraukties.

Daudzi vecāki labprāt gribētu burtiskā nozīmē atrasties blakus savam bērnam ikvienu viņa dzīves mirkli, jo tad viņiem nevajadzētu uztraukties. Turpretī pusaudzis gan nebūtu sajūsmā par šādu notikumu gaitu.

-   Nē, jūs kļūdāties. Man patiesībā patīk, ka mamma kopā ar mani iet uz ballītēm. Un puiši jau ir pieraduši pie tā, ka viņa mums ir blakus, kad braukājam apkārt. Viņi domā, ka mammai ir laba humora izjūta. Un jums būtu jāredz, kā viņa izturas, kad ir sapīpējusies zālīti.

Pusaudža "brīvības jautājums" katrā ģimenē tiek risināts citādi. Daži vecāki cenšas uzraudzīt katru pusaudža soli, citi ļauj bērnam rīkoties pilnīgi patstāvīgi un reaģē uz problēmām tikai tad, kad tās parādās. Es gribu piebilst, ka neviena metode nav pārāka; jums pašiem ir jāizvēlas, kāds audzināšanas modelis būtu vispiemērotākais jūsu bērnam. Uzraudzības pozitīvais aspekts ir tāds, ka tā kaut arī nespēj pilnībā izskaust uzvedības pārkāpumus tomēr krietni ierobežo pusaudža piekļuvi nevēlamām ietekmēm. Negatīvas sekas uzraudzībai varētu rasties tādā gadījumā, ja vecāki kļūst pārlieku kontrolējoši un tādējādi liedz bērnam iespēju uzņemties atbildību par savu dzīvi un mācīties no kļūdām. Ņemiet to vērā un rūpīgi izvērtējiet uzraudzības metodes, kuras izmantojat pusaudža audzināšanā.

slepenā uzraudzība

Līdz šim es runāju par atklātu uzraudzību, proti, par gadījumiem, kad pusaudzis zina, kādas uzraudzības metodes izmanto viņa vecāki. Taču pastāv vēl kāds pusaudžu kontroles veids slepenā uzraudzība jeb, vienkāršāk sakot, okšķerēšana. Kā jūs domājat: kas notiek, kad pusaudzis atklāj vecāku netaktisko rīcību?

-   Torija, mamma uzrunā meitu. Kā tagad jūtas Džerilina, kad viņas patēvs vairs nedzīvo kopā ar viņu ?

-Ko?

-   Nu…

-  Ak dievs! Mammu, tu esi lasījusi manas īsziņas!

-   Nē, neesmu.

-   Jā, esi gan! Es tev neesmu teikusi, ka viņas patēvs ir aizgājis! Ak mans dievs! Kā tu varēji ?

Mamma ir pārkāpusi meitas privātās dzīves robežas, un meita nebūt nav sajūsmā par šādu faktu. Vai vecākiem vajadzētu okšķerēties bērnu īsziņās un e-pastos? Viena no biežāk dzirdētajām vecāku atbildēm ir šāda:

-   Jā, protams, man tas ir jādara pa kluso. Ja viņa zinātu, ka es to daru, viņa taču visu slēptu daudz labāk.

Spēcīgs arguments par labu okšķerēšanai ir tas, ka tādā veidā vecāki var atklāt kaut ko būtisku, ko citādi neuzzinātu. Varbūt pusaudzim ir sekss ar gados vecāku partneri. Varbūt viņš tirgo narkotikas. Varbūt viņš domā par pašnāvību. Tā kā okšķerēšana var izgaismot ļoti nopietnas problēmas, vecāki vēlas zināt, vai okšķerēšanai ir kādas priekšrocības salīdzinājumā ar citiem riska novēršanas paņēmieniem. Vai iegūtais labums atsver negatīvos aspektus, kas saistīti ar slepenu darbošanos bērnam aiz muguras?

Mana atbilde ir vienkārša: okšķerēšanai, lai cik daudz tā būtu jums atklājusi, piemīt viena ļoti negatīva īpašība tā ir negodīga. Ja bērns uzzinās, ka esat okšķerējies viņa privātajās mantās, viņš jutīsies nodots.

-  Es nespēju tam noticēt: mana mamma man melo! Cilvēks, kuram es līdz šim esmu uzticējusies! Viņa nedrīkst tā rīkoties!

-   Bet tu taču arī visu laiku melo mammai un izvairies.

-  Jā, bet tas ir pavisam kas cits! Bērni tā dara! Ja esi pieaugušais, tev ir jābūt godīgam. It īpaši attiecībā pret bērniem. Kā es varēšu iemācīties godīgumu, ja mamma man melo?

Tas nu ir skaidrs: vislielākais okšķerēšanas trūkums ir negodīguma faktors. Vecāki, kas okšķerējas pa sava bērna mantām, parāda, ka pieaugušo pasaulē būt negodīgam ir pieņemami, ja vien šādai rīcībai ir pietiekami labs attaisnojums. Šie vecāki apliecina, ka godīga un atklāta izturēšanās pret citiem nemaz nav tik nozīmīga. Nez vai tas būtu labs piemērs bērnam.

Kāda ir mana attieksme pret okšķerēšanu? Man tā nepatīk. Tā ietilpst nelāgajā kategorijā "Mērķis attaisno līdzekļus". Ja kāds spētu mani pārliecināt, ka okšķerēšana ir ārkārtīgi vērtīgs līdzeklis, ko vecāki var izmantot, lai pasargātu bērnus no briesmām, es varbūt kļūtu pielaidīgāks šajā jautājumā. Tomēr es neticu, ka tā ir.

norādījumi pusaudzim

Līdz šim es stāstīju, kā jūs varat uzraudzīt un ierobežot sava bērna darbības elektroniskajā vidē. Tagad es gribētu parunāt par šo pašu tēmu nedaudz citā aspektā jūs varat būt ne vien uzraugs, bet arī padomdevējs. Dodiet savam pusaudzim norādījumus drošus un skaidrus likumus, kuri viņam jāievēro. Un kļūstiet par palīgu, ja bērnam rodas problēmas.

Likumus jūs varat izteikt mutiski vai arī uzrakstīt uz papīra. Dariet, kā jums tīk, galvenais ir tas, lai šī svarīgā informācija pastāvīgi būtu pusaudža redzeslokā, lai viņš regulāri to dzirdētu, redzētu vai pārlasītu.

Turpmākajās lappusēs es apskatīšu svarīgākos noteikumus, kas jāievēro pusaudzim elektroniskajā vidē. Ja vēlaties iegūt vēl papildu informāciju, meklējiet to internetā.

Varmākas

Šī ir tēma, kura rada vislielākās bažas vecākiem un kura visbiežāk tiek aplūkota diskusijās par bērnu drošību internetā. Lūk, vienkāršs un skaidrs norādījums, kādu jūs varētu sniegt savam bērnam.

-   Tu nekādā gadījumā nedrīksti klātienē tikties ar cilvēku, ar kuru esi iepazinies internetā. Tu nekādā gadījumā nedrīksti sniegt svešiniekam informāciju par sevi un savu dzīvesvietu. Tu nedrīksti nevienam dot savu telefona numuru, adresi, skolas adresi vai jebkādu citu informāciju, kuru varētu izmantot, lai tevi atrastu. Internetā darbojas cilvēki, kuri slēpj savu patieso identitāti un kuri var tev nodarīt pāri. Ja nepazīsti cilvēku, nesniedz viņam par sevi nekādu informāciju.

Šis brīdinājums, izteikts vienkāršos un saprotamos vārdos, ir jāatkārto ļoti bieži. Visticamāk, jūsu pusaudzim internetā nebūs nekādas saskarsmes ar varmākām, tomēr viņi eksistē. Tāpēc brīdiniet savu bērnu, ka uzticēšanās svešiem cilvēkiem var beigties ļoti slikti.

Privātā dzīve

Jautājums par privātumu ir aktuāls jau kopš tā brīža, kad internets un mobilie telefoni kļuva pieejami plašām sabiedrības masām. Mums šobrīd svarīgākā problēma ir šāda: pusaudži (īpaši jaunākā vecuma) nepietiekami labi izprot to, ka jebkura komunikācija galu galā var zaudēt privātumu. Vilšanos var sagādāt pat labākie draugi un cilvēki, kuri apsolījuši nekad neizpaust viņiem uzticēto informāciju.

-   Kad mēs ar Aivenu sastrīdējāmies un izšķīrāmies, viņš visiem nosūtīja pazemojošas fotogrāfijas, kurās bijām redzami abi kopā. Man pat sapņos nerādījās, ka kāds cits tās varētu kādreiz ieraudzīt.

Jebkura rakstīta frāze vai fotogrāfija, kas ievietota elektroniskajos sakaru līdzekļos, var kļūt par daļu no neizdzēšama ieraksta, kuru var izmantot pretēji tās autora gribai.

-    Es uzrakstīju, ka man patīk vairākas filmas, un izrādījās, ka informācija no šī sociālā tīkla tiek nodota dažādiem uzņēmumiem, kuri izsūta reklāmas vēstules. Tagad es regulāri saņemu reklāmas rakstus, kuri man itin nemaz nav nepieciešami. Tad jau sanāk, ka par mani ir iespējams uzzināt jebko. Nekas nav noslēpjams.

Jo jaunāki ir pusaudži, jo neuzmanīgāk viņi izturas pret savu privāto dzīvi. Turklāt bieži vien viņi nemaz nav motivēti kaut ko darīt lietas labā. Kļūstot vecāki un apķērīgāki jaunāko tehnoloģiju jomā, pusaudži vienlaikus kļūst zinošāki privātās dzīves neaizskaramības jautājumos. Viņi kļūst mazāk paļāvīgi, daudz skeptiskāki un prasmīgāk (pat ar daudz lielāku ieinteresētību) izmanto privātuma aizsardzības rīkus. Diemžēl tie nav izmantojami agrāk izplatītas informācijas aizsardzībai, tāpēc vecākiem jau laikus jābrīdina bērns par iespējamo risku. Lūk, svarīgākie noteikumi.

-  Nekad nesniedz svešiniekiem nekādu informāciju par sevi vai savu ģimeni. [Šie noteikumi ir tādi paši kā tie, kuri saistīti ar varmākām internetā.] Catojot internetā, izmanto segvārdus, kuros nav ietverts tavs īstais vārds vai iniciāli. Nekad nevienam neatklāj savas paroles. Apzinies, ka jebkādu ziņu rakstīšana vai fotogrāfiju izvietošana nemaz nav tik slepena, kā tu iedomājies. Tu nevari būt pārliecināts, ka cilvēki, kuri tos saņems, nevienam nerādīs šos materiālus. Pirms kaut ko raksti vai sūti, padomā, kas notiks, ja to ieraudzīs citi cilvēki tie, kuriem par to nevajadzētu uzzināt.

Pastāvīgi atgādiniet bērnam, ka, izmantojot mobilos sakarus, viņam ir jāievēro pēc iespējas lielāka piesardzība. Rūpēm par privātumu ir jākļūst par pastāvīgu elektroniskās saziņas sastāvdaļu. Protams, šie noteikumi attiecas ne tikai uz pusaudzi, bet arī uz jums. Liela daļa no internetā ievadītās informācijas tur arī paliek. Jebkurš vārds vai attēls, kuru sūtat, izmantojot telefonu vai internetu, kļūst pieejams citiem. Un nav iespējams prognozēt, kā citi to izmantos.

Bīstamie noslēpumi

Dažkārt, sazinoties cits ar citu elektroniskajā vidē, pusaudži uzzina par iespējamiem draudiem kādai citai personai. Parasti šāda informācija tiek pasniegta ar noteikumu saglabāt slepenību. Pusaudži sazvērnieciski apsola glabāt noslēpumu, taču tādējādi viņi pieļauj lielu kļūdu. Ja pastāv risks, ka kāds var nodarīt pāri sev vai citiem, noslēpums var izvērsties par traģēdiju. Pusaudži bieži vien maldīgi uzskata, ka klusēšanas zvērests ir pārāks par potenciālo briesmu atklāšanu. Viņi kļūdās.

Lai novērstu šādas nelaimes, dodiet pusaudzim skaidrus norādījumus kā rīkoties, ja viņš iegūst informāciju par potenciāli bīstamu rīcību. Pievērsiet pusaudža uzmanību tam, ka pretējā gadījumā var notikt neatgriezeniska nelaime. Paskaidrojiet viņam, kādos gadījumos nedrīkst saglabāt slepenību.

Ja uzzini, ka kāds grasās sev kaut ko nodarīt vai pat izdarīt pašnāvību, pasaki to man. Tas nekas, ka esi devis solījumu šo ziņu neizpaust. Bērni bieži vien īsteno savus draudus. Daudzi no tiem, kuri sevi sakropļo vai pat izdara pašnāvību, par to ir runājuši ar saviem draugiem, bet diemžēl viņu atzīšanās ir turēta slepenībā. Ja pieaugušie būtu zinājuši par šiem plāniem un laikus iejaukusies, būtu bijis iespējams novērst nopietnus ievainojumus vai pat nāvi.

Tas pats attiecas uz gadījumiem, kad tiek plānots nodarīt kaitējumu kādam citam. Kamēr šāda informācija tiek turēta 1 noslēpumā, vardarbības risks palielinās. Noteikti izstāsti man, ja ko tādu uzzini.

Neslēp ari tādus gadījumus, kad kāds ir atsūtījis biedējošu ziņu tev. Es varu tev palīdzēt, bet tikai tad, ja tu man pastāsti par draudiem, ja tu neslēp šādu informāciju. Es atradīšu veidu, kā novērst potenciālo nelaimi.

Emocionālā vardarbība

Emocionālā vardarbība internetā ir draudīgu, nievājošu un pazemojošu ziņu vai attēlu sūtīšana. Daži pusaudži tā rīkojas, ļaunprātīgu nolūku vadīti, bet daži domā, ka tas ir jautri; viņi neizprot, kā šādas ziņas un attēli var ietekmēt saņēmēju. Lai vai kā, tas notiek ļoti bieži.

Vienīgais veids, kā pārtraukt pusaudžu emocionālo vardarbību internetā, būtu pilnībā aizliegt viņiem izmantot internetu un mobilo telefonu. Bet, tā kā mūsdienās šāds aizliegums nevar pastāvēt ilgstoši, pastāv risks, ka arī jūsu bērns kādreiz cietīs no vienaudžu agresijas elektroniskajā vidē. Iespējams, tas jau ir noticis, tikai bērns jums neko nav teicis. Varbūt viņš domā, ka pats tiks galā. Varbūt viņš baidās, ka jūsu iesaistīšanās visu padarīs vēl ļaunāku. Diemžēl viņš kļūdās.

Pirmkārt, jums ir jāpanāk, ka pusaudzis pastāsta jums par emocionālās vardarbības gadījumiem. Tādējādi viņš var nodrošināt sev būtisku aizsardzību un emocionālu atbalstu. Otrkārt, jums vajadzētu censties novērst ļaunuma avotu. Lai kas tas būtu, sameklējiet to un atrisiniet problēmu. Varbūt jums ir jāiet uz bērna skolu, varbūt jātiekas ar ziņu sūtītāja vecākiem, varbūt jālūdz palīdzība policijai tas atkarīgs no konkrētās situācijas. Treškārt, jums ir jāpastāsta pusaudzim, ko viņš pats varētu darīt lietas labā. Viņš varētu, piemēram, izdzēst nelabvēļu sūtītās ziņas, nemaz neapskatot tās, vai arī ziņot par emocionālo vardarbību mobilo sakaru operatoram. Un, ceturtkārt, būtu labi, ja jūs palīdzētu pusaudzim notikušo uztvert vieglāk. Lūk, piemērs.

Elēnas klasesbiedrene Džanīna ir ievietojusi internetā aizvainojošu komentāru par Elēnu. Tētis mierina meitu:

-   Visi tavi draugi zina, ka tā nav taisnība. Tas, ko Džanīna uzrakstīja, nekādi neietekmēs tavus draugus, ar kuriem tu kopā pavadi laiku. Viņi uz tevi neraudzīsies ar citām acīm. Viņi tikai jutīs tev līdzi, jo uzskatīs, ka Džanīna ir rīkojusies ļauni. Patiešām nekas nemainīsies. Un drīz vien visi to aizmirsīs.

-   Tu tā domā ?

-   Jā. Tu redzēsi, rīt neviens par to neko neteiks, vienīgi atbalstīs tevi.

-   Tu tiešām tā domā? Tu taču to neteici tāpat vien?

-   Jā, es tiešām tā domāju.

Un tagad pieņemsim, ka situācija ir daudz nepatīkamāka.

Internetā ir izplatīta apkaunojoša Elēnas fotogrāfija, kurai pievienoti detalizēti komentāri. Diemžēl komentāri ir patiesi.

Zemiskā ziņa jau ir izplatījusies, un Džanīna savu mērķi ir sasniegusi Elēna jūtas pazemota un nelaimīga.

-   Visi tagad zina, kas notika. Visi zina, ko es izdarīju sestdienas vakarā. Un tagad viņi runā tikai sliktu. Pat tie, kurus es uzskatīju par labiem draugiem. Viņi izsaka dažādas piezīmes un skatās uz mani pavisam citādi. Es taču to redzu.

Diemžēl šādu situāciju vairs nav iespējams "izlabot", tomēr vecāki var palīdzēt bērnam to pārdzīvot. Būtisku labumu var dot jau tas vien, ka pusaudzis pastāsta vecākiem par notikušo. Tad vecākiem vajadzētu pārliecinoši izrādīt savu atbalstu un likt pusaudzim saprast, ka viņš nav pamests viens šajā nepatīkamajā situācijā.

Bieži vien emocionālās vardarbības gadījumos vienīgais ārstniecības līdzeklis ir laiks. Netērējiet enerģiju, mēģinot atrisināt problēmu, kuru nemaz nav iespējams atrisināt. Vienkārši atbalstiet savu bērnu. Situācija, laikam ritot, uzlabosies kaut gan jums būs grūti iestāstīt to pusaudzim.

-  Tu redzēsi. Pēc nedēļas viss būs citādi. Tavi draugi pārmetīsies uz citām tēmām, un pamazām arī tu sāksi justies labāk. Tā patiešām notiks, kaut arī šobrīd tev ir grūti tam noticēt.

-  Nē, tev nav taisnība! Tu neko nesaproti! Viss ir mainījies! Nekas vairs nebūs kā agrāk!

Lai gan jūs domājat, ka nevarat pateikt pilnīgi neko nomierinošu, jūsu saruna vien jau ir palīdzība jūs atbalstāt savu bērnu un izrādāt līdzcietību. Galvenais, lai pusaudzis vispār jums pastāsta par notikušo. Ko jums vajadzētu teikt, lai iedrošinātu bērnu runāt? Kas jums būtu jādara, lai palielinātu iespēju, ka bērns vērsīsies pie jums? Mans ieteikums: pēc iespējas biežāk atgādiniet viņam par šo iespēju.

-   Tā kā tu esi pusaudzis un bieži izmanto internetu, arī tu vari kļūt par upuri emocionālajai vardarbībai internetā. Ja kāds nepieklājīgi aprunā tevi, ievieto aizskarošus komentārus vai fotogrāfijas, es gribētu, lai tu man par to pastāstītu. Es neapsolu, ka varēšu vērst visu par labu, tomēr es varu palīdzēt tev tikt tam pāri. Nemēģini viens pats tikt ar visu galā, tas ir pārāk grūti. Lūdzu, izstāsti man. Es apsolu, ka tev nebūs

nepatikšanas par to, ko pastāstīsi. Ja tevi kaut kas uztrauc, lūdzu, izstāsti.

Es īpaši ieteiktu iekļaut sarunā teikumu par to, ka pusaudzim nebūs nepatikšanas, lai arī ko viņš pastāstītu. Varbūt jums šis nosacījums nepatīk, tomēr ņemiet vērā: ja šādas vienošanās nebūs, pusaudzis, iespējams, vispār neko nestāstīs. Jūs patiešām varat palīdzēt bērnam gadījumos, kad ir notikusi emocionālā vardarbība internetā, taču jūs to varat izdarīt tikai tad, ja pusaudzis par to pastāsta.

Internetā izprovocēta pašnāvība

Pazemošana vienalga, notikusi aci pret aci, ar īsziņu palīdzību vai internetā, var izraisīt tik sāpīgu pārdzīvojumu, ka pusaudzis sāk domāt par pašnāvību. Kāpēc tā? Kā jūs jau zināt, viena no pusaudža gadu spilgtākajām iezīmēm ir tā, ka pusaudzim vairs nav pieņemami izturēties kā atkarīgam, mazam bērnam. Neatkarīgi no tā, vai pusaudzis tam ir gatavs vai nav, viņam ir jāpārtrauc izmantot līdzšinējo atbalsta avotu vecākus. Un pusaudzis ir pārliecināts, ka tas attiecas arī uz negatīvu pārdzīvojumu pārvarēšanu. Rezultātā viņš, saskāries ar emocionālo vardarbību internetā, jūtas vientuļš pārāk vientuļš.

"Ko man darīt ? Es nespēju tā turpināt un stāties pretī tam, kas man jāpārdzīvo. Tas ir ļoti grūti. Piedodiet, bet es nespēju tikt ar to galā."

Traģēdija ir tā, ka pusaudzis nespēj iedomāties, kā viņš varēs iziet sabiedrībā un turpināt dzīvot, ja citi viņu tik ļoti ienīst un izsmej. Pusaudzis domā, ka viņam vairs nav nākotnes. Par laimi, ikvienā nelaimē ir atrodams mazs cerību stariņš. Pāridarījumu piedzīvojis pusaudzis var izjust spēcīgu pieķeršanos cilvēkiem, kuri viņu mīl un ciena, kuri ir gatavi viņam palīdzēt. Šie citi cilvēki var būt gan draugi, gan tikpat labi arī vecāki. Galvenais ir tas, ka pusaudzi ar kādu cilvēku vieno spēcīga emocionālā saikne tā var atturēt viņu no pašnāvības.

Lielākā problēma šajā situācijā ir tā, ka daudzi pusaudži nevēlas dalīties savās izjūtās, nevēlas nevienam atklāt savas sāpes un pazemojumu (atcerieties: tā ir pusaudža gadiem raksturīga iezīme!). Tieši tāpēc vecāku uzdevums neskatoties uz bērna izmisīgajiem mēģinājumiem attālināties ir būt blakus viņam jebkurā gadījumā.

-   Sveiks! Vai kaut kas noticis ?

-   Nē. Un, ja arī kaut kas būtu, es pats tiktu ar to galā. Bet nekā tāda nav. Pat ja mani kaut kas uztrauktu, tu man neko nevarētu palīdzēt, jo tu tāpat to nesaprastu. Un, ja tas tevi uztrauc, es netaisos sev padarīt galu, tāpēc ej ārā no manas istabas.

-   Nē, es labāk vēl kādu brītiņu palikšu te, ja nu gadījumā tev sagribas parunāties. Pasēdēsim mazliet tikai tu un es.

-   Tu laikam nesaproti. No visām muļķībām, ko tu parasti dari, šī ir pati stulbākā.

Tomēr tā nebūt nav. Ja jūsu bērns ir pazemots, jums noteikti ir jāzina par to. Varbūt jūs spēsiet palīdzēt, bet varbūt ne. Varbūt jūs sapratīsiet, kas notiek, bet varbūt arī nesapratīsiet. Svarīgi ir tas, ka jūs esat pusaudzim blakus un kopā ar viņu mēģināt rast risinājumu. Pusaudzis vairs nav viens ar savām problēmām, un tam ir ļoti liela nozīme.

Ir grūti pateikt, vai mūsdienās pazemojuma dēļ izdarītu pašnāvību ir vairāk nekā agrāk, tomēr par šādiem gadījumiem mēs dzirdam arvien vairāk. Risks, ka pusaudzis, pārdzīvojis sāpīgu pazemojumu, izdarīs pašnāvību, ir ļoti reāls. Ļaunums ir pastāvējis vienmēr, un arī tuvākajā laikā tas nekur nepazudīs, tāpēc esiet vērīgi.

Pusaudzis vainīgā lomā

Līdz šim es runāju par situācijām, kad pusaudzis ir nokļuvis upura lomā. Taču šim stāstam ir arī otra puse pusaudži varmāku lomā. Lai cik neticami tas šķistu, arī jūsu bērns var izdarīt kaut ko tādu, ko jūs nekādā gadījumā neatbalstītu. Tāpēc būtu labi, ja jūs savam pusaudzim jau laikus pateiktu, ko viņš nedrīkst darīt, izmantojot elektroniskos sakaru līdzekļus. Iespējams, kaut ko no tā pusaudzis vienalga darīs, tomēr noteikumu pastāvēšana var būtiski ietekmēt viņa rīcību.

Lūk, manis piedāvātie noteikumi; jūs droši varat tos pārveidot un piemērot savai situācijai.

Tu nekādā gadījumā nedrīksti nevienam draudēt.

Tu nedrīksti nevienam teikt neko tādu, kas varētu viņu sāpināt vai aizvainot. Tu nedrīksti izplatīt baumas. Tu nedrīksti runāt par citiem cilvēkiem neko tādu, kas varētu likt viņiem justies neērti. Tu nedrīksti ari ievietot internetā fotogrāfijas vai video, kas liktu citiem justies neērti. Tas ir nepareizi un nežēlīgi. Ja darīsi ko tādu, vari iekulties milzīgās nepatikšanās.

Tu nedrīksti ne sūtīt, ne saņemt nekādas ziņas, kas saistītas ar narkotiku vai alkohola iegādi tavām vai citu pusaudžu vajadzībām.

Tu nedrīksti ne sūtīt, ne saņemt jebkādas seksuāla rakstura fotogrāfijas, kurās esi redzams tu vai kāds cits. Tas attiecas arī uz fotogrāfijām, kurās redzamas atkailinātas ķermeņa daļas. Tu nevari paļauties, ka tās tiks turētas slepenībā. Šādu attēlu pārsūtīšana ir nosodāma rīcība. Daudzās valstīs apmaiņa ar seksuāla rakstura materiāliem, kuros attēloti nepilngadīgie, tiek uzskatīta par kriminālu darbību, un, tā kā tu un tavi draugi visi esat nepilngadīgi, seksuāla rakstura attēlus, kurus jūs viens otram pārsūtāt, var uzskatīt par bērnu pornogrāfiju. Daudzās valstis tas ir pretlikumīgi.

Tu nedrīksti ne saņemt, ne sūtīt ziņas, kurās aprakstītas seksuālas darbības. Tu nevari būt drošs, ka tās tiks turētas slepenībā. [Nav skaidri zināms, vai šādu ziņu sūtīšana ir pretlikumīga, tomēr, tā kā jūsu bērns un viņa draugi ir nepilngadīgi, ari seksuāla rakstura komunikāciju var kvalificēt kā bērnu pornogrāfiju.]

Tu nekad nedrīksti sūtīt seksuāla rakstura īsziņas arī tad, ja uzskati, ka tās nav aizskarošas vai ir domātas kā draudzīga ķircināšana.

Pēdējais noteikums vairāk attiecas uz puišiem, jo tieši puiši biežāk mēdz sūtīt tādas ziņas, kā, piemēram, "Tev ir forši pupi". Lai arī pusaudzis pazīst citus puišus, kuri ir sūtījuši līdzīgas īsziņas un kuriem tāpēc nav bijušas nekādas nepatikšanas, vienmēr pastāv risks, ka meitene, kura saņems šo ziņu, neuzskatīs to par draudzīgu vai uzjautrinošu un pastāstīs par to pieaugušajiem. Seksuāla rakstura īsziņu sūtīšana var novest pie apsūdzības par seksuālu uzmākšanos. Puiši par to jābrīdina jo īpaši stingri.

-    Sūtot meitenei īsziņu, kura, pēc tavām domām, ir draudzīga, tomēr satur seksuāla rakstura tekstu, tu riskē. Tu vari uzskatīt, ka īsziņa ir nevainīga, ka tu tikai pajokoji vai ka tā ir simpātiju izrādīšana, tomēr tu nevari būt drošs, ka meitene uz to raudzīsies tieši tāpat. Viņai tava īsziņa var nepatikt. Un, ja viņa par to pastāstīs kādam no pieaugušajiem, tevi var saukt pie atbildības par seksuālu uzmākšanos.

Seksuāla rakstura īsziņas

Neapšaubāmi, mūsdienu modernās tehnoloģijas piedāvā daudzas unikālas, agrāk nebijušas iespējas. Viena no tām ir iespēja viegli un ātri pārsūtīt citiem jebkādus ziņojumus un attēlus, izmantojot mobilo telefonu vai internetu. Diemžēl šī iespēja var sagādāt arī daudz problēmu. Tā kā mobilo sakaru līdzekļi nodrošina momentānu ziņu apmaiņu, pusaudži, daudz nedomājot, tos izmanto jebkuru spontānu ideju realizācijai, piemēram, lai sūtītu cits citam seksuāla rakstura informāciju.

Kā jūs droši vien zināt, mobilie sakaru līdzekļi nodrošina iespēju nofotografēt vai nofilmēt jebko, uz kā pusi vien ir iespējams pavērst objektīvu.

-   Forši! Es nofotografēju savu skolas solu.

-   Forši, es nofotografēju Melisu.

-  Forši, es nofotografēju, kā es taisu muļķīgas grimases. Un tagad es nofotografēju savu vēderu.

Un acumirklī ir iespējams šīs fotogrāfijas aizsūtīt ikvienam, kam vien ir mobilais telefons.

-   Forši, es visas šīs fotogrāfijas aizsūtīju Sondrai.

Tieši tāpat ir iespējams pārsūtīt arī rakstiskus ziņojumus par jebkādu tēmu. Šie ziņojumi var ietvert neķītrus vārdus, rupjības, seksuālu darbību aprakstus jebko, ko vien spējat iedomāties.

Un vienīgais, kas jums jaizdara, lai šo ziņojumu varētu lasīt citi, jāaktivizē ikona "sūtīt".

-   Forši, es savai draudzenei aizsūtīju īsziņu, kurā lietoju

daudz neķītru vārdu un aprakstīju divas seksuālas darbības.

Patiešām forši.

Patīk mums tas vai ne, pusaudži ir seksuālas būtnes un tādi viņi ir bijuši vienmēr. Taču mūsdienās, līdz ar tehnoloģisko ierīču strauju attīstību pusaudžiem ir radusies iespēja viegli pat ļoti viegli nosūtīt seksuāla rakstura vārdus un attēlus jebkuram cilvēkam jebkurā vietā un laikā. Problēma ir tā, ka šī nodarbe kļūst arvien populārāka. Modernās tehnoloģijas apvienojumā ar pusaudža iedzimto seksualitāti var novest pie milzīgām nepatikšanām. Tāpēc vecākiem būtu jāuzrauga savs bērns un jāpastāsta viņam par risku, kas saistīts ar šādām darbībām. Nav nekādu garantiju, ka vecāku brīdinājumi pilnībā atturēs pusaudzi no impulsīvām kļūdām, tomēr brīdināt ir labāk, nekā nedarīt vispār neko.

piekļuve pasaulei

Tagad, kad esam izrunājuši, kādas problēmas var radīt pusaudžu komunikācija elektroniskajā vidē un kā tās risināt, es gribētu aktualizēt vēl kādu jautājumu: cik daudz laika pusaudži pavada, iegrimuši elektroniskajā pasaulē? Kāds laika daudzums būtu pieņemams?

Nenoliedzami, internets ir kļuvis par pusaudžu ikdienas neatņemamu sastāvdaļu. Mūsdienu pusaudžiem pastāvīgi ir pieejams milzīgs informācijas daudzums. Tas nozīmē, ka pāris sekunžu laikā viņi var uzzināt gandrīz jebko: dažādu audio austiņu cenas, pilsoņu kara svarīgāko kauju datus, rokzvaigžņu viedokli par veģetārismu, jaunākās tendences džinsu modē utt. Pat atbildes uz daudziem specifiskiem jautājumiem vairs nesagādā nekādas problēmas.

-   Kā sauc 70. gadu rokgrupas "KISS" dalībniekus ?

-  Pols Stenlijs, Eiss Frēlijs, Džīns Saimonss, Pīters Kriss.

-   Kurš karalis valdīja Francijā 1748. gadā ?

-  Luijs .XV

Lūdzu! Tik vienkārši. Mūsdienu bērni salīdzinājumā ar iepriekšējām paaudzēm ir pavisam citādas būtnes. Šķiet, ka viņu smadzenes stiepjas ārpus ķermeņa un ar miljoniem smalku, neredzamu vadiņu ir pievienotas pie milzīgas informācijas jūras. Jebkurā laikā un bez kādām pūlēm viņi var pieslēgties šim bezgalīgajam informācijas krājumam, vienkārši dodot norādījumus nelielai ierīcei. Pusaudžu smadzenes pavisam dabiski darbojas šādi: tās nepārtraukti dod sev norādījumus iegūt konkrētu informāciju, taču datu iegūšanas process drīzāk notiek ārpus ķermeņa, nevis viņu galvā. Pusaudži var uzzināt ļoti daudz ļoti īsā laika periodā. Ja pieņemam, ka zināšanas ir vērtība, tad šis atvieglotais informācijas iegūšanas veids, nenoliedzami, vērtējams pozitīvi.

-   Jā, mans tētis uzskata, ka viņš zina visu. Bet patiesībā ir tā, ka, ja es vēlētos, es arī varētu zināt visu, ko zina viņš. Diemžēl lielākā dala no tā ir pilnīgas muļķības. Tad kāpēc man to vajadzētu zināt ? Tomēr es to varētu zināt, ja vien gribētu.

Prasme ātri iegūt nepieciešamo informāciju mūsdienās ir loti svarīga, bez šīs prasmes pusaudžiem varētu būt grūtības iegūt labu izglītību un vēlāk arī darbu. Labā ziņa ir tā, ka šīs prasmes pusaudži apgūst gandrīz neapzināti. Kādreiz mācību procesa pamatā bija lasīšana, rakstīšana un rēķināšana. Tagad klāt ir nākusi vēl ceturtā prasme: prasme lietot modernās tehnoloģijas un izmantot šādā veidā iegūto informāciju. Vai esat ievērojis, cik

ātri mūsdienu bērni prot rakstīt īsziņas? %

vairākuzdevumu režīms

Pusaudži ir pārāki par mums, pieaugušajiem, ne tikai informācijas iegūšanā, bet arī izplatīšanā, proti, viņi spēj vienlaikus "apgrozīt" vairākas dažādu veidu informācijas vienības. Patiesībā pusaudžu spēju pildīt vairākus uzdevumus vienlaikus varētu raksturot kā pasakainu!

-  Jā, tas ir forši! Es varu skatīties video, rakstīt draugam īsziņu, aplūkot šīs nedēļas futbola spēļu grafiku un kliegt uz mammu, lai viņa liek mani mierā, tas viss notiek vienlaikus!

Tiesa, vairākuzdevumu režīms nav nekas jauns cilvēki vienmēr ir griezušies kā vāveres ritenī. Piemēram, sievietes jau gadiem ilgi spēj gatavot vakariņas, vienlaikus runājot pa telefonu un pieskatot zīdaini, kurš rāpo pa virtuves grīdu. Tomēr šīs situācijas ir atšķirīgas. Pateicoties elektroniskās vides izplatībai, mūsdienu pusaudži daudz efektīvāk nekā iepriekšējo paaudžu bērni spēj vienlaikus veikt vairākus uzdevumus. Ievērojami labāk. Un tas nemaz nav slikti. Prasme vienlaikus veikt dažādus uzdevumus var būt ļoti noderīga.

Diemžēl mūsdienu vairākuzdevumu režīmam ir arī savi trūkumi. Tā kā pusaudži jau kopš bērnības ir pieraduši uztvert milzīgus dažādas informācijas apjomus, viņi izjūt diskomfortu, ja informācijas aprites intensitāte samazinās. Viņiem vajag arvien vairāk un vairāk dažādas, strauji ienākošas informācijas, lai būtu, ar ko nodarboties. Šķiet, mūsdienu pusaudži vienkārši nespēj izturēt lēnu un "ierobežotu" dzīvi.

Dveins mēģina noskatīties kāda veca TV šova atkārtojumu.

-   Šis ir "Džimija Dezmonda šovs", un es esmu tā vadītājs Džimijs Dezmonds. [Skatītāju aplausi. / Labvakar!

-   Labvakar, Džimij! skatītāji atbild.

-   Mums šovakar būs lielisks šovs! Pie mums viesosies brāļi Kērdiji ar savu runājošo suni Frānsisu un tieši no Mongolijas mongoļu dejotāji ar lāpām. Jūs ar baudu to noskatīsieties! Un jums, bērni, uzstāsies klauns ar saviem brālēniem, un tas būs patiešām lieliski…

-   Ak dievs! noelšas Dveins un pārslēdz citu programmu. Vai viņš tiešām grasījās nosaukt visus šova dalībniekus ? To taču nav iespējams noskatīties! Varbūt tie mongoļu dejotāji ar lāpām būtu bijuši forši, taču es to nekad neuzzināšu. Man nav laika gaidīt.

Pastāv teorija, ka mūsdienu pusaudži ir paaudze ar izteiktu uzmanības deficīta un hiperaktivitātes sindromu. Viņi ir pieraduši pie pastāvīga attēlu, vārdu, domu un jēdzienu kvantuma, tāpēc nespēj paciest neko, kas nav dinamisks. Un tāpēc viņi nav tik pacietīgi kā iepriekšējo paaudžu bērni.

Jā, zināmā mērā tā ir taisnība. Mūsdienu pusaudžiem nepietiek pacietības itin nekam. Katrā ziņā nekam tādam, kas kustas lēnām. Nav šaubu, ka viņi mazāk lasa grāmatas, žurnālus un avīzes. Un varbūt tikai varbūt viņiem nepietiek pacietības ilgstošam darbam. Vai tas var radīt problēmas sabiedrībai kopumā? Lai labāk izprastu pusaudžu "īpatnību" potenciālo ietekmi, aplūkosim puišu un meiteņu atšķirības.

puiši, meitenes un datorspēles

Pēdējo 20 gadu laikā ir ievērojami mainījusies puišu un meiteņu skaitliskā proporcija ASV koledžās: agrāk puišu bija krietni vairāk nekā meiteņu, bet tagad ir otrādi. Viens no šādu pārmaiņu iemesliem varētu būt tas, ka meitenes arvien skaidrāk saskata nepieciešamību pēc labas izglītības, lai varētu iegūt labu darbu, materiāli nodrošināt sevi un baudīt pilnvērtīgu pieaugušas sievietes dzīvi. Taču tas nebūt nav vienīgais iemesls.

Puiši vismaz agrīnā vecumā ir daudz kustīgāki, nemierīgāki un nepacietīgāki par meitenēm. Es jau iepriekš minēju jaunākās statistikas datus, kuri apliecina, ka zēniem 4-5 reizes biežāk nekā meitenēm tiek diagnosticēts uzmanības deficīta un hiperaktivitātes sindroms. Taču pat tad, ja pusaugu puikam nav neviens no šiem simptomiem, viņam vienalga kaut kādā veidā ir jāpārvar nemiers sevi un jāpiespiež sevi būt pacietīgam citādi mācības koledžā nav iespējamas. Un ko darīt, ja uzrodas vēl kas tāds, kas traucē zēniem attīstīt spēju būt pacietīgākiem? Vai tas var kļūt par problēmu?

Parunāsim par vienu konkrētu elektroniskās izklaides veidu, kas pēdējo gadu laikā ir spēcīgi ietekmējis daudzu pusaudžu dzīvi, par datorspēlēm!

Ir skaidri redzams, ka šajājomā puišu uzvedība ievērojami atšķiras no meiteņu uzvedības. Datorspēles ir izteikta puišu izklaide, puišiem patīk gan datorspēļu sižets, gan grafiskais noformējums, gan skaņu efekti. Arī pusaugu meitenes dažkārt spēlē datorspēles, tomēr šis izklaides veids viņas nesaista tik ļoti kā puišus.

Datorspēļu veidotāji, nenoliedzami, strādā teicami. Augstākā līmeņa datorspēles tiek veidotas gadiem ilgi, un tās kļūst arvien labākas un labākas. Grafiskais noformējums izskatās arvien dabiskāks, sižeta līnijas vijas arvien sarežģītāk un izsmalcinātāk, bet darbības kontrole top izaicinošāka un prasmīgāka ar katru

jaunu spēli. īsāk sakot, puišiem domātās jaunākās datorspēles ir ļoti labas un aizraujošas. Es pat iedrošinos sacīt ļoti, ļoti aizraujošas.

Jebkura pusaugu zēna vecāki noteikti zina, cik grūti ir panākt, lai viņš pārtrauktu spēli un ierastos, piemēram, uz vakariņām.

-    Jā. Es jau nāku, pusaudzis atsaucas, kad tētis viņu sauc jau trešo reizi.

Un kā pusaudži mēdz sadusmoties, ja tiek iztraucēti spēles karstumā!

-   Ej taču vienreiz prom! Es izpildīšu tos mājasdarbus. Tikai atšujies! Ej prom! Atstāj mani vienu pašu!

Vai datorspēles izraisa atkarību? Ja ar vārdu "atkarība" mēs domājam kaut ko tādu, kam ir vara pār pusaudzi un ko viņš nespēj kontrolēt, tad atbilde diemžēl varētu būt "jā".

-   Tās ir muļķības! Es neesmu atkarīgs no datorspēlēm. Man vienkārši patīk tās spēlēt, tāpēc es to daru. Ja būtu kaut kas vēl labāks, es nodarbotos ar to. Ja gribētu, es varētu pārtraukt spēlēšanu, taču es to negribu.

-   Bet tu taču spēlē ļoti daudz, vai ne?

-   Jā! Nu un tad? Ko jūs ar to gribat teikt?

-   Kā tu domā: vai datorspēļu spēlēšana ietekmē tavas sekmes mācībās ?

-Nē.

-   Bet tev taču ir jāpilda mājasdarbi, vai ne ?

-   Jā, un es tos izpildīšu.

-    Vai reizēm nav tā, ka tu izpildi mājasdarbus pavirši vai neizmācies vispār, jo esi aizrāvies ar datorspēlēm ?

-   Ziniet, jūs sākat mani kaitināt.

-   Vēl pāris jautājumu. Kas tev visvairāk nepatīk skolā?

-   Skaidrs, ka mācīšanās.

-   Kāpēc tad mācīšanās ir tik slikta?

-   Tā ir garlaicīga.

-   Un pēdējais jautājums…

-   Sen jau bija laiks.

-  Vai tu vēlies iestāties koledžā?

-   Nezinu.

Ar šo es gribēju vērst jūsu uzmanību uz to, ka pastāv dažādi līdz galam vēl neizpētīti faktori, kas varētu būt izraisījuši pārmaiņas puišu un meiteņu interesē par koledžu. Iespējams, datorspēles varētu būt viens no šādiem faktoriem. Padomājiet par to!

auglīgi pavadīts laiks

pret nelietderīgi izmantotu laiku

Iztēlojieties, ka ir 2071. gads. Piecpadsmit gadus vecais Bredlijs atrodas savā istabā. Patiesībā Bredlijs visu laiku atrodas savā istabā, jo viņš ir viena milzīga galva. Tāpat kā citiem vienaudžiem, arī Bredlijam trīspadsmit gadu vecumā tika veikta kibernētiskās galvas transplantācija, kuras laikā viņa smadzenes tika pievienotas internetam bez palīgierīču starpniecības.

Diez vai līdz 2071. gadam tiks izgudrota galvas transplantācijas operācija, tomēr šī fantāzija diezgan skaidri iezīmē ceļu, pa kuru iet mūsdienu pusaudži. Bērnu smadzenes, protams, nav pieslēgtas pie kaut kāda mistiska galvenā datora, taču viņu rīcībā pastāvīgi atrodas smalkas mobilas ierīces, ar kurn palīdzību iespējams pieslēgties jebkam jebkurā vietā un laikā.

Vai gribi dzirdēt mana telefona zvana melodijas ?

Vai tiešām tas laiks, ko pusaudži pavada, savienoti ar elektronisko pasauli, nāk viņiem par sliktu? Vai tādējādi viņi palaiž garām daudz bagātīgāku, pilnvērtīgāku un auglīgāku dzīvi? Lai ■( būtu vieglāk atbildēt uz šiem jautājumiem, uzdošu jums citus. Ja pusaudži nedzīvotos elektroniskajā pasaulē, ar ko viņi nodarbotos tā vietā? Ko pusaudži darīja agrāk, kad elektroniskā pasaule vēl nebija tik pieejama un visaptveroša? Vai tas, ko viņi darīja, bija kaut kas daudz labāks?

Kad es biju pusaudža vecumā, mums nebija ne interneta, ne datorspēļu. Nevaru apgalvot, ka biju tipisks pusaudzis, bet man patika nodarboties ar jebkuru sporta veidu, kāds vien bija pieejams, beisbolu, basketbolu, futbolu. Es to darīju pat sliktos laika apstākļos. Es skatījos televīziju reizēm vairāk, reizēm mazāk. Telefonu izmantoju pavisam reti. Kad kļuvu sešpadsmit gadus vecs un ieguvu autovadītāja apliecību, vecāki uzticēja man automašīnu, un kopš tā brīža es vairāk laika pavadīju draugu mājās. Grāmatu lasīšana nebija viena no manām iecienītajām nodarbēm reizēm es palasīju kādu zinātniskās fantastikas grāmatu, dažkārt pārlapoju pasaules sporta statistikas gadagrāmatu. Ļoti bieži klausījos mūziku gan radio, gan skaņuplates. Tikpat kā neko es nedarīju kopā ar savām māsām (kad sasniedzu pusaudža gadus, mūsu nepārtrauktie kautiņi pierima). Un tikpat minimāli kontaktējos arī ar saviem jaukajiem vecākiem. Tāda bija mana izvēle.

Vai tas, ar ko es nodarbojos, tas, ko bērni parasti darīja, kad vēl nebija ne interneta, ne mobilo telefonu, bija labāks par to, ko pusaudži dara mūsdienās? Es nezinu, man nav viennozīmīgas atbildes.

Vai piesaiste elektroniskajai pasaulei samazina laika posmu, ko pusaudzis varētu veltīt fiziskajām aktivitātēm? Jā. Vai tā atņem laiku ģimenei? Jā, zināmā mērā. Taču nav arī tā, ka pirms interneta rašanās pusaudžu vienīgie sapņi bija par to, kā pavadīt laiku kopā ar vecākiem. Tā nebija, pat ja vecāki bija ļoti jauki.

-   Laiks, kas man būtu jāpavada kopā ar ģimeni, jau ir pārsniedzis 3 minūtes. Vai tagad es varu iet? Lūdzu!

Vai nepārtrauktā piesaiste elektroniskajai pasaulei traucē pusaudzim iesaistīties ārpusskolas aktivitātēs? Vai vēlme turpināt datorspēli ir stiprāka par vēlmi apciemot draugu? Iespējams. Tomēr arī mūsdienu pusaudži vēl joprojām labprāt pavada laiku kopā ar draugiem.

Vecāki uztraucas par to, ka pusaudži, tik daudz laika pavadot internetā, atstāj novārtā citas intereses un neattīsta noderīgas prasmes, piemēram, neapgūst mūzikas instrumentu spēli, neiemācās remontēt automašīnu, negūst sasniegumus sportā un netiecas uz zinātniskiem eksperimentiem. Iespējams, vecāku bažas ir pamatotas.

Neapmierinātību izraisa arī tas, ka "interneta bērni" vairs nemāk izklaidēt paši sevi, proti, viņi nezina, kā aizpildīt laiku, ja izklaidi nepiedāvā kādi ārēji avoti. Tā nu gan ir taisnība. Protams, bērni tam nepiekrīt.

-   Kāpēc man būtu jāzina, kā atrast nodarbošanos, kas nav saistīta ar internetu vai datorspēlēm? Internetā ir tik daudz

kā interesanta un ne viss no tā ir muļķības. Internetā var atrast tik daudz informācijas par dažādām lietām, ja vien māk sameklēt, un to es, protams, māku izdarīt, tāpat kā citi mana vecuma bērni. Man esot jālasa grāmatas… Vai mani vecāki lasīja grāmatas? Es visu izlasu internetā. Piemēram, nupat es izlasīju, kā izbēga Birmas pitoni, kuri sasniedz 6 metru garumu. Tagad tie ir uzradušies daudzviet Floridā un jau kļuvuši par problēmu. Vai tad tas ir sliktāk par "Harija Potera" grāmatām, kuras es izlasīju, kad vēl biju mazs?

Diezgan pārliecinošs paskaidrojums, vai ne? Galvenais jau ir tas, cik kvalitatīvi tiek izmantots laiks. Daudzi pusaudži spēj sekmīgi apstrīdēt mūsu stereotipiskos pieņēmumus un ar savu piemēru apliecināt, ka aizraušanās ar elektronisko pasauli var nodrošināt tikpat piepildītu, nozīmīgu un bagātīgu dzīvi, kāda bija pusaudžiem pirms pārdesmit gadiem. Atcerieties, kādas bija jūsu aktivitātes pusaudža gados, un godīgi atbildiet uz jautājumu: vai sērfošana elektroniskajā visumā tik tiešām ir sliktāka par to, ko darījāt jūs? Varbūt labāk sameklējiet internetā kādas aizraujošas mājaslapas, kas varētu paplašināt jūsu bērna redzesloku, un iesakiet tās bērnam.

Šīs nodaļas mērķis bija noskaidrot, vai mūsdienu pusaudži apgūst atbilstošas prasmes prasmes, kuras nepieciešamas bagātīgākai un auglīgākai dzīvei.

Man piemīt prasmes: "Pūka iznīcinātājā III" es spēju t sasniegt 11. līmeni. Ticiet man, lai to izdarītu, ir jābūt īpaši veiklam, loti prasmīgam un daudz jātrenējas.

Manuprāt, mūsdienu pusaudži apgūst prasmes, kuras ir nepieciešamas, lai gūtu panākumus dažos gadījumos, lai tikai izdzīvotu viņu pašu pasaulē. Viņi mācās komunicēt ar citiem tādā valodā, kāda ir aktuāla mūsdienu pasaulē. Lielākā daļa bērnu šajā pasaulē orientējas daudz labāk par mums, pieaugušajiem, turklāt viņi prot maksimāli izmantot tās resursus. Vai prasmes, ko pusaudži apgūst šobrīd, nākotnes pasaulē pasaulē, kurā viņi dzīvos savu pieaugušo cilvēku dzīvi, būs absolūti nevērtīgas un nederīgas? Nedomāju, ka šobrīd ir iespējams atbildēt uz šādu jautājumu.

pastaviga sasaiste

Jaunākās tehnoloģijas nodrošina ne vien pastāvīgu pieeju milzīgam informācijas daudzumam, bet arī nepārtrauktu saikni ar citiem cilvēkiem un dažādiem notikumiem. Pusaudzis nemitīgi var sazināties gan ar cilvēkiem, kuri viņam ir tuvi un interesanti, gan ar cilvēkiem, kuri viņam nepatīk. Nospiežot pāris taustiņu mobilajā telefonā, pusaudzis var sarunāties, piemēram, ar slavenāko jauniešu basketbola līgas spēlētāju vai ar vecāko klašu skolniecēm, kuras sava vokālā priekšnesuma video ievietojušas "Facebook" mājaslapā. Jebkurā brīdi pusaudzis var uzzināt, kas ir noticis dienas laikā, ko kurš ir pateicis vai izdarījis. Internets ir kā neierobežota pasaule, kurā savijušās neskaitāmas sižeta līnijas: notikumi, personas, idejas, fantāzijas utt. Turklāt sižets nekad nebeidzas, katru dienu nāk klāt arvien jauni un jauni interesanti pavērsieni. Mūsdienu pusaudzis atrodas nemitīgā sasaistē ar šo bezgalīgo stāstu.

-   Ir viens puisis, Edijs, kuram patika Kejas māsīca, tomēr viņi izšķīrās, un Edijs to ļoti pārdzīvoja. Viņš par to sāka runāt ar Keju. Un tad Edijs un Keja viens otram iepatikās, bet viņš acīmredzot bija sācis lietot smagās narkotikas, laikam kokaīnu, un bija arī huligāns. Taču tagad Kejas māsīcai atkal patīk Edijs.

-    Šodien skolā gandrīz sākās kautiņš starp Deniju un Kameronu, jo Kamerons kādā ballītē, kad bija iedzēris, nosauca Deniju par panku maitu. Turklāt Denija jaunākā māsa Marija ir līdz ausīm ieķērusies Kameronā.

-   Gabija un Gregs laikam atkal šķiras kārtējo reizi. Šodien pie pusdienu galda Gregs sarunājās jar Karīnu, un Gabija sadusmojās uz Karīnu, jo domāja, ka viņa uzmācas Gregam, bet tā nemaz nebija es tur biju un visu redzēju. Taču tagad Karīna ir uztraukusies, un tu taču zini, kāda viņa kļūst, kad domā, ka kāds uz viņu dusmojas. Un Karīna man tikko atsūtīja īsziņu, ka Gabija gribot ar viņu aprunāties pa telefonu, un Gabija viņai zvanīšot pēc 5 minūtēm, tā ka es nezinu, kas tur īsti notiek.

Tā ir nepārtrauktu, aizraujošu stāstu pasaule, un pusaudzis neko nedrīkst palaist garām. Viņš nedrīkst nebūt tajā iesaistīts.

Pastāvīgi būdams "saslēgts" ar mobilajiem sakaru līdzekļiem, pusaudzis pats kļūst par tādu kā aktieri grandiozā, nebeidzamā uzvedumā. Un pārrāvums informācijas plūsmā var novest pusaudzi līdz izmisumam.

-  Es ienāku telpā, bet tur priekšā Gabija, Karīna un Gregs. Viņi visi mierīgi sēž, skatās cits uz citu un pieklājīgi sarunājas! Bet man nav ne jausmas, kas notiek! Es esmu neziņā. Gabija saka Karīnai: "Vai tad tev nepatīk Grega krekls?" Vai viņa to domā nopietni? Vai arī tā ir ironija? Vai viņi ir atrisinājuši visas nesaskaņas? Es neko nesaprotu!

Lūk, kāpēc man visu laiku ir jābūt sasniedzamai. Citādi es visu palaidīšu garām. Un nedomājiet, ka kāds uzskatīs par vajadzīgu man to visu izstāstīt. Tā nemēdz būt.

Tāda ir dienišķā saskarsme lielākajai daļai pusaudžu ar mobilo sakaru līdzekļu palīdzību viņi uzzina, kas notiek pasaulē, un tieši vai netieši piedalās šajos notikumos. Tomēr pēdējo jaunumu uzzināšana nav vienīgais aspekts, kura dēļ pusaudži pastāvīgi uzturas elektroniskajā vidē, tikpat svarīgs, ja ne vēl svarīgāks aspekts ir pati saskarsme, kontakts ar tuvu cilvēku. Tas nav nekas neparasts, ja pusaudzis dienas laikā nosūta vai saņem 500 īsziņas. 500 īsziņas? Tas ir absurds! Par ko gan viņi sarakstās?

Lūk, ko raksta Triša savam draugam Ērikam [kurš nav viņas puisis].

-    Uzmini, kāds ir manas mājas numurs. i -39?

-   Nē, nepareizi. Daudz lielāks.

-439?

-   Nu jau ir labāk.

-   Dod man kādu mājienu.

-   Pirmajam ciparam ir atskaņa ar "tieci".

-   Dod vēl kādu mājienu.

Un vēl viens klasiskas sarakstes piemērs.

-Kā iet?

-   Nekā. Kas tev jauns?

-   Nekas.

-   Kāpēc tad raksti ?

-   Nezinu. Gribēju zināt, ko tu dari.

-   Neko īpašu. Vai tu kaut ko dari?

Tā izpaužas pusaudžu vēlēšanās būt sasniedzamiem jebkurā brīdī. Ja arī kādā brīdī pusaudzis nav nekam "pieslēdzies", svarīgi ir tas, ka viņš to var izdarīt jebkurā mirklī. Gan interneta, gan mobilo telefonu pozitīvā īpašība ir tā, ka tie var samazināt vai vismaz ierobežot līdz minimumam laiku, kurā pusaudzis jūtas pilnīgi viens.

-  Karolīna, vai tu atkal sarunājies pa mobilo telefonu dušā ?

-   Es runāju ar Dženiferu. Vai tev kaut kas nepatīk ?

-   Jā, tu šādā veidā esi sabojājusi jau divus telefonus.

-   Es to turu prom no ūdens strūklas. Un lūdzu netraucē mani, es taču mazgājos.

Nēsājot līdzi mobilo telefonu vai sēžot pie datora, pusaudzis patiesībā nodrošina neredzamu, bet ārkārtīgi būtisku saikni starp sevi un cilvēkiem, kuri viņa dzīvē ir svarīgi. Tādējādi pusaudzis nekad nav viens un nejūtas vientuļš.

Vienatne ir ļoti īpašs psiholoģisks stāvoklis, kas sevī ietver pilnīgu nošķirtību no citiem cilvēkiem. Vienatne ir kaut kas pilnīgi pretējs sasaistei. Vienatnē cilvēks jūtas mazāk aizsargāts un vieglāk ievainojams nekā draugu lokā. Tātad nepārtraukta tiešsaiste pusaudzim ir līdzeklis, kas ļauj izvairīties no vientulības nomoda laikā.

Iespējams, sasaiste ar citiem cilvēkiem ir vislabākais, ko dzīve vispār var mums piedāvāt. Tas nav nekas slikts vai nepareizs, ja skumjas vienatnības brīžos cilvēks tiecas pie citiem cilvēkiem, ja viņš izmanto sasaisti kā līdzekli, lai uzveiktu negatīvās izjūtas. Tomēr nepārtraukta sasaiste ir nevēlama galējība. Ja pusaudzis nekad nav juties vientuļš, ja viņš nekad-nav apjautis, ko nozīmē būt vienam, viņam būs ļoti grūti pārdzīvot vienatnības brīžus pieauguša cilvēka dzīvē. Un tas nu nemaz nav labi.

-   Hei, Džanīna, vai tu tur esi ?

-    Jā, kas ir ? Tikai nesaki, ka tu kārtējo reizi esi piezvanījusi, lai pārliecinātos, ka neesi viena.

-   Patiesībā tā arī ir. Paldies, ka atbildēji.

-   Velns! Neuzdrošinies atkal zvanīt pēc 5 minūtēm.

-   Apsolu, ka to nedarīšu. Varbūt.

ierobežojumu noteikšana

Tagad, kad esam noskaidrojuši, ko labu un ko sliktu pusaudžiem piedāvā elektroniskā vide, varam parunāt par to, vai vecākiem vajadzētu noteikt kādus ierobežojumus un kā to izdarīt. Kas notiktu, ja vecāki liegtu pusaudzim piekļuvi elektroniskajai pasaulei vismaz tajā laikā, kad viņš mācās? Aplūkosim iespējamo scenāriju!

-    Tātad sarunāts, Viva: nekāda interneta un datorspēļu, nekāda mobilā telefona. Tu vari piezvanīt draugiem tikai tad, ja nepieciešams kaut ko sarunāt. Un tu vari skatīties televīziju tikai vienu stundu dienā. Ne vairāk.

Pēc nedēļas.

-  Dakter, ko tas nozīmē? Mēs esam uztraukušies. Viva neēd, bet ik pa brīdim nopūšas un skatās uz izslēgto datoru.

-   Rādās, ka viņa ir zaudējusi dzīves jēgu.

-   Ak dievs! Vai tas nozīmē, ka mums atkal ir jāļauj viņai izmantot internetu un mobilo telefonu?

-   Domāju, ka jā.

Vēl pēc vienas nedēļas.

-   Viva, lūdzu, nāc vakariņās.

-   Es nevaru.

-   Ko tas nozīmē tu nevari ?

-   Es esmu aizņemta.

1 Tu vienmēr esi ar kaut ko aizņemta.

-  Jā, es esmu aizņemta.

-   Tu nevari vienmēr būt aizņemta. Nāc vakariņās!

-   Es jau tev teicu: esmu aizņemta.

Kā jums jārīkojas, lai atrastu "zelta vidusceļu" lai pusaudzis būtu apmierinājis savu nepieciešamību pēc elektroniskās pasaules, tomēr nebūtu zudis reālajai pasaulei? Kā panākt, lai pusaudzis, kurš ir aizmirsies datorspēlē, beidzot iztīra vannu, atnāk uz vakariņām vai izdara ko citu?

Šādā gadījumā vislabāk noderēs likums: "Ja nevari atrauties no datora vai mobilā telefona pēc mana lūguma, tev uz laiku būs liegta iespēja izmantot šīs ierīces." Visticamāk, sākumā viņš nespēs noticēt, būs sašutis un mēģinās ignorēt nosacījumus. Bet, ja jūs konsekventi ievērosiet likumu, pusaudzis sapratīs, ka nejokojat, un beigu beigās tomēr pakļausies. Viņš taču pats labi saprot, ka jūsu prasībai ir saprātīgs pamatojums. Svarīgākais ir jūsu neatlaidība un konsekvence. Iespējams, ne vienmēr jūs panāksiet savu, tomēr arī nebūsiet zaudētājs.

-   Tev nevajadzēja visu laiku to skandināt. Es taču teicu, ka nākšu vakariņās.

-   Nē, tā tu neteici.

-   Nu labi, bet tagad es esmu atnākusi. Nesaprotu, kas tur tik traks. Es taču teicu, ka esmu aizņemta. Tagad vairs neesmu aizņemta, tāpēc atnācu vakariņās. Tev nevajadzēja tā pārcensties ar manis saukšanu, es tik un tā būtu nākusi.

Patiesībā Viva nebūtu atnākusi.

Kādas ir perspektīvas pusaudžu un elektroniskās pasaules attiecībās? Kurp tas viss virzās? Un ko var darīt vecāki?

Ņemot vērā jaunākos sasniegumus tehnoloģiju jomā, ir grūti iedomāties, ka pēc pāris gadiem informācijas apmaiņa varētu būt vēl ātrāka un vienkāršāka, nekā tā ir šodien. Tomēr tā būs. Un, visticamāk, pusaudžu atkarība no elektroniskās pasaules kļūs arvien spēcīgāka, savukārt viņu attiecības ar apkārtējo reālo pasauli mazāk publiskas. Tā vietā viņi ar elektroniskā prāta starpniecību tiks piesaistīti cilvēkiem un notikumiem, kas tajā brīdī būs aktuāli.

Diezgan droši var apgalvot, ka nākotnē saruks pusaudžu spēja darboties kā atsevišķai pasaules daļiņai. Bet, iespējams, tas nemaz nebūs vajadzīgs. Tāpat kā nebūs nepieciešams paturēt prātā lielu daudzumu informācijas, jo tā būs ātri un ērti pieejama jebkurā laikā. Tā būs viņu, šodienas pusaudžu, pasaule.

Kā tas attiecas uz jums, vecākiem? Ir skaidrs, ka jūs nespēsiet kontrolēt visu, kas notiek ar jūsu pusaudzi un elektronisko pasauli. To vienkārši nav iespējams izdarīt. Turklāt arī jūs būsiet daļa no šīs pasaules, varbūt ne vienlīdz zinoša un aktīva daļa, tomēr būsiet. Un jūsu īpaši nozīmīgā cilvēka loma pusaudža dzīvē nemainīsies. Jūs vienalga būsiet daļa no tā, kas viņš ir un par ko kļūs. Tas nemainīsies.

14. nodaļa pusaudŽa gadu beigas

epriekš mēs jau runājām par to, cik burvīgi ir mūsu mazulīši un pirmo klašu skolēni, pirms viņi kļūst par neatkarību alkstošiem pusaudžiem. Atceraties?

Lūk, Samanta astoņu gadu vecumā.

- Mammu, skat, ko es tev atnesu! Un Samanta pasniedz mammai kārtējo zīmīti, šodien jau vienpadsmito, uz kuras līdzās daudzām sirsniņām un smaidiņiem rakstīts "MĪLU TEVI, MAMMĪT!".

-   Paldies, meitiņ!

- Es tev uztaisīšu vēl vienu ar varavīksni. Vai gribēsi to redzēt, kad tā būs gatava ? Vai tas nebūs jauki, mammīt ?

Un, lūk, tā pati Samanta piecpadsmit gadu vecumā.

-   Sveika, Samanta!

-  Ak dievs! Es tikai nupat pārnācu mājās!

-   Es vienkārši sasveicinājos ar tevi.

- Dieva dēļ, mammu! Vai tu varētu vispār ar mani nerunāt ? Kaut vai šoreiz.

"Ko tādu es izdarīju? Es tikai sasveicinājos," Samantas mamma pie sevis nodomā, kad viņas meita paskrien garām un ieslēdzas savā istabā.

Un tagad ielūkosimies nākotnē Samanta nedēļu pirms savas astoņpadsmitās dzimšanas dienas.

-  Mammu, tu taču atceries tos tako ar sagrieztajiem dārzeņiem un sieru ? Tos, kādus tu parasti gatavoji ? Vai tu nevarētu tos kaut kad tuvākajā laikā atkal uztaisīt? Tie ir ļoti garšīgi.

-   Tako ar sagrieztajiem dārzeņiem un sieru ?

-  Jā, tev ļoti labi sanāk.

-  Man ļoti labi sanāk ?

-  Jā, tas ir viens no garšīgākajiem tevis gatavotajiem ēdieniem.

-   Viens no garšīgākajiem ēdieniem, ko es gatavoju ?

-   Mammu, vai ar tevi viss kārtībā ? Tu izturies dīvaini.

Ar asarām acīs mamma metas pie meitas un apskauj viņu.

-  Mana mīļā! Tu esi atgriezusies! Tu esi atgriezusies!

-   Mammu, tu patiešām esi dīvaina.

pazudušā dēla atgriešanās

Esmu to teicis jau iepriekš, tomēr ir vērts atkārtoties visu izmisušo vecāku dēļ: pusaudža vecums ir ierobežots laika posms, reiz tas beigsies. Un tad jums šķitis, ka ir noticis brīnums. Vairs nebūs ne miņas no alerģijas, kas mudināja pusaudzi jums teikt: "Kāpēc tu stāvi man tik tuvu? Vai tu nesaproti, ka tas mani tracina?" Vairs nekā tāda.

Alerģija pret vecākiem rodas galvenokārt tāpēc, ka līdz ar pusaudža vecuma iestāšanos pusaudzim kļūst nepieņemami sevi apzināties kā mazu, atkarīgu bērnu. Bet, tā kā viņš vēl joprojām ir jums stipri pieķēries, atrašanās jūsu tuvumā liek viņam justies kā mazam un nevarīgam bērnam. Tas bija pieņemami tad, kad viņš bija jaunāks. Tad viņš bija mazs un nevarīgs bērns. Taču pusaudža gados par to nevar būt ne runas: jūsu fiziskā klātbūtne vien liek pusaudzim justies neērti.

-   Vai tev obligāti tā jādara ?

-Kā?

-  Jāatrodas šajā istabā!

"Bet es taču neizdarīju neko tādu, lai būtu pelnījis šādu attieksmi."

Tomēr jūs izdarījāt gan. Jūs likāt pusaudzim izjust jusu mīlestību un rūpes. Diemžēl viņa skatījumā tas līdzinās noziegumam.

Pusaudža gadi liek bērnam novērsties no galvenā avota, kas līdz šim ir bijis viņa labsajūtas nozīmīgākais pamats. Tiklīdz bērns kļūst par pusaudzi, viņš vēlas nošķirties, un tā ir normālas psiholoģiskās attīstības sastāvdaļa. Tā nav pretošanās, bet gan nepieciešamība. Saraujot saites ar sākotnējo atbalsta avotu, pusaudzis paliek aci pret aci ar sevi un to atbalstu, kuru viņš var gūt ārpus mājas un ģimenes. Citiem vārdiem sakot, pusaudzis kļūst vieglāk ievainojams. Tagad viņam pašam ir jātiek galā ar bīstamajām situācijām un stresu, ko sagādā pusaudža gadi.

Kas notiek tālāk? Tā kā pusaudzis ir piespiedis sevi kļūt par emocionāli neatkarīgu personu, viņš tāds arī kļūst emocionāli neatkarīgs. Viņš izbauda pirmos patstāvīgas izdzīvošanas panākumus. Saikne ar vecākiem kļūst vājāka, pusaudzim vecāki ir vajadzīgi daudz mazāk, nekā tas bija kādreiz. Un tad notiek iepriekš minētais brīnums saskarsme ar vecākiem pusaudzim vairs neliek justies kā mazam un nevarīgam bērnam. Tas ir likumsakarīgi, jo viņš patiešām vairs nav mazs un atkarīgs bērns. Līdz pusaudža gadu beigām spēcīgā, mīlestības pilnā pieķeršanās ir zaudējusi savu aktualitāti. Pusaudža gadu emocionālās nobriešanas process ir beidzies, un tagad pusaudzis spēj paciest vecākus. Viņam tie pat patīk. Pusaudzis vēl joprojām mīl savus vecākus, un viņš var atļauties izjust mīlestību. Viņš var to pat izrādīt.

-   Tu esi bijusi lieliska mamma. Nevaru noticēt, ka tu spēji samierināties ar visiem maniem izgājieniem.

i Tomēr šī mīlestība ir citāda. Tā nav tāda pati kā agrāk. Tā nav vispārēja dievināšana, kādu bērns izjuta pirms daudziem gadiem.

-   Tu esi pārliecināta, ka nevēlies man izteikt kādu piezīmi vai aizrādījumu ar ilustrācijām, piemēram, ar pāris sirsniņām vai smaidiņiem ?

-   Par ko tu runā?

vecāku pieņemšana

Runājot līdzībās, varētu teikt šādi: pusaudža gadu beigās no bērna acīm nokrīt plīvurs, un pēkšņi viņš ierauga vecākus tādus, kādi viņi ir.

-  Zini, par ko es domāju ? Tu esi bijusi diezgan laba mamma.

-Ko?

-   Jā. Zini, tevi ir kaut kas tāds, kas mani vēl joprojām tracina, bet es domāju, ka tu patiešām esi loti labs cilvēks. Man ir paveicies, ka man ir tāda mamma.

-Ko?

-   Jā, tev ar mani gāja grūti. Un ne tikai tas. Ari tas, kā tu izturies pret citiem cilvēkiem. Es redzu, ka esi pieklājīga pat pret tiem, kuri patiesībā tev varbūt nemaz nepatīk. Es tevi apbrīnoju. Ceru, ka tad, kad būšu pieaugusi, es būšu tāda pati kā tu.

-Ko?

-   Tu atkal sāc. Tu runā kā papagailis. Kāpēc tu visu laiku atkārto "ko?"?

-   Vai, piedod! Liekas, es vēl neesmu pie tā pieradusi.

Tas ir noticis pusaudzis vairs neraugās uz vecākiem ar pusaudža acīm. Izdzīvojot pusaudža gadu mokas, lielākā daļa bērnu patiesībā nemaz neredz savus vecākus. Viņi redz tikai lomu, kuru paši ir piešķīruši vecākiem.

-   Sveiks! Es esmu cilvēks.

-   Nē, neesi. Tu esi mana mamma.

Pusaudža gados bērns rada vecāku tēlu, un šī tēla īpašības lielā mērā ir atkarīgas no tā, cik spēcīga ir pusaudža alerģija pret vecākiem. Bieži vien vecāku tēlam ir visnotaļ attāls sakars ar vecākiem kā cilvēciskām būtnēm. Pusaudzim ir sava versija.

"Mamma: viņa vienmēr piesienas. Nekas, ko es daru, viņai nepaslldgarām nepamanīts. Viņa man neļauj būt vienam. Viņa visu laiku grib jaukties manās darīšanās. Vienīgais, kas viņai patīk, ir dot man norādījumus. Viņa visu laiku izliekas. Man ir jāklausās visā, ko viņa saka, bet tas viss ir blēņas. Man pat liekas, ka es viņai nemaz nepatīku. Viņa grib parādīt citiem cilvēkiem, ka ir laba mamma, bet, kad esam tikai divatā, tad viņa parāda savu īsto dabu viņa ir ragana. Un viņa ir arī jukusi. Vai es to jau teicu?"

"Tētis: viņam nekas nav labi. Pat ja es cenšos, viņš vienmēr ir neapmierināts. Viņu neinteresē nekas, ko es stāstu. Viņš tikai vēlas man lasīt morāli. Un viņš nekad nekļūdās. Taču pats galvenais viņš ir neiedomājami stulbs visās lietās. Viņš ne tikai pats to neapzinās, bet pat uzskata, ka viņam vienmēr ir taisnība. Man liekas, ka viņš visas šīs muļķības dara tikai tāpēc, lai mani speciāli kaitinātu. Ar viņu nav iespējams sadzīvot. "

Protams, katrs pusaudzis uz saviem vecākiem raugās citādi, tomēr lielos vilcienos šie apraksti ir līdzīgi. Vairums pusaudžu uzskata, ka vecāki pārāk daudz jaucas viņu darīšanās, pārāk bieži piesienas un liekuļo. Un vispār viņi ir muļķi.

-Jā, tādi viņi ir.

Par laimi, pusaudža gadu izskaņā pusaudzis pats atbrīvo vecākus no maskas, kuru ir viņiem piešķīris. Voilа te nu jūs esat! Pusaudzis vēl joprojām saskata vecāku trūkumus, taču tagad šie trūkumi vairs nešķiet tik kaitinoši. Turklāt viņš ierauga ari vecāku stipro pusi, apbrīnas vērtās īpašības.

-   Kā jūs jau zināt, mana mamma ir pats kārtības iemiesojums viņa pat ir ieguvusi balvu "Neirotiskās apsēstības gada cilvēks". Taču tagad tas mani vairs netracina, tagad es to uztveru kā kaut ko smieklīgu un pat pievilcīgu.

-   Tētis ir loti pašpārliecināts. Tomēr viņš ne tikai izsaka savu viedokli, bet arī ieklausās citos cilvēkos. Viņam ir stabili uzskati, tomēr viņš ciena arī citu domas. Un tā tas ir ari attiecībās ar mani.

-    Tas, ko mamma pateica par manu draudzeni Sintiju, bija pareizi un noderīgi. Viņa teica, ka Sintija izturas nepieklājīgi un mani sāpina, bet dara to galvenokārt tāpēc, ka sabiedrībā jūtas neveikli. Daudzas no viņas pateiktajām rupjībām nemaz tā nav domātas. Kad es par to padomāju, es sapratu, ka mammai ir taisnība. Mana mamma var būt loti skarba.

-    Bija gadījums, kad tētim pēc kādas sapulces skolā bija jābrauc man pakal. &et um.š dabūja sēdēt mašīnā un gaidīt mani vairāk nekā stundu, jo sapulce baigi ievilkās. Tomēr tētis nemaz nedusmojās kā citu bērnu vecāki. Viņš mani nevainoja.

Ceru, ka es būšu tāds pats kā viņš, nevainošu citus, ja kaut kas būs nogājis greizi. Viņa attieksme pret visu to ir baigi foršā.

Brīnumainā kārtā (es uzsveru "brīnumainā", jo šķiet neticami, ka kaut kas tāds varētu notikt) ar laiku pusaudzis saprot, ka varbūt tikai varbūt viņš nemaz nav bijis "cietsirdīgo" vecāku upuris.

Atceries to gadījumu, kad biju dusmīgs ? Patiesībā es nemaz neatceros, kāpēc biju tik nikns. Tu ieslēdzies savā istabā, bet es dauzījos pie durvīm un kliedzu: "Ej ellē!" Man liekas, ka es reizēm pāršāvu pār svītru. Varbūt tā nemaz nebiji tu, kas izturējās kā maita.

jauna vienošanās

Iepriekš aprakstītās pārmaiņas nav vienīgās, kas raksturīgas pusaudžiem pusaudža gadu beigu posmā. Parādās vēl šis tas jauns.

-  Dezmond, vai tu, lūdzu, varētu parūpēties par to, lai tavi netīrie trauki nemētātos visās istabās? Es gribu, lai tu tos nomazgātu un noliktu vietā. Nekavējoties!

-  Pašlaik es nevaru, bet es to izdarīšu vēlāk.

-   Nē, Dezmond. Tev tie ir jānomazgā tūlīt.

-   Mammu, tu laikam nesaproti. Es vairs neesmu mazs bērns, kuru tu vari komandēt.

-   Par ko tu runā ?

-  Par to, ko tu dzirdēji. Es vairs neesmu tas mazais puišelis, kuru tu varēji izrīkot. Varbūt tu vēl neesi pamanījusi, bet es vairs neesmu bērns. Es esmu pieaudzis.

Līdz ar pusaudža gadu beigām bērni sāk sevi uzskatīt par jauniešiem. Tieši vai netieši viņi paziņo, ka ir sākusies viņu jaunība. Bieži vien tas notiek tieši pirms vidusskolas beigšanas, bet ļoti bieži šis paziņojums atskan agrāk, nekā vecāki ir tam gatavi.

-   Ja jau es esmu pietiekami vecs, lai iestātos karadienestā un mirtu par savu valsti, tad es noteikti esmu sasniedzis tādu vecumu, kurā vecāki mani vairs nevar komandēt. Piedodiet, es jūs visus mīlu, bet jūs vairs neesat nekādi noteicēji.

-   Bet tev vēl nav astoņpadsmit gadu. Tu neesi pabeidzis vidusskolu. Tu vēl joprojām dzīvo zem viena jumta ar mums. Tu nevari tā vienkārši paziņot, ka esi pieaudzis, un gaidīt, ka mēs to atzīsim.

-   Varu gan. Es tikko to izdarīju.

Daudzi pusaudži jau pirms astoņpadsmit gadu sasniegšanas uzskata, ka var pilntiesīgi pretendēt uz pieauguša cilvēka statusu.

-    Es zinu, ka vēl esmu tikai vidusskolēns vismaz līdz 29. maijam, kas būs mana pēdējā diena skolas solā. Taču nu jau tiek izliktas atzīmes un šajā brīdī es jūtos drīzāk kā pieaudzis cilvēks, nevis bērns. Varbūt mani vecāki tā nedomā. Tas ir nežēlīgi. Šobrīd es jūtos kā pilntiesīgs pieaugušais. Esmu izgājis cauri daudz kam, par ko mani vecāki lielākoties nemaz nezina. Es neesmu mazs bērns. Es esmu pieaugušais. Es tāds esmu. Un man ir žēl, ja viņi domā, ka vēl joprojām var mani komandēt. Tās dienas ir aizgājušas vēsturē.

-    Vienu mirklīti! Tu taču vēl joprojām dzīvo savu vecāku mājā. Tu vēl joprojām esi atkarīgs no viņu naudas. Tu vēl joprojām esi viņu bērns.

-   Tam nav nekādas nozīmes, kaut arī jums ir taisnība. Es vēl joprojām esmu savu vecāku dēls un dzīvoju viņu mājā. Un man nav naudas, lai sevi uzturētu. Taču tā nav mana vaina. Viņi var mani padzīt, ja vēlas. Taču man nav, kur iet. Un es arī neko sliktu nedaru. Runa ir tikai par to, ka es vairs neesmu

t mazs bērns. No šī brīža es būšu tas cilvēks, kurš izlems, ko es darīšu. Vecāki vairs nevar mani komandēt.

Šādus argumentus vecāki nevar atspēkot, jo pusaudzim ir taisnība: pasaule un sabiedrība, kurā viņš dzīvo, vidusskolas beigšanu uzskata par pāreju no jaunības uz pieauguša cilvēka dzīvi. Tā arī varētu teikt, tomēr jāatceras, ka pārmaiņas nenotiek vienā dienā. Faktiski šis ir pielāgošanās laiks, tāpēc neatkarīgi no tā, vai pusaudzis jau ir absolvējis vidusskolu vai vēl nav, ir nepieciešams slēgt jaunu vienošanos. Ir pienācis laiks jaunai kārtībai.

Viens no jaunās kārtības punktiem ir tāds, ka vecāki vairs nevar komandēt savu atvasi. Vecākiem ir jāciena jaunais pieaugušais cilvēks, pat ja viņš turpina izturēties kā mazs, nesaprātīgs

bērns. Un tas nozīmē, ka vecākiem ir jāmaina ari uzrunas stils, jāizvēlas citādi izteiksmes līdzekļi.

-   Dezmond, vai tu, lūdzu, parūpētos par to, lai tavi netīrie trauki nemētātos visās istabās. Es loti novērtētu, ja tu tos nomazgātu un noliktu vietā. Un es būtu priecīga, ja tu to izdarītu tūlīt.

-   Es šobrīd esmu aizņemts, bet es to izdarīšu vēlāk.

-   Es patiešām novērtētu, ja tu to izdarītu tūlīt.

-   Nē, es esmu aizņemts. Es to izdarīšu vēlāk.

Šajā brīdī vecākiem ir jābeidz uzstāt. Tā darbojas jaunā vienošanās: mazāk komandu, mazāk konfrontāciju. Lielākā daļa pieaugušo pusaudžu labprāt pieņem šādu saskarsmes formu. Katrā ziņā viņi daudz biežāk izpilda vecāku lūgumus, ja netiek skarbi izrīkoti. Vecāku izteikumos pusaudži sadzird cieņu pret viņu jauno statusu, un tas ir pozitīvi. Tas ļauj izvairīties no iespējamā strīda, kurā vecākiem nav nekādu izredžu uzvarēt.

Citāda attieksme ir tikai daļa no daudz lielākām un nozīmīgākām pārmaiņām. Jūs vairs nevarat izturēties pret pusaudzi tā, kā vecāki izturas pret bērnu, kaut arī viņš vēl joprojām ir jūsu bērns. Tagad jums ir jāizturas kā vecākiem pret pieaugušu cilvēku pieaugušo, kurš, kā izrādās, ir jūsu bērns. Šīs vairs nav attiecības, kurās katram ir noteikta loma. Tagad tās lielākoties ir attiecības, kādas raksturīgas pieaugušiem cilvēkiem, tās ir atkarīgas tikai no tā, kā abas puses viena pret otru izturas. Tas nozīmē, ka, lai šīs attiecības attīstītos, jums ir jāizturas uzmanīgi un rūpīgi vismaz lielāko daļu laika.

"vai ar manu bērnu viss būs kārtībā?"

Kā jūs varat zināt, kas notiks ar jūsu pusaudzi? Vai viņš izaugs par kārtīgu cilvēku? Vai viņš būs spējīgs iekļauties sabiedrībā? Vai viņš mācēs labi uzvesties? Vai tas vispār ir iespējams, ja ņem vērā tās briesmīgās lietas, kas notikušas pusaudža gadu laikā? Par to uztraucas daudzi vecāki.

Piecpadsmitgadīgā Vanesa kliedz uz savu mammu:

-   Es tevi ienīstu! Es tevi ienīstu! Tie nav tikai vārdi. Es patiešām tevi ienīstu!

Parunāsim ar Vanesas mammu!

-   Kā jūs domājat: vai esat labi vecāki ?

-   Laikam jau ne.

-   Kāda, jūsuprāt, būs Vanesa, kad kļūs pieaugusi ?

-   Domāju, ka nekas labs tur neiznāks. Paskatieties uz viņu! Vai gribat redzēt, ko es esmu nofilmējusi?

-   Protams.

Mamma parāda vairākus īsus videoierakstus, kuros Vanesa redzama rupji lamājamies un kliedzam. Tiesa, dažos no ierakstiem arī Vanesas mamma izturas diezgan neciešami.

-   Mammu, tas nav godīgi! Tu nevari to rādīt svešiem cilvēkiem. Šie ieraksti mani pazemo.

-   Paskatieties uz viņu! Un paskatieties uz mani! Šie ieraksti ir briesmīgi, vai ne? turpina mamma.

-   Jā, es tam piekrītu. Jūs abas patiešām izskatāties šausmīgi.

-   Mammu, tas nav godīgi.

Šādā saspīlētā situācijā patiešām ir ļoti grūti pateikt, kā klāsies Vanesai un viņai līdzīgiem pusaudžiem. Nav skaidrs pat tas, kā turpmāk veiksies Vanesas mammai. Nedomāju, ka atbildi var sniegt ieraksti, kuros parādītas tikai nepatīkamās situācijas. Tā vietā būtu labāk palūkoties uz kādu citu rādītāju.

Es gribētu uzdot Vanesas mammai divus jautājumus. Atbildes uz tiem varētu palīdzēt noteikt, kāda būs Vanesa pieaugušo vecumā un kādas būs viņas attiecības ar mammu turpmākajos gados.

•   Vai meitas pusaudža gados un arī bērnībā jūs viņu mīlējāt un regulāri izrādījāt šo mīlestību?

•   Vai reizēm pieņēmāt lēmumus, kuri bija saistīti ar Vanesas dzīvi un kuri jūsu skatījumā bija pareizi, taču par kuriem bija skaidrs, ka Vanesai tie nepatiks?

Es uzskatu, ka atbildes uz šiem vienkāršajiem jautājumiem var prognozēt galīgo iznākumu daudz labāk par jebkuru nepatīkamo situāciju pusaudža un vecāku attiecībās. Ja Vanesas mamma uz abiem šiem jautājumiem var godīgi atbildēt "jā", tad ir skaidrs, ka ar Vanesas nākotni, kā arī ar viņas un mammas savstarpējām attiecībām viss būs kārtībā. Tā tas patiešām notiek.

Citāds, tomēr tāds pats.

Mūsdienu pusaudži patiešām dzīvo pavisam jaunā pasaulē, un tā būtiski atšķiras no tās pasaules, kurā dzīvoja iepriekšējās paaudzes. Tomēr pusaudža gadu pamatproblēmas nekur nav pazudušas, lielā mērā tās pat ir tādas pašas, kādas bija pirms pārdesmit gadiem. Un šķiet, ka arī paši pusaudži un viņu vecāki nav daudz mainījušies. Vēl aizvien vecākiem ir ļoti grūti panākt, lai pusaudzis izdara to, ko nemaz nevēlas darīt. Vēl aizvien pusaudzis kļūst dusmīgs, ja saņem atteikumu no vecākiem. Ja pusaugu meitenes dzīvē ir daudz pārdzīvojumu, to smagums vēl joprojām gulstas arī uz vecāku pleciem. Savukārt, ja daudz pārdzīvojumu ir pusaugu puisim, vecāki vēl aizvien neko neuzzina (izņemot tās reizes, kad divos naktī pie durvīm klauvē policija).

Arī vecāku mērķi, kas saistīti bērniem, ir tādi paši kā agrāk. Jūs vēlaties, lai jūsu bērns būtu drošībā. Jūs vēlaties, lai viņš būtu pēc iespējas labāk sagatavots pieauguša cilvēka dzīvei. Un jūs vēlaties, lai viņš jūs mīlētu. Lai to visu sasniegtu, jūs atbalstāt viņu, mudināt viņu, mēģināt viņu apturēt un uztraucaties par viņu. Tieši tā, kā to ir darījuši pusaudžu vecāki visos laikos.

Visticamāk, ar jūsu pusaudzi viss būs kārtībā. Ja jūs viņu mīlat, arī viņš jūs mīlēs, pat ja šobrīd nekas par to neliecina. Gaidiet! Ar laiku viss notiks.

Pateicības

Es gribu pateikties Sjū Sgrojai, Norai Sardžentai, Džonam Meikeldžonam, Sārai Meikeldžonai, Timām Kunardam, Mērijai Hartigai un Sūzanai Sendlerei, kā ari Mērijai Raijenai, Donnai Džonsonei, Marijai Aleksanderei, Ričam Romboleti, Džoannai Mērfijai, Margarētai Volfai un Nikam Volfam. Šo cilvēku palīdzība grāmatas tapšanā ir nenovērtējama. īpašu paldies es gribu pateikt Džoannai Kunardai un Lizai Klokai, kuras izlasīja visu manuskriptu un sniedza gan atbalstu, gan padomus. īpašu paldies ir pelnījuši vēl divi cilvēki, kuri bija neiedomājami labi klausītāji, Hjū Konlons un mana mīļotā sieva Mērijai Alise

Es vēlos pateikties arī Džo Spīleram, kurš manī saskatīja rakstnieka talantu. Paldies Lizai Tongai, kura palīdzēja izdot šo grāmatu, Sūzanai Rodžersai par manuskripta rediģēšanu un Elizabetei Kalikai-Disegārdai, kura sekmīgi novadīja visu projektu līdz galam. Un, visbeidzot, paldies Houpai Inelli, izdevniecības HarperCollins redaktorei, ar kuru strādāt kopā bija īpaši patīkami un kuras entuziasms grāmatas tapšanas laikā iedvesmoja mūs visus.

SATURS

Priekšvārds…………………………………………………………………………………………………… 5

Ievads. REVOLŪCIJA AUDZINĀŠANĀ……………………………………………………………. 9

Mazais Es un pieaugušais Es………………………………………………… 9

Kurš visbiežāk saskaras ar mazo Es………………………………………. 12

Kurš ir jūsu bērna īstais Es…………………………………………………. 14

Mazā Es galvenais moto: "Nekad nepadodies!"………………………….. 16

Pusaudža gadi: nepieciešams posms………………………………………. 17

Alerģija, kas rodas ikvienam pusaudzim…………………………………. 19

Neuztveriet to personiski!……………………………………………………. 24

1. noda|a. CIK SVARĪGI IR PATEIKT "NĒ"…………………………………………………….. 26

Kāpēc pateikt "nē" ir tik grūti………………………………………………. 27

Kāpēc nevajadzētu piekāpties………………………………………………. 33

Sava viedokļa formulēšana…………………………………………………. 34

Sarunas izbeigšana………………………………………………………….. 36

Atkāpšanās un likums "Labāk agrāk nekā vēlāk"………………………. 38

Konsekvence…………………………………………………………………… 40

Saķeršanās ar "vieglo" bērnu……………………………………………….. 43

Saķeršanās ar "grūto" bērnu………………………………………………… 44

Pēdējā brīdī zaudēta uzvara………………………………………………… 46

Kā tikt galā ar pretimrunāšanu……………………………………………. 50

Cīņa ar nepieklājību…………………………………………………………. 53

Kad ir pieļaujams dubultstandarts………………………………………… 55

2.   nodaļa. KĀ PANĀKT, LAI PUSAUDZIS KAUT KO DARĪTU……………………….. 59

Ko darīt, ja pusaudzis nemaz nevēlas kaut ko darīt…………………….. 62

Kā samazināt pretestību…………………………………………………….. 63

Seku spēks…………………………………………………………………….. 65

Sindroms "Izdarīšu vēlāk"………………………………………………….. 67

Ja darbs netiek izdarīts pietiekami labi………………………………….. 70

3.    nodaļa. SAZINĀŠANĀS…………………………………………………………………………… 72

Kad būtu vērts paklusēt……………………………………………………… 73

Kad un kā paklusēt………………………………………………………….. 76

Pareizas ieklausīšanās noslēpums…………………………………………. 80

Kā tikt galā ar noslēgtu pusaudzi………………………………………….. 83

Ja pusaudzis neieklausās nevienā jūsu vārdā……………………………. 85

Padomu sniegšana…………………………………………………………… 89

Cieņa pret pusaudža muļķībām…………………………………………………………… 91

Kā atgūt kontroli pār sarunu……………………………………………….. 94

Ja pusaudzis sagādā nepatīkamu pārsteigumu………………………… 100

4.    nodaļa. STABILU ATTIECĪBU VEIDOŠANA……………………………………………. 104

Lietiskie vecāki pret gādīgajiem vecākiem………………………………. 106

Kā būt kopā ar pusaudzi, kad viņš to nevēlas…………………………… 106

Atšķirīgā toņa metode………………………………………………………. 108

Zāles pret pusaudža alerģiju……………………………………………….. no

Izpalīdzēšanas efekts………………………………………………………. 112

Ja pusaudzis izturas nevērīgi……………………. ……………………… 113

Beznosacījumu vienošanās………………………………………………… 115

Arī vecāki kļūdās……………………………………………………………. 117

Citāds spēks…………………………………………………………………. 120

Draudzīga ķircināšana ja to dara pusaudzis…………………………… 124

Draudzīga ķircināšana ja to dara vecāki……………………………….. 126

Vecāki draugu lomā………………………………………………………… 128

Ciešanas kā līdzeklis………………………………………………………. 134

Kad vecāki zaudē savaldību………………………………………………. 137

Mazie mīlestības vārdi…………………………………………………….. 140

5.   nodaļa. KĀ TULKOT PUSAUDŽU IECIENĪTĀKĀS FRĀZES……………………… 144

"Es tevi ienīstu!"…………………………………………………………….. 145

"Tu vēlies, lai es būtu ideāls."…………………………. 147 "Es jūtos slikti."…. 148

"Tu esi izpostījis manu dzīvi."…………………………………………….. 149

"Tu nekad…"…………………………………………………………………. 150

"Man žēl, ka neesmu attaisnojis tavas cerības."………………………… 151

"Tas nav godīgi!"……………………………………………………………. 153

"Lūdzu! Man ir baigais stress, es patiešām

to tagad nevaru."……………………………………………………….. 154

"Bet citiem bērniem vecāki to atļauj!"……………………………………. 154

"Bet kāpēc?"………………………………………………………………….. 156

6.    nodaļa. Noteikumi un kontrole……………………………………………………………… 157

Noteikumu ieviešana………………………. …………………………….. 157

Noteikumu pārkāpšana……………………………………………………. 161

Kāpēc pusaudži pārkāpj noteikumus…………………………………….. 164

Kā tikt galā ar konfrontāciju……………………………………………… 165

Rezultāti……………………………………………………………………… 166

Nepilnīga kontrole………………………………………………………….. 169

Kā tikt galā ar nekontrolējamu pusaudzi……………………………….. 172

Patiesība par meliem………………………………………………………. 172

7.    nodaļa. Rakstura attīstība…………………………………………………………………….. 176

Īslaicīgi rakstura bojājumi………………………………………………… 177

Privileģētais pusaudzis…………………………………………………….. 179

Izlutinātais pusaudzis………………………………………………….. ….183

Nevērīgais pusaudzis……………………………………………………….. 185

Izklaidīgais pusaudzis…………………………………………………….. 189

Kāpēc pusaudzis nekad nav vainīgs……………………………………… 192

Kāpēc pusaudzis pret visu izturas negatīvi………………………………. 196

Labas manieres………………………… …………………………………. 198

Vai pusaudzis jebkad apgūs visu, kas, nepieciešams…………………… 200

Ja pusaudzis neatbilst vecāku cerībām………………………………….. 203

Ideālais bērns……………………………………………………………….. 204

8.    nodaļa. Pusaudzis un viņa problēmas…………………………………………………… 207

Vecāki palīgu lomā…………………………………………………………. 207

Kā pārliecināt pusaudzi, kuru nav iespējams

pārliecināt………………………………………………………………. 208

Ja pusaudzis jūtas nomākts………………………………………………. 211

Ja pusaudzim ir nepatikšanas……………………………………………. 215

9. nodaļa. Pusaudzis un skola…………………………………………………………………… 218

Izglītība un pusaudža nākotne………………………………………….. 219

Pusaudža motivēšana…………………………………………………….. 220

Ja vaina nav motivācijā…………………………………………………. 222

Spēja pārvarēt nemieru…………………………………………………… 224

Vai ļaut pusaudzim izgāzties……………………………………………. 225

Kā piespiest pusaudzi pildīt mājasdarbus…………………………….. 226

"Man nekas nav uzdots."…………………………………………………. 229

Kā uzveikt stresu………………………………………………………….. 230

Pēdējais līdzeklis………………………………………………………….. 231

10.    nodaļa. Pusaudzis un ģimene…………………………………………………………….. 234

Ja nesaprotas vecāki……………………………………………………… 234

Spēle vienam pret otru……………………………………………………. 237

Kas ir godīgi un kas nav………………………………………………….. 239

Māsu un brāļu strīdi……………………………………………………… 241

Kā pārdzīvot vecāku laulības šķiršanu………………………………… 244

11.    nodaļa. Pusaudzis un sekss……………………………………………………………….. 259

Riskanta uzvedība………………………………………………………… 260

Kas jāzina vecākiem……………………………………………………… 262

Cik aktīvi ir pusaudži……………………………………………………. 263

Pusaudžu seksa sekas…………………………………………………….. 266

Sarunas ar pusaudzi……………………………………………………… 267

Pamati un viss pārējais………………………………………………….. 269

Padomi meitenēm…………………………………………………………. 270

Padomi puišiem…………………………………………………………… 273

Vēl daži padomi puišiem…………………………………………………. 275

Pusaudžu mīlestība………………………………………………………. 277

Ja domājat, ka jūsu bērns ir homoseksuāls……………………………. 280

12.    nodaļa. Pusaudzis, narkotikas un alkohols…………………………………………. 283

Statistika…………………………………………………………………… 287

Kāda ir jūsu attieksme pret dzeršanu ?………………………………… 288

Kāda ir jūsu attieksme pret marihuānu ?……………………………… 290

Vai marihuāna ir problēma……………………………………………… 292

Ko varētu darīt vecāki…………………………………………………….. 294

Saruna par alkohola un narkotiku lietošanu…………………………. 295

Godīguma veicināšana…………………………………………………… 297

Ko nevajadzētu darīt……………………………………………………… 299

Dalieties savā pieredzē!…………………………………………………… 300

Riska faktori………………………………………………………………. 301

Izpratne par apreibinošo vielu spēku…………………………………… 302

13.    nodaļa. Pusaudzis un modernās tehnoloģijas……………………………………. 304

Viena dzīves minūte……………………… …………………………….. 304

Ko pusaudži dara tiešsaistē……………………………………………… 307

Kas visvairāk uztrauc vecākus………………………………………….. 309

Uzraudzība………………………………………………………………… 309

Slepenā uzraudzība………………………………………………………. 313

Norādījumi pusaudzim………………………………………………….. 314

Piekļuve pasaulei………………………………………………………….. 324

Vairākuzdevumu režīms…………………….. ………………………… 325

Puiši, meitenes un datorspēles…………………………………………… 327

Auglīgi pavadīts laiks pret nelietderīgi

izmantotu laiku……………………………………………………….. 329

Pastāvīga sasaiste…………………………………………………………. 332

Ierobežojumu noteikšana………………………………………………… 335

14.    nodaļa. Pusaudža gadu beigas…………………………………………………………… 337

Pazudušā dēla atgriešanās………………………………………………. 338

Vecāku pieņemšana……………………… ……………………………… 339

Jauna vienošanās…………………………………………………………. 342

"Vai ar manu bērnu viss būs kārtībā?"…………………………………. 344

347

i Citāds, tomēr tāds pats…………………………………………………… 346

Pateicības

Content

Volfs Entonijs Es klausītu savus vecākus, ja vini aizvērtos

Priekšvārds

Ievads REVOLŪCIJA AUDZINĀŠANĀ

1. nodaļa CIK SVARĪGI IR PATEIKT "NĒ"

2. nodaļa KĀ PANĀKT, LAI PUSAUDZIS KAUT KO DARĪTU

3. nodaļa sazinĀŠanas

4. nodaļa stabilu attiecĪbu VEIDOŠANA

5. nodaļa kĀ tulkot pusaudŽu IECIENĪTĀKĀS FRĀZES

6. nodaļa noteikumi un kontrole

7. nodaļa rakstura attĪstĪba

8. nodaļa pusaudzis un vina PROBLĒMAS

9. nodaļa pusaudzis un skola

10. nodaļa pusaudzis un Ģimene

11. nodaļa pusaudzis un sekss

12. nodaļa pusaudzis, narkotikas un ALKOHOLS

13. nodaļa pusaudzis un modernĀs TEHNOLOĢIJAS

14. nodaļa pusaudŽa gadu beigas

SATURS