Loks Džons

Eseja par cilvēka sapratni

Džons Loks

Eseja par cilvēka sapratni

DŽONS LOKS

DŽONS LOKS UN VIŅA "ESEJA PAR CILVĒKA SAPRATNI"

Izcilais angļu filozofs Džons Loks ir viens no ievērojamākajiem domātājiem cilvēces vēsture. Viņa darbi ietekmējuši visu turpmāko filozofijas, it īpaši izziņas teorijas attīstību. Tie atstājuši iespaidu arī uz pedagoģiju, tiesību teoriju un citām zinātnēm. Džons Loks bija viens no kvalificētākajiem angļu buržuāzijas ideologiem taja laika, kad šī buržuāzija valdošo šķiru kompromisa rezultāta pec 1688. gada valsts apvērsuma bija kļuvusi par noteicošo spēku valstī. Nākusi pie varas, angļu buržuāzija tiecas atbrīvoties no tradicionālās viduslaiku ideoloģijas, kas Stjuartu restaurācijas laikā bija pierādījusisavu anahronismu; taču tai nebija pieņemams arī revolūcijas (1642 — 1649) laiku reliģiskais fanātisms, kas tiecās pec visu cilvēku nivelētas vienlīdzības un zinātnes attīstībai bija vēl naidīgāks nekā feodāļu ideoloģija. Apstākļos, kad cīņa starp valdošajām šķirām bija beigusies ar izlīgumu, bet tautas masas bija pilnīgi atspiestas no līdzdalības politiskajā dzīvē, agrākās, plašajām masām adresētas patētiskas deklarācijas bija kļuvušas liekas. Praktisku apsvērumu dēļ jaunās valdošās šķiras apziņā pastiprinājās tieksme saukt lietas īstajos vārdos. Kā atzīmēja K. Markss: «Kromvels un angļu tauta savai buržuāziskajai revolūcijai izmantoja no Vecās derības aizgūtu valodu, kaislības un ilūzijas. Bet, kad īstais mērķis bija sasniegts, kad angļu sabiedrības buržuāziskā pārkārtošana bija paveikta, Loks izstūma pravieti Abakumu.»[1]

Dž. Loks dzimis 1632. gada 29. augustā Bristoies tuvumā (Dienvidrietumanglijā) jurista ģimenē.

Spēcīgākie viņa bērnības iespaidi saistīti ar Anglijas buržuāzisko revolūciju un pilsoņu karu. Nākamā filozofa tēvs — aktīvs Stjuartu absolūtisma pretinieks — pilsoņu kara beigu posmā bija virsnieks Parlamenta armijā, kas cīnījās pret karali. Izcili beidzis Vestminsteras klostera skolu, kurā galvenais mācību priekšmets bija senās valodas, Loks 1652. —1658. gadā studēja Oksfordas universitātē, apmeklēdams lekcijas gan humanitārajās zinātnēs, gan medicīnā un piedalīdamies arī sava drauga, fiziķa Roberta Boila veiktajos eksperimentos. Pēc universitātes beigšanas Loku aicināja palikt turpat par pasniedzēju un viņš vairākus gadus mācīja sengrieķu valodu un retoriku. Taču, kad tronī atgriezās revolūcijas gāztā Stjuartu dinastija, kļuva skaidrs, ka bez karaļa piekritēju un reakcionāro baznīcas aprindu atbalsta viņš nevarēs nedz kļūt par profesoru šajā universitātē, nedz arī nodoties nopietnam zinātniskajam darbam. Tādēļ 1667. gadā viņš pieņēma lorda Antonija Ešlija priekšlikumu kļūt par viņa mājas ārstu. Faktiski Loks ar medicīnu nodarbojies maz. Viņš bija Ešlija sekretārs, padomnieks, bērnu un mazbērnu audzinātājs un veica dažādus citus uzdevumus, taču viņam atlika laiks arī zinātniskajam darbam. Ešlijs parlamentā bija opozīcijas vadonis un cīnījās pret karaļa pretenzijām atjaunot absolūtismu. Vairākkārt, kad ļoti neviendabīgie opozīcijas spēki darbojās saskaņoti, Ešlijs ieguva augstus valsts amatus un iesaistīja administratīvajā darbā arī Loku, taču tad, kad pārsvaru guva karaļa piekritēji, opozīcijas vadoņus ieslodzīja cietumā vai arī viņi steidzās emigrēt.

Arī Lokam vairākkārt nācās pamest Angliju, un viņš ilgstoši uzturējās Francijā un Holandē. Drīz pēc Stjuartu padzīšanas 1688. gadā Loks atgriezās Anglijā, kur viņa domubiedri bija ieguvuši noteicošo lomu konstitucionālās monarhijas politiskajā dzīvē (Ešlijs bija miris jau 1682. gadā). Turpmākajos gados Loks ieņēma vairākus augstus amatus (galvenokārt tirdzniecības un koloniju resoros) un sagatavoja izdošanai arī savus teorētiskos darbus, kurus bija iecerējis un lielā mērā arī sarakstījis jau agrāk. Loks miris 1704. gada 28. oktobrī.

Loka teorētiskajos darbos risināti samērā daudzi un dažādi jautājumi. Pirmie viņa iespiestie darbi bija «Vēstu-

Ies par reliģisko iecietību» un «Traktāti par valsts pārvaldi». Daži citi raksti veltīti ekonomikas un pedagoģijas jautājumiem. Vēl vairāk problēmu iztirzāts daudzajās Loka vēstulēs, it īpaši polemikā ar bīskapu E. Stillingflītu un franču filozofu N. Malbranšu.

Nozīmīgākais Dž. Loka teorētiskais darbs ir «Eseja par cilvēka sapratni». Viņš sāka to rakstīt 1671. gadā un strādāja pie tā ar pārtraukumiem 19 gadu. Darbs iznāca anonīmi 1690. gadā un īsā laikā guva plašu ievērību. Loka dzīves laikā iznāca vēl trīs šī darba izdevumi angļu valodā, turklāt otrais un ceturtais izdevums ar dažiem labojumiem un papildinājumiem, kā arī tā tulkojumi franču (1700) un latīņu (1701) valodās.

Saja darbā iztirzāti visi fundamentālie ta laika filozofijas jautājumi, un tas ir pirmais sacerējums jauno laiku filozofijas vēsturē, kas speciāli veltīts izziņas problēmām. Darbu atsaucīgi uzņēma lielākā daļa izglītoto ļaužu daudzās Eiropas zemēs, un to nosodīja dažādu konfesiju teologi, tiesa, daudz mērenāk nekā neilgi pirms tam iznākušos B. Spinozas darbus.

«Esejā par cilvēka sapratni» Loks turpināja attīstīt F. Bekona ievadīto metafiziskā materiālisma virzienu Anglijas filozofijā. Balstīdamies uz sava laika zinātnes un sabiedrības pieredzes izcilākajiem sasniegumiem, apelēdams pie cilvēku veselā saprāta, viņš asi polemizēja gan ar reliģiska pasaules uzskata paudējiem, gan arī ar ideālistiskiem un duālistiskiem-uzskatiem filozofijā. Tiesa, savās teorētiskajās koncepcijās, tāpat kā polemikā, Loks ne vienmēr bija konsekvents un dažkārt pieļāva kompromisa risinājumus. Izstrādādams uzskatus, kas būtiski atšķīrās no tradicionālā teoloģiskā jeb teistiskā pasaules uzskata, kurš atzina cilvēkam līdzīgas pārpasaulīgas būtnes — dieva pastāvēšanu, Loks tomēr nenonāca līdz ateismam. Vairumā gadījumu viņš pauda deistiskus uzskatus — noraidīdams cilvēkveidīga dieva esamību, viņš atzina kādu pārpasaulīgu radošu spēku, dievību, runāja par radītāju utt., kaut arī nekur neprecizēja šīs būtnes funkcijas. Vadošie anglikāņu baznīcas teologi drīz saskatīja, ka Loka deisms lielā mērā noder kā aizsegs materiālistiskiem uzskatiem, un sāka to asi kritizēt. Taču Loka nekonsekvence šajā principiālajā jautājumā nav noliedzama.

Iztirzādams cilvēka izziņas procesus, Loks pareizi secināja, ka psihe (kā viņš parasti izsacījās, dvēsele) pēc savas dabas ir materiāla (jeb, kā zinātne turpmākajos gadsimtos precizēja, materiālu procesu izpausme), taču arī šajā secinājuma viņš nebija pilnīgi konsekvents — nevēlēdamies radikāli atmest visus tradicionālos uzskatus par cilvēku garīgo dzīvi (jo tādā gadījumā viņa konflikts ar ietekmīgajiem konservatīvajiem sabiedriskajiem spēkiem Anglijā kļūtu daudz asāks), viņš atzina, ka dvēsele ir nemirstīga. Tā ir acīm redzama pretruna, jo materiālas lietas nevar būt mūžīgas. Šīs pretrunas dēļ Loku kritizējuši gan konsekventi materiālisti, gan arī konsekventi ideālisti.

Nekonsekvents bija arī Loka atzinums par to, ka dažas lietu īpašības, piemēram, lielums, forma, blīvums, svars, pastāv objektīvi, pilnīgi neatkarīgi no vērotāja, bet citas īpašības — krasa, smarža, garša izveidojas vienīgi ar uztverošā subjekta līdzdalību. Šajā jautājumā nav izprasta objekta un subjekta dialektika izziņas procesā. Šāds dalījums atspoguļoja XVII gs. līmeni mērinstrumentu attīstība, jo tajā laika nebija nedz fotošūnu, nedz jutīgu ķīmisko indikatoru, taču svēršanas un mērīšanas tehnika bija jau samērā izkopta. No filozofijas aspekta šāds dalījums nav attaisnojams, jo pirmajā gadījumā tas neņem vērā to, ka izziņa ir ārpasaules subjektīvs atspoguļojums, bet otrajā gadījumā to, ka visas lietu īpašības tām piemīt objektīvi, tādejādi pavērdams ceļu ideālismam.

Dž. Berklijs, izmantodams šo nekonsekvenci un aizgū- dams daudzus Loka izstrādātos sensuālisma izziņas elementus, radīja savu subjektīvi ideālistisko izzinās teoriju. Savukārt šo nekonsekvenci no diametrāli pretējām pozīcijām centušies pārvarēt konsekventāki materiālisti, piemēram, Dž. Tolands un D. Didro. Kopumā vērtējot, Loka «Esejai» bija milzīga loma materiālistiskās filozofijas attīstīšana.

Izziņas_ jautājumos Loks bija empīriķis; tātad par galveno zināšanu avotu viņš uzskatīja pieredzi, vērojumu, eksperimentu. Empīrisma metodi izziņā jau bija sācis izstrādāt Frensiss Bekons, un dažus tā aspektus tālāk attīstījis Tomass Hobss (kaut gan Hobss pats nebija konsekvents empīriķis). Loks bija pirmais filozofs, kas detalizēti pievērsās empīriskās izziņas izejas posmam — pieredzei — un konstatēja, ka ikviena pieredze sākas ar ārpasaules uztveršanu, ar sajūtām. Tādējādi viņš ļauno laiku filozofija izveidoja sensuālisma virzienu. Lai gan Loka izstrādātā sajūtu klasifikācija filozofijas un psiholoģijas tālākā attīstības gaitā izrādījusies nepietiekami sistemātiska un precīza, tā devusi daudz ierosinājumu psihologiem.

Loka uzskats par to, ka nav iespējamas iedzimtas zināšanas (jeb, kā viņš parasti izteicās, iedzimtas idejas), ka cilvēks piedzimst kā balta lapa un viņa zināšanas un raksturs veidojas apkārtējās pasaules iedarbības rezultāta, ļoti ietekmēja pedagoģiju. Tas teorētiski pamatoja uzskates līdzekļu nepieciešamību un piemēra lomu audzināšana. No šāda uzskata izrietēja ļoti tālejošas konsekvences uzskatos par sabiedrību, proti, no zinātnes viedokļa nav nedz «augsti», nedz arī «zemi» dzimušo, bet aristokrātu pretenzijas uz valdošo lomu ir aizspriedums un krāpšana.

Jāpiebilst gan, ka Loks pats nav izdarījis tik tālejošus secinājumus no savas mācības.

Iedzimto ideju teoriju bija izstrādājis jau Platons, it īpaši dialogos «Menons», «Tēetets» u. c. To bija pārņēmis Aurēlijs Augustīns un līdz ar viņu vairums kristīgās ticības pārstāvju. Daži tās aspekti sastopami arī R. Dekarta un Loka laikabiedru — Kembridžas platoniķu darbos. Loka polemikai ar šādu koncepciju bija liela progresīva nozīme. Tajā pašā laikā jānorāda, ka Loks nepietiekami novērtēja racionālistiskās izziņas metodes nozīmi. Prātam viņš piešķīra pakļautu lomu — tam vajagot būt pieredzes datu sakārtotājam un sistematizētajam.

Taču, neatzīstot to, ka abstraktās domāšanas ceļa gūtajām atziņām varētu būt kvalitatīvi jauns, augstāks raksturs, vienpusīgais empīrisms nevarēja izzināt lietu būtību, nespēja gūt tādas patiesības, kurām būtu vispārīgs un nepieciešams raksturs. Tas pavēra ceļu agnosticismam. Tiesa, Loks šo ceļu nav gājis, taču daudzus viņa mācības elementus ir izmantojis D. Hjūms, lai pamatotu savus agnosticiskos uzskatus.

Empīriskās un racionālistiskās izziņas metodes vienpusību pirmais centās pārvarēt I. Kants XVIII gs. beigās un citi klasiskās vācu filozofijas veidotāji. Pilnīgi šis uzdevums paveikts tikai marksistiskajā filozofijā^

Raugoties no mūsdienu zinātnes pozīcijām, nav grūti pamanīt Loka uzskatos tās pašas nepilnības, kas bija raksturīgas ari visai XVII —XVIII gs. filozofijai. Tā, piemēram, Loks aplūkoja izziņu galvenokārt ka vienpusīgu procesu, kura gaitā cilvēks uztver ārpasaules iespaidus. īstenībā cilvēks pasauli izzina, galvenokārt aktīvi darbojoties.

Loks, tāpat ka visi tā laika zinātnieki, pētīja individuālā cilvēka izziņu. Tas, protams, ir ļoti svarīgi. Tomēr lielāko daļu savu zināšanu cilvēks iegūst nevis individuālās pieredzes gaitā, bet gan mācoties, tātad apgūstot visas sabiedrības un arī iepriekšējo paaudžu pieredzi. Taču, lasot Loka darbus, pārsteidz nevis šīs atsevišķās nepilnības, bet gan radoša pieeja sava laika aktuālajām problēmām, autora dziļas zināšanas, domas asums un darba mīlestība, kas deva iespēju arī tā laika apstākļos, kad precīzas zinātnes bija tikai matemātika un mehānika, kad zinātnes par cilvēku un cilvēka izziņas procesiem vispār vēl nebija, radīt sistemātisku un iekšēji vienotu mācību par izziņu.

Dž. Lokam ir lieli nopelni ne vien filozofijas, bet arī angļu kultūras attīstībā. Viņš bija pirmais ievērojamais angļu filozofs, kas visus savus darbus sarakstījis dzimtajā valoda. Tas sekmēja zinātniskās terminoloģijas attīstību. Ievērojamākie angļu filozofi pirms Loka — F. Bekons un T. Hobss — savus nozīmīgākos darbus sarakstījuši latīņu valoda. Liela filozofiska darba iznākšana angļu valodā sekmēja zinātniskās leksikas attīstību daudzās' nozarēs.

Džona Loka sacerējums «Eseja par cilvēka sapratni» sastāv no četrām grāmatām. Tā kā sērijas «Avots» pamatuzdevums ir sniegt latviešu lasītājam pasaules izcilo domātāju galvenos darbus un galvenās viņu darbu idejas, kas nozīmīgas_ arī mūsdienās (gan no zinātnes vēstures, gan arī no mūsdienu zinātnes nozaru problemātikas risināšanas aspektiem), mēs šajā izdevumā neievietojam visu Loka darbu. Attiecīgo nodaļu atlase tika veikta ar tādu apiesi, lai šajā grāmatā ievietotās nodaļas visvairāk atsegtu Loka filozofijai raksturīgās problēmas un risinājumus un lasītājs varētu gūt priekšstatu par Loka filozofiju, par viņa pieeju parādību izpētei, par viņa secinājumiem.

Tādējādi mūsu izdevumā ir iekļauta «Esejas par cilvēka sapratni» visa pirmā grāmata (nedaudz saīsināta); otrās grāmatas 1. —13. nodaļa, kā arī 20. un 30. nodaļa; trešās grāmatas 10. nodaļa; ceturtās grāmatas 2. un 3. nodaļa. Tiem lasītājiem, kas vēlas plašāk un dziļāk iepazīt Loka filozofiju, iesakām izmantot viņa rakstu izlasi krievu valodā: JIОКК Д. Избранные философские произведения. В 2-х томах. М., 1960., kā arī jebkuru no daudzajiem izdevumiem oriģinālvalodā.

V. Zariņš Z. Ikere

Pirmā gramata PAR IEDZIMTIEM JĒDZIENIEM

1 . nodaļa IEVADS

Lai cik interesants un saistošs būtu šāds pētījums, es tam nepievērslšos, jo tas neietilpst manos pašreizējos nodomos. Manu mērķu sasniegšanai pietiks, ja iztirzāšu cilvēka izziņas spējas apkārtējo lietu pētīšanas procesā. Un es domāju, ka nebūšu veltīgi tērējis laiku, ja, izmantodams vienkāršu vēsturisku metodi, parādīšu, kādā veidā cilvēka sapratne nonāk pie pastāvošajiem priekšstatiem par apkārtējām lietām, un noteikšu kaut kādus kritērijus zināšanu drošības vērtēšanai, kā ari cēloņus pārlieclbām, kas dažādiem cilvēkiem ir tik dažādas, atšķirīgas un pat pilnīgi pretējas. Pa laikam tās izsaka ar tādu pašpārliecinātību un savas taisnības apziņu, ka tas, kurš pēti pastāvošos uzskatus un konstatē to pretišķības, vienlaikus ņemot vērā mīlestību un pieķeršanos, kāda tiem tiek veltīta, un gara stingrību un degsmi, ar kādu pie tiem mēdz turēties, var sākt šaubīties, vai pasaulē vispār pastāv patiesība un vai cilvēku rīcībā ir piemēroti līdzekļi, lai iegūtu par to drošas zināšanas.

3.     Tāpēc būtu derīgi atrast robežu starp uzskatiem un zināšanām un izpētīt, ar kādiem līdzekļiem mums jāregulē piekrišana vai jāapvalda pārliecība par lietām, par kurām mums nav drošu zināšanu. Šajā sakarībā izmantošu šādu metodi.

Pirmkārt, pētīšu, kā radušās idejas, priekšstati jeb, kā jums labpatiktu nosaukt to, ko cilvēks apjēdz un apzinās kā prātā esošu, un ari ceļus, kā sapratne pie tā nokļūst.

Otrkārt, centīšos parādīt, kādas zināšanas sapratne gūst ar šo ideju palīdzību, kā ari šo zināšanu drošību, aclmre- dzamlbu un apjomu.

Treškārt, pētīšu ticības vai uzskata pamatus un raksturu, [ar uzskatu] šeit domāju piekrišanu, kuru izsakām, kad atzīstam kādu apgalvojumu par patiesu, lai gan par tā patiesumu vēl nav drošu zināšanu. Šeit radīsies iespēja pētīt ari šās piekrišanas iemeslus un pakāpes.

4.      Ja šajā cilvēka sapratnes dabas pētījumā es spēšu atklāt tās iekšējos spēkus, [kā ari to] cik tālu tie sniedzas, kam un kādā pakāpē tie atbilst un kur tie mūs viļ, tad līdz ar to varētu brīdināt cilvēka darbīgo prātu būt uzmanīgākam tādās sfērās, kas tā izziņas spējai nav pa spēkam, likt viņam apstāties, kad ir sasniegta tās galējā robeža, un palikt rimtā neziņā par lietām, kuras pētot izrādītos, ka tās iet pāri mūsu spēju robežām. Var būt, ka tādā gadījumā cilvēki nepretendēs uz universālām zināšanām un neizteiks pārsteidzīgus spriedumus, neizvirzīs jautājumus un nemulsinās ne sevi, ne citus ar strīdiem par lietām, kuras mūsu sapratnei nav pieejamas un par kurām mēs nespējam izveidot prātā skaidrus un noteiktus priekšstatus vai ari par kurām (kā tas, šķiet, pārāk bieži noticis) mums vispār nav jēgas. Izzinādami, cik daudz sapratne var aptvert, cik tālu uz to var paļauties un kādos gadījumos tai jāierobežojas tikai ar minējumiem, mēs varētu iemācīties samierināties ar to, kas mūsu stāvokli ir sasniedzams.

5. Lai gan mūsu sapratnes izziņas spēja var aptvert tikai mazu daļiņu no neizsmeļami lielā lietu kopuma, tomēr mums ir pietiekams pamats cildināt mūsu esības nesavtīgo radītāju, kas zināšanu apjoma un līmeņa ziņā mūs apveltījis daudz lielākā mērā nekā pārējos šās pasaules iemītniekus. Cilvēki patiesi var būt mierā ar to, ko dievs tiem atzinis par labu esam, jo viņš tiem dāvājis (kā saka svētais Pēteris) rraVTOC Jlpog Ј©T)V xai evcepeiav [4] ', visu, kas vien nepieciešams dzīves ērtibām un tikuma zināšanai, un gan sagādājis cilvēkiem visu nepieciešamo šai dzīvei, gan ari norādījis ceļu, kas ved uz labāku [dzīvi]. Lai ari cik nepietiekamas ir cilvēku zināšanas salīdzinājumā ar universālu jeb pilnīgu visa pastāvošā izpratni, tomēr tās viņiem dod pietiekami [daudz] gara gaismas apzināties savu radītāju un neaizmirst savus pienākumus. Cilvēki atradis, ar ko nodarbināt prātu un rokas atbilstoši savai patikai un vēlmēm, ja viņi nepārvērtēs savas fiziskās iespējas un neizšķiedis tās veltes, kas jau atrodas viņu rokās, tikai tāpēc vien, ka visu iegūt nav viņu spēkos. Mums nebūs daudz iemeslu sūdzēties par sava prāta spēju ierobežotību, ja tās izmantosim savā labā, un šajā ziņā tās var paveikt daudz. Un tā būtu nepiedodama un bērnišķīga kaprīze, ja mēs noniecinātu priekšrocības, kādas mums dod zināšanas, un necenstos pilnveidot tās, lai sasniegtu mērķus, kuru dēļ tās mums dāvātas tādēļ vien, ka kaut kas paliek ārpus to iespēju robežām. Nav attaisnojuma slinkam un stūrgalvīgam kalpam, kurš neķeras pie darba sveču gaismā, aizbildinādamies ar spožas saules gaismas trūkumu. Cilvēka gara gaismas svece mirdz pietiekami spoži visām mūsu vajadzībām. Mums jābūt mierā ar atklājumiem, kas paveicami sveces gaismā, un savu sapratni mēs būsim lietojuši pareizi tādā gadījumā, ja visas lietas uzņemsim mūsu spējām atbilstošā formā un mērā un uz tāda pamata, ko spējam izprast, nevis spītīgi un uzstājīgi prasīsim pierādījumus un pilnīgu pamatojumu tur, kur iespējama tikai varbūtība, kas tomēr ir pietiekama visu mūsu vajadzību apmierināšanai. Ja mēs neticēsim nekam tādēļ, ka nespējam pilnīgi izzināt visas lietas, mēs rīkosimies tikpat muļķīgi kā cilvēks, kas neliktu lietā savas kājas, bet sēdētu nekustīgi, kamēr nomirtu, tādēļ vien, ka viņam nav spārnu, ar ko lidot.

6.   Ja apzināsimies savus spēkus, labāk zināsim ari, ko pasākt, lai varētu cerēt uz panākumiem. Kad būsim labi noskaidrojuši savas prāta spējas un novērtējuši, ko varam no tām gaidīt, mēs nejutīsim nedz tieksmi sēdēt, klēpi saliktām rokām, izmisumā par savu nezināšanu, nedz ari apšaubīt un noliegt iegūtās zināšanas tādēļ, ka dažas lietas mums nav izprotamas. Jūrniekam der zināt lotes garumu, kaut ari ar to nevar izmērīt visas okeāna dzīles. Ir labi, ja viņš zina, ka tā ir pietiekami gara, lai sniegtu jūras gultni tajās vietās, kur tas nepieciešams, lai noteiktu kursu un izvairītos no bīstamiem sēkļiem. […] Ja atklājam līdzekļus, ar kuru palīdzību sapratīga būtne — tādā stāvokli, kādā atrodas cilvēks šajā pasaulē, — var un ar kuriem tai vajadzētu valdīt pār saviem uzskatiem un no tiem atkarīgo rīcību, nav jāuztraucas, ja kaut kas paliek neizzināts.

7.   Šādi apsvērumi «Esejai par cilvēka sapratni». Pēc manām domām, lai atbildētu uz neskaitāmajiem jautājumiem, ar kuriem cilvēka prāts mēdz nodarboties, pirmām kārtām ir jāizpētī cilvēka sapratne, jānosaka tās spējas un jānoskaidro, kādiem uzdevumiem tā ir piemērota. Man radās aizdomas, ka tik ilgi, kamēr tas nav izdarīts, mēs sākam no nepareizā gala un veltīgi tiecamies rast apmierinājumu mēģinājumā gūt noteiktas un drošas patiesības par lietām, kas mūs visvairāk interesēja, vienlaikus ļaudami savām domām aizklīst neizmērojamā Esamības okeānā, it kā šis bezgalīgais plašums būtu mūsu sapratnes dabisks un neapšaubāms īpašums, kurā nekas nepaliktu ārpus mūsu sapratnes noteiksmēm, nepaliktu nesaprasts. Ja ļaudis virza savus pētījumus pāri savu spēju robežām un ļauj savām domām klīst tādos dziļumos, kur tās nevar atrast drošu pamatu, tad nav jābrīnās, ka viņi izvirza jautājumus un izraisa strīdus, kuri nekad nenoved pie skaidra risinājuma, bet tikai paildzina un vairo viņu šaubīšanos, līdz beidzot noved viņus pilnīgā skepticismā. Turpretī, ja būtu labi izpētītas mūsu sapratnes spējas, ja tiktu noskaidrots, cik tālu spēj sniegties mūsu zināšanas, un būtu atrasta robeža starp lietu apgaismoto un tumšo pusi — starp to, kas mums ir, un to, kas nav izprotams, — tad varbūt ļaudis bez liekiem sirdsēstiem samierinātos ar vispāratzīto neaptveramā neizzināmlbu un auglīgāk vērstu savas domas un runas uz aptveramā izzināšanu.

8. Tas nu būtu viss, ko gribēju pateikt attiecībā uz šo cilvēka sapratnes pētījumu. Pirms pāreju pie sava domu izklāsta šajā jautājumā, man jāatvainojas par biežo vārda «ideja» lietošanu apcerējumā. Tas ir termins, kas, pēc manām domām, vislabāk noder sapratnes objekta apzīmēšanai cilvēka domāšanas procesā. Es to lietoju, lai izteiktu to, ko saucam par vīziju (phantasm), jēdzienu (notion), priekšstatu (species)'; vai kā ari citādi varētu apzīmēt to, ar ko nodarbojas prāta spējas, cilvēkam domājot. Es nevarēju izvairīties no šā termina biežas lietošanas. Domājams, ikviens man piekritis, ka cilvēka prātā pastāv šādas idejas: ikviens tās apzinās sevī, un pārējo cilvēku runa un rīcība savukārt liecina par to esamību viņos. Tagad pirmām kārtām noskaidrosim, kā idejas rodas cilvēka prātā.

2. nodaļa CILVĒKA DVĒSELĒ NAV IEDZIMTU PRINCIPU

/. Ceļš, kādā nonākam pie zināšanām, pierāda, ka tās nav iedzimtas. 2.—3. Svarīgākais arguments — visu piekrišana — pierāda, ka nekas nav iedzimts. 4. Apgalvojumi par identitātes un pretrunīguma principiem netiek vienprātīgi atzīti. 5. Tos nezina bērni un idioti. 6, —14. Saprāts šos principus neatklāj; pat ja tā būtu, arī tad tas neliecinātu par principu iedzimšanu. 15. Pakāpes patiesības atklāšanā. 16. Piekrišana patiesībām ir atkarīga no skaidras un noteiktas terminu izpratnes. 1S. Cilvēki piekrīt daudziem apgalvojumiem. 19.—20. Mazāk vispārīgais jāuzzina pirms vairāk vispārīgā. 21.—23. Principi, kuriem piekrīt, tos dzirdot pirmo reizi. 24.-25., 27. Atkārtojums.

1. Daži uzskata par pašsaprotamu, ka cilvēka sapratne ietver sevi zināmus iedzimtus principus, sākotnējus jēdzienus, X0ivcu ervoiai*, cilvēka apziņa it ka iespiestas zīmes

kuras dvēsele saņem savā sākotnējā esamības stadijā un piedzimstot nes sev līdzi pasaulē." Lasītājus, kuru prāti ir brīvi no aizspriedumiem, pārliecināšu par šāda uzskata nepatiesumu (ko es ceru darīt nākamajās traktāta dalās), parādīdams, kādā veidā cilvēki, balstoties tikai uz savām dabas dotajām spējām, var sasniegt visas iegūtās zināšanas bez kaut kādu iedzimtu iespaidu palīdzības un gūt drošas atziņas bez jebkādām sākotnējām idejām jeb principiem. Šķiet, ka bez liekas apdomāšanās var piekrist, ka ir nevietā uzskatīt, ka idejas par krāsām ir iedzimtas būtnei, kam dievs devis redzi un spēju uztvert tās ar acīm no apkārtējiem priekšmetiem; ne mazāk nesaprātīgi būtu uzskatīt, ka dažādu patiesību pamatā ir dabiski nospiedumi un iedzimtas zīmes, ja mēs paši spējam iegūt drošas zināšanas par tām tikpat viegli, it kā tās prātā jau atrastos iespiestā veidā.

2.     Viens no visplašāk izplatītiem uzskatiem ir šāds: pastāvot zināmi principi, tiklab spekulatīvi, kā arī praktiski (jo tiek runāts par abiem), un tiem visi cilvēki vienprātīgi piekrītot; līdz ar to, kā apgalvo tamlīdzīgu uzskatu paudēji, šiem principiem jābūt nemainīgiem nospiedumiem, ko cilvēku dvēseles saņem savā sākotnējā esamības stadijā un ko tās pārnes uz šo pasauli tikpat noteikti un reāli, kā tas notiek ar ikvienu no iedzimtām spējām.

3.      Argumentam, kurš balstās uz visu priekrišanas principu, piemīt šāds trūkums: ja tik tiešām tā būtu, ka pastāvētu zināmas patiesības, kurām visa cilvēce piekristu, tad tas tomēr šo ideju iedzimšanu nepierādītu tādā gadījumā, ja būtu iespējams parādīt citu ceļu, kā cilvēkiem nonākt pie šīs visu piekrišanas tādos jautājumos, par kuriem viņi ir vienis pratis, un es uzskatu, ka šāds gadījums ir iespējams.

4.      Bet, kas vēl ļaunāk, šis arguments, kurš balstās uz visu piekrišanu un kuru izmanto, lai pierādītu iedzimtu principu pastāvēšanu, man šķiet pierādījums tam, ka nav tādu principu, jo nav neviena principa, kuram vienprātīgi piekristu visa cilvēce. Sākšu ar spekulatīvajiem principiem un ņemšu kā piemēru izslavētos pierādījuma principus «kas ir, tas ir» un «nav iespējams vienai un tai pašai lietai būt un nebūt», kurus visdrīzāk varētu dēvēt par iedzimtiem. Bet tomēr atļaušos apgalvot, ka šie apgalvojumi ir vēl ļoti tālu līdz visu piekrišanai, jo liela daļa cilvēces par tiem nav pat dzirdējusi.

5.       Pirmkārt, skaidri redzams, ka bērniem un idiotiem nav ne mazākās nojausmas, nedz domas par tādiem [principiem]. Ar šo faktu pietiek, lai apstrīdētu visu piekrišanu, bez kuras nav iedomājama neviena iedzimta patiesība, jo, man šķiet, apgalvojums, ka dvēselē esot patiesības, kuras tur ierakstītas, bet kuras dvēsele neapjaušot vai nesaprotot, ir diezgan pretrunīgs. Ja vārds «ierakstīt» vispār kaut ko izteic, tad gan neko citu kā — novest patiesības līdz apziņai. Bet [tas, ka var] ierakstīt kaut ko dvēselē, pašai dvēselei to nenojaušot, man šķiet gandrīz nesaprotami. Tādējādi, ja bērniem un idiotiem ir dvēseles, ir prāts ar tur jau ierakstītām zīmēm, viņiem tās neizbēgami jāap- jauš, šīs patiesības jāzina un tām jāpiekrīt, bet, tā kā viņi to nedara, tad, acīm redzot, šādu ierakstu tur nav. Tātad, ja jēdzieni nav dabas ierakstīti, kā tie var būt iedzimti? Un, ja jēdzieni ir ierakstīti, kā tie var būt nezināmi? Apgalvot, ka jēdziens ir dvēselē ierakstīts, un tai pašā laikā apgalvot, ka dvēsele par to nekā nezina un nekad nav to pamanījusi, nozīmē pārvērst šo ierakstu par tukšu vietu. Nevar apgalvot, ka apgalvojums atrodas dvēselē, ja dvēsele nekad to nav pazinusi un nekad nav to apzinājusies. Tātad, ja apgalvojumi «kas ir, tas ir» un «ir neiespējami vienai un tai pašai lietai būt un nebūt» ir dabas ierakstīti, tad bērni tos nemaz nevar nezināt, tie ir prātā zīdaiņiem un visām citām radībām, kam vien ir dvēsele, viņiem tie jāapzinās kā patiesi un tiem jāpiekrīt.

6. —14. Lai izvairītos no šīs pretrunas, parasti apgalvo, ka visi cilvēki uzzina šīs patiesības un tām piekrīt tad, kad sāk spriest, un tas ir pietiekami, lai pierādītu patiesību iedzimšanu. Uz to es atbildu:

7.      Apšaubāmus izteikumus5 , kas bieži vien neietver nekādu jēgu, reizēm kādas idejas pārņemti cilvēki sāk lietot kā neapgāžamus argumentus, jo viņi necenšas pārbaudīt pat to, ko paši saka. Patiesībā, ja piešķiram šim argumentam mūsu tagadējam mērķim kaut cik atbilstošu jēgu, tad šis iebildums nozīmē vienu no diviem: vai nu to, ka, tiklīdz cilvēki sāk spriest, viņi tūlīt uzzina un ievēro šos iedomātos iedzimtos ierakstus, vai arī to, ka tieši spriešanas spēju lietošana un vingrināšana palīdz cilvēkiem atklāt šos principus un, protams, [palīdz] iepazīties ar tiem.

8.    Ja viņi domā, ka ar saprāta lietošanu cilvēki var atklāt šos principus un ka tas ir pietiekami, lai pierādītu, ka tie ir iedzimti, viņu pierādījuma veids būs šāds: proti, lai arī kādas patiesības spriešanas spēja mums varētu atklāt un likt tām nešaubīgi piekrist, šīs patiesības ir dabas ierakstītas prātā. Tā kā visu piekrišana, ko uzskata par principu iedzimšanas pazīmi, nenozīmē neko vairāk kā to, ka, izmantojot spriešanas spējas, varam nonākt līdz kaut kādām zināšanām par šīm patiesībām un to atzīšanu, tad tādā gadījumā tā nozīmē, ka nebūs atšķirības starp matemātiķu aksiomām un no tām izsecinātām teorēmām, jo visas patiesības vajag vienādi uzskatīt par iedzimtām, tādēļ ka tās ir atklājumi, kurus izdara ar spriešanas spēju palīdzību, un patiesības, pie kurām sapratīga būtne var droši nokļūt, ja pareizi izmanto savu domāšanu.

9.     Bet kā šie cilvēki var domāt, ka spriešanas spējas ir nepieciešamas, lai atklātu principus, kurus uzskata par iedzimtiem, ja spriešanas spējas ir tikai spēja izsecināt nezināmas patiesības no jau zināmiem principiem vai apgalvojumiem? Bez šaubām, nekad nevar uzskatīt kaut ko par iedzimtu, ja ir vajadzīgs spriest un piedomāt, lai to atklātu, ja vien, kā jau teicu, visas neapšaubāmās patiesības, kuras spriešanas spēja mums jebkad mācījusi, nav jāuzskata par iedzimtām. Ja nepieciešams lietot un izmantot spriešanas spējas, lai liktu sapratnei saskatīt to, kas sākotnēji ir tajā iegravēts, bet nevar sapratnē atrasties, pirms tā to neapzinās, tad tikpat labi var uzskatīt, ka nepieciešams lietot spriešanas spējas, lai liktu acīm saskatīt redzamas lietas.

10.     Varbūt šajā sakarībā var iebilst, ka matemātiskiem pierādījumiem un citām neiedzimtām patiesībām uzreiz nepiekrīt, tikko tās tiek izvirzītas, un šajā ziņā tās atšķiras no matemātiskām aksiomām un citām iedzimtām patiesībām. Vēlāk man būs izdevība runāt plašāk par tādiem gadījumiem, kad izteikumam piekrīt, tiklīdz tas ir izvirzīts. Es šeit labprāt pieļauju, ka aksiomas no matemātiskiem pierādījumiem atšķiras ar to, ka vajadzīgs izmantot prātu un dažādus pierādījumus, lai mēs pēdējos saprastu un tiem piekristu, bet pirmās, tiklīdz tās aptver, bez lielākas prātošanas pieņem un atzīst. Jo spriešana ir meklējumi un klejojumi neizzinātajā, [un tā] prasa centību un pūles.

11.     Ja papūlēsimies nedaudz uzmanības pievērst savas sapratnes darbībām, tad atklāsim, ka prāta gatavība tūlīt piekrist dažām patiesībām nav atkarīga nedz no dabas ierakstiem, nedz arī no spriešanas spēju lietošanas, bet gan no citas garīgas spējas, kura krasi atšķiras kā no viena, tā no otra, kā to vēlāk redzēsim. Tātad spriešanai nav nekāda sakara ar mūsu piekrišanu aksiomām. Ja sakot, ka «ļaudis tās zin un tām piekrīt, tiklīdz sāk spriest», domā, ka spriešana palīdz izzināt šīs aksiomas, tad tas ir galīgi aplami, un, ja arī būtu pareizi, tad pierādītu tikai to, ka principi nav iedzimti.

12.      Ja ar aksiomu iepazīšanu un piekrišanu tām «kad sāk spriest» saprot, ka tas ir laiks, kad prāts sāk tās ievērot, un tiklīdz bērni sāk spriest, arī viņi šīs aksiomas uzzina un tām piekrīt, tad šis uzskats ir aplams un vieglprātīgs. Pirmkārt, tas ir aplams, jo, bez šaubām, aksiomas vēl nav prātā tad, kad tikko sāk spriest, un tāpēc ir aplami, ja spriešanas sākumu uzskata par aksiomu atklāšanas momentu. Cik daudz piemēru liecina par spriešanas spējām bērnā, pirms viņam ir jebkādas zināšanas par aksiomu «ir neiespējami vienai un tai pašai lietai būt un nebūt». Es pieļauju, ka cilvēki nenonāk pie šīm vispārīgajām un abstraktajām patiesībām, ko uzskata par iedzimtām, kamēr viņi nesāk spriest, taču jāpiebilst, ka daži pat tad tās nezina. Tas ir pareizi, jo, kamēr cilvēki nesāk spriest, tikmēr prātā nav izveidotas tās vispārīgās abstraktās idejas, kas atspoguļotas aksiomās. Pēdējās maldīgi uzskata par iedzimtiem principiem, bet patiesībā tās ir atklājumi, kuri veikti, un patiesības, kuras ievadītas un ienestas prātā un atklātas tādā pašā veidā kā citi apgalvojumi, kurus neviens muļķīgi neuzskata par iedzimtiem.

13.     Apgalvojums, ka cilvēki zina un piekrīt aksiomām tad, «kad viņi sāk spriest», būtībā nenozīmē neko citu kā to, ka aksiomas nepavisam nav zināmas un tās neievēro, kamēr nesāk spriest, taču iespējams, ka cilvēks tam piekritīs kādreiz vēlākā dzīves posmā, bet kad, nav droši zināms. To pašu var teikt arī par citām izzināmām patiesībām, ne tikai par aksiomām vien.

14.      Otrkārt, ja šo patiesību uzzināšanas un atzīšanas laiks patiesi sakristu ar momentu, kad cilvēki sāk spriest, arī tas neliecinātu par to iedzimšanu. Šāds pierādīšanas veids ir tikpat vieglprātīgs, cik pieņēmums aplams. Kāda loģika pierādīs, ka jēdzieni jāuzskata par dabas ierakstītiem dvēselē tās veidošanās sākumā vienīgi tāpēc, ka tās ievēro un tām piekrīt tādā gadījumā, ja kāda prāta spēja, kam ir pavisam cits darbības lauks, sāk izpaust sevi darbībā. Tādējādi, ja uzskatītu, ka laiks, kad [bērns] sāk runāt, ir laiks, kad [viņš] šim aksiomām piekrīt pirmo reizi (tikpat labi varētu apgalvot, ka tas ir laiks, kad cilvēks sāk spriest), tad šis uzskats to iedzimšanu pierādītu kā apgalvojums, ka tās ir iedzimtas tāpēc, ka ļaudis tām piekrīt, kad sāk domāt.

15.    Vispirms sajūtas [paver durvis] atsevišķām idejām un ar tām piepilda pagaidām tukšo telpu, un, prātam pakāpeniski iepazīstoties ar šim idejām, tās uzkrājas atmiņā un tām dod vārdus. Pēc tam prāts, ejot tālāk, tās abstrahē un pakāpeniski iemācās lietot vispārīgos nosaukumus. Tādējādi prāts tiek apbruņots ar idejām un valodu — [tas ir] materiāls, ar kuru nodarbojas spriešanas spēja. Spriešanas spēja izpauž sevi jo dienas, jo redzamāk, pieaugot materiālu daudzumam, kas nodrošina tai darbu. Bet, lai gan vispārīgo ideju krājums un vispārīgo vārdu lietošana parasti pieaug vienlaikus ar spriešanas spēju, tomēr es neuzskatu, ka tas varētu pierādīt ideju iedzimšanu.

16.    Bērns nezina, ka trīs plus četri ir vienāds ar septiņi, kamēr viņš neprot skaitīt līdz septiņi un kamēr viņam ir svešs vienādības vārds un ideja, bet, kad šos vārdus «trīs» un «četri» viņam izskaidro, bērns tūlīt atzīst, pareizāk būtu teikt, — saprot šā apgalvojuma patiesumu. Tas nenotiek tādēļ, ka šī patiesība būtu iedzimta un piekrišana nebūtu iespējama ātrāk, pirms bērns neprot spriest. Izteikuma patiesums kļūst viņam skaidrs tikai tad, kad viņam ir skaidra un noteikta jēga par šo vārdu nozīmi. Pieaudzis cilvēks zina, ka astoņpadsmit plus deviņpadsmit ir trīsdesmit septiņi, tāpat kā viens plus divi ir trīs, turpretī bērns pirmo neuzzina tik drīz kā otro nevis spriešanas spēju trūkuma dēļ, bet gan tādēļ, ka idejas, ko apzīmē vārdi «astoņpadsmit», «deviņpadsmit», «trīsdesmit septiņi» netiek apgūtas tik drīz, kā tās, ko apzīmē ar vārdiem «viens», «divi» un «trīs». […]

18. Es jautāju, vai tas, ka cilvēks piekrīt kādam apgalvojumam, to dzirdot pirmo reizi un saprotot terminus, neliecina par zināmu principu iedzimšanas nozīmi? Ja tas tā nav, tad visu piekrišanu veltīgi uzskata par principu iedzimšanas nozīmi; pretējā gadījumā jāuzskata par iedzimtiem visi principi, kuriem cilvēki piekrīt, tos dzirdot pirmo reizi, pie tam viņi konstatēs, ka ir vairāk kā bagātīgi apgādāti ar iedzimtiem principiem. Ja uzskatu par aksiomu iedzimšanu pamato ar argumentu, ka cilvēki tām piekrīt tūlīt, pirmo reizi tās dzirdot, tad šī pamatojuma dēļ jāuzskata par iedzimtām daudzas aritmētiskas izteiksmes. Tādējādi pārējo iedzimto aksiomu skaitā ietilps apgalvojumi «viens plus divi ir trīs» un «divi plus divi ir četri», turklāt šeit iekļausies milzīgi daudz citu skaitlisku izteiksmju, kurām ikviens piekrīt, tās pirmo reizi dzirdot un saprotot terminus. Tā nav tikai skaitļu un dažu par tiem veidoto izteikumu priekšrocība, bet pat dabas zinātnes un visas citas zinātnes bagātas ar izteikumiem, kuriem nešauboties piekrīt ikviens, kas tos saprot. «Divi ķermeņi nevar atrasties vienā un tai pašā vietā» ir tāda pati vispārpieņemta aksioma kā «ir neiespējami vienai un tai pašai lietai būt un nebūt», «balts nav melns», «kvadrāts nav aplis» un «dzeltens nav salds».

19. Un, lai nesaka, ka šos īpašos pašsaprotamos izteikumus kā «viens un divi ir trīs» un «zaļš nav sarkans», kuriem tūlīt piekrīt, tos dzirdot pirmo reizi, uztver kā secinājumus no kaut kādiem vairāk vispārīgiem izteikumiem, kurus uzskata par iedzimtiem principiem, jo ikviens, kurš papūlēsies pievērst uzmanību tam, kas notiek prātā, noteikti nāks pie secinājuma, ka šie un mazāk vispārīgi izteikumi ir droši zināmi un tiem nešauboties piekrīt cilvēki, kam nav ne mazākās jēgas par šiem vispārlgākajiem, un, tā kā augšminētie izteikumi parādās cilvēka prātā pirms tā dēvētajiem pirmajiem principiem, tad pēdējie nevar būt par iemeslu piekrišanai, ko saņem pirmie, tiklīdz tos pirmo reizi dzird. […]

21.    Bet neesam vēl beiguši jautājumu par «piekrišanu apgalvojumiem, tos pirmo reizi dzirdot un saprotot terminus». Pirmkārt, mums vajadzētu ņemt vērā, ka šī piekrišana nevis kalpo kā iedzimšanas pazīme, bet gan pierāda pilnīgi pretējo — šeit tiek pieļauts, ka vairāki cilvēki, kuri saprot un zina citas lietas, nekā nezina par šiem principiem tikmēr, kamēr tos kāds viņiem padara zināmus, un cilvēks var neiepazīt šis patiesības līdz tam laikam, kamēr nav tās dzirdējis no citiem. Ja jau tie būtu iedzimti, kādēļ gan vajadzētu dzirdēt tos no citiem, lai tiem piekristu; ja jau tie būtu mūsu sapratnē dabas sākotnēji ierakstīti (ja šādi ieraksti pastāvētu), kādēļ tos nevar zināt pirms to dzirdēšanas? […]

22.   Ja apgalvos, ka sapratnē atrodas domās ietvertas [implicit] zināšanas, nevis ārēji izsacītas [explicit] zināšanas par šiem principiem, kamēr tos pirmo reizi neizvirza citi cilvēki, tad līdz ar to grūti būs aptvert, ko nozīmē sapratnē ierakstīts, domās ietverts princips, ja vien ar to nedomā to, ka cilvēka prāts spēj šādus izteikumus saprast un tiem stingri piekrist. Un tādējādi visus matemātiskos pierādījumus līdzīgi pirmiem principiem būtu jāuzskata par dabiski ierakstītiem cilvēka prātā. Šķiet, ka tam diezin vai piekritis cilvēki, kuriem ir grūtāk kādu pieņēmumu pierādīt nekā piekrist jau gatavam pierādījumam. Un nebūs daudz tādu matemātiķu, kuri noticēs, ka visas viņu zīmētās diagrammas ir tikai kopijas no jau gataviem zīmējumiem, kurus daba iegravējusi viņu prātos.

23. Es baidos, ka ir vēl viens vārīgs punkts argumentācijā, ar kuras palīdzību mēģina pierādīt, ka aksiomas, kurām piekrīt no pirmās dzirdēšanas, jāuzskata par iedzimtām tādēļ, ka cilvēki piekrīt apgalvojumiem, kas viņiem nav mācīti, pie tam neprasot citus pierādījumus un argumentus kā vien terminu izskaidrojumu vai izpratni. Man šķiet, ka tas izskaidrojams ar maldīgo uzskatu, ka cilvēkiem nekas neesot jāiemācās un jāmāca de novo [5] , taču īstenībā cilvēkus māca un viņi patiešām iemācās daudz ko tādu, ko viņi līdz šim nezināja. Pirmkārt, cilvēki neapšaubāmi ir iemācījušies vārdus un to nozīmi — tie ne viens, ne otrs nav iedzimti. Šajā gadījumā tās nav visas iegūtās zināšanas, jo nedz idejas, par kurām ir kaut kas izteikts apgalvojumā, nedz nosaukumi to apzīmēšanai nav dzimuši reizē ar cilvēku, bet gan iegūti vēlāk. Ja visos apgalvojumos, kuriem piekrīt, tos dzirdot pirmo reizi, gan termini, gan idejas, ko šie termini apzīmē, nav iedzimti, tad es labprāt gribētu zināt, kas īsti paliek pāri šajos apgalvojumos [tāds], kas iedzimts. Es labprāt gribētu "dzirdēt kādu nosaucam izteikumu, kura idejas vai termini būtu mums iedzimti. Pakāpeniski apgūstot idejas un vārdus, iemācoties to savstarpējo sakarību, mēs piekrītam izteikumiem, tos pirmo reizi dzirdot tādā gadījumā, ja tie izteikti ar tādiem vārdiem, kuru nozīmi esam iemācījušies, un ar šiem vārdiem izteikto ideju savstarpējo atbilstību vai neatbilstību varam uztvert, ja idejas salīdzinām; bet tajā pašā laikā citiem izteikumiem mēs nespējam nekādā veidā piekrist, jo tie, kaut gan ir skaidri un noteikti paši par sevi, tomēr attiecas uz idejām, kuras nav tik ātri un viegli apgūstamas. Jo vārdiem, kuri būtībā ir vairāk tukšas skaņas nekā ideju zīmes, mēs varam piekrist tikai tiktāl, ciktāl vārdi atbilst mūsu idejām. Bet, tā kā parādīt tiklab ceļus un veidus, kā cilvēka prātā nonāk zināšanas, kā ari pamatus dažādu piekrišanas pakāpju pastāvēšanai ir nākošo pārrunu uzdevums, tad šeit pietiek tikai mazliet pieskarties šim jautājumam, kurš ir viens no iemesliem, kas liks man apšaubīt principu iedzimšanu.

24.       Noslēdzot jautājumu par visu piekrišanu, es pievienojos iedzimto principu aizstāvētājiem tajā ziņā, ka, ja principi iedzimtu, tad visiem būtu jābūt vienis pratis ar tiem. Taču, ja patiesība ir iedzimta, bet tai tomēr nepiekrīt, tad man tas liekas tikpat nesaprotami kā tas, ka cilvēks zina kādu patiesību un vienlaikus nekā par to nezina. Bet, kā atzīst šie paši cilvēki, principi nevar būt iedzimti tādā gadījumā, ja tiem nepiekrīt tiklab tādi ļaudis, kas nesaprot valodu, kurā tie izteikti, gan ari liela daļa tādu, kas to saprot, bet līdz šim nav ne domājuši, nedz dzirdējuši par šādiem principiem. […]

25.      Var uzskatīt, ka abi pieminētie izteikumi nav tādas patiesības, kuras bērna prāts spētu uzreiz aptvert. Tālāk, tie nav apriori visām apzināti iegūtām vai gadījuma rakstura zināšanām, kādiem tiem neapšaubāmi vajadzētu būt, ja tie būtu iedzimti. Bez šaubām, bērns zina, ka aukle, kas to baro, nav kaķēns, ar ko tas rotaļājas, nedz melnais moris, no kā viņš bīstas, un ka vērmeles vai sinepes, no kā viņš atsakās, nav ābols vai cukurs, pēc kā viņš raud; par to mēs visi esam pārliecināti un to neapstrīdam. Bet kurš apgalvos, ka, tikai pateicoties iedzimtam principam «Nav iespējams vienai un tai pašai lietai būt un nebūt», bērns ir cieši pārliecināts par šim un citām savām zināšanām vai ka bērnam šādā vecumā ir kāda nojausma vai jēga par šo izteikumu, kaut ari viņš zina daudz citu patiesību? Taisnīgi var uzskatīt, ka pieaugušam cilvēkam, kurš apgalvo: «Bērns ar saviem knupīšiem un grabullšiem piedalās vispārējās abstraktās pārdomās» piemīt vairāk centības un dedzības, paužot savu uzskatu, bet mazāk patiesīguma un taisnības nekā bērnam.

27. Mēs esam jau pietiekami skaidri pierādījuši faktu, ka augšminētās aksiomas nav zināmas bērniem, idiotiem, kā ari lielai daļai cilvēku vispār. Bet turklāt ir vēl viens arguments pret principu iedzimšanu: ierakstiem, ja tie būtu dabiski un iedzimti nospiedumi, būtu visskaidrāk un visspilgtāk jāparādās tajos cilvēkos, kuriem pagaidām nav ne mazākās nojausmas par tiem. Manuprāt, tas ir drošs pierādījums, ka principi nav iedzimti, jo vismazāk tie ir zināmi tieši tiem cilvēkiem, kuros, ja principi būtu iedzimti, tie atklātos visspēclgāk un visspilgtāk. Bērnus, idiotus, mežoņus un analfabētus paradumi un aizgūti uzskati ir vismazāk samaitājuši, mācības un izglītība nav vēl ievirzījušas viņu dabiskās domas citās gultnēs, viņi ir tie, kuru prātos, kā būtu pamats domāt, iedzimtām idejām vajadzētu skaidri atklāties ikvienam skatienam, kā tas neapšaubāmi ir ar bērnu domām. Pamatoti varētu gaidīt, ka šie principi ir labi zināmi plānprātiņiem, jo, tā kā principi tiekot tieši iespiesti dvēselē (kā šā uzskata aizstāvji apgalvo), tad tiem nav nekāda sakara ar cilvēka veselību vai atsevišķu orgānu attīstības stāvokli, kas ir vienīgā atzītā atšķirība starp idiotiem un garīgi veseliem cilvēkiem. Bet, ak vai, kādas vispārīgas aksiomas gan var rast bērnos, idiotos, mežoņos un analfabētos! Priekšstatu viņiem ir nedaudz, un tie ir ierobežoti, aizgūti no apkārtējiem priekšmetiem, ar kuriem viņi visbiežāk nonāk saskarē un kuri atstājuši visdziļākos un paliekošākos iespaidus sajūtās. Vispārējus izteikumus reti min indiāņu būdās, vēl mazāk tie atrodami bērnu domās, ne mazākās nojausmas par tiem nav idiotu prātos. Ar tiem nodarbojas un tos lieto kultūrtautu skolas un akadēmijas, kur pierasts pie šāda veida sarunām un mācībām un kur bieži notiek disputi. Sls aksiomas ir piemērotas sarežģītai argumentācijai un noderīgas pārliecināšanai, bet maz dod patiesības atklāšanai un zināšanu virzīšanai uz priekšu.

3 . nodaļa NAV IEDZIMTU PRAKTISKO PRINCIPU

/.—2. Morāles principi. 3. Cilvēki nevar tos savās domās atzīt un ar praktisko darbību noliegt. 4.-5. Morāles likumiem vajag pierādījumu. 6. Tikums ir vispāratzīts, jo [tas ir] derīgs. 8. Gadījumi, kad sirdsapziņa neliecina par iedzimtiem morāles likumiem. 9. Piemēri. 13. Iedzimtu principu nezināšana izslēdz to drošību. 21. Pasaulē ir daudz pretēju principu. 22.-24., 26. Kā pie tiem nonāk. 27. Principi ir jāpārbauda.

1.   Ja spekulatīvās aksiomas, kuras apskatījām iepriekšējā nodaļā, nav visu atzītas, kā to pierādījām, tad vēl jo vairāk tas attiecas uz praktiskajiem principiem. Un, es domāju, grūti būs atrast kādu morāles likumu, kurš varētu pretendēt uz tādu vispārēju un momentānu atzīšanu kā izteikums «kas ir, tas ir» vai būt tik acīm redzami patiess kā izteikums «nav iespējams vienai un tai pašai lietai būt un nebūt». Tādējādi redzam, ka praktiskiem principiem ir vēl mazāk tiesību saukties par iedzimtiem, un šaubas par tiem kā par dabiskiem nospiedumiem cilvēka dvēselē ir lielākas nekā gadījumā ar spekulatīvajiem principiem. Tas nenozīmē, ka mēs vispār apšaubām to patiesumu. Tie ir tikpat patiesi, taču ne tik pašsaprotami. Spekulatīvajās aksiomās pierādījums ir jau ietverts, bet, lai atklātu, cik lielā mērā morāles principi atbilst patiesībai, vajadzīgi tiklab prātojumi un pārrunas, kā ari prāta piepūle. Tie nav tik skaidri kā gara spējās dabas iegravēti ieraksti, kuriem, ja tādi vispār ir, jābūt acīm redzamiem, pašsaprotamiem un vispārzināmiem. Bet tas nav šo principu patiesuma vai drošuma noniecinājums, tāpat kā mēs nenoniecinām izteikuma «trijstūra triju leņķu summa ir vienāda ar diviem taisnleņķiem» patiesumu vai drošību, kaut ari pēdējais nav tik skaidrs kā izteikums «veselais ir lielāks nekā tā daļa», nedz ari spēj izraisīt vienprātīgu piekrišanu, to dzirdot pirmo reizi. Pietiek ar to, ka morāles likumus var pierādīt, un tādēļ varam vainot tikai sevi, ja neesam tos pietiekami izzinājuši. Bet, tā kā daudzi cilvēki par morāles likumiem nekā nezina un citi tos pieņem ar lielu vilcināšanos, tad tas skaidri pierāda, ka tie nav nedz iedzimti, nedz ari tādi, kas bez meklēšanas duras acis.

2.    Vai pastāv tādi morāles principi, kurus atzīst visi bez izņēmuma? Šis jautājums adresēts katram, kurš kaut nedaudz zina cilvēces vēsturi un kura skats redz tālāk par savas mājas slieksni. Kur ir šāda vispārpieņemta praktiska patiesība, kurai piekrīt bez šaubām un ierunām (kā tas notiktu, ja tā būtu iedzimta)? Taisnīgums un saistību pildīšana ir principi, kurus, šķiet, atzīst vairums cilvēku. Sā principa darbības sfēra, kā liekas, aizsniedzas pat līdz laupītāju midzeņiem un lielāko neliešu konfederācijām, un ari tie, kuri aizgājuši vistālāk no cilvēcības, tomēr ievēro taisnīguma likumus savstarpējās attiecībās. Es pieļauju iespējamību, ka pat likumpārkāpēji savā starpā tos ievēro, kaut gan neuzskata tos par iedzimtiem dabas likumiem. Savas sabiedrības ietvaros viņi šādi rīkojas ērtības labad, bet ir neiespējami izprast, ka cilvēks, kurš atzīst taisnīgumu kā praktisku principu, kurš rīkojas godīgi attiecība uz savu amata brāli, tajā pašā laika apzog vai nogalina jebkuru godīgu cilvēku, ko vien sastop sava ceļa. Taisnīgums un patiesīgums ir saites, kuras saista sabiedrību, un tādēļ arī laupītājiem un zagļiem, kas pārtraukušisakarus ar pārējo pasauli, jāievēro taisnīguma likums sava starpa, jo citādi viņi nevar turēties kopā. Bet kurš apgalvos, ka tiem, kas dzīvo krāpdami un laupīdami, piemīt iedzimti patiesīguma un taisnīguma principi, kurus viņi atzīst un kuriem piekrīt?

3.   Varbūt šeit iebildīs, ka viņu prāts klusībā piekrīt tam, ar ko ir pretrunā viņu rīcība? Uz to es atbildu, ka, pirmkārt, es vienmēr esmu uzskatījis cilvēka rīcību par labāko viņa domu interpretētāju. Bet, tā kā ir droši zināms, ka cilvēku vairākuma rīcība un dažu indivīdu atklāts apgalvojums vai nu apšauba, vai arī noliedz šos principus, nav iespējams runāt par visu piekrišanu (lai gan runa šeit ir tikai par pieaugušajiem), tādēļ nav arī iespējams tos uzskatīt par iedzimtiem. Otrkārt, šķiet savadi un nesaprotami, ka varētu pastāvēt iedzimti praktiski principi, kuru ietekmes sfēra ierobežojas ar domāšanu. Praktiski principi, kurus dod pati daba, pastāv tāpēc, lai tos izmantotu, un tiem jārosina atbilstoša rīcība, nevis tīri spekulatīva piekrišana to patiesumam, citādi tos veltīgi nošķir no spekulatīviem principiem. Uzskatu, ka daba apveltījusi cilvēku ar tieksmi pēc laimes un pretīgumu pret ciešanām. Šie patiešām ir iedzimti praktiski principi, kuri (ka praktiskiem principiem pienāktos) nemitīgi darbojas, nesacīdami un ietekmēdami mūsu rīcību. Tie ir vispārēji un nemainīgi, un konstatējami visādos un visāda vecuma cilvēkos, bet tā ir tieksme pēc labā, nevis patiesības ieraksts cilvēka sapratnē.

4.   Cits iemesls, kurš liek man apšaubīt praktisku principu iedzimšanu, ir tāds, ka, manuprāt, nevar izvirzīt nevienu morāles likumu, kuram cilvēki ar pilnam tiesībām nevarētu prasīt pamatojumu, kas izrādītos smieklīgi un galīgi absurdi, ja morāles likumi būtu iedzimti vai arī tikai pašsaprotami, jo katram iedzimtam principam vajadzētu būt tādam, ka tam nevajag ne pierādījuma, lai to atzītu par patiesu, nedz arī pamatojuma, lai to atzītu par labu. Cilvēku uzskatītu par nesaprātīgu, ja viņš taujātu pēc tāda vai citāda pamatojuma, kāpēc «nav iespējams vienai un tai pašai lietai būt un nebūt», vai arī censtos tādu sniegt. Tas ir pats par sevi saprotams, un nekādi citi pierādījumi šeit nav vajadzīgi: kurš saprot valodu, tas to uzskatīs par pašsaprotamu, un, ja viņš tomēr nepiekritīs, tad neviens arī nepiespiedīs viņu to darīt. Bet, ja visstabilāko no morāles likumiem — «nedari citam to, ko tu negribētu, lai tev dara», kurš ir sabiedrības tikumības pamata, deklarētu cilvēkam, kas nekad nav par to dzirdējis, bet tomēr ir spējīgs saprast tā jēgu, tad nebūtu nekā absurda, ja šis cilvēks jautātu pēc pamatojuma, kāpēc tas tā ir Un, vai šā likuma paudējam tad nevajadzētu izskaidrot šā likuma patiesumu un saprātīgumu? Tas skaidri pierāda, ka morāles likumi nav iedzimti, pretējā gadījumā nevajadzētu nedz gaidīt, nedz sniegt kādus pierādījumus, bet, tiklīdz tos dzirdētu un saprastu, tos pieņemtu un atzītu par neapstrīdamu patiesību, par kuru cilvēkam nevar rasties nekādas šaubas.

5.    Cilvēkiem jātur vārds; tas, neapšaubāmi, ir svarīgs un nenoliedzams morāles likums. Bet, ja kristietim, kurš tic laimei un ciešanām viņsaulē, jautātu, kādēļ cilvēkam jātur dotais vārds, viņš pamatotu to tādā veidā: «Tādēļ, ka to prasa dievs, kura rokās ir vara pār mūžīgo dzīvi un nāvi.» Bet, ja to jautātu Hobsa piekritējam, viņš atbildētu: «Tādēļ, ka to prasa sabiedrība, un Leviatāns' tevi sodīs, ja tu tā nedarīsi.» Ja to pavaicātu pagānu filozofam, viņš atbildētu: «Tādēļ, ka rīkoties citādi būtu negodīgi, cilvēka necienīgi, tas būtu pretrunā ar tikumu — cilvēka dabas vispilnīgāko sasniegumu.»

6.   Lielā uzskatu daudzveidība par morāles likumiem patiesība izriet no cilvēku daudzveidīgajiem priekšstatiem par laimi. Tas nevarētu tā būt, ja praktiskie principi būtu iedzimti un paša dieva rokas rakstīti prātā. Es piekrītu, ka dieva eksistence izpaužas tik daudzos veidos un paklausība, kuru esam tam parādā, ir tik atbilstoša saprāta gaismai, ka lielākā cilvēces daļa pieņem to kā dabas likumu. Tomēr, manuprāt, jāpieļauj iespēja, ka daudziem morāles likumiem cilvēki piekrīt, nezinot vai neatzīstot morāles īstos pamatus, kuri ir vienīgi dieva griba un likums. Dievs saskata cilvēkus pat visdziļākajā tumsā, un viņa rokās ir atalgojums un sods, un pietiekami liela varenība, lai sauktu pie atbildības vislepnāko pārkāpēju. Tā kā dievs ir nesaraujami savienojis tikumu un sabiedrības laimi, padarīdams vingrināšanos tikumā tiklab par nepieciešamu sabiedrības saglabāšanai, kā ari par jūtami noderīgu tiem, ar kuriem tikumiskam cilvēkam iznāk sastapties, tad nav nekāds brīnums, ka cilvēks šos morāles likumus ne tikai atzīst pats, bet ari ieteic un cildina saskarsmē ar citiem, jo likumu ievērošana savukārt nesis ari viņam pašam labumu. Cilvēks var, kā aizstāvot savas intereses, tā pārliecības dēļ pasludināt par svētu to, bez kura, ja tas samīdīts kājām un nozaimots, neviens nevar justies mierīgs un drošs. Lai gan tas nemazina šo likumu kā morālu un mūžīgu pienākumu pazīmi, tomēr tas liecina, ka likumu ārējā atzīšana, kuru cilvēki izsaka vārdos, nepierāda to iedzimšanu.

9. Es nesaprotu, kā cilvēki visā nopietnībā varētu pārkāpt morāles likumus, ja tie būtu iedzimti un iegravēti viņu prātos. Pavērojiet armiju, kas izlaupa pilsētu, un padomājiet, kāda gan šeit var būt runa par morāles principu ievērošanu vai izjūtu, vai sirdsapziņas balsi, ja tiek pastrādātas zvērības. Cilvēki, kuriem nedraud sods vai nopēlums, laupa, slepkavo, izvaro. Vai tad nav bijušas veselas nācijas, starp tām viscivilizētākās, kas pametušas savus bērnus un atstājušas tos laukmalēs, lai viņi mirtu no bada vai ari tos saplosītu zvēri, un šādu rīcību nosodīja un apšaubīja tikpat maz kā bērnu radīšanu. Vai tad vēl tagad cilvēki dažās zemēs jaunpiedzimušos neapbedl kopā ar mātēm, ja tās mirušas radībās, vai ari nogalina, ja kāds astrologs pasludina, ka viņi piedzimuši zem nelaimīgas zvaigznes?

13. Pēc manām domām, no visa minētā var droši secināt: ja kādu praktisku likumu cilvēki bez nosodījuma pārkāpj, tad to nevar uzskatīt par iedzimtu, jo nav iespējami, ka cilvēki, nebaidoties, nekaunoties, mierīgā pašpārliecinātībā noziegtos pret likumu, kuru viņi apzinās kā dieva dibinātu, zinot, ka dieva sods (kā tam vajadzētu būt, ja likumi ir iedzimti) būs pietiekami bargs, lai pārkāpējs rūgti nožēlotu savu nodarījumu. Ja nav šādas apzināšanās, cilvēks nekad nevar būt drošs, kas ir viņa pienākums. Likuma nezināšana vai šaubas par to, cerības izvairīties no likumdevēja spēka un varas un tamlīdzīgi apsvērumi var pamudināt cilvēku padoties acumirklīgu tieksmju vilinājumam. Bet, ja cilvēks redz savu vainu un vienlaikus sodu, kas par to draud, ja viņš redz pārkāpumu reizē ar elles uguni, kas to gaida, kārdinošu izpriecu un Visvarenā roku, kas pacelta, lai pārmācītu vainīgo (tā tam vajadzētu būt, ja pienākums būtu ierakstīts cilvēka prātā), sakiet, vai ir iespējams, ka ļaudis ar šādām izredzēm, tik skaidru priekšstatu par sodu, impulsīvi, bez mazākiem sirdsapziņas pārmetumiem un ne mirkli nešauboties noziegsies pret likumu, kas ierakstīts viņu prātos neizdzēšamiem burtiem, kurus viņi redz sev acu priekšā noziegšanās bridi? Ir liela atšķirība starp iedzimtu likumu un dabas likumu, starp kaut ko, kas jau ierakstīts mūsu prātos pašā sākumā, un to, ko nezinām, bet varam uzzināt, attiecīgi izmantojot savas dabiskās spējas.

Es uzskatu, ka, nonākot pretējās galējībās, vienlīdz maldās gan tie, kuri apgalvo, ka likumi ir iedzimti, gan ari tie, kuri noliedz iespēju izzināt kaut kādu likumu ar dabas dotiem līdzekļiem, t. i., bez absolūtas atklāsmes palīdzības.

21.       Es pieļauju, ka pastāv liels skaits visādu uzskatu, kurus dažādu zemju, dažāda izglītības līmeņa un temperamenta ļaudis pieņem un uzskata par primāriem un neapšaubāmiem principiem, taču daudzus no tiem ir neiespējami uzskatīt par patiesiem, jo tie ir bezjēdzīgi vai ari savstarpēji pretēji. Un tomēr visi šie uzskati, lai cik tālu tie nebūtu no veselā saprāta, tiek pausti ar tik dziļu bijību, ka pat cilvēki ar skaidru izpratni par citām lietām labāk šķirsies no dzīves vai atteiksies no sirdij vistuvākā nekā šaubīsies paši vai ļaus citiem apšaubīt to patiesumu.

22.       Lai cik savādi tas ari šķistu, to apstiprina ikdienas prakse; taču neizpratne zudis, tiklīdz aplūkosim ceļus un veidus, kā pie tiem nonāk. Cilvēki, kuri apzināti cenšas (kā viņi izsakās), lai iemācītu bērniem labus principus (un maz ir to, kam nav izveidota sava principu sistēma, kurai tie tic), iedveš bērnu nenogurdinātajā sapratnē, kur vēl nav aizspriedumu (jo uz balta papīra var zīmēt visādus burtus), doktrīnas, kuras, pēc viņu domām, jāsaglabā un jāsludina. Šis doktrīnas bērniem māca, tiklīdz viņi ir spējīgi kaut ko apjēgt, viņiem kā pusaudžiem to patiesumu apstiprina cilvēki, kuru gudrību, zināšanu apjomu un dievbijību viņi respektē; un tādējādi šis doktrīnai pārvērš par neapšaubāmām, pašsaprotamām un iedzimtām patiesībām.

23.       Kad šādā veidā audzināti jaunieši sasniedz brieduma gadus un sāk domāt par savu dvēseli, viņi tur nevar atrast neko tādu, kas būtu prātā pastāvējis pirms šiem uzskatiem, kuri viņiem tika iemācīti, pirms atmiņa sāka reģistrēt viņu rīcību; un tādēļ viņi bez sirdsapziņas pārmetumiem secina, ka izteikumi, kuru parādīšanās sākumu prātā viņi neatceras, ir dieva un dabas ierakstīti viņu prātos un nevis cilvēku iemācīti.

24. Ka šāda veida uzskatu rašanās ir iespējama un pat neizbēgama, to varam secināt, vērojot cilvēku dabu un to, kā viņi aizpilda savu dzīvi. Lielais ļaužu vairums nevar nedz dzīvot un nodoties savam ikdienas darbam, nedz gūt dvēseles mieru, ja savas domas nebalsta uz kādu pamatojumu vai principu. Diezin vai atradīsies kāds tik vieglprātīgs un paviršs cilvēks, kuram nebūtu nekādu respektējamu pieņēmumu, kurus tas uzskata par principiem, uz kuriem balsta savus apsvērumus un, pēc kuriem vadoties, spriež par taisnību un meliem, pareizo un nepareizo. Tā kā vieniem nav prasmes un laika, citiem vēlēšanās, bet vēl citi seko doktrīnai, ka principi nav jāpārbauda, tad ir maz tādu, kuri neizrāda savu muļķību, slinkumu vai pārsteidzību un nepieņem šos principus akli.

26.     Tā kā prāta spējas, ko izmanto gandrīz nepārtraukti, kaut ari ne vienmēr ar apdomu un sapratīgi, nevar sākt darboties, ja tām nav atbalsta punkta un pamata, tad ir dabiski, pat neizbēgami, ka cilvēku vairums sava slinkuma, intereses, laika, īstas palīdzības trūkuma vai citu iemeslu dēļ, nespēdamas iedziļināties zināšanu principos un izpētīt to patiesības avotus un cēloņus, pieslejas aizgūtiem principiem, kam pašiem par sevi nav vajadzīgi nekādi pierādījumi, jo tos atzīst un pieņem par pašsaprotamiem citu lietu pierādījumos.

27.      Cik daudz cilvēku tieši tādā ceļā nonāk pie principiem, kurus viņi uzskata par iedzimtiem, var viegli secināt pēc to principu daudzveidības un pretējlbas, kurus ievēro un aizstāv dažāda vecuma un stāvokļa ļaudis. Ja iedzimto principu privilēģija ir tā, ka tos pieņem nepārbaudot, tad nav nekā tāda, kam nevarētu neticēt, un neviena cilvēka principus nav iespējams pārbaudīt. Ja principus vajag un ir iespējams izpētīt un pārbaudīt, tad es vēlētos uzzināt, kādā veidā primāros un iedzimtos principus var pārbaudīt vai vismaz ar kādām pazīmēm un iezīmēm īstie iedzimtie principi atšķiras no pārējiem, lai es varētu šo dažādo pretendentu jūkli orientēties un nekļūdīties tik būtiskā jautājumā. Kad tas būs izdarīts, labprāt piekritīšu šiem apsveicamajiem un derīgajiem apgalvojumiem, bet līdz tam atļaušos šaubīties, jo baidos, ka visu piekrišana, kas patlaban ir vienīgais pierādījums, var izrādīties nepietiekama, lai noteiktu manu izvēli un pārliecinātu mani par kaut kādu iedzimtu principu pastāvēšanu.

4. nodaļa

CITI APSVĒRUMI PAR IEDZIMTIEM PRINCIPIEM - KĀ SPEKULATĪVIEM, TĀ PRAKTISKIEM

1.        Principi nav iedzimti, ja idejas, kas tos veido, nav iedzimtas. 3.—4. Neiespējamība un identitāte nav iedzimtas idejas. 6., 8. Piemēri, kas liecina pret ideju i e dzimšanu. 9.—11. Ideju par dievu nākas atklāt (lietojot prātu). 12. Dieva labestība nepierāda, ka ideja par dievu ir iedzimta. 14.—16. Pretrunā esošās idejas par dievu. 18. Substances ideja nav iedzimta. 22. Atšķirības cilvēku atklājumos ir atkarīgas no cilvēku spēju atšķirīgas izmantošanas. 25. Slēdziens.

2.       1. Ja cilvēki, kuri mūs cenšas pārliecināt par principu iedzimšanu, neņemtu tos kopumā kā tādus, bet apskatītu pa atsevišķām sastāvdaļām, tad varbūt viņi tik viegli nenoticētu principu iedzimšanai. Jo, ja idejas, kuras veido šis patiesības, nav iedzimtas, tad nav iespējams, ka principi, kuri veidoti no šim idejām, būtu iedzimti vai ari mūsu zināšanas par tiem dzimušas reizē ar mums.

3.       3. Princips «nav iespējams vienai un tai pašai lietai būt un nebūt», bez šaubām, būtu iedzimts princips (ja tādi vispār iespējami). Bet vai kāds var iedomāties, un vai kāds apgalvos, ka «neiespējamība» un «identitāte» ir divas iedzimtas idejas? Vai tās ir tādas, kuras piemīt visiem cilvēkiem un kuras tie ienes pasaulē sev līdzi? Vai idejas par neiespējamību un identitāti bērnam ir jau pirms idejām par baltu un melnu, saldu un rūgtu? Un vai tieši šā principa zināšanas dēļ bērns konstatē, ka knupītis, kad tas ieberzēts ar vērmelēm, garšo citādi nekā līdz šim? Vārdi «neiespējamība» un «identitāte» apzīmē divas idejas, kuras ir tik tālu no iedzimtām vai vienlaikus ar mums dzimušām idejām, ka, es domāju, vajadzīgas lielas pūles un vērība, lai mēs savā sapratnē tās pareizi izveidotu.

4.       4. Ja jēdziens par identitāti (ņemot tikai šo vienu piemēru) ir dabas dots un līdz ar to mums tik skaidrs un

5.

saprotams, ka noteikti jāzina jau šūpulī, tad es labprāt vēlētos, lai kāds cilvēks, vienalga — septiņus vai septiņpadsmit gadus vecs — izkliedē manu neizpratni jautājumā par to, vai cilvēks, būtne, kas sastāv no ķermeņa un dvēseles, ir tas pats cilvēks, ja viņa ķermenī notikušas pārmaiņas. Vai Eiforbs un Pitagors, kuriem esot bijusi viena un tā pati dvēsele, bija identi cilvēki, kaut gan viņi dzīvojuši dažādos gadsimtos?7 Jo, ja jau iedzimtās idejas nav tik skaidras un saprotamas, lai tās visi zinātu un nešauboties tām piekristu, tad tās nevar ietilpt visu atzītās un neapšaubāmās patiesībās, bet gan neizbēgami radīs mūžīgu neskaidrību.

6. Apskatīsim matemātisku principu, proti, «veselais ir lielāks nekā tā daļa». Man liekas, šo principu mēdz uzskatīt par iedzimtu, uz ko tam, bez šaubām, ir tikpat daudz tiesību kā jebkuram citam principam, taču neviens to neuzskatīs par iedzimtu, apsverot, ka tajā ietvertās idejas «veselais» un «dala» ir acīm redzami relatīvas. Pozitīvās idejas, pie kā tās īsti un tieši pieder, ir izplatība un skaits, bet veselais un daļa ir tikai pēdējo attiecības. Tātad, ja veselais un dala būtu iedzimtas idejas, tad arī izplatībai un skaitam jābūt iedzimtām idejām, jo nevar būt ideja par attiecību, ja nav nekādas idejas par pašu lietu, uz ko attiecība attiecas un kas ir tās pamatā. Vai cilvēku dvēselēs idejas par izplatību un skaitu ir dabas rakstītas, to lai izpētī iedzimto principu aizstāvētāji.

8.    Ja kādu ideju ir iespējams uzskatīt par iedzimtu, tad vairāku iemeslu dēļ tā varētu būt ideja par dievu, jo ir grūti iedomāties, kā var būt iedzimti morāles principi, ja nav iedzimtas idejas par dievišķo. Bez priekšstata par likumdevēju ir neiespējami aptvert likuma pastāvēšanas iespēju, kā arī nepieciešamību ievērot likumu. Bet, nemaz nerunājot par sirmās senatnes ateistiem, kas minēti vēstures hronikās, vai tad vēlākos laikos līdz ar navigācijas attīstību nav atklātas gan pie Soldānijas līča, gan Brazīlijā, gan Kārību salās, gan citur veselas tautas, kurām nebija nekādas jēgas par dievu, nekādas reliģijas?

9.    Ja arī visiem cilvēkiem būtu jēdziens par dievu (kaut gan vēsture liecina pretējo), no tā nevar secināt, ka ideja par dievu ir iedzimta. Jo pazīmes, kas liecina par pārdabisku spēku un gudrību, tik spilgti izpaužas visās dieva radītās lietās, ka sapratīga būtne, tās nopietni aplūkojot un pārdomājot, nevar nenonākt pie atklājuma par dievišķo. Un šādas Būtnes esamības atklāšanas ietekme uz cilvēku prātiem ir tik nozīmīga un ietver sevī tik daudz domu un atziņu, ka šķiet dīvaināk sastapt neattīstītu tautu, kam nav jēdziena par dievu, nekā tautu bez priekšstatiem par skaitļiem un uguni.

10., 11. Ar dieva vārdu cilvēki dažādās pasaules daļās apzīmē augstāku, spēcīgu, gudru un neredzamu būtni. Šāda jēdziena atbilstība veselā saprāta principiem un cilvēku cenšanās to bieži pieminēt ir iemesli, kuru dēļ tas ir plaši izplatīts un pāriet no paaudzes uz paaudzi. Lūk arī viss, ko var secināt no priekšstata par dievu, ja to varētu atrast visās cilvēku rasēs un to atzītu visi pieaugušie cilvēki visās zemēs.

12. ifie cilvēki savu uzskatu argumentē ar to, ka dievam esot labpaticis ierakstīt cilvēku dvēselēs zīmes un priekšstatus par sevi un neatstāt viņus neziņā un šaubās par kaut ko tik svarīgu, līdz ar to nodrošinot sev slavinājumus un cieņas pierādījumus no tādas sapratīgas radības mutes, kāds ir cilvēks, un ka tieši tādēļ dievs to darījis.

Šis arguments, ja tam ir argumenta spēks, pierāda daudz vairāk, nekā šajā gadījumā iedomājas tie, kuri to izmanto. Jo, ja mēs varam nonākt pie secinājuma, ka dievs savā labestībā darījis cilvēka labā visu, ko cilvēki atrod sev par tīkamu, tad tas pierādīs ne tikai to, ka dievs ierakstījis cilvēku dvēselēs ideju par sevi, bet arī to, ka viņš skaidriem burtiem ierakstījis to visu, kas cilvēkam būtu jāzin un jādomā par viņu, visu, kas cilvēkiem jādara atbilstoši viņa gribai; un vēl tas pierādīs, ka viņš devis cilvēkiem atbilstošas vēlmes un tieksmes. Bet man šķiet, ka būtu pārāk liela pašpārliecinātība attiecībā uz savu gudrību sacīt: «Es domāju, ka tas ir vislabākais, un tādēļ dievs to tādu radījis.» Un, kas attiecas uz apspriežamo jautājumu, tad, šķiet, veltīgi būs to pierādīt, apgalvojot, ka dievs būtu tā rīkojies, jo pieredze neapšaubāmi liecina, ka viņš tā nav darījis.

14. Vai var uzskatīt, ka idejas, kas cilvēkiem ir par dievu, ir burti un zīmes, ko pats dievs ar savu roku ierakstījis cilvēku dvēselēs, ja mēs redzam, ka vienā un tai pašā zemē ar vienu un to pašu vārdu cilvēki saprot ļoti dažādas, bieži pat pretējas un nepastāvīgas idejas un priekšstatus? Vienošanās par nosaukumu jeb skaņu nevar pierādīt, ka ideja par dievu ir iedzimta.

Vai cilvēkiem, kuri atzina un pielūdza daudzus dievus, varēja būt patiesas zināšanas par dievišķo? Katra tāda dievība, ko viņi atzina un pielūdza ārpus vienīgi esošās, ir neapgāžama liecība nepietiekamām zināšanām par dievu un pierādījums tam, ka viņiem nebija skaidras idejas par dievu, jo šajā idejā viņi neietvēra jēdzienus par vienību, bezgalību un mūžību. Ja vēl atcerēsimies šo cilvēku vulgāro uzskatu par ķermeniskumu, kas parādās dažādos priekšstatos un tēlojumos par dievībām, [par to] mīlestību, precībām, kopošanos, miesas kārību, strīdiņiem un citām necildenām īpašībām, ko viņi piedēvēja savām dievībām, tad mums nebūs pamata uzskatīt, ka pagānu pasaulei, t. i., lielākajai daļai cilvēces, dvēselē ir tāda ideja par dievu, kādu viņš [dievs] pats radījis, rūpēdamies, lai ļaudis attiecībā uz viņu nekļūdltos. Un, ja visu piekrišana, par kuru tik daudz strīdas, ari pierādītu kaut kādu ierakstu iedzimšanu, tad tā apstiprina tikai to, ka dievs vienā valodā runājošu cilvēku dvēselēs ierakstījis savu vārdu, bet ne ideju par sevi, jo cilvēkiem, kas vienojušies par vārdu, ir ļoti atšķirīgi priekšstati par to, ko šis vārds apzīmē.

Cik gan daudzi, pat no mūsu vidus, ne tikai iztēlojas dievu kā debesis sēdošu cilvēku, bet pieturas vēl pie citādām neatbilstošām un galīgi absurdām koncepcijām! Ja jūs runāsiet gan ar dažāda vecuma lauku ļaudīm, gan ar dažādi situētiem jauniešiem, tad varēsiet konstatēt, ka, lai gan viņi bieži piemin dieva vārdu, idejas, ko viņi apzīmē ar šo vārdu, ir tik dīvainas, vulgāras un nožēlojamas, ka tādas nevarētu sludināt neviens sapratīgs cilvēks, kur nu vēl pats dievs uzrakstīt ar savu roku. Dieva esamība ir tikpat neapšaubāma kā tas, ka, krustojoties divām taisnēm, izveidotie pretējie leņķi ir vienādi. Neviena sapratīga būtne, kura nopietni nodarbojusies ar šo izteikumu patiesuma pētīšanu, nav varējusi tiem nepiekrist, kaut ari daudz cilvēku nav par tiem domājuši un tādēļ nezina nedz vienu, nedz otru. Ja kāds uzskata par iespējamu to nosaukt par visu piekrišanu (kaut gan tā būtu galējība), man nav iebildumu; tikai tāda vispārēja atzīšana kā šī tikpat mazā mērā pierāda dieva idejas, kā pretējo leņķu vienādības idejas iedzimtību.

18. Es atzīstos, ka ir vēl viena ideja, kura būtu noderīga visai cilvēcei un par kuru visi runā tā, it kā viņiem šī ideja jau būtu — tā ir substances ideja, kuru mēs nedz iegūstam, nedz ari varam iegūt ar sajūtām vai refleksiju. Ja daba rūpētos par to, lai mūs apgādātu ar kaut kādām idejām, tad varētu sagaidīt, ka tās būs tieši tādas idejas, kuras nevaram iegūt ar savu personīgo spēju palīdzību. Patiesībā redzam gluži pretējo, jo, tā kā šī ideja nav iekļuvusi mūsu prātā tādā pašā ceļā kā citas idejas, tad mums vispār nav skaidra priekšstata par to, un tādēļ ar vārdu substance apzīmējam kaut ko, ko mēs nezinām (t. i., par ko mums nav atsevišķas, noteiktas, drošas idejas) un ko mēs uzskatām par substrātu jeb pamatu tām idejām, kuras zinām.

22. Secinājums: dažas idejas pašas sevi piedāvā cilvēka sapratnei, daža veida patiesības var izsecināt no jebkuras idejas, tiklīdz prāts tās izveido izteikumu formā, turpretī citām patiesībām ir vajadzīga secīga ideju virkne, attiecīgi salīdzinājumi un rūpīgi secinājumi, lai tās atklātu un tām piekristu. Dažas pirmā veida patiesības, tā kā tām bez grūtībām piekrīt visi cilvēki, kļūdaini uzskata par iedzimtām, taču patiesībā idejas un jēdzieni nepiedzimst reizē ar mums, tāpat kā nepiedzimst reizē ar mums māksla un zinātne, lai gan, patiesi, vienas idejas mēs apgūstam vieglāk kā citas, un tādēļ tām piekrīt lielāks skaits cilvēku, taču ari šī piekrišana ir atkarīga no mūsu ķermeņa orgānu un prāta spēju izmantošanas pakāpes, jo dievs ir apveltījis cilvēkus ar spējām un līdzekļiem, lai, atbilstoši abus izmantojot, viņi patiesības atklātu, uztvertu un saglabātu. Lielā atšķirība cilvēces jēdzienos ir izskaidrojama ar atšķirībām savu spēju izmantošanā. Kamēr daži (un to ir vairākums) piekrīt nešauboties, nepareizi izlietodami savas spējas atzīt, gara kūtrības dēļ pakļaudami savus prātus citu pavēlēm un varai, pieņemdami doktrīnas, kuras vajadzētu rūpīgi pārbaudīt, nevis tūlīt aklā ticībā norit kā zāles, citi [pa to laiku], nodarbinādami savus prātus tikai ar nedaudzām lietām, iepazīst tās pietiekami labi, iegūst par tām plašas un dziļas zināšanas, bet neko nezina par citām [lietām], jo neļauj savam prātam nodoties to pētīšanai.

25. Parādīt, kā šeit darbojas sapratne, ir traktāta turpmāko daļu mērķis. Pirms ķēros pie šā uzdevuma, bija nepieciešami apcerēt iemeslus, kuri izraisa mani šaubas par principu iedzimšanu, tādējādi attīrot ceļu uz tiem, pēc manām domām, vienīgajiem pamatiem, uz kuriem dibināt mums iespējamos jēdzienus par mūsu pašu izziņu.

Lasītājs jau laikus jābrīdina, ka šeit viņš neatradis nenoliedzamus un neapstrīdamus pierādījumus, ja vien man nepiešķirs privilēģiju, kuru tik bieži izmanto citi, — pasludināt savus principus par pašsaprotamiem, un tādā gadījumā es nešaubos, ka pratīšu tos ari pierādīt. Viss, ko varu sacīt savu principu labā, no kuriem vados, ir tas, ka cilvēkiem pašiem, izejot no savas pieredzes un vērojumiem, bez aizspriedumiem jāsecina, vai tie ir patiesi vai maldīgi. Cilvēkam, kurš netiecas ne pēc kā cita kā vienīgi brīvi un atklāti izsacīt savus pieņēmumus par jautājumu, kurš pagaidām nav vēl noskaidrots un kuram nav nekāda citāda mērķa kā vien objektīvi pētīt patiesību, tas būs pilnīgi pietiekami.

Otra gramata par idejĀm

1 . nodaļa PAR IDEJĀM VISPĀR UN TO IZCELSMI

1.      Idejas ir domāšanas objekti. 2. Visas idejas rodas no sajūtām vai refleksijas. 3. Sajūtu objekti ir viens ideju avots. 4. Mūsu prāta darbība — otrs avots. 5. Nav iespējami citi avoti. 6. To var secināt, vērojot bērnus. 7. Dažādas idejas cilvēkiem rodas no dažādām lietām. 8. Idejas no refleksijas [rodas] vēlāk. 9. Dvēsele sāk iegūt idejas tad, kad tā sāk uztvert. 10. Dvēsele ne vienmēr domā. 11. Dvēsele ne vienmēr apzinās sevi domājam. 12.-16. Cilvēks nomodā, cilvēks miegā, domājošs cilvēks. 18. Domāšana un tās apzināšanās. 22. Prāts domā proporcionāli materiālu daudzumam, ko tas saņem no pieredzes. 23. Idejas sākas ar pirmajām sajūtām. 24. Visu mūsu zināšanu avots. 25. Sapratne ir pasīva, uztverot lielāko daļu vienkāršo ideju.

1. Ikviens cilvēks apzinās, ka viņš domā. Tā kā cilvēka prātā esošās idejas ir tas, ar ko prāts nodarbojas domāšanas laikā, tad, neapšaubāmi, cilvēka prātā atrodas dažādas idejas, piemēram, tādas, ko apzīmē ar vārdiem «baltums», «cietība», «saldums», «domāšana», «kustība», «cilvēks», «zilonis», «armija», «reibums» un citas. Pirmām kārtām jāpētī, kā cilvēks pie tām nonāk.

2.   Pieņemsim, ka prāts kā balts papīrs ir bez nevienas rakstu zīmes, bez nevienas idejas. Kā tas tiek aprakstīts? No kurienes rodas neskaitāmais daudzums attēlu, kurus cilvēka darbīgā un neierobežotā fantāzija uzbur bezgalīgā dažādībā? No kurienes prāts iegūst visus materiālus

3.

domāšanai un zināšanām? Uz šo jautājumu es atbildu vienā vārdā — no pieredzes. Pieredzē pamatojas visas mūsu zināšanas, un no tās zināšanas galu galā iegūst. Novērošanas spēja, kuru pievēršam gan ārējiem, sajūtamiem priekšmetiem, gan ari prāta iekšējai darbībai, kuru mēs sevi uztveram un pārdomājam, ir tā, kura apgādā sapratni ar visiem domāšanas materiāliem. Šie divi tad ir zināšanu avoti, no kuriem rodas visas idejas, kuras mums ir un kuras dabiskā veidā varam iegūt.

3.     Pirmkārt, mūsu sajūtu orgāni, kuri pievērsti atsevišķiem sajūtamiem priekšmetiem, novada līdz prātam dažādus atšķirīgus uztvērumus par tiem — atbilstoši atšķirīgajiem veidiem, kādos šie priekšmeti uz tiem iedarbojas. Tādā veidā mēs iegūstam idejas par dzeltenu, baltu, karstu, aukstu, mīkstu, cietu, rūgtu, saldu un tās visas idejas, kuras mēs saucam par sajūtamām īpašībām [sensible qualities]; turklāt ar apgalvojumu, ka sajūtu orgāni novada idejas līdz prātam, jāsaprot tas, ka no ārējiem priekšmetiem sajūtu organic novada līdz prātam to, kas rada prātā šos uztvērumus. Šo bagātīgo avotu, kas dod vairumu mums esošo ideju, kuras ir pilnīgi atkarīgas no sajūtu orgāniem un kuras sapratne iegūst ar to palīdzību, es nosaucu par sajūtu.

4.      Otrkārt, otrs avots, no kura smeļas pieredze, gādājot sapratnei idejas, ir mūsu pašu prāta iekšējo darbību uztveršana, prātam nodarbojoties ar jau iegūtajām idejām. Kad prāts sāk pārdomāt un apcerēt, tad šis darbības apgādā sapratni ar citas kārtas idejām, kuras mēs nevarētu iegūt no ārējiem priekšmetiem. Tādas darbības ir: uztvere, domāšana, šaubīšanās, ticēšana, spriešana, izzināšana, gribēšana un visas citas mūsu prāta darbības. Kad mēs tās apzināmies un novērojam sevi, tad sapratne no tām iegūst tikpat atšķirīgas idejas kā no ķermeņiem, kuri ietekmē mūsu maņu orgānus. Šis ideju avots pilnībā piemīt katram cilvēkam iekšēji un, lai gan tas nav maņu orgāns, jo tam nav nekā kopīga ar ārējiem priekšmetiem, taču lielā mērā līdzinās tiem, tādēļ to diezgan atbilstoši varētu nosaukt par iekšēju maņu orgānu [internai rense]. Bet, tā kā pirmajam esmu devis nosaukumu sajūta [sensation], tad šo nosaucu par refleksiju, tāpēc ka tā sniedz tikai tādas idejas, kuras prāts iegūst no pārdomām [refleksijām] par savu paša iekšējo darbību. Un tā es vēlētos, lai ar refleksiju turpmākajās traktāta daļās saprot to novērojumu, kuru prāts izdara par savu darbību un tās izpausmju veidiem, kā rezultātā sapratnē parādās idejas par šim darbībām. Šie divi, proti, ārējās materiālās lietas kā sajūtu objekti un mūsu paša prāta darbība kā refleksijas objekts, pēc manām domām, ir vienīgie avoti, no kuriem rodas idejas. Terminu «darbības» es šeit lietoju plašākā nozīmē, ietverot tajās ne tikai prāta nodarbošanos ar tajā esošām idejām, bet ari zināma veida kaislības, kuras dažreiz rodas no pirmajām, kā, piemēram, apmierinājuma vai nemiera sajūtu, kas var rasties kādas domas rezultātā.

5.       Ne no kāda cita avota, bez šiem diviem, sapratne, man šķiet, nesaņem ne mazākās idejas nojausmas. Arējās lietas apgādā prātu ar idejām par sajūtamām īpašībām, t. i., ar tiem dažādajiem uztvērumiem, kurus šis lietas mūsos izraisa, un. prāts apgādā sapratni ar idejām par paša darbību. Lai ikviens pārbauda savas domas un pamatīgi pārmeklē savu sapratni un tad pasaka, vai visas viņam pazīstamās sākotnējās idejas ir kaut kas cits kā vien viņa sajūtu objekti vai prāta darbības objekti, kurus uzskata par refleksijas objektiem.

6.       Ja uzmanīgi vērojam tikko piedzimušu bērnu, tad diezin vai varēsim apgalvot, ka bērns būtu bagātīgi apgādāts ar dažādām idejām, kurām jākalpo par materiālu viņa nākamajām zināšanām. Tikai pakāpeniski bērns tiek apgādāts ar tām. Lai gan saprotamu un pazīstamu īpašību idejas iespiežas atmiņā, pirms atmiņa sāk reģistrēt laiku un kārtību, ar neparastām īpašībām cilvēks sastopas tik vēlā savas dzīves posmā, ka tikai retais nespēs atcerēties to iepazīšanas sākumu. Un, ja tas būtu pūļu vērts, tad, bez šaubām, bērnu varētu novietot tādos apstākļos, lai viņš līdz pat brieduma gadiem iepazītu tikai nedaudzas visparastākās idejas. Un, man šķiet, visi piekritis, ka, turot bērnu tādā vietā, kur viņš neredzētu citas krāsas kā vienīgi melnu un baltu, viņam nebūtu nekādu ideju par purpursarkanu vai zaļu, gluži tāpat kā cilvēkam, kurš nekad nav nogaršojis austeri vai ananasu, nebūs nekādu ideju par šiem gardumiem.

7.       Cilvēki saņem no ārienes lielāku vai mazāku daudzumu vienkāršu ideju atbilstoši tam, cik dažādi ir tie priekšmeti, ar kuriem viņi nodarbojas, un zināmu daudzumu ideju no iekšienes — no prāta darbības atbilstoši intensitātes pakāpei, ar kādu cilvēks kaut ko pārdomā. Jo, kaut arī cilvēks, kurš apcer sava prāta darbību, var iegūt skaidras un noteiktas idejas par šo darbību, tas tomēr nenotiks, ja viņš neievirzīs savu domu gaitu īstajā gultnē un uzmanīgi neapskatīs savas domas, gluži tāpat kā cilvēkam nebūs skaidru ideju par visiem kādas ainavas sīkumiem vai arī pulksteņa detaļām un to kustību, ja viņš tām nepievērsīs īpašu uzmanību un rūpīgi neaplūkos tā visas daļas.

8.         Šeit varam rast izskaidrojumu tam, kādēļ bērni tik vēlu iegūst idejas no dažādām savu gara spēju darbības izpausmēm, bet dažiem cilvēkiem visu dzīvi nav nekādu skaidru un noteiktu ideju par lielāko daļu no tām. Tas notiek tādēļ, ka, lai gan prāts vienmēr rosās, tomēr šī rosme kā klīstoša vīzija neatstāj pietiekami dziļu iespaidu, lai prata nogulsnētos skaidri izteiktas, paliekošas idejas, pirms sapratne nevēršas pie sevis, nereflektē pati savu darbību un nepārvērš šīs idejas par savas apceres objektu. Pirmos dzīves gadus cilvēks pavada un izmanto, raudzīdamies apkārt. Viņa uzdevums šajos gados ir iepazīties ar visu, kas rodams ārpusē, bet, pastāvīgi pievēršot uzmanību tikai arējam sajūtam, cilvēki reti padomā par to, kas notiek viņu iekšienē. Par to sāk prātot tikai brieduma gados, bet dažkārt ari tad ne.

9.      9. Jautāt, kad cilvēkam sāk rasties pirmās idejas, nozīme jautāt, kad cilvēks sāk uztvert, — jo iegūt idejas un uztvert tās ir viens un tas pats. Es zinu, ka pastāv uzskats, ka dvēsele domājot vienmēr, ka tā pastāvīgi reāli uztverot sevī idejas, kamēr vien tā eksistējot, un reāla domāšana esot tikpat nedalāma no dvēseles kā reāla izplatība no ķermeņa8 . Ja atbalsta šādu uzskatu, tad taujāt par ideju rašanas sakumu cilvēkā nozīmētu jautāt par cilvēka dvēseles sākumu. Jo saskaņā ar šādu uzskatu dvēsele un tajā esošās idejas, tāpat kā ķermenis un tā izplatība, sāk eksistēt vienlaikus.

10.        10. Bet vai dvēsele eksistējusi jau pirms dzīvības pamatu organizēšanas jeb dzīvības asnu rašanās ķermenī, vai arī radusies vienlaikus vai pēc tam, par to ļausim disputēt ļaudīm, kuri vairāk par šādiem jautājumiem domājušu Atzīšos, ka mana dvēsele ir kūtra un nejūt sevi vienmēr apceram idejas, un es arī neuzskatu par lielāko nepieciešamību dvēselei vienmēr domāt un ķermenim vienmēr kustēties: jo ideju uztvere (kā es to saprotu) dvēselei ir tas pats, kas ķermenim kustības, — nevis tas būtība, bet gan viena no tās darbībām.

Lai gan domāšanu uzskata par visraksturīgāko dvēseles darbību, taču nav nebūt jāiedomājas ka dvēsele vienmēr domā, vienmēr atrodas darbības stāvoklī. Ta varbūt ir mūžīgā Radītāja un visu lietu Saglabātāja privilēģija, kurš nekad «ne snauž, ne guļ», bet tas nav iespējams mirstīgai būtnei, katrā gadījumā, ne jau cilvēka dvēselei. Mēs droši zinām no pieredzes, ka dažreiz domājam, un tādēļ nemaldīgi secinām, ka mūsos ir kaut kas tāds, kam piemīt spēja domāt. Bet, vai šī substance doma nepārtraukti vai ne, par to varam spriest, tikai vadoties pēc pašu pieredzes.

11.      Es piekrītu tam, ka, cilvēkam esot nomodā, dvēsele nekad nav bez domām, jo tas ir nomoda stāvoklim raksturīgi. Bet vai miegs bez sapņiem nav tiklab vesela cilvēka miesas, kā arī gara īpašība? Šis ir jautājums, par kuru nomodā esošam cilvēkam vērts padomāt, jo ir grūti aptvert, ka kāds varētu domāt un to neapzināties. Ja aizmiguša cilvēka dvēsele domā, bet pati to neapzinās, tad jājautā — vai šādas domāšanas laikā tā sajūt patiku vai sāpes, vai tā spēj pārdzīvot laimi vai bēdas? Esmu pārliecināts, ka cilvēks neko nesajūt, tāpat kā neko nesajūt gulta vai zeme, uz kā viņš gul. Jo būt laimīgam vai nelaimīgam, pašam to neapzinoties, liekas galīgi muļķīgi un neiespējami. Tomēr, ja būtu iespējams, ka dvēselei, kamēr ķermenis ir aizmidzis, piemīt savas domas, prieki un intereses, savas tīksmes vai sāpes, kuras cilvēks neapzinās un neizbauda, — tad ir skaidrs, ka aizmidzis Sokrāts un nomodā esošs Sokrāts nav viena un tā pati persona, bet viņa dvēsele, kad pats viņš ir aizmidzis, un Sokrats-cil- vēks, kas sastāv no ķermeņa un dvēseles, kad viņš atrodas nomoda stāvoklī, ir divas personas. Ja mēs izslēdzam savas rīcības un sajūtu, sevišķi patikas un sāpju un to pavadošo rūpju apzināšanos, tad grūti būs saprast, uz ko attiecināt personas identitāti.

12.     «Dvēsele domā pat cieša miega laika,» apgalvo šā uzskata paudēji. Kamēr dvēsele domā un uztver, tā, protams, spēj izjust patiku un nemieru, tāpat ari citus uztvērumus, taču tai nepieciešami jāapzinās savi uztvērumi. Bet dvēselē tas viss notiek pats par sevi, un aizmidzis cilvēks neko tamlīdzīgu neapzinās. Tātad iedomāsimies, ka Kastora dvēsele, kamēr viņš ir aizmidzis, ir izgājusi no viņa ķermeņa. Tas nav neiespējams pieņēmums cilvēkiem, par kuriem šeit runāju un kuri bez aizspriedumiem pieļauj faktu, ka visiem dzīvniekiem piemīt dzīvība bez domājošas dvēseles. Sie cilvēki nevērtē kā neiespējamību vai pretrunu to, ka ķermenis varētu dzīvot bez dvēseles vai ka dvēsele varētu eksistēt un domāt vai uztvert, pat uztvert laimi vai bēdas, neatrodoties ķermeni. Tādā gadījumā iedomāsimies, kā jau teicu, ka Kastora dvēsele, kamēr viņš ir aizmidzis, pamet viņa ķermeni. Pieņemsim ari, ka tā ir izvēlējusies par domāšanas vietu cita cilvēka, teiksim, Polideika' ķermeni, kurš guļ miegā bez dvēseles. Jo, ja jau Kastora dvēsele ir spējīga domāt pa to laiku, kamēr Kastors pats ir aizmidzis, par lietām, par ko viņam pašam nav ne jausmas, tad nav svarīgi, kur dvēsele apmetas domāšanas laikā. Tagad mums ir divu cilvēku ķermeņi un pa abiem viena dvēsele. Sie cilvēki aizmieg un atmostas pārmaiņus, un dvēsele vēl domā nomodā esošā cilvēkā par lietām, kuras, kad viņš ir aizmidzis, tas nekad neapzinās un ne mazākā mērā neapjēdz. Tādā gadījumā jājautā — vai Kastors un Polideiks, ja viņiem ir viena dvēsele, kura domā un sajūt vienā cilvēkā to, ko otrs nedz apzinās, nedz ari par to interesējas, nav tikpat atšķirīgas personas kā Kastors un Herkuless vai Sokrāts un Platons? Un vai viens no viņiem nevarētu būt ļoti laimīgs, kamēr otrs gluži nelaimīgs? Tā paša iemesla dēļ cilvēki pārvērš dvēseli un cilvēku par divām personām, uzskata, ka dvēsele viena pati domā par to, ko cilvēks pats neapzinās. Jo, man šķiet, neviens neuzskatīs, ka personas identitātes būtība ir dvēseles apvienojums ar vienām un tām pašām, skaitā nemainīgām matērijas daļiņām. Jo, ja tas būtu nepieciešams identitātei, tad neviens cilvēks, ņemot vērā mūsu ķermeņa daļiņu nepārtrauktu kustību, nevar būt viena un tā pati persona ne divas dienas, pat ne divas minūtes no vietas.

13.      Pēc manām domām, pat katrs miegains galvas mājiens satricina to cilvēku doktrīnu, kuri māca, ka dvēsele domā vienmēr. Vismaz tos cilvēkus, kas jebkad gulējuši bez sapņiem, nevar tik viegli pārliecināt, ka viņu domas darbojas dažreiz pat četras stundas no vietas, viņiem to neapzinoties, un, ja tos pārtrauc vai pamodina šo dziļo pārdomu vidū, viņi nav spējīgi dot par tām nekādu atskaiti.

14.        Varbūt daži apgalvos, ka dvēsele gan domā pat visciešākā miega laikā, taču atmiņa šis domas nesaglabā. Ir grūti iztēloties, ka dvēsele aizmigušā cilvēkā iegrimusi dziļās pārdomās vienā bridi un jau nākamajā bridi tā neatceras un nespēj atsaukt atmiņā ne kripatiņu no visas šis domu bagātības. Ir vajadzīgs labāks pierādījums neka kails apgalvojums, lai tam noticētu. Kas gan varēs bez liekām grūtībām, tikai uz kaila apgalvojuma pamata, aptvert, ka lielākā daļa cilvēku visu mūžu, katru dienu vairākas stundas no vietas domā par kaut ko, par ko viņi nav spējīgi nekā atcerēties, pat ja viņiem pajauta pārdomu vidū.

15.     Kāds varbūt apgalvos, ka, domājot nomoda esošam cilvēkam, tiek izmantoti un izlietoti kaut kādi ķermeņa materiāli un atmiņas par domām saglabā smadzenes atstātie nospiedumi un domu ievilktās taciņas, turpretim, domājot dvēselei, kuru aizmigušā cilvēkā nevar manīt, dvēsele domā pati par sevi, neizmantojot ķermeņa orgānus, un tādējādi neatstāj tajā nospiedumus un attiecīgi ari atmiņas par šim domām. Ja dvēsele neatceras savas domas, nevar tās uzkrāt, lai izmantotu un vajadzības gadījumā atsauktu atmiņā, ja tā nevar pārdomāt pagājušo un izmantot iepriekšējo pieredzi, spriedumus un pārdomas, tad kāpēc dvēsele domā?

Daba nekad nerada brīnišķas lietas sīkiem mērķiem vai ari pilnīgi bezmērķīgi. Un ir grūti saprast, kādēļ mūsu bezgalīgi gudrais Radītājs būtu izveidojis tik apbrīnojamu spēju kā spēju domāt, spēju, kura savā pilnība visvairāk pietuvojas viņa neaptveramajai būtībai, ja to izmanto nelietderīgi vai atstāj novārtā gandrīz vienu ceturtdaļu laika, kad tiekot gan domāts, bet neviens neatceras ne druskas no šim domām, nedarot labu ne sev, ne citiem un nekādā veidā nekalpojot citām dieva radībām.

16.     Taisnība, mēs dažreiz kaut ko uztveram miegā un atceramies dažas no savām domām, bet cik tas lielākoties ir bezsaturīgas un nesaprātīgas, cik neatbilstošas sapratīgas būtnes pilnībai un normālam stāvoklim, tas cilvēkiem, kuri pazīst sapņus, nav jāatgādina. Es labprāt gribētu apmierināt savu ziņkāri un uzzināt, vai dvēsele, kad tā domā viena pati, it kā nošķirta no ķermeņa, darbojas mazāk saprātīgi, nekā atrodoties tajā. Ja dvēselei savrupās domas ir mazāk saprātīgas, tad šiem cilvēkiem atliek atzīt, ka dvēselei piemīt spēja saprātīgi domāt, tikai pateicoties ķermenim, pretējā gadījumā būtu jābrīnās, kāpēc vairums mūsu sapņu ir tik nenozīmīgi un nesakarīgi un kapec dvēsele nesaglabā nekādu atmiņu par saviem sapratīgajiem monologiem un savām pārdomām.

18. Tāpat es gribētu uzzināt no šiem cilvēkiem, kuri tik pārliecināti pasludina, ka cilvēka dvēsele vai — kas ir viens un tas pats — cilvēks pats domā vienmēr, kā viņi nonāk pie šādām zināšanām; vēl vairāk — kā viņi vispār zina, ka domā, ja paši to neapjēdz. Es baidos, ka šāds uzskats jāpieņem bez pierādījumiem un šis zināšanas nesakņojas uztverē. Man ir aizdomas, ka šis uzskats, kuru izvirza, lai pierādītu hipotēzi, ir ļoti miglains un nepieder pie tam skaidrajam patiesībām, kuras esam spiesti atzīt to pašsaprotamlbas dēļ jeb kuras noliegt būtu nekaunība ikdienas pieredzes dēļ. Labākajā gadījumā var izteikt pieņēmumu: dvēsele domā vienmēr, bet ne vienmēr saglabā atmiņas par šim domām. Es savukārt apgalvoju, ka ir tikpat iespējams, ka dvēsele nevar vienmēr domāt, un vēl jo vairāk ir iespējams, ka dažreiz tā nedomā nemaz, nevis, ka tā doma bieži, pie tam ilgu laiku no vietas, jau nākamajā bridi neapzinoties, ka vispār ir domājusi.

22.      Novērojiet bērnu kopš dzimšanas un sekojiet izmaiņām, kādas viņā rodas laika gaitā, tad redzēsiet, ka gara dzīve, pateicoties sajūtām, arvien vairāk pamostas, un, jo vairāk ir lietu, par kurām domāt, jo vairāk ir domu. Pēc kāda laika bērns sāk izzināt lietas, ar kurām viņam iznākusi lielāka saskare un kas atstājušas galiekošākus iespaidus. Bērns pakāpeniski iepazīst cilvēkus, ar kuriem ik dienas saskaras, un atšķir viņus no svešiniekiem. Sis piemērs liecina, ka bērns sāk uzglabāt un atšķirt sajūtu sniegtās idejas. Un tā mēs varam novērot, prāts pakāpeniski progresē un pāriet uz citu savu garīgo spēju vingrināšanu: uz ideju paplašināšanu, savienošanu, abstrahē- šanu, slēdzienu veidošanu un pārdomām par to visu.

23.      Ja jautātu: «Kad cilvēkam sāk rasties idejas?», tad es domāju, ka būtu pareizi atbildēt: «Tad, kad cilvēks sāk sajust.» Tā kā izrādās, ka prātā nav nekādu ideju, pirms maņu orgāni tās tur nav nogādājuši, tad uzskatu, ka idejas sapratnē rodas vienlaikus ar sajūtu, kura ir tāds nospiedums vai kustība kādā ķermeņa daļā, kas rada kādu uztvērumu sapratnē.

24.     Ar laiku prāts sāk pārdomāt pats savu darbību, izmantojot no sajūtām iegūtās idejas, līdz ar to sagādādams sev jaunu ideju krājumu, kuru es nosaucu par refleksijas idejām. Tātad tie iespaidi, kurus uz mūsu maņu orgāniem atstāj ārējas lietas, ir mūsu dvēselei ārēji, un paša prāta darbība ar šiem iespaidiem, kad tas sevi tos pārdomā kā atbilstošus savas apceres objektus, pēc manām domām, ir visu zināšanu pirmavots. Visas ceļas domas, kuras lidinās virs mākoņiem un tiecas iesniegties debesis, rodas un pamatojas tieši šeit. Visa neaptveramajā plašumā, kur prāts klejo, visos abstraktajos prātojumos, kur tas šķietami pacēlies, tas ne par sprīdi nesniedzas pāri idejām, kuras tā apcerei piedāvā sajuta vai refleksija.

25. 5ajā posmā sapratne ir tikai pasīva, un, vai tas rīcībā nonāk šādi zināšanu pirmsākumi vai, tā teikt, izejmateriāli, nav atkarīgs no tās. Ļoti daudzi mūsu sajutu objekti uzspiež mūsu gara spējām savas specifiskas idejas neatkarīgi no mūsu gribas, un to darbība nepieļauj mums palikt vismaz bez dažiem, kaut ari neskaidriem jēdzieniem par tām. Neviens cilvēks nevar būt pilnīga neziņa par to, ko viņš dara, kad domā. Sapratne nevar atteikties pieņemt šis vienkāršās idejas, kad tās tiek piedāvātas gara spējām, nedz izmainīt kaut ko, kad tas tur ir iespiestas, nedz ari izdzēst un pati radīt citas to vieta, tāpat kā spogulis nevar ne neatspoguļot ne parmainlt, ne izdzēst attēlus vai idejas, kuras rada tā priekša esošas lietas.

2. nodaļa PAR VIENKĀRŠĀM IDEJĀM

Vienkāršas parādības [appearances]. 2. Prāts nevar tās nedz radīt, nedz iznīcināt. 3. Var iztēloties tikai īpašības, kuras iedarbojas uz maņu orgāniem.

1. Lai labāk izprastu mūsu zināšanu dabu, raksturu un apjomu, tad attiecībā uz mums piemītošajam idejamstin- gri jāievēro viena lieta, ka dažas idejas ir vienkāršas, citas — saliktas".

Lai gan īpašības, kas iedarbojas uz maņu orgāniem, ir vienotas un savstarpēji saistītas pašas lietas un tas nevar nedz atdalīt, nedz distancēt vienu no otras, tomēr ir skaidrs, ka to izraisītās idejas maņu orgāni novada cilvēku prātos vienkāršas un nesajauktas. Jo, lai gan redze un tauste uztver no vienas un tās pašas lietas vienlaikus dažādas idejas — piemēram, cilvēks vienlaikus redz kustību un krasu, roka vienlaikus jūt vaska gabala mīkstumu un siltumu, tomēr šis vienkāršās idejas, lai gan vienotas paša priekšmetā, ir tikpat atšķirīgas viena no otras kā tās idejas, kuras iegūst no dažādiem maņu orgāniem. Aukstums un cietība, ko cilvēks sajūt ledus gabalā, ir tikpat atšķirīgas idejas prātā kā lilijas smarža un baltā krāsa vai cukura garša un rozes smarža. Un nekas cilvēkam nevar būt saprotamāks kā skaidrais un noteiktais uztvērums, kuru tas ieguvis par šim vienkāršajām idejām, jo tas, būdamas nesaliktas, ietver sevi tikai vienu vienveida parādību jeb uztvērumu11 prātā un nav sadalāmas citās idejas.

2.       Šīs vienkāršās idejas, kas ir visu mūsu zināšanu materiāls, ierosina un izraisa prātā tikai ar divu augšminēto līdzekļu palīdzību, proti, ar sajūtām un refleksiju. Tad, kad sapratne ir apgādāta ar vienkāršām idejām, tā ir spējīga tās atkārtot, salīdzināt un savienot gandrīz bezgalīgā dažādība, un tādā veidā tā var pēc patikas radīt jaunas saliktas idejas. Bet pat vislielākai gudrībai vai visattīstītākajai sapratnei, lai cik spēcīga vai daudzveidīga būtu doma, nav pa spēkam izgudrot vai izveidot prātā kādu jaunu vienkāršu ideju, kura nebūtu uztverta ar augšminēto divu līdzekļu palīdzību, tāpat nekāds sapratnes spēks nevar iznīcināt tās idejas, kuras prātā jau atrodas, jo cilvēka vara šai mazajā pasaulītē ir tāda pati kā lielajā redzamo lietu pasaulēj kur cilvēka spējas, lai cik prasmīgs un izveicīgs viņš nebūtu, nesniedzas tālāk par viņam pieejamo materiālu savienošanu un sadalīšanu, bet tās nevar izveidot ne mazāko nieciņu jaunas matērijas, nedz ari iznicināt neviena atoma no tās, kura jau pastāv. Tādu pašu nespēju sevi atradis ikkatrs, kas centīsies izveidot sava sapratnē kādu vienkāršu ideju, kas nebūtu uztverta ar sajūtam no apkārtējiem priekšmetiem vai ar refleksiju no gara spēju darbības.

3.       51 iemesla dēļ tad ari nav iespējams iedomāties ķermeņos, lai kā tie būtu veidoti, kādas citas īpašības, pēc kuram varētu tos uztvert, kā vien skaņu, garšu un smaržu — pēc redzamām un taustāmām īpašībām. Un, ja cilvēkiem būtu tikai 4 maņu orgāni, tad īpašības, kuras ir piektā maņu orgāna objekti, būtu tikpat neaizsniedzamas musu ievērībai, iztēlei un izpratnei kā tagad tās, kas varētu būt objekti sestam, septītam vai astotam maņu orgā

nam. Es šeit neesmu novirzījies no vispārējā pieņēmuma, ka cilvēkam ir tikai pieci maņu orgāni, lai gan patiesība varbūt varētu iedomāties ari vairākus, bet ka viens, tā otrs pieņēmums manam pašreizējam mērķim noder vienādi labi.

3 . nodaļa PAR VIENKĀRŠĀM IDEJĀM N0 VIENA MAŅU ORGĀNA

1. Vienkāršo ideju iedalījums un idejas, kas iegūtas ar viena maņu orgāna palīdzību.2. Tikai nedaudzām vienkāršām idejām ir nosaukumi.

1. Lai labāk izprastu no sajūtām iegūtās idejas, nebūs lieki tās apskatīt atkarībā no dažādajiem ceļiem, pa kuriem tās tuvojas mūsu prātam un klust mums uztveramas.

Tādējādi, pirmkārt, ir idejas, kas nokļūst mūsu prātā tikai ar viena maņu orgāna palīdzību.

Otrkārt, ir citas, kas iekļūst prātā ar vairāku maņu orgānu palīdzību.

Treškārt, ir idejas, ko iegūst tikai no refleksijas.

Ceturtkārt, ir idejas, kas lauž sev ceļu un iekļūst prātā tiklab ar visa veida sajūtām, ka ari ar refleksiju. Mēs apskatīsim tās katru atsevišķi dažādās nodaļas.

Ir vairākas idejas, kas var iekļūt prata tikai caur vienu maņu orgānu, kurš ir speciāli piemērots to uztveršanai. Tā gaisma un krāsas, piemēram, balts, sarkans, dzeltens, zils ar tādām dažādu pakāpju nokrāsām un sajaukumiem kā zaļš, gaiši sarkans, purpursārts, juras zaļš un pārejas, tiek uztvertas tikai ar acīm. Visu veidu trokšņi, skaņas un melodijas — tikai ar ausim. Dažādas garšas un smaržas — ar degunu un aukslējām. Un, ja šie orgāni vai ari nervi, kas ir šo sajūtu novadltāji no ārienes uz auditoriju smadzenēs — prāta pieņemamo telpu (ka es varētu to nosaukt), — ir tik bojāti, ka nevar izpildīt savas funkcijas, tad nav nekādu citu slepenu eju, pa kuram tam iekļūt, nedz ari citādu veidu, kā parādīt sevi un tikt no sapratnes uztvertām. Visievērojamākās no idejām, kuras uztver ar taustes palīdzību, ir karstums, aukstums un blīvums, pārējās, kas gandrīz visas ir sajūtamu daļiņu konfigurācija, kā, piemēram, gluds un rupjš, un vairāk vai mazāk

stingra daļiņu saskare, kā ciets un mīksts, stiprs un trausls, ir pietiekami acīmredzamas.

2. Es uzskatu, ka nav nepieciešams uzskaitīt visas raksturīgās vienkāršās idejas, kuras attiecas uz katru maņu orgānu. īstenībā tas nav iespējams, kaut ari mēs to gribētu, jo ideju, kas attiecas uz daudziem maņu orgāniem, ir skaitliski daudz vairāk, nekā ir to nosaukumu. Lai izteiktu smaržu neatkārtojamo dažādību, kas ir daudzveidīgāka nekā dažādu ķermeņu formas, pagaidām pietrūkst atbilstošu nosaukumu. «Smaržīgs» un «smirdošs» ir nosaukumi, kas mums parasti kalpo smaržu ideju apzīmēšanai un galu galā nerada daudz skaidrāku priekšstatu kā apzīmējumi «patīkams» vai «nepatīkams», kaut gan kā rozes, tā vijolītes smarža ir jauka, taču tās neapšaubāmi ir ļoti atšķirīgas idejas. Tāpat ari dažādām gāršām, par kuram mēs gūstam idejas ar aukslēju palīdzību, nav bagāts nosaukumu klāsts. «Salds», «rūgts», «skābs», «ass», «sālīts» ir gandrīz visi mūsu rīcībā esošie epiteti, lai apzīmētu ar vārdiem to neskaitāmo garšu dažādību, kas ir atšķirīga ne tikai katra veida dzīvai radībai, bet ari viena un tā paša dzīvnieka, augļa vai auga dažādajām daļām. To pašu var attiecināt uz krāsām un skaņām.

Tādēļ šeit sastādītajā vienkāršo ideju sarakstā ieslēgšu tikai tās idejas, kuras atbilst mūsu tagadējam mērķim vai kuras pašas par sevi mazāk saista uzmanību, lai gan ļoti bieži tās ir salikto ideju neatņemamas sastāvdaļas, Šeit, pēc manām domām, var pieskaitīt blīvumu [solidity], tādēļ par to runāšu nākamajā nodaļā.

4. nodaļa PAR BLĪVUMU

1. Šo ideju iegūst ar tausti. 2. Blīvums aizpilda telpu. 3. Blīvums ir atšķirīgs no telpas. 4. Un no cietības. 5. Kas ir blīvums.

1. Ideju par blīvumu mēs iegūstam ar taustes palīdzību. Šo ideju izraisa pretestība, ko izrāda kāds ķermenis, ja tā aizņemto vietu cenšas aizpildīt cits ķermenis, iekams tas šo vietu nav vēl pametis. Nav nevienas citas idejas, ko mēs tik regulāri iegūtu no sajūtām, kā tas ir ar blīvumu. Gan kustoties, gan atrodoties miera stāvokli, vienmēr jūtam kaut ko, kas aizkavē mūs slīdēt lejup, un ķermeņi, kuriem diendienā pieskārāmies, liek mums to sajust, jo kamēr tie atrodas starp rokām, kuras cenšas tos saspiest, tie ar nepārvaramu spēku kavē mūsu rokām tuvoties. To, kas tādā veidā kavē diviem vienam pret otru virzītiem ķermeņiem tuvoties, es nosaucu par blīvumu. Ja kāds uzskata par labāku to saukt par necaurlaidību [impenetrability], es neiebilstu. Taču es domāju, ka termins «blīvums» ir piemērotāks šis idejas izteikšanai ne tikai tāpēc, ka tas ir plaši lietots šādā nozīmē, bet ari tādēļ, ka tajā ir ietverts vairāk pozitīvā nekā terminā «necaurlaidība», kas ir negatīvs un varbūt drīzāk ir blīvuma rezultāts nekā pats blīvums. Salīdzinājumā ar citām idejām ideja par blīvumu liekas ķermenim visbūtiskākā un visciešāk ar to saistīta, jo to nevar nekur citur nedz atrast, nedz iedomāties kā tikai matērijā. Un, lai gan maņu orgāni nepievērš tam uzmanību, ja mums darīšana ar nelielu matērijas daudzumu, kas nav pietiekams, lai izraisītu mums sajūtas, tomēr prāts, reiz ieguvis šo ideju no lielāka apjoma ķermeņiem, seko tai tālāk un saskata to tāpat ka formu vismazākajās matērijas daļiņās, kādām ir iespējams eksistēt, un konstatē, ka blīvums ir nesaraujami saistīts ar ķermeni, lai kur tas neatrastos un lai ka to nepārveidotu.

2.      Blīvuma ideja attiecas uz ķermeni, no ka mēs secinām, ka blīvums aizpilda telpu. Sl ideja jāsaprot tādējādi, ka, ja mēs iedomājamies kādu telpu, ko aizņem cieta substance, tad tas nozīmē, ka tā aizpilda telpu, līdz ar to izslēdzot no tās pārējās cietās substances. Sl cietā substance vienmēr traucēs saskarties diviem ķermeņiem, kuri kustas viens otram pretī pa taisnu līniju, kamēr to neizvirzīs no šā vidus stāvokļa projām pa līniju, kura nav paralēla šo divu ķermeņu kustības virzienam. Ideju par to pietiekamā mērā dod jebkurš ķermenis, ar ko mēs ikdiena saskaramies.

3.     Pretestību, kuras dēļ citi ķermeņi tiek noturēti ārpus telpas, kuru kāds ķermenis jau piepilda, ir tik liela, ka nekāds spēks, lai cik liels tas nebūtu, nevar to pārvarēt. Visas pasaules ķermeņi, spiezdami ūdens pilīti no visam pusēm, nekad nevarēs pārvarēt pretestību, ko ta, lai cik viegla, izrādīs pret šo spēku savstarpējo tuvošanos tikmēr, kamēr to nenovāks no ceļa; ar to ideja par blīvumu atšķiras tiklab no tīras telpas, kura nav spējīga izradīt nedz pretestību, nedz kustības spēju, kā ari no parastas idejas par cietību. Es jautāju: «Vai cilvēkam nevarētu būt ideja par viena paša ķermeņa kustību, kurai tūlīt neseko cita ķermeņa kustība ar nolūku aizņemt pirmā vietu?» Es domāju, ka tas ir pats par sevi saprotams, ka cilvēkam var būt tāda ideja, jo ideja par viena ķermeņa kustību tikpat mazā mērā ietver sevi ideju par otra ķermeņa kustību, cik maz ideja par viena ķermeņa četrstūrainu formu ietver sevi ideju par cita ķermeņa četrstūrainu formu. Es šeit nevaicāju, vai ķermeņi patiešām eksistē tādā veidā, ka viena ķermeņa kustība nevarētu pastāvēt bez cita ķermeņa kustības. So jautājumu izlemt vienādi vai otrādi nozīmē izšķirt jautājumu par vai pret tukšuma pastāvēšanu. Taču es jautāju, vai cilvēkam nevar būt ideja par viena ķermeņa kustību, pārējiem atrodoties miera stāvokli. Un, man šķiet, ka to neviens nenoliegs. Bet, ja tā, tad vieta, kuru ķermenis atstāj, dod mums ideju par tīru telpu bez blīvuma, kurā var ieiet jebkurš cits ķermenis, nesaskaroties ar kāda cita ķermeņa pretestību un neizgrūžot kaut ko laukā.

4. Blīvums atšķiras no cietības ar to, ka blīvums ir piesātinājums [repletion] un tātad pilnīgi izslēdz citus ķermeņus no tā aizņemtās telpas, bet cietība ir matērijas daļiņu sakļautlba [cohesion], kas veido uztverama lieluma masas, tā ka viss kopums tik viegli nemaina savu formu. Patiešām, «ciets» un «mīksts» ir vārdi, ar kādiem apzīmējam priekšmetus salīdzinājumā ar mūsu ķermeņa uzbūvi, jo mēs parasti saucam par cietu to, kas mums drīzāk sagādās sāpes nekā izmainīs savu formu zem vienalga kādas mūsu ķermeņa daļas spiediena, un otrādi, — par mīkstu to, kas viegli mainīs savu daļiņu stāvokli, tikko jaušami tam pieskaroties.

Bet grūtības pakāpe, ar kādu jāsastopas, mainot uztveramo daļiņu savstarpējo stāvokli, viscietākajam ķermenim pasaulē nepiešķir ne druskas vairāk blīvuma kā vismīkstākajam; dimants nav ne par matu blīvāks kā ūdens. Jo, lai gan divas marmora plāksnītes tuvosies viena otrai vieglāk, ja starp tām atradīsies tikai gaiss vai ūdens, nekā tad, ja to vietā būtu dimants, taču tas notiek nevis tāpēc, ka dimanta daļiņas būtu blīvākas par ūdens daļiņām vai izrādītu lielāku pretestību, bet gan tāpēc, ka ūdens daļiņas ir vieglāk atdalāmas viena no otras un novirzāmas sāņus, dodot abām marmora plāksnītēm iespēju tuvoties. Bet, ja sānu kustība šo vietu neatbrīvotu, tad ūdens, tāpat kā dimanta daļiņas, mūžam neļautu abām marmora plāksnītēm tuvoties un būtu tikpat neiespējami ar jebkāda spēka palīdzību pārvarēt to pretestību kā pārvarēt dimanta daļiņu pretestību. Vismīkstākais ķermenis tikpat nepārvarami traucēs divu ķermeņu satuvošanos kā viscietākais, kādu vien var atrast vai iedomāties, ja to neaizvāks projām, bet tas paliks starp šiem ķermeņiem.

6. Ja kāds man jautātu, kas ir blīvums, es ieteiktu viņam vērsties pie paša sajūtām. Lai viņš paņem krama gabalu un futbola bumbu un mēģina rokas saspiest kopā, tad viņš uzzinās. Ja viņš uzskata, ka šis ir nepietiekams izskaidrojums tam, kas ir blīvums un kas ir tā būtība, es apsolu to pateikt viņam tad, kad viņš man izskaidros, kas ir domāšana un kas ir tās būtība, vai ari paskaidros, kas ir izplatība vai kustība, kas varbūt šķitis daudz vieglāk.

Mums esošās vienkāršās idejas ir tādas, kādas tās māca pieredze. Bet, ja, neapmierinoties ar to, mēs cenšamies ar vārdu palīdzību padarīt tās skaidrākas savā prātā, mums neveiksies labāk kā tad, ja mēs uzņemtos izkliedēt tumsu akla cilvēka prātā ar runāšanas palīdzību, ieskaidrojot viņam priekšstatus par gaismu un krāsu. Sās parādības iemeslu noskaidrošu citā vietā.

5 . nodaļa PAR VIENKĀRŠĀM ĪDĒJĀM N0 DAŽĀDIEM MAŅU ORGĀNIEM

Idejas, kuras iegūstam ar vairāk nekā viena maņu orgāna palīdzību, ir šādas: par telpu vai Izplatību, par formu, par miera stāvokli un kustību. Tās rada uztveramus iespaidus kā acis, tā ari taustē, un mēs varam uzņemt un novadīt uz mūsu prātiem idejas par izplatību, formu, ķermeņu kustību un miera stāvokli kā ar redzi, tā ari ar tausti. Bet, tā kā man nāksies tās sīkāk apskatīt citā vietā, tad šeit dodu tikai uzskaitījumu.13

6. nodaļa PAR VIENKĀRŠĀM REFLEKSIJAS IDEJĀM

1. Prāts, saņēmis iepriekšējā nodaļā minētās idejas no ārienes, pievēršas pats sev un, novērojot savu darbību ar tur esošām idejām, iegūst no šejienes citas idejas, kuras ir tikpat spējīgas būt par apceres objektiem kā jebkura no ārējām lietām uztvertā ideja.

2. Divas galvenās un ievērojamākās prāta darbības formas, kuras visbiežāk pētī un kuras ir tik parastas, ka katrs, ja vēlas, var tās sevī novērot, ir šādas: uztvere [perception] jeb domāšana [thinking], vēlēšanās [volition] jeb gribēšana [willing]. Par tādiem vienkāršo refleksijas ideju modiem (modifikācijām, veidiem) kā atcerēšanos, atšķiršanu, prātošanu, spriešanu, izziņu, ticību un citiem man būs izdevība runāt vēlāk.14

7. nodala PAR VIENKĀRŠĀM SAJUTU UN REFLEKSIJAS IDEJĀM

1. Patikas un sāpju idejas. 2. To iekļaušanās gandrīz visās citās idejās. 3. Kā mūsu darbības motīvi. 4. Sāpju mērķis un lietderīgums. 5. Vēl viens mērķis. 6. Dieva gudrība, pievienojot patiku un sāpes citām mūsu idejām. 7. Idejas par eksistenci un vienību. 8. Par spējām [spēkiem]. 9. Par secību. 10. Vienkāršas idejas — visu mūsu zināšanu materiāls.

1.    Ir arī citas vienkāršas idejas, kas iekļūst prātā tiklab ar visa veida sajūtām, kā ari ar refleksiju, proti, patika vai prieks un to pretstats — sāpes vai nepatika, kā arī spēja [spēks] [power], eksistence [existence], vienība [unity].

2.    Prieks vai nepatika, viens vai otrs, savienojas ar gandrīz visām kā sajūtu, tā refleksijas idejām, un nav gandrīz nevienas ietekmes no ārienes uz mūsu maņu orgāniem, nevienas visapslēptākās domas mūsu prāta iekšienē, kas nespētu mums izraisīt patiku vai sāpes. Es vēlētos, lai ar patiku un sāpēm saprot to visu, kas mūs iepriecina vai sarūgtina, vienalga, vai tas rastos no domām mūsu prātos vai no kā cita, kas iedarbojas uz mūsu ķermeņiem. Jo, vai mēs nosaucam to par apmierinājumu, patiku, prieku, laimi uti, no vienas puses, un nemieru, rūpēm, sāpēm, mokām, dusmām, bēdām utt., no otras [puses], tās ir vienas un tās pašas izjūtas dažādas pakāpes un pieder pie prieka vai sāpju un patikas vai nepatikas idejām. Šie ir vārdi, ko visbiežāk lietošu, apzīmējot šās divējādā veida idejas.

3.      Neizmērojami gudrajam mūsu esības Radītājam, kas devis mums iespēju kustināt vai turēt miera stāvokli dažādas mūsu ķermeņa daļas pēc pašu vēlēšanās un ar to kustību palīdzību kustēties pašiem un izraisīt kustību citos blakus esošos ķermeņos, kā ari apveltījis mūsu prātus ar spēju dažādos gadījumos izvēlēties no savām idejām vienu, par kuru domāt, un to vai citu objektu, ko rūpīgi un uzmanīgi izpētīt, lai ierosinātu mūs nodarboties ar tādiem domāšanas un kustības veidiem, kas mums ir pa spēkam, šim Radītājam ir labpaticis pievienot dažādām domām un sajūtām intuitīvu patikas izjūtu. Ja tā būtu pilnīgi atdalīta no visām mūsu ārējām sajūtām un iekšējām domām, mums nebūtu pamata dot priekšroku kādai vienai domai vai darbībai — uzmanībai salīdzinājumā ar nevērību, kustībai salīdzinājumā ar atpūtu. Tādējādi mēs nedz kustinātu savus ķermeņus, nedz izmantotu prātu, bet ļautu domām (ja tā var izteikties) klīst savvaļā bez virziena vai plāna un ļautu mūsu gara idejām kā virmojošām ēnām veidot attēlus kā pagadās, nepievēršot tām uzmanību. Šādā stāvokli cilvēks, lai cik attīstīta būtu viņa sapratne un griba, būtu ļoti kūtra, nekustīga būtne un pavadītu laiku kā miegainā, letarģiskā sapni. Mūsu gudrajam Radītājam labpaticies pievienot dažādām lietām un idejām, ko gūstam no tām, patiku kā neatņemamu sastāvdaļu, pie tam dažādām lietām dažādās pakāpēs, lai spējas, ar kurām viņš mūs apveltījis, nepaliktu dīkas un nenodarbinātas.

4.     Sāpes, tāpat kā patika, iedarbojas uz mums, lai liktu mums darboties: mēs esam gatavi likt lietā savas spējas, lai izvairītos no pirmajām, tāpat kā esam gatavi to darīt, lai iegūtu otro, tikai jāievēro, ka lietas un idejas, kuras rada patiku, bieži vien izraisa ari sāpes. ŠI tuvā sakarība, kuras dēļ mēs bieži sajūtam sāpes gaidītās patikas vietā, ir vēl viens iemesls mūsu Radītāja gudrības un pilnības apbrīnam, jo viņš, lai saglabātu mūsu esību, dažādu lietu izmantošanu saistījis ar sāpju sajūtas izraisīšanos mūsu ķermeņos, tā brīdinot par ļaunumu, ko tās var nodarīt, un dodot padomu no tām izvairīties. Dievs, vēlēdamies saglabāt ne tikai mūsu esību kopumā, bet ari katru ķermeņa daļu un orgānu vislabākajā kārtībā, daudzos gadījumos pievienojis sāpes pie tām pašām idejām, kuras rada patiku. Tādējādi karstums, patīkams vienā pakāpē, citā var sagādāt neciešamas mokas, un vispatīkamākā no sajūtamam lietam — gaisma, ja tās ir pārāk daudz, ja tā ir par stipru acīm, izsauc sāpju sajūtu. Daba ir gudri un sapratīgi iekārtojusi, ka, ja kāds priekšmets, iedarbojoties pārāk spēcīgi, bojā sajūtu instrumentus, kuru struktūra nevar būt citāda kā vien ļoti vārīga un smalka, sāpes mūs brīdina atkāpties, pirms šis orgāns nav galīgi sabojāts un padarīts nederīgs specifisko funkciju izpildei nākotnē.

5.      Bez tam mēs varam rast vēl vienu iemeslu, kādēļ dievs ir saistījis patiku un sāpes dažādās pakāpēs ar visam lietām, kas ir ap mums un iedarbojas uz mums, — [tas darīts] tādēļ, lai mēs, atrodot nepilnību, neapmierinātības sajutu un absolūtas laimes trūkumu visās izpriecās, ko spēj sniegt pasaule, meklētu to viņā, kuram ir prieka pārpilnība un pie kura labās rokas rodama mūžīgā līksmība.

6.     Lai gan tas, ko esmu šeit sacījis, varbūt nepadarīs patikas un sāpju idejas skaidrākas, nekā to spētu pašu pieredze, kas ir vienīgais avots, no kura tās varam gūt, taču prātojumi par cēloni, kādēļ tās ir saistītas ar tik daudzām citām idejām, sniedzot mums vielu pārdomām par augstākā valdnieka gudrību un pilnību, atbilst šo pētījumu galvenajam mērķim: viņa izzināšana un viņa godināšana ir mūsu domāšanas galvenais mērķis un mūsu izziņas spējām piemērota nodarbošanās.

7.    Eksistence un vienība ir vēl divas idejas, ko ierosina katra ārējā lieta un katra doma prāta iekšienē. Kad idejas ir mūsu prātā, mēs uzskatām, ka tās faktiski tur atrodas, tāpat kā mēs uzskatām, ka lietas faktiski atrodas ārpus mums, citiem vārdiem sakot, ka tās eksistē vai ka tām piemīt eksistence. Un viss, ko mēs varam uzskatīt par vienu veselu neatkarīgi no tā, vai tā būtu reāla būtne vai ideja, ierosina mūsu sapratnē vienības ideju.

8.     Spēja [spēks] ir vēl viena vienkārša ideja, kuru gūstam no sajūtām un no refleksijas. Jo, spriežot pēc savas domāšanas un spējas domāt un no tā, kā mēs pēc patikas varam iekustināt savas ķermeņa daļas, kuras pirms tam atradušās miera stāvokli, kā ari spriežot pēc sekām, kuras dabiski ķermeņi spēj viens otrā izraisīt un ar kurām ik bridi sastopas mūsu maņu orgāni, — mēs abējādos veidos gūstam ideju par spēku.

9.     Bez tam ir vēl viena ideja, ko ierosina maņu orgāni, taču visbiežāk to gūstam no tā, kas norisinās mūsu prātos, un tā ir ideja par secību [succession]. Jo, ielūkojoties sevi un pārdomājot, kas šeit novērojams, mēs atradīsim, ka mūsu idejas vienmēr, kamēr esam nomodā vai domājam, nepārtraukti virknējas rindā — viena dodas projām un cita nāk vietā.

10. Iepriekš minētās idejas, ja ne visas, tad (kā uzskatu) vismaz dažas, ir visievērojamākās_ no prata esošām vienkāršām idejām un tādas, no kurām prāts veido visas pārējās zināšanas. Visas šis idejas tas iegūst tikai divos iepriekšminētajos veidos — ar_ sajūtām un refleksiju. Lai neviens nedomā, ka tās ir pārak šauras robežas, kur klejot cilvēka neaptveramajam prātam, kurš lido tālāk par zvaigznēm un nesamierinās ar pasaules robežām, bet savās domās aizsteidzas tālāk par Matērijas galējo izplatījuma robežu un iesniedzas neaptveramajā Tukšumā. Es to nenoliedzu, bet vēlos, lai kāds norāda uz vienkāršu ideju, kura nebūtu saņemta no iepriekšminētiem avotiem, un kādu saliktu ideju, kura nebūtu veidota no vienkāršajām. Tā nebūs dīvainība, ja uzskatīsim, ka šis nedaudzās vienkāršās idejas ir pietiekamas, lai nodarbinātu visasāko domu vai attīstītākās spējas un kalpotu par materiālu visām dažādajām zināšanām un vel dažādākajiem cilvēku fantāzijas tēliem un uzskatiem, ņemot vērā, cik daudz vārdu var izveidot no dažādam divdesmit četru burtu kombinācijām, vai, ejot soli tālāk, — cik daudz dažādu kombināciju ir iespējams izveidot tikai ar vienu no idejām, proti, skaitli, kuru krājumi ir neizsmeļami un patiesi bezgalīgi, un cik neizmērojami plašu izpētes lauku izmērs vien sniedz matemātiķiem.

8. nodaļa TĀLĀKI APSVĒRUMI PAR VIENKĀRŠĀM IDEJĀM

1., 4., 6. Pozitīvas idejas no tā sauktajiem promesamības izraisītiem cēloņiem. 2. Idejas ir atšķirīgas no lietām, kas tās izraisa. 3. Mēs varam zināt idejas, bet nezināt to fizikālos cēloņus. 7., 8. Idejas prātā, īpašības ķermeņos. 9. Primārās īpašības. 10. Sekundārās īpašības. 11., 12. Ķermeņi izraisa idejas ar kustībām, kas notiek kā ārpus mums, tā mūsu organismos. 13—16. Kā sekundārās īpašības izraisa idejas. 17. Reāli pastāv tikai primāro īpašību idejas. 18.-22., 25. Sekundārās [ir] tikai primāro [īpašību] modifikācijas. 23. īpašību veidi ķermeņos. 26. Netieši un tieši uztveramās sekundārās īpašības.

1.      Kas attiecas uz vienkāršām sajūtu idejām, tad jāpievērš uzmanība tam, ka viss, kas spēj izraisīt tādu uztvērumu mūsu gara spējās, ietekmējot maņu orgānus, līdz ar to izraisa sapratnē kādu vienkāršu ideju. Kad mūsu atšķiršanas spēja šo ideju ievēro neatkarīgi no tās ārējā cēloņa, tad prāts to apskata un vērtē kā reālu, pozitīvu ideju sapratnē līdzīgi citām, lai gan varbūt tās cēlonis ir kaut kā promesamlba attiecīgajā priekšmetā.

2.      Tā idejas par karstumu un aukstumu, gaismu un tumsu, baltu un melnu, kustību vai mieru ir vienādi skaidras un pozitīvas idejas prātā, lai gan varbūt daži no to rašanās cēloņiem ir kaut kā promesamlba lietās, no kurām mūsu maņu orgāni iegūst šās idejas. Šis idejas pārskatot, mūsu sapratne tās vērtē kā izteikti pozitīvas idejas, neņemot vērā to rašanās cēloņus, jo šādu cēloņu izpēte neattiecas uz ideju, kāda tā ir sapratnē, bet gan uz ārpus mums esošu lietu dabu. Tie ir divi dažādi jautājumi, un jāprot tos izšķirt; viena lieta ir uztvert un zināt ideju par baltu un melnu un pavisam cita — pētīt, kāda veida daļiņas tās ir un kā tās sakārtotas virsmā, lai priekšmets izskatītos balts vai melns.

3.     Gleznotājam vai krāsotājam, kurš nekad nav iedziļinājies šo krāsu cēloņos, ir skaidras un noteiktas idejas par baltu un melnu, kā ari par citām krāsām, viņam tās ir vēl skaidrākas nekā filozofam, kurš nodarbojies ar to dabas izpēti un uzskata, ka zina, cik lielā mērā to cēlonis ir kaut kā klātesamība vai promesamlba; šā cilvēka prātā ideja par melnu nav mazāk pozitīva kā ideja par baltu, lai gan varbūt ārēji eksistējoša priekšmeta melnās krāsas cēlonis ir tikai kaut kā promesamlba.

4.     Ja mana darba mērķis būtu izpētīt uztveres veidu un tās dabiskos cēloņus, es izskaidrotu, kādēļ promesamlba vismaz dažos gadījumos var radīt pozitīvu ideju, proti: tā kā visas mūsu sajūtas izraisa dažādas intensitātes un veida kustība [cilvēkā mītošajā] dzīvnieku garā, kuru dažādi ietekmē ārējās lietas, tad šis kustības pārtraukums, tāpat kā tās dažādošana vai paātrināšana, neizbēgami izraisīs jaunu sajūtu. Tādējādi kustības pārtraukums izraisīs jaunu ideju, kas atkarīga vienīgi no dzīvnieku gara15 dažādas kustības šajā orgānā.

6. Un tā ar pilnām tiesībām var apgalvot, ka mēs redzam tumsu. Patiešām, ja iedomājamies pilnīgi tumšu caurumu, no kurienes neatspīd neviens gaismas stariņš, ir skaidrs, ka tā formu var saskatīt vai ari uzgleznot.

7.      Lai labāk izprastu ideju dabu un saprotamāk par tām runātu, būtu derīgi nošķirt, ciktāl tās ir_ idejas vai uztvērumi mūsu prātā un ciktāl tās ir matērijas veidi ķermeņos, kuri rada mums šos uztvērumus. Tas ir vajadzīgs tādēļ, lai mēs nedomātu (kā to varbūt parasti dara), ka idejas ir kaut kā — pašā lietā eksistējoša precīzi attēli un līdzības. Vairumam mūsu prātā esošo ideju, ko iegūstam no sajūtām, ir tikpat maz līdzības ar kaut ko, kas eksistē ārpus mums, cik maz vārdi, kuri šis idejas apzīmē, līdzinās mūsu idejām, kaut gan, tos dzirdot, tie spēj šis idejas mūsos izraisīt.

8.     Visu, ko prāts uztver pats sevī jeb kas ir uztveres, domāšanas vai sapratnes tiešs objekts, es nosaucu par ideju, un spēju [spēku], kas rada kādu ideju mūsu prātā, es nosaucu par tās lietas īpašību", kurai šī spēja piemīt. Tādējādi sniega pikai piemīt spēja radīt mums idejas par baltu, aukstu un apaļu; spējas, kas izraisa mums šis idejas, kad tās ir sniega pikā, es nosaucu par īpašībām, un kad tās ir sajūtas vai uztvērumi mūsu sapratnē, es nosaucu tās par idejām, un, ja es dažkārt izsākos, ka idejas it kā atrodas pašās lietās, tad es vēlētos, lai ar to saprot, ka šeit es domāju tās lietu īpašības, kas mums šis idejas rada.

9.      Tādējādi visas ķermeņiem piemītošās īpašības ir [šādas]:

pirmkārt, tādas īpašības, kuras ir pilnīgi neatdalāmas no ķermeņa, lai kādā stāvokli tas būtu, un ko šis ķermenis pastāvīgi patur, lai kādām pārmaiņām un izmaiņām to pakļautu un lai kāds spēks šeit tiktu lietots; tās ir tādas, ko maņu orgāni nepārtraukti konstatē katrā matērijas daļiņā, kas ir pietiekami liela, lai to uztvertu, un prāts konstatē, ka tās nevar atdalīt no šis matērijas daļiņas, kaut ari tā ir par mazu, lai maņu orgāni to uztvertu kā atsevišķu vienību. Piemērs: ņemsim kviešu graudiņu un sadalīsim to divās daļās, tad katrai no tām būs blīvums, izplatība, forma un kustības spēja; dalīsim tās tālāk, un nākamās daļiņas joprojām paturēs šis īpašības, dalīsim tikmēr, kamēr daļiņas vairs nebūs uztveramas, taču katrai no tām vēl joprojām piemitis šis īpašības. Tātad dalīšana nevar atņemt ķermenim blīvumu, izplatību, formu vai kustības spēju, bet tikai izveido divas vai vairākas atsevišķas nošķirtas matērijas masas no tas [masas], kura pirms tam bija viena. Visas šis atsevišķās masas pēc dalīšanas uzskatāmas par atsevišķiem ķermeņiem un veido zināmu skaitu. Šis īpašības es nosaucu par ķermeņa sākotnējām jeb primārām īpašībām. Pēc manām domām, varam novērot, ka tās mums izraisa vienkāršas idejas, proti, — par blīvumu, izplatību, formu, kustību vai miera stāvokli un skaitu.

10.       Otrkārt, tādas īpašības, kas patiesībā nav pašās lietas un nav nekas cits kā tām piemītoša spēja [spēks], kas izraisa dažādas sajūtas ar lietu primāro īpašību palīdzību, tas ir, ar neuztveramo daļiņu apjomu, formu, struktūru un kustību. Tādas īpašības 'ir krasas, skaņas, garšas utt. Tas es nosaucu par sekundārām īpašībām. Šeit varētu vel pieskaitīt trešo īpašību veidu, kuras gan uzskata vienīgi par spējām, lai gan tās ir tikpat lielā mēra reālas īpašības priekšmeta kā tās, kuras, piemērojoties parastajam izteiksmes veidam, es nosaucu par īpašībām, bet atšķirības dēļ — par sekundārām īpašībām. Tā, piemēram, uguns spēja radīt citu krāsu vai konsistenci vaska vai mala ar tā primāro īpašību palīdzību ir tāda pati uguns īpašība kā tās spēja izsaukt manī jaunu siltuma vai degšanas ideju vai sajūtu, kuru es neguvu sakuma, pateicoties tām pašām uguns primārajām īpašībām, proti, neuztveramo daļiņu apjomam, struktūrai un kustībai.

11.     Nākamais izpētāmais jautājums: kādā veidā ķermeņi izraisa mums idejas. Acīm redzot, ar grūdiena palīdzību, kas ir vienīgais veids, kādā varam iedomāties ķermeņus iedarbojamies uz mums.17

12.       Tā kā ārējās lietas nav saistītas ar mūsu prātu, kad tas rada tur idejas, un tomēr mēs uztveram šis sākotnējas īpašības lietās, kuras mūsu maņu orgāni uztver atsevišķi pa vienam, tad ir skaidrs, ka 'mūsu nervi vai dzīvnieku gars ar dažu mūsu ķermeņu daļu palīdzību novada kaut kādā veidā kustību uz smadzenēm jeb sajūtu centru, lai radītu mūsu prātos tās īpašās idejas, kas mums ir par ārējām lietām. Un, tā kā pietiekama lieluma ķermeņu izplatību, formu, skaitu un kustību var uztvert ar redzi no zināma attāluma, tad ir skaidrs, ka daži atsevišķi neuztverami ķermenlši plūst no tiem uz mūsu acīm un tādā veidā novada līdz smadzenēm kādu kustību, kura izraisa tas idejas, kas mums ir par šim īpašībām.

13.      Tādā pašā veidā, kā mums tiek izraisītas sākotnējo īpašību idejas, tiek radītas ari sekundāro īpašību idejas, proti, neuztveramām daļiņām iedarbojoties uz mūsu maņu orgāniem. Ir skaidrs, ka pastāv ķermeņi un turklāt liels daudzums ķermeņu, kas katrs par sevi ir tik mazs, ka mēs nevaram ar maņu orgānu palīdzību atklāt ne to apjomu un formu, ne ari kustību — ka, piemēram, to nevaram izdarīt gaisa un ūdens daļiņās un citās daudz reižu mazākās daļiņās, kuras ir tikpat reižu sīkākas par gaisa un ūdens daļiņām kā pēdējās par zirņiem vai krusas graudiem. Tagad iedomāsimies, ka šo daļiņu dažādas kustības, formas, apjoms un skaits, iedarbojoties uz dažādiem maņu orgāniem, rada mums tās dažādas sajūtas, ko iegūstam no ķermeņu krāsām un smaržām, piemēram, ka vijolīte, šādām neuztveramām, noteiktas formas un lieluma matērijas daļiņām ar grūdienu iedarbojoties dažādos ātru- mos un variācijās, izraisa mūsu prātos šis puķes zilgas krāsas un patīkamās smaržas idejas. Iedomāties, ka dievs saistījis tādas idejas ar kustībām, ar kurām tam nav nekādas līdzības, ir tikpat iespējami kā tas, ka viņš saistījis sāpju ideju ar miesu šķeļoša dzelzs gabala kustību, ar kuru šai idejai nav nekādas līdzības.

14.   To pašu, ko esmu sacījis sakarā ar krāsām un smaržām, var attiecināt ari uz gāršām un skaņām un citām līdzīgām sajūtamām īpašībām, kas, lai ari kādu realitāti mēs maldīgi tām pierakstītu, patiesība nepiemīt pašām lietām un nav nekas cits kā spējas izraisīt mums šis dažādās sajūtas, un tās ir atkarīgas no primārajām īpašībām, proti, no daļiņu apjoma formas, struktūras un kustības.

15.    Man šķiet, ka no šejienes viegli varam izdarīt secinājumu: ķermeņu primāro īpašību idejas ir to līdzības, un to veidoli patiešām reāli eksistē pašos ķermeņos, bet sekundāro īpašību izraisītās idejas nekāda ziņa nav to līdzības. Pašos ķermeņos nepastāv nekas, kas būtu līdzīgs mūsu idejām. Ķermeņiem, kurus nosaucam pēc šim idejām, piemīt tikai spēja izsaukt mums šis sajūtas, kas ir salds, zils vai silts domās, pašos ķermeņos, kurus apzīmējam ar šādiem vārdiem, ir tikai neuztveramo daļiņu zināms apjoms, forma un kustība.

16.     Liesmu sauc par karstu un gaišu, sniegu — par baltu un aukstu un mannu — par baltu un saldu, vadoties no idejām, kuras šis lietas mums izraisa. Parasti uzskata, it kā šis īpašības ķermeņos būtu tādas pašas ka idejas cilvēkos, it ka vienas būtu otru absolūtas līdzības, kā tas ir spogulī, un vairums cilvēku uzskata, ka dīvaini ir to noliegt. Un tomēr cilvēkam, kas būs ievērojis, ka ugunskurs, ja no ta atrodas zināmā attālumā, izraisīs siltuma sajutu, bet, tam tuvojoties, tas pats ugunskurs izraisīs pavisam citādu sajutu — sāpes, vajadzēs pārdomāt, uz kāda pamata var apgalvot, ka siltuma ideja, ko uguns viņam izraisīja, reāli Ir ugunī, bet sāpju ideja, kuru radīja tas pats uguns tadapašā veidā, nav ugunī. Kādēļ baltums un aukstums sniega ir, bet sāpes nav, ja sniegs mums izraisa ka vienu, ta otru ideju un nevar to izdarīt citādi ka vien ar savu cieto daļiņu apjomu, formu, skaitu un kustību.

17.     Cieto daļiņu īpašs apjoms, skaits, forma un kustība ugunī vai sniegā reāli pastāv neatkarīgi no tā, vai cilvēka maņu orgāni tos uztver vai neuztver. Tās var nosaukt par reālam īpašībām tāpēc, ka tās reāli eksistē šajos ķermeņos. Turpretī gaismas, karstuma, baltuma vai aukstuma reāli tajos ir tikpat maz ka šķebīguma vai sāpju mannā.2 ' Aizvāciet šīs sajūtas. Lai acis neredz gaismu vai krāsu, lai ausis nedzird skaņas, lai aukslējas nesajūt garšu un deguns smaržu, un visas krāsas, garšas, smaržas un skaņas, tā kā tās ir īpašas idejas, izzūd un gaist un tiek reducētas uz to cēloņiem, t. i., cieto daļiņu apjomu, formu un kustību.

18.      Uztverama lieluma mannas daudzums spēj izraisīt mums ideju par apaļu vai četrstūrainu formu un, pārvietojot mannu no vienas vietas uz otru, ideju par kustību. Ideja par kustību reprezentē kustību tādu, kāda tā ir, mannu pārvietojot: aplis vai četrstūris paliek nemainīgs, vai tas būtu domas vai esamībā, prātā vai mannā. Ikviens piekritīs, ka mannai reāli piemīt gan forma, gan kustība neatkarīgi no tā, vai mēs tiem pievēršam vai nepievēršam uzmanību. Bez tam mannai piemīt spēja ar savu daļiņu apjomu, formu, struktūruun kustību dažkārt izraisīt mums nelabuma vai pat asu sāpju un spazmu sajūtas. [Ikviens nevilcinoties piekritīs tam, ka] nelabuma un sāpju idejas nav paša manna, bet gan ir tās iedarbības rezultāts, un nekur nepastāv, ja mēs tās nesajūtam. Un tomēr cilvēkus ir grūti pārliecināt, ka mannā īstenībā nav salduma un baltuma: šīs sajūtas ir mannas iedarbības rezultāts, tai iedarbojoties ar savu daļiņu kustību, izmēriem un formu uz acīm un aukslējām līdzīgi tam, kā mannas izsauktās

6u sāpes un nelabuma sajūta patiesībā nav nekas cits kā tās darbības rezultāts, tai iedarbojoties ar savu neuztveramo daļiņu apjomu, kustību un formu uz vēderu un zarnām.

19.    Aplūkosim porfīra sārtās un baltās nokrāsas! Neļaujiet to apspīdēt gaismai, un šīs krāsas izzūd, porfirs vairs neizraisa mums idejas par tām, bet, atgriežoties gaismai, atgriežas arī krāsas un attiecīgas idejas. Vai var uzskatīt, ka gaismas klātesamība vai promesamība rada porfīra ievērojamas pārmaiņas un baltuma un sārtuma idejas patiešām pastāv porfira tikai gaismā, ja ir skaidrs, ka tumsā tas Ir bezkrāsains? Patiešām, porfīram kā dienu, tā nakti piemīt tāda daļiņu konfigurācija, kas spēj, gaismas stariem atstarojoties no dažām šī cieta akmens šķautnēm, izraisīt mums ideju par sārtu un, gaismai krītot uz_ citam šķautnēm, ideju par baltu. Taču kā baltums, tā sārtums katrā ziņā nav pašā akmenī, bet tam ir tāda veida struktūra, kam piemīt spēja radīt mums šāda veida sajutu.

20.     Sasmalciniet mandeli, un tīrā, baltā krāsa vērtīsies netīrā, saldā garša iegūs eļļainu piegaršu. Kādu citu pārmaiņu kā vienīgi struktūras izmaiņu var radīt ķermenī, to tikai sasmalcinot piestā?

21.      Ja tādā veidā saprot un nošķir idejas, tad mēs varam izskaidrot, kā viens un tas pats ūdens var radīt aukstuma ideju, ja tam pieskaras ar vienu roku, un karstuma ideju, ja tam pieskaras ar otru, kas nekad nenotiek ar formu, jo, ja ar vienas rokas palīdzību tiek izraisīta lodes ideja, tad otra nevar radīt kvadrāta ideju attiecība uz vienu un to pašu priekšmetu. Bet, ja karstuma un aukstuma sajūtas nav nekas cits kā kustības pieaugums vai palēninājums mūsu ķermeņa vissīkākajās daļiņas, kuru rada kāda cita ķermeņa korpuskulas, tad ir viegli saprotams, ka, ja šī kustība vienā rokā ir stiprāka neka otra un ja ķermeni pieliek pie abām rokām, pie tam kustība šā ķermeņa vissīkākajās daļiņās ir stiprāka neka kustība vissīkākajās daļiņās vienā rokā un vājāka nekā kustība vissīkākajās daļiņās otrajā, pastiprinās kustību viena roka un pavājinās otrā, tādā veidā izraisot no tas atkarīgas aukstuma un karstuma sajūtas.

22.     Iepriekšējos paragrāfos esmu nodarbojies ar fizikālas dabas pētījumiem vairāk, nekā biju to paredzējis. Bet, tā kā bija nepieciešams noskaidrot sajūtu dabu un dot

6i

iespēju skaidri izprast starpību starp īpašībām ķermeņos un to izraisītām idejām prātā, bez kā nebija iespējams saprotami par tām spriest, tad es ceru, ka man tiks piedota šī mazā novirze fizikā, jo mūsu pašreizējā pētījumā ir nepieciešams atšķirt ķermeņu primārās un reālās īpašības, kuras ķermeņiem piemīt vienmēr (proti, blīvums, izplatība, forma, skaits un kustība vai miers, t. i., īpašības, kuras mēs dažreiz uztveram, ja ķermeņi, kuriem tās piemīt, ir pietiekami lieli, lai tos atšķirtu kā atsevišķas vienības), no sekundārajām un piedēvētajām īpašībām, kuras ir vienīgi primāro īpašību dažādu kombināciju spējas [spēki], kad primārās īpašības iedarbojas uz mums, bet mēs tās skaidri nenodalām. No šejienes mēs varam uzzināt, kuras idejas ir un kuras nav līdzīgas kaut kam, kas reāli pastāv šajos ķermeņos, kuri ir nosaukti to vārdā.

23. Tātad, pareizi novērtējot ķermeņiem piemītošās īpašības, tās iedalāmas trīs veidos.

Pirmkārt, cieto daļiņu apjoms, forma, skaits, novietojums un kustības vai miera stāvoklis. Tās piemīt ķermeņiem vai nu mēs tās uztveram, vai ari neuztveram, un, kad tās ir tādas, ka varam tās ievērot, mēs ar šo īpašību palīdzību iegūstam ideju par lietu, kāda tā ir pati par sevi, kā tas redzams mākslīgi izgatavotās lietās. Sls īpašības es nosaucu par primārām īpašībām [primary qualities].

Otrkārt, katram ķermenim piemītošā spēja specifiskā veidā iedarboties uz kādu no mūsu maņu orgāniem, pateicoties ķermeņa neuztveramām primārām īpašībām, un tādā veidā radīt mūsu prātos dažādu krāsu, skaņu, smaržu, garšu utt. idejas. Sls īpašības parasti sauc par sajūtamām īpašībām [sensible qualities].

Treškārt, spēja, kas piemīt katram ķermenim, pamatojoties uz tā primāro īpašību specifisku izveidi, spēja radīt tādu pārmaiņu cita ķermeņa apjomā, formā, struktūrā un kustībā, lai šis ķermenis iedarbotos uz mūsu maņu orgāniem savādākā veidā nekā līdz šim. Piemēram, saulei piemīt spēja izbalināt vasku un ugunij — izkausēt svinu. Sls īpašības parasti sauc par spējām [spēkiem] [powers].

Pēc manām domām, pirmās atbilstoši varētu nosaukt par reālām, sākotnējām jeb primārām īpašībām tādēļ, ka tās piemīt pašām lietām neatkarīgi no mūsu uztveres, un tāpēc, ka no primāro īpašību dažādām modifikācijām ir atkarīgas sekundārās īpašības.

Pēdējo divu veidu īpašības ir tikai spējas dažādi iedarboties uz citām lietām; šis spējas rodas primāro īpašību dažādu modifikāciju rezultātā.

25.     Ja kāds ķermenis, iedarbojoties uz citu ķermeni, rada pēdējā izmaiņas, tad mēs skaidri redzam, ka radītā īpašība parasti nav līdzība kaut kam, kas atrodas ķermeni, kurš to ir izraisījis, tādēļ mēs to uzskatām tikai par spēka iedarbību. Tādējādi, iegūstot no saules karstuma un gaismas ideju, mums ir tieksme uzskatīt to kā tādas īpašības uztvērumu un līdzību, kas ir pašā saulē. Taču, kad redzam, ka vasks vai bāla seja maina krāsu saules ietekmē, mēs nevaram iedomāties to par kaut kā, kas atrodas saulē, uztveršanu vai līdzību tādēļ, ka saulē mēs šis dažādās krāsas nerodam. Tā kā mūsu maņu orgāni spēj noteikt sajūtamu īpašību līdzību un atšķirību divos dažādos ārējos priekšmetos, mēs diezgan viegli nonākam pie secinājuma, ka kaut kādas sajūtamas īpašības radīšana kaut kādā priekšmetā ir vienīgi spēka iedarbība, nevis tādas īpašības pārraidīšana, kura patiešām atrastos priekšmetā, kas to izraisīja, jo mēs šajā priekšmetā neatrodam šādu sajūtamu īpašību. Bet, tā kā mūsu maņu orgāni nespēj atklāt kādu atšķirību starp radīto ideju un priekšmeta īpašību, kurš izraisījis šo ideju, mums ir tieksme iedomāties, ka mūsu idejas ir līdzības kaut kam, kas atrodas pašās lietās, un nevis zināmu spēku iedarbība, tiem modificējot lietu primārās īpašības, ar kurām mums izraisītajām idejām nav nekādas līdzības.

26.     Bez jau iepriekšminētajām ķermeņu primārajām īpašībām, proti, cieto daļiņu apjoma, formas, izplatības, skaita un kustības, visas pārējās, kuru dēļ mēs ievērojam un atšķiram ķermeņus vienu no otra, nav nekas cits kā dažādas to spējas, kuras ir atkarīgas no primārajām īpašībām. Pateicoties šim spējām, ķermeņi var vai nu, tieši iedarbojoties uz mūsu ķermeņiem, izraisīt mums dažādas idejas, vai ari, iedarbojoties uz citiem ķermeņiem, tā pārmainīt to primārās īpašības, ka tie spēj izraisīt idejas, kas atšķiras no līdz šim izraisītajām [idejām]. Pēc manām domām, pirmās var nosaukt par tieši uztveramām sekundārām īpašībām, pēdējās — par netieši uztveramām sekundārām īpašībām.

9. nodaļa PAR UZTVERI

1. Uztvere — pirmā vienkāršā refleksijas ideja. 2. Vienīgi no refleksijas. 3.—4. Uztvere jānovada līdz prātam. 8. Sajūtas bieži izmainās sprieduma ietekmē. 9—10. Kā paradums intuitīvi pārvērš sajūtu idejas par sprieduma idejām. 11.—12. Uztvere atšķir dzīvniekus no augiem. 15. Uztvere kā visa zināšanu materiāla iekļūšanas ceļš.

1.     Tā kā uztvere ir prāta sākotnējā spēja, kas pievēršas mūsu idejām, tad tā ir pirmā un vienkāršākā no idejām, kuras gūstam no refleksijas, un dažkārt vispār tiek nosaukta par domāšanu. Lai gan domāšana angļu valodā nozīmē prāta tāda veida darbošanos ar idejām, kad tas aktīvi, ar zināmā mērā labprātīgu uzmanību kaut ko apsver, taču, vienkārši uztverot kaut ko, prāts lielākoties ir pasīvs un uztver tikai to, ko nemaz nevar neuztvert.

2.     Kas ir uztvere, to ikviens labāk izpratis, nevis vadoties no kaut kāda mana traktāta, bet pārdomājot, ko pats dara tad, kad redz, dzird, izjūt utt. vai domā. Ikviens, kas reflektē sevi to, kas notiek viņa prātā, nevar to nesaprast. Bet, ja viņš to nedara, tad nekādi vārdi pasaulē nesniegs viņam priekšstatu par to.

3.    Viens ir skaidrs: lai ari kādas pārmaiņas tiktu radītas ķermeni un lai kā tiktu iespaidotas tā ārējās daļas, ja tās neaizsniedz prātu un ja iekšēji tām nepievērš uzmanību, tad uztveres nav. Uguns, dedzinādama mūsu ķermeni, izraisīs tajā tādu pašu efektu, kā kad tā dedzinātu pagali, ja šī iedarbība netiek aizvadīta līdz smadzenēm un prātā netiek radīta karstuma sajūta vai ideja par sāpēm. Tā ari ir reāla uztvere.

4.      Cik bieži cilvēks var novērot, ka, prātam intensīvi domājot par kādiem objektiem un ar interesi pētot kādas idejas, tas nepievērš uzmanību skaņu iedarbībai uz dzirdes orgānu, kaut gan citkārt tās izraisītu skaņas ideju! Impulss, ko saņem maņu orgāns, var būt pietiekami liels, bet, ja prāts to neievēro, tad uztvere šeit neseko. Kaut ari ausi tiek radīts impulss, kas parastos apstākļos izraisītu skaņas ideju, nekāda skaņa netiek sadzirdēta. Šajā gadījumā sajūtas trūkumu nevar izskaidrot ar kādu dzirdes orgāna defektu vai ari ar to, ka cilvēka auss ir bijusi ietekmēta mazākā mērā nekā tajās reizēs, kad cilvēks tiešām dzird. Tas notiek tādēļ, ka, lai gan maņu orgāns ir paziņojis par iespaidu, kas mēdza izraisīt ideju, taču sapratne nepievērš tam uzmanību, līdz ar to tas prātā neatstāj nekādu ideju un uztveres nav. Tādējādi visur, kur ir sajūta vai uztvere, ideja patiešām tiek radīta un ir klātesoša sapratnē.

8. Kas attiecas uz uztveri, tad vēl jāņem vērā, ka spriedums, mums pašiem to nemaz neievērojot, bieži vien izmaina idejas, ko gūstam no sajūtām. Kad noliekam acu priekšā apaļu, vienkrāsainu lodi, piemēram, zeltainu, alabastra baltu vai piķa melnu, ir skaidrs, ka mūsu prātā izraisās ideja par plakanu, dažādi noēnotu apli, no kura mūsu acis atstarojas dažāda spilgtuma gaisma un mirdzums. Bet, tā kā mēs esam pieraduši, ka šādu attēlu parasti rada izliekti ķermeņi un šādas toņu nianses gaismas atspulgs izraisa ķermeņu sajūtamās formas, tad mūsu saprāts paraduma dēļ parādības pārvērš to cēloņos. Tādējādi to, kas patiesībā ir formai raksturīga ēnu un krāsu dažādība, spriedums pārvērš par formas pazīmi, un pats veido izliektas formas un vienas krāsas uztvērumu, kaut gan šeit iegūtā ideja ir tikai dažādu nokrāsu plakne, kā to redzam gleznā. Šajā sakarībā minēšu jautājumu, kuru labpaticies uzstādīt mācītajam un augsti godājamam Molinē kungam, ļoti atjautīgam un "centīgam patiesas zinātnes atbalstītājam, man adresētā vēstulē, ko saņēmu pirms dažiem mēnešiem.

«Iedomāsimies, ka cilvēks ir piedzimis akls. Tagad, būdams pieaudzis, viņš ir iemācīts ar taustes palīdzību atšķirt kubu no lodes, kuri ir apmēram vienāda lieluma un izgatavoti no vienāda metāla. Šis cilvēks, aptaustīdams abus priekšmetus, var noteikt, kurš ir kubs un kura ir lode. Tagad iedomāsimies, ka kubs un lode ir nolikti uz galda un aklais padarīts redzīgs, un es gribētu zināt, vai tagad šis cilvēks, tos redzot, pirms viņš tiem pieskāries, varēs atšķirt un pateikt, kura ir lode un kurš kubs?» vaicā Molinē kungs. Šeit vērīgais un gudrais jautātājs pats atbild: «Nevarēs, jo, lai gan aklais ir ieguvis pieredzi par to, kā lode un kubs iedarbojas uz tausti, tomēr viņš vēl nav ieguvis pieredzi par to, ka priekšmets, kas tādā vai citādā veidā ietekmē tausti, atbilstoši tādā vai citādā veidā ietekmēs redzi jeb, ka kuba asais stūris, kas nevienādi spieda uz viņa roku, viņa acīm parādīsies tāds, kāds tas ir īstenībā.» Es piekritu domājošā džentlmeņa atbildei uz šo problēmu un lepojos, ka varu viņu saukt par savu draugu.

Es uzskatu, ka aklais no pirmā acu uzmetiena nevarēs droši pateikt, kura ir lode un kurš kubs, kamēr viņš tikai tos redzes, lai gan nekļūdīgi var tos nosaukt, ja aptausta, un noteikti atšķirt pēc formu dažādības, ko izjūt pirksti.

9.        Pēc manām domām, iepriekšējā paragrāfā teiktais neattiecas uz citām idejām kā vienīgi uz tām, kuras gūstam no redzes. Jo redze, visaptverošākā no visām sajūtam, novada līdz mūsu prātiem gan gaismas un krāsas idejas, kuras ir specifiskas tikai šai sajūtai, gan ari tik atšķirīgas idejas par telpu, formu un kustību, kuru dažādas variācijas liek parādīties redzes tiešajam objektam, proti, gaismai un krāsām dažādos toņos un spilgtuma pakāpes; un mēs, vadoties no ieraduma, spriežam par vienu, vadoties no zināšanām, par otru. Tā kā esam pieraduši pie lietām, tad daudzos gadījumos tas notiek tik bieži un tik ātri, ka mēs uzskatām par sajūtu uztvērumu to, kas patiesībā ir sprieduma veidota ideja, jo viens, proti, sajutu uztvērums kalpo otra, proti, idejas izraisīšanai, un reti pirmais tiek ņemts vērā pats par sevi, tāpat kā cilvēks, kas lasa vai klausās ar vislielāko uzmanību, cenzdamies saprast teiktā jēgu, mazāk uzmanības pievērš burtiem vai skaņām nekā to radītām idejām.

10.      Nav jābrīnās, ka šai darbībai pievērš tik maz 'vērības, ja apdomājam, cik ātri tiek veiktas prāta darbības. Jo, ja uzskata, ka prāts neieņem telpu un tam nav izplatības, tad prāta darbības šķietami neprasa laiku un liekas, ka daudzas no tām var sakopot vienā mirkli. Seit tās vērtēju salīdzinājumā ar ķermeņa darbībām. Par to katrs pats var pārliecināties, papūloties pārdomāt savu domu gaitu. Cik ātri, it kā vienā mirkli, vienā acu uzmetienā mūsu prati uztver visas daļas pierādījumā, kuru ir iemesls nosaukt par ļoti garu, ņemot vērā, cik daudz laika ir vajadzīgs, lai to aprakstītu vārdos un soli pa solim parādītu kādam citam! Otrkārt, mēs nebūsim nemaz tik pārsteigti, ka tas notiek ar tik mazu uzmanības piepūli, ja apdomāsim, ka izveicība, ko iegūstam, kādu darbību bieži izpildot, nereti ļauj mums to veikt bez uzmanības līdzdalības.

11.     Pēc manām domām, spēja uztvert ir tā, kas norobežo dzīvnieku pasauli no zemākām dabas daļām. Jo, lai gan daudziem augiem piemīt spēja nedaudz kustēties un, pieskaroties tiem ar citiem ķermeņiem, tie ļoti ātri izmaina savas formas un kustību, tā izpelnoties sajūtošu augu nosaukumu šās kustības dēļ, kura zināmā mērā līdzinās tai kustībai, kuru izdara dzīvnieki kādas sajūtas dēļ, taču es uzskatu, ka tas viss ir vienīgi mehānisms: tā tas ir, piemēram, ar smilgas skaras noliekšanos, kad tā kļūst smaga aiz mitruma, vai virves saraušanos, ja to saslapina. Tas viss norisinās, pašam priekšmetam neka nesajutot, nedz ari tam iegūstot un paturot kādas idejas.

12. Es ticu, ka visu sugu dzīvniekiem zināma mērā piemīt uztvere. Ir iespējams, ka dažiem to pārstāvjiem dabas dāvāto līdzekļu sajūtu uztveršanai ir tik maz un uztvere, kas šis sajūtas uzņem, ir tik neskaidra un trula, ka liekas smieklīgi nepilnvērtīga salīdzinājumā ar sajutu dažādību un asumu, kas piemīt citiem dzīvniekiem.

15. Uztvere ir pirmais solis un pakāpiens uz zināšanām; tas ir ceļš, pa kuru apziņā iekļūst viss zināšanu materiāls. Jo mazāk sajūtu ir cilvēkam vai kādai citai dzīvai radībai, jo niecīgāki un pelēcīgāki ir sajūtu radītie iespaidi un jo trulākas ir spējas, kas ar šiem iespaidiem tiek nodarbinātas, — jo tālāk šis cilvēks ir no zināšanām, ar kuram apveltīti citi cilvēki. Bet šis zināšanas, kas ir loti dažādu pakāpju (kā to var spriest pēc dažādiem cilvēkiem), nevar tik droši konstatēt dažādu sugu dzīvniekos, vel mazāk to atsevišķos pārstāvjos. Es šeit aprobežošos vienīgi ar piebildi — uztvere ir mūsu intelektuālo spēju pirmā darbība un visu zināšanu iekļūšanas ceļš mūsu prātos.

10. nodaļa PAR [IDEJU] SAGLABĀŠANU

1. Apcere [kontemplācija]. 2. Atmiņa. 3. Uzmanība, atkārtošana, patika un sāpes nostiprina idejas. 4.} 5. Kādēļ idejas izzūd no atmiņas. 6., 7. Atmiņa un prāta aktivitāte. 8. Aizmiršana un neattapība — atmiņas defekti. 9. Cilvēkam kā mirstīgai būtnei ir nepilnīga atmiņa. 10. Dzīvniekiem ir atmiņa.

1.     Nākamā spēja, ar kuras palīdzību prāts virzās tālāk uz zināšanām, ir tā, ko es nosaucu par [atmiņas] noturību [reteniion] jeb to vienkāršo ideju saglabāšanu, ko prāts ieguvis no sajūtām vai refleksijas. Tas tiek veikts divējādu

Pirmkārt, zināmu laiku paturot uzmanības centra prata iekļuvušo ideju. So veidu sauc par apceri [kontemplāciju].

2.      Otrs ideju saglabāšanas veids ir spēja atdzīvināt prātā idejas, kas pēc iespiešanās ir izbalējušas vai ari ir it kā atliktas sānus, nostāk no acīm. Šo spēju mēs izlietojam, kad domājam par karstumu vai gaismu, dzeltenu vai saldu, kamēr pati lieta nav klāt. Mūsu ideju krātuve šajā gadījumā ir atmiņa. Tā kā cilvēka ierobežotais prāts nav spējīgs vērot un apcerēt daudz ideju vienlaikus, tad bija nepieciešams iegūt glabātuvi, lai atliktu sāņus idejas, ko varbūt ievajagas kādu citu reizi. Bet, tā kā mūsu idejas nav nekas cits kā tieši uztvērumi prātā, kuri gaist, tiklīdz tie vairs netiek uztverti, ideju saglabāšana atmiņas krātuvē nenozīmē neko citu kā vien to, ka prātam piemīt spēja daudzos gadījumos atdzīvināt tur reiz iekļuvušos uztvērumus, kam līdzi iet papildu uztvērums par to, ka prātam tie bijuši jau agrāk. Un šajā nozīmē mēdz teikt, ka idejas glabājas atmiņā, kaut gan faktiski tās nepastāv nekur; pastāv tikai prāta spēja pēc vēlēšanās tās atkal atdzīvināt, it kā no jauna sevi atainojot, — citas ar lielākām, citas ar mazākām grūtībām, citas spilgtāk, citas blāvāk.

3. Uzmanība un atkārtošana lielā mērā palīdz nostiprināt idejas atmiņā. Bet idejas, kas dabiski vispirms izraisa visdziļākos un visspilgtākos iespaidus, ir tās, kuras pavada patika vai sāpes. Tā kā svarīgs sajūtu uzdevums ir likt mums iegaumēt, kas ķermenim ir kaitīgs un kas noderīgs, tad daba, kā jau iepriekš parādīts, gudri iekārtojusi tā, ka daudzu ideju uztveršana saistīta ar sāpēm, kuras, bērniem aizstājot apdomu un gudrošanu un uz pieaugušajiem iedarbojoties ātrāk nekā apsvērumi, liek kā jauniem, tā ari veciem izvairīties no sāpju radītājiem priekšmetiem tik ātri, cik vien tas ir nepieciešams sevis saglabāšanai, un kā vieniem, tā ari otriem ieraksta atmiņā brīdinājumu nākotnei.

4., 5. Kas attiecas uz dažādajām ilguma pakāpēm, kādas piemīt atmiņā ierakstītajām idejām, tad varam novērot, ka tad, ja idejas, kuras radušās bērnu prātos līdz ar sajutlguma rašanos (varbūt vairākas no tām, kā, piemēram, idejas par dažādiem priekiem un sāpēm tiem bijušas jau pirms piedzimšanas, bet citas radušās zīdaiņa vecumā), turpmākā dzīves gaitā netiek atkārtotas, tad tās pilnīgi izzūd, un par šim idejām nepaliek pāri ne mazākās domu atvizmas. Dažu cilvēku atmiņa ir loti noturīga, pat pārsteidzoši spilgta. Tomēr šķiet, ka idejas — pat tās, kuras iespiestas visspilgtāk un atminlgākajos prātos, — pastāvīgi bālē, ja tās laiku pa laikam neatjauno, atkārtoti vingrinot maņu orgānus vai gremdējoties pārdomās par lietām, kuru ietekmē šis idejas pirmo reizi izraisījušās; raksts dziest, un beigās paliek pāri tikai balta lapa. Tā mūsu jaunības idejas, tāpat kā reizēm mūsu bērni, bieži nomirst pirms mums; un mūsu prāti atgādina kapus, kuriem jo dienas, jo tuvojamies un uz kuriem piemiņas plāksne un marmors gan paliek, taču ierakstus izdzēš laiks, un skulptūras sabirst putekļos. Ainavas mūsu prātos tiek gleznotas dziestošās krāsās un, ja laiku pa laikam netiek atsvaidzinātas, izbāl un izgaist. Es nepētīšu, cik liela loma šeit ir mūsu ķermeņu uzbūvei un dzīvnieku gara struktūrai, kā ari, vai smadzeņu raksturs nosaka to, ka dažiem šie ieraksti ir kalti marmorā, citiem — akmeni un vēl citiem kā smiltis rakstīti. Iespējams, ka ķermeņa uzbūve tiešām dažreiz ietekmē atmiņu, jo bieži redzam, ka slimība laupa prātam visas idejas un drudža liesmas dažās dienās izdzēš un iznicina visus attēlus, kuri likās kā marmorā kalti.

6.      Kas attiecas uz idejām, var piebilst, ka visbiežāk tiek atsvaidzinātas un līdz ar to vislabāk nostiprinātas atmiņā un paliek tur visskaidrāk un visilgāk tās idejas (starp tām ir tādas, kas nokļūst prātā no vairāk nekā viena avota), ko izraisa lietas un darbības, ar kurām iznāk visbiežāk saskarties. Tādēļ idejas par sākotnējām ķermeņu īpašībām, proti, blīvumu, izplatību, formu, kustību un miera stāvokli, par tām, kas gandrīz nepārtraukti ietekmē ķermeni kā karstums un aukstums, kā ari par tādām, kuras ir visa veida esamības formu īpašībās, kā eksistence, ilgums un skaits, un kuras nes sev līdzi ikviens priekšmets, kas iedarbojas uz mūsu maņu orgāniem, ikviena doma, ar ko prāts nodarbojas, — šis un, var droši teikt, citas līdzīga veida idejas reti izzūd pavisam, kamēr vien prātā vispār ir kāda ideja.

7.       Sajā sekundārajā uztverē, kā varētu to nosaukt, jeb atmiņā uzkrāto ideju pārskatē prāts bieži vien nav tikai pasīvs; šo dusošo attēlu parādīšanās dažreiz ir atkarīga no gribas. Prāts ļoti bieži sāk meklēt kādu apslēptu ideju un vērš pret to it kā dvēseles aci; citreiz turpretī idejas uzrodas prātā pašas no sevis un piedāvā sevi sapratnei; bet ļoti bieži juceklīgas un vētrainas kaislības izrauj tās no krātuves tumšajiem kaktiem spilgtā dienas gaismā. Mūsu jūtas atsauc atmiņā idejas, kas citādi gulētu rimtas un neievērotas.

8.            Intelektuālai būtnei atmiņa ir nepieciešama gandrīz tādā pašā mērā kā uztvere. Tā ir tik nozīmīga, ka, ja tās pietrūkst, pārējās mūsu spējas ir lielā mērā nederīgas. Un mēs savās domās, prātojumos un zināšanās nevarētu virzīties tālāk par klātesošiem priekšmetiem, ja mums nenāktu talkā atmiņa, kurai piemīt divi trūkumi.

Pirmkārt, atmiņa pilnīgi nozaudē ideju, un tās vietā stājas absolūta ignorance. Jo kaut ko mēs varam zināt tikai par to, par ko mums ir ideja, un, ja šī ideja zūd, mēs esam pilnīgā neziņā.

Otrkārt, atmiņa darbojas gausi un vajadzības gadījumā nevar atsaukt krātuvē saglabātās idejas pietiekami ātri. Ja tas notiek bieži, tad tā ir muļķības pazīme. Cilvēks, kas cieš no šāda atmiņas trūkuma un kam atmiņā faktiski esošas idejas nav pie rokas, kad to prasa nepieciešamība vai gadījums, varētu būt tikpat labi pavisam bez idejām, ja jau tās tik maz noder. Neapķērīgs cilvēks, kurš zaudē izdevību, meklēdams savā atmiņā gadījumam atbilstošas idejas, nav daudz laimīgāks savās zināšanās par to, kas neko nezina. Tādēļ atminas uzdevums ir atsaukt pr 3.13. 13. s pasīvās idejas, kuras būtu piemērotas attiecīgajam gadījumam, un spēju turēt tās gatavībā pie rokas jebkurā gadījumā mēs saucam par izdomu, fantāziju un attapību.

9. Šādus atmiņas trūkumus var konstatēt, kad salīdzinām dažādu cilvēku atmiņas. Ir vēl viens trūkums, ko var atrast cilvēka atmiņā kā tādā, ja salīdzinām cilvēku ar augstāk organizētajām intelektuālajām būtnēm, kuras šai spējā tālu pārsniedz cilvēku, jo savā redzes lokā pastāvīgi patur visu savu iepriekšējo darbību saturu un neviena no domām, kas tām jebkad bijusi, neizslīd no to redzes lauka. Dieva viszinība, kas aptver visas lietas, kādas jebkad ir notikušas, notiek vai notiks, un kam visslēptākās cilvēku domas vienmēr ir skaidri redzamas, var pārliecināt mūs par šādu iespējamību. Kas gan šaubīsies, ka dievs var darīt zināmas savas spējas ticībā svaidītajiem sava vārda sludinātājiem, cik lielā mērā tas viņam labpatikas un cik lielā mērā viņa radītās mirstīgās būtnes ir spējīgas tās uzņemt sevī. Ir zināms, ka Paskāla kungs, cilvēks ar apbrīnojamām spējām, kamēr veselības pasliktināšanās nebija ietekmējusi viņa atmiņu, neaizmirsa neko no jebkurā savas apzinātās dzīves brīdī darītā, runātā un domātā. Tā ir privilēģija, kura tik maz pazīstama lielajam vairumam cilvēku, ka šķiet gandrīz nereāla tiem, kuri, kā tas parasti mēdz būt, par citiem spriež pēc sevis. Tomēr, iepazīstoties ar to, varam paplašināt savus priekšstatus par atmiņu, kas piemīt augstāko garīgo sfēru būtnēm. Taču Paskāla kunga atmiņa nepārkāpa tās robežas, kas nospraustas cilvēka prātam šajā pasaulē, — tas var apskatīt daudz dažādu ideju pēc kārtas, nevis visas uzreiz. Kaut gan dažādu pakāpju eņģeļiem droši vien ir plašāki apvāršņi un daži no tiem ir apbalvoti ar spējām saglabāt un pastāvīgi turēt acu priekšā kā gleznu pilnīgi visas zināšanas, kas jebkad iegūtas. Varam saprast, ka tā būtu liela priekšrocība domājoša cilvēka zināšanām, ja visas bijušās domas un apsvērumi viņam vienmēr būtu klāt, tādēļ varam uzskatīt to kā vienu no veidiem, kādā atsevišķu garu zināšanas var ievērojami pārsniegt mūsējās.

10. Šl spēja atlikt sāņus un saglabāt idejas, kas izraisītas prātā, piemīt tiklab cilvēkam, kā arī dažiem dzīvniekiem. Jo, nemaz nemeklējot citus piemērus, putnu mācīšanās dziedāt un viņu cenšanās atkārtot pareizās skaņas izkliedē manas šaubas par to, vai viņiem ir uztvere un vai viņi saglabā atmiņā idejas un izmanto tās par modeļiem.

11. nodaļa PAR ATŠĶIRŠANU UN CITĀM PRĀTA DARBĪBĀM

/. Nav zināšanu bez spējas atšķirt. 2. Atjautība un spriedums. 3. Tikai skaidrība novērš sajukumu. 4. Salīdzināšana. 6.—1. Savienošana. 8. Nosaukšana. 9—10. Abstrahēšana. 13. Idioti un vājprātīgie. 14. Metode. 15. īstie sākumi zināšanām. 17. Sapratne ir kā tumša telpa.

1. Cita spēja, ko varam ievērot prātā, ir spēja atšķirt un pazīt dažādas tam piemītošas idejas. Nepietiek ar neskaidru uztvērumu par kaut ko vispār. Ja prātam nav skaidru uztvērumu par dažādām lietām un to īpašībām, zināšanas, ko tas spēs iegūt, būs ārkārtīgi niecīgas, kaut arī mūs ietekmējošie ķermeņi būtu tikpat darbīgi kā tagad un prāts nepārtraukti nodarbotos ar domāšanu. No spējas atšķirt vienu lietu no otras ir atkarīga dažādu, pat ļoti vispārīgu un bieži vien par iedzimtām patiesībām uzskatītu izteikumu skaidrība un neapšaubāmība tādēļ, ka cilvēki, nepievēršot uzmanību īstajam cēlonim, kādēļ visi piekrīt šiem izteikumiem, izskaidro tos vienīgi ar iedzimtiem, vienveidīgiem nospiedumiem, kaut gan patiesībā viss ir atkarīgs no prāta skaidrās spējas atšķirt, uztvert divas lietas kā identas vai kā atšķirīgas. Bet par to sīkāk [runāsim] vēlāk.

2.     Cik lielā mērā nepilnības, kas tiek pieļautas, atšķirot idejas vienu no otras, ir atkarīgas no maņu orgānu truluma vai kļūdām, no atjautības, vingrināšanās vai uzmanības trūkuma sapratnē, no steigas vai pārsteidzības, kas piemīt dažiem cilvēkiem, to šeit negribu pētīt; pietiek atzīmēt, ka atšķiršanas spēja ir viena no darbībām, ko prāts var reflektēt un novērot sevī. Šai spējai attiecībā uz pārējām zināšanām ir šāda nozīme: ja tā pati par sevi nav attīstīta vai, atšķirot vienu lietu no otras, to lieto nepareizā veidā, tad mūsu jēdzieni ir juceklīgi, mūsu spriešanas spēja tiek maldināta un mūsu spriedumi tiek novirzīti uz nepareiza ceļa. Ja no tā, kādā gatavībā idejas izkārtotas atmiņā, ir atkarīga attapība, tad no ideju skaidrības un mūsu spējas viegli atšķirt vienu lietu no otras, kaut arī to atšķirība būtu pavisam neievērojama, lielā mērā ir atkarīga sprieduma precizitāte un prāta skaidrība, kas dažiem cilvēkiem piemīt augstākā pakāpē nekā citiem.

Un no šejienes varbūt varam rast pamatojumu vispārējam novērojumam — cilvēkiem, kas var lepoties ar atjautību un labu atminu, ne vienmēr ir skaidrākie spriedumi un asākais prāts. Jo atjautība [wit] ir spēja sakopot idejas un veikli dažādās variācijās savienot tādas [idejas], kas ir līdzīgas vai atbilstošas viena otrai, veidojot fantāzijā tīkamas gleznas un aci priecinošas vīzijas; turpretim spriešana, gluži otrādi, ir spēja izšķirt idejas, kas ļoti maz atšķiras viena no otras, tādējādi izvairoties no maldīšanās un vienas lietas sajaukšanas ar otru to līdzības dēļ. Sis prāta darbības veids ir pilnīgi atšķirīgs no metaforas un alūzijas, kas galvenokārt izceļas ar asprātības sāli un dzīvīgumu, kas tik tīkami kairina fantāziju un ko labprāt pieņem visi cilvēki, jo to tēlainība atklājas pirmajā acu uzmetienā un nav vajadzības piepūlēt prātu, lai meklētu, cik tās patiesas vai saprātīgi pamatotas. Prāts, nepētot dziļāk, rod mierinājumu gleznas jaukumā un fantāzijas krāšņumā. Zināmā mērā ir pat apvainojoši pārbaudīt asprātību pēc stingriem patiesības un dziļa saprāta likumiem; kaut arī, to darot, atklājas zināma neatbilstība.

3.     Lai precīzi atšķirtu idejas, ir nepieciešams, lai tās būtu skaidras un noteiktas. Un, ja tās tādas ir, neradīsies nekāds sajukums vai pārpratums, kaut arī maņu orgāni iegūtu (kā tas bieži notiek) dažādas idejas no vienas un tās pašas lietas dažādos gadījumos un šķietami kļūdītos. Jo, lai gan drudža slimniekam parasti saldais cukurs liktos rūgts, tomēr ideja par rūgtumu šā cilvēka prātā paliks tikpat skaidra un atšķirīga no idejas par saldumu, it kā viņš būtu garšojis vienīgi žulti.

4. Ideju savstarpēja salīdzināšana attiecībā uz izplatību, pakāpēm, laiku, vietu un citiem apstākļiem ir vēl viens veids, kā prāts nodarbojas ar tajā esošajām idejām un no ka 3.tk3. rigs viss lielais ideju daudzums, ko grupē zem nosaukuma attiecība [relatlon]. Cik plašs ir šis ideju loks, man būs izdevība apskatīt vēlāk.

6.     Nākamais veids, kādā prāts darbojas ar tajā esošām idejām, ir to savienošana. Prāts saliek kopā vairākas no sajūtām un refleksijas iegūtas vienkāršās idejas un savieno tās saliktās idejās. Pie šāda veida savienošanas var pieskaitīt arī palielināšanu. Lai gan savienošana tajā neizpaužas tik stiprā mērā, kā veidojot komplicētākas idejas, taču arī šeit ir vairāku ideju, kaut arī vienāda veida, likšana kopā. Tā, piemēram, liekot kopā vairākas vienības, mēs veidojam ideju par duci, un, atkārtoti liekot kopā ideju par perču, mēs veidojam ideju par ferlongu18 .

7.    Es uzskatu, ka arī šajā ziņā dzīvnieki atrodas uz zemākas pakāpes nekā cilvēki. Jo, lai gan tie uztver un satur kopā vairākas vienkāršo ideju kombinācijas, kā, piemēram, saimnieka figūru, smaku un balsi, un, iespējams, veido salikto ideju, kura sunim ir par savu saimnieku, tomēr ticamāk šķiet, ka tās ir tikai atsevišķas pazīmes, pēc kurām suns pazīst saimnieku, un es neuzskatu, ka dzīvnieki paši savieno idejas un veido saliktas idejas. Varbūt pat tur, kur, pēc mūsu domām, dzīvniekiem ir saliktas idejas, īstenībā ir tikai viena vienkārša ideja, pēc kuras viņi vadās, pazīstot dažādas lietas, un iespējams, ka redzes nozīme te ir mazāka, nekā mums šķiet. No ticamiem avotiem esmu dzirdējis, ka kuce baro mazus lapsēnus, rotaļājas ar tiem un mīl tos tāpat kā savus kucēnus, ja tie dabū zīst kuci tik ilgi, kamēr piens tiem iziet cauri.

8.    Kad bērni ar atkārtotu sajūtu palīdzību ir idejas savā atmiņā nostiprinājuši, viņi pakāpeniski sāk apgūt zīmju lietošanu. Un, kad viņi apguvuši spēju ar runas orgāniem veidot artikulētas skaņas, viņi sāk lietot vārdus, lai paziņotu savas idejas citiem.

9.      Tā kā vārdu uzdevums ir kalpot par ārējām zīmēm mūsu iekšējām idejām, bet idejas tiek ņemtas no atsevišķiem priekšmetiem, tad vārdu skaitam vajadzētu būt bezgalīgam, jo katrai atsevišķi uztvertai idejai vajadzīgs savs vārds. Lai no tā izvairītos, prāts vispārina atsevišķās idejas, kas iegūtas no atsevišķiem priekšmetiem. Tas notiek, apskatot tās kā tādas parādības prātā, kas ir nošķirtas no visām citām pastāvošām lietām un tādiem reālas eksistences nosacījumiem kā laika, vietas un citām tamlīdzīgām idejām. To sauc par abstrahēšanu, ar kuras palīdzību no atsevišķām esamības formām iegūtās idejas kļūst par visu tāda veida esamības formu reprezentantiem un to nosaukumi — par vispārīgiem nosaukumiem, kurus var lietot visam, kas atbilst šai abstraktajai idejai. Sapratne šādas noteiktas, kailas parādības parasti kopā ar tām piesaistītajiem vārdiem, nepētot, kā, no kurienes un kādā sakarībā ar citām tās nāk, nogulda prātā kā standartus, lai sašķirotu reālās eksistējošās lietas veidos, kādos tie atbilst šiem modeļiem, un lai tos atbilstoši nosauktu. Tādējādi, šodien krītā vai sniegā ievērojot to pašu balto krāsu, kādu vakar ievēroja pienā, prāts šo parādību apskata atsevišķi, padara to par reprezentantu visām tāda veida parādībām un, devis tai vārdu «baltums», ar šādu skaņu apzīmē šo īpašību visur, kur vien to var sastapt vai iedomāties. Tādā veidā rodas vispārīgi jēdzieni, kas var ietvert kā idejas, tā arī terminus.

10.    Ja vēl varētu strīdēties par to, vai dzīvnieki iepriekšminētā veidā savieno un paplašina idejas kaut kādā pakāpē, tad esmu pārliecināts, ka spēja abstrahēt tiem nepavisam nepiemīt un ka tieši vispārīgo ideju veidošana ir tā, kas novelk krasu robežu starp cilvēku un dzīvniekiem un kas dzīvniekiem ar tiem piemītošām spējām nekādā ziņā nav sasniedzama. Jo ir skaidrs: mēs nevaram konstatēt ne mazākās pazīmes, ka tie lietotu vispārīgas zīmes vispārīgu ideju apzīmēšanai. No šejienes mums ir pamats pieņēmumam, ka tiem nepiemīt spējas abstrahēt jeb veidot vispārīgas idejas, jo tie nelieto vārdus vai kādas citas vispārīgas zīmes.

13. Šķiet, ka debila cilvēka defekti ir izskaidrojami ar intelektuālo dotību asuma, aktivitātes un kustīguma trūkumu, kā rezultātā viņiem pietrūkst spriešanas spēju, turpretim vājprātīgie, šķiet, cieš no otras galējības, jo, pēc manām domām, viņi nav zaudējuši spriešanas spēju, bet, nepareizi savienodami dažas idejas, maldīgi uzskata tās par patiesībām un kļūdās līdzīgi cilvēkiem, kuri spriež pareizi, bet vadās no aplamiem principiem. Savā iedomu kaismē, pieņemot fantāzijas tēlus par reāliem faktiem, viņi izdara no tiem pareizus secinājumus. Tā, piemēram, garīgi slims cilvēks, kas iedomājas sevi par karali, izejot no šā pieņēmuma, pieprasa no citiem atbilstošu apkalpošanu, cieņu un paklausību. Citi, kuriem šķiet, ka viņi ir no stikla, izturas tik piesardzīgi, cik tas ir nepieciešams šādu trauslu ķermeņu saglabāšanai. Tādējādi notiek, ka cilvēks, kurš ir ļoti saprātīgs un ar pareizu izpratni par daudzām lietām, kādā vienā noteiktā jautājumā var būt tikpat bezprātīgs kā jebkurš no vājprātīgo nama, ja, pēkšņi iedarbojoties kādam spēcīgam iespaidam vai arī šim cilvēkam pārmērīgi koncentrējot savu fantāziju uz viena veida domām, neatbilstošas idejas it kā sacementējas kopā un tā arī paliek šādā stāvoklī. īsi sakot, šķiet, ka atšķirība starp idiotiem un vājprātīgajiem slēpjas tur, ka pēdējie savieno nepareizas idejas, līdz ar to izveidojot nepareizus pieņēmumus, kaut arī, vadoties no tiem, pierāda un spriež pareizi; kamēr idioti veido maz pieņēmumu vai vispār neko nepieņem un tikpat kā nemaz nespriež.

14.     Pirms sāku runāt par saliktām idejām, es pievienoju šo gara spēju izskaidrojumu jautājumam par vienkāršām idejām šādu apsvērumu dēļ:

Pirmkārt. Tā kā dažas no šīm spējām sākumā tiek nodarbinātas galvenokārt ar vienkāršām idejām, mēs varam, sekodami dabai tās parastajā gaitā, izsekot un atklāt šīs spējas to izcelsmē, attīstībā un pakāpeniskā pilnveidē.

Otrkārt. Novērodami prāta spējas, kad tās ir nodarbinātas ar vienkāršām idejām, kuras parasti vairumam cilvēku ir daudz skaidrākas, precīzākas un noteiktākas nekā saliktās idejas, mēs varam labāk izpētīt un izzināt, kā prāts abstrahē, nosauc, salīdzina un attīsta citus savas darbības veidus ar saliktām idejām, kur mēs daudz vairāk esam pakļauti maldiem.

Treškārt. Tieši šīs prāta darbības, kuru objekts ir no sajūtām iegūtās idejas, kā refleksijas priekšmets pašas kļūst par citu ideju grupu, kuras ir iegūtas no otrā mūsu zināšanu avota, ko es saucu par refleksiju, un tādējādi tās šeit pienākas apskatīt pēc vienkāršajām sajūtu idejām.

15.    Un tā esmu devis īsu un, pēc manām domām, patiesu cilvēka zināšanu pirmsākumu vēsturi un parādījis, no kuilenes prāts iegūst savus pirmos objektus un pa kādiem pakāpieniem tas virzās uz priekšu, līdz atlasa un uzkrāj idejas, no kurām veidojas tās visas zināšanas, ko vien prāts ir spējīgs iegūt. Vai man ir taisnība, to izlems pieredze un novērojumi, jo labākais ceļš uz patiesību ir pētīt lietas, kādas tās reāli ir, nevis nolemt, ka tās ir tādas, kādas mēs paši tās iedomājamies vai kādas citi mūs mācījuši tās iedomāties.

17. Es šeit nedomāju pamācīt, bet pētīt un tādēļ vēlreiz apgalvoju, ka ārējā un iekšējā sajūta, pēc manām domām, ir vienīgie ceļi, pa kuriem zināšanas iekļūst sapratnē. Šie, cik varu spriest, ir vienīgie logi, pa kuriem tumšajā istabā iekļūst gaisma. Jo, pēc manām domām, sapratne ir kā tāda noslēgta telpa, kurā atstātas tikai dažas niecīgas spraudzi- ņas, pa kurām var iekļūt ārpus mums esošo lietu līdzības vai idejas par šīm lietām.

12. nodaļa PAR SALIKTĀM IDEJĀM

1. Prāts tās veido no vienkāršām idejām. 2. Tās ir brīvi veidotas. 3. Saliktās idejas aptver modus, substances un attiecības. 4. Modi. 5. Vienkārši un jaukti modi. 6. Substanču idejas ir atsevišķas vai apvienotas. 7. Attiecību idejas. 8. Visas, pat vissarežģītākās idejas, ir iegūtas no diviem avotiem.

1. Līdz šim esam apskatījuši idejas, kuru uztveršanā prāts ir tikai pasīvs. Tās ir vienkāršās idejas, ko iegūstam no iepriekšminētām sajūtām, un refleksijas. Prāts nevar sev radīt nevienu no tādām idejām, un tam nevar būt nevienas idejas, kas pilnībā nesastāvētu no tām. Bet prāts, būdams pilnīgi pasīvs visu vienkāršo ideju uztveršanā, izpilda vairākas patstāvīgas darbības, ar kuru palīdzību no vienkāršām idejām kā izejmateriāla un pamata pārējām tiek veidotas citas. Darbības, kurās prāts izpauž savas spējas attiecībā uz savām idejām, galvenokārt ir šīs trīs:

1)  vairāku vienkāršu ideju savienošana vienā kompleksā idejā. Tā rodas visas saliktās Idejas;

2)   divu ideju — vienkāršu vai saliktu novietošana līdzās un to salīdzināšana, vienlaikus aplūkojot, bet nesavienojot abas vienā idejā. Šādā veidā prāts iegūst visas attiecību Idejas;

3) idejas nošķiršanu no visām citām idejām, bez kuru klātbūtnes tā reālā eksistencē nav iedomājama, sauc par abstrahēšanu, un šādā veidā prātā tiek radītas visas vispārīgās idejas. Tas liecina, ka cilvēka spējas un to darbības veidi kā materiālajā, tā garīgajā pasaulē ir ļoti līdzīgi. Kā vienā, tā otrā materiālus nevar nedz radīt no jauna, nedz iznīcināt; cilvēka spēkos ir tikai tos vai nu savienot, vai arī novietot līdzās, vai arī pilnīgi nošķirt. Aplūkojot saliktās idejas, es sākšu ar pirmo no šīm darbībām un pēc tam runāšu par abām pārējām. Tā kā vienkāršās idejas, kā to var novērot, eksistē savienotas kopā dažādās kombinācijās, tad prāts ir spējīgs aplūkot vairākas kopā savienotas idejas kā vienu ideju; pie tam ne tikai tādā veidā, kā tās ir savienotas ārējos priekšmetos, bet avī tā, kā prāts pats tās savienojis. Idejas, kas šādi saliktas no vairākām vienkāršām idejām, es nosaucu par saliktām [idejām] — tādas ir «skaistums», «pateicība», «cilvēks», «armija», «visums». Lai gan šīs idejas veidotas tiklab no dažādām vienkāršām, kā arī no saliktām idejām, kuras savukārt veidotas no vienkāršām idejām, tomēr prāts pēc vēlēšanās var tās apskatīt kā vienu veselumu un apzīmēt ar vienu nosaukumu.

2.     Pateicoties prāta spējai atkārtot un savienot tajā esošās ielejas, prāts bez tā materiāla, kuru tam piegādā sajūtas un refleksija, var savus domāšanas objektus variēt un neierobežoti pavairot. Taču tas viss joprojām ierobežojas ar vienkāršām idejām, kuras iegūst no abiem šiem avotiem un kuras ir vienīgais visu šo savienojumu izejmateriāls. Visas vienkāršās idejas nāk no pašām lietām, no tām prāts nevar gūt neko vairāk kā vien to, ko tam liek priekšā. Prāts nevar iegūt citas idejas par sajūtamām īpašībām kā vien tās, kuras nāk no ārienes ar maņu orgānu palīdzību, tāpat kā tas nevar iegūt citas idejas par domājošas substances darbībām, kā vien tās, kuras tas atrod pats sevī; bet, kad tas reiz ieguvis šīs vienkāršās idejas, tas neierobežojas vienīgi ar vērošanu un to, kas piedāvājas prātam no ārienes; tas var pats ar saviem spēkiem savienot idejas un izveidot jaunas — saliktas idejas, kuras tas šādā veidā nekad nav uztvēris.

3.    Lai kā savienotu vai saskaldītu saliktās idejas, lai cik bezgalīgs būtu to skaits un neierobežota to dažādība, ar kādu tās aizpilda un saista cilvēku domas, es uzskatu, ka tās var sagrupēt šādi:

1.    Modi [modes].

2.      Substances [substances].

3.     Attiecības [relations].

4.    Pirmkārt, par modiem es saucu tādas saliktas idejas, kuras, lai kā tās būtu veidotas, neietver sevī patstāvīgas eksistēšanas priekšnosacījumu un par kurām uzskata, ka tās ir atkarīgas no substancēm vai arī ir to īpašības. Tādas ir idejas, kas ietvertas vārdos «trijstūris», «pateicība», «slepkavība» utt.

5.     Ir divi modu veidi, kas pelna, lai tos apskatītu atsevišķi.

Pirmkārt, daži modi ir tikai vienas un tās pašas vienkāršās idejas variācijas vai dažādas kombinācijas bez jebkādas citas idejas piejaukuma, kā ducis, divdesmit, kas nav nekas cits kā atsevišķu vienību idejas saliktas kopā., Es nosaucu tās par vienkāršiem modiem, tāpēc ka tie neiziet ārpus vienas vienkāršās idejas robežām.

Otrkārt, citi modi ir veidoti no dažāda veida vienkāršām idejām, kuras saliktas kopā, lai veidotu vienu saliktu ideju. Piemēram: «skaistums», kas ir noteikts krāsu un formu sakārtojums, kas izraisa skatītājā baudu, un «zādzība», kas ir kādas lietas pāriešana citas personas īpašumā bez pirmā īpašnieka atļaujas un kas ietver, kā redzams, dažāda veida dažādu ideju savienojumus. Šos es nosaucu par jauktiem modiem.

6.        Otrkārt, substanču idejas ir tāda veida vienkāršo ideju savienojumi, par kuriem uzskata, ka tie reprezentē noteiktas atsevišķas lietas, kuras pastāv pašas par sevi un kurās vienmēr pirmā un galvenā ir iedomātā vai neskaidrā ideja par substanci kā tādu. Tādējādi, ja šai substancei [substances idejai] pievieno vienkāršo ideju par blāvi pelēcīgu krāsu un zināmu smagumu, cietību, valkanību un kušanas spēju, tad iegūstam svina ideju; idejas par zināma veida formu kombinācijām ar spējām kustēties, domāt un spriest, pievienojot to substancei [substances idejai], veido parasto ideju par cilvēku. Turklāt ir divējāda veida substanču idejas: vienas — par atsevišķām substancēm [vienu atsevišķu substances vienību], jo pēdējās eksistē atsevišķi, piemēram, par cilvēku vai aitu; otras — par vairākām substancēm vienkopus, piemēram, par cilvēku armiju vai aitu baru; apvienotās [collective] idejas, kas aptver vairākas substances, atsevišķi ņemot, ir viena atsevišķa ideja, tāpat kā ideja par cilvēku vai vienību.

7.     Treškārt. Pēdējais salikto ideju veids ir tas, ko saucam par attiecību. Tā ir vienas idejas aplūkošana un salīdzināšana ar otru [ideju].

Sos dažādos salikto ideju veidus aplūkosim, kad pienāks to kārta.[6]'

8.     Ja izsekosim prāta attīstībai un uzmanīgi vērosim, kā tas atkārto, liek kopā un savieno savas vienkāršās idejas, kuras iegūtas no sajūtām un refleksijas, mēs nonāksim tālāk, nekā šķita pirmajā acu uzmetienā. Esmu pārliecināts, ka, uzmanīgi vērojot mūsu ideju pirmsākumus, nonāksim pie slēdziena, ka pat idejas, lai cik tālu tās šķistu no sajūtām vai jebkādas prāta darbības, tomēr ir tikai rādās, kādas sapratne tās izveido, atkārtodama un savienodama idejas, kuras tā ieguvusi no maņu orgānu objektiem vai no savas darbības ar tām.

13. nodaļa PAR VIENKĀRŠIEM MODIEM UN, PIRMKĀRT, PAR VIENKĀRŠIEM TELPAS MODIEM

Vienkāršo ideju vienkāršie modi. 2.— 3. Ideja par telpu un tilpumu. 4. Neizmērojamība [immensity]. 5. Forma. 7. Vieta. 8. Vieta attiecībā pret atsevišķiem ķermeņiem. 9. Vieta attiecībā pret pašreizējo nolūku. 10. Visuma vieta. 11,—14. Izplatība [extension] un ķermenis nav viens un tas pats. 17,—20. Izplatība, ķermenis un substance. 21. Tukšums aiz galējām ķermeniskās pasaules robežām. 21. a Tukšuma pastāvēšanu pierāda spēja iznīcināt matēriju. 22. To pierāda kustība. 23.—25. Telpa un ķermenis nav viens un tas pats. 26. Telpa un blīvums nav viens un tas pats. 27. Cilvēki maz atšķiras skaidru, vienkāršu ideju izpratnē.

Jebkādas vienas vienkāršas idejas modifikācijas (kuras, kā jau teikts, es nosaucu par vienkāršiem modiem) ir tik dažādas un atšķirīgas prātā kā visatšķirīgākās un pretrunīgākās idejas. Skaitļa «viens» ideja ir tikpat atšķirīga no skaitļa «divi» idejas kā zilgme no karstuma vai jebkurš no pēdējiem no kāda skaitļa; un tomēr tā ir izveidota, vienīgi atkārtojot šo vienkāršo ideju par vienu vienību. Savienojot šāda veida atkārtojumus, tie veido atsevišķos vienkāršos modus, kādi ir ducis, gross, miljons.

2.     Sākšu ar vienkāršo ideju par telpu. Esmu pierādījis agrāk — 4. nodaļā, ka mēs iegūstam ideju par telpu gan ar redzi, gan arī ar tausti. Es domāju, ka tas ir pašsaprotams fakts un nav nepieciešams pierādīt, ka cilvēks ar redzes palīdzību uztver attālumu starp diviem dažādas krāsas ķermeņiem vai viena ķermeņa dažādām daļām, ka arī to, ka cilvēki redz krāsas. Tāpat nav mazāk skaidrs, ka tumsā cilvēki attālumu var noteikt ar tausti.

3.    Telpu, ko apskata tikai kā garuma attiecību starp jebkuriem diviem priekšmetiem, neņemot vērā neko citu starp tiem, sauc par attālumu. Ja telpu apskata, ņemot vērā garumu, platumu un biezumu, pēc manām domām, to varētu nosaukt par tilpumu. Terminu «izplatība» var lietot, aplūkojot telpu jebkurā aspektā.

4.      Ikviens atšķirīgs attālums ir atšķirīga telpas modifikācija, un jebkura atšķirīga attāluma vai telpas ideja ir šīs idejas vienkāršs mods. Praktiskās vajadzības un nepieciešamība mērīt cilvēku prātos nostiprina idejas par zināmiem noteiktiem garumiem, piemēram, par sprīdi, pēdu, jardu, asi, jūdzi, zemeslodes diametru uti, kas ir atsevišķas idejas par telpu. Spēja atkārtot un divkāršot jebkuru ideju, kas mums ir par jebkuru attālumu, spēja pievienot to iepriekšējai, cik daudz reižu vien mēs to vēlamies, nekad nenonākot pie šķēršļa vai robežas, ir tā, kas dod mums ideju par neizmērojamībii.

5.    Forma ir vēl viena telpas idejas modifikācija. Tā nav nekas cits kā attiecība starp norobežotas izplatības vai ierobežotas telpas daļām. Tauste to atklāj sajūtamos ķermeņos, kurus varam aizsniegt, un acs uztver kā no ķermeņiem, tā arī krāsām, kuru robežlīnijas ir tās redzes laukā, un, ievērojot, kur beidzas to robežas, iegūst ideju, ko saucam par formu un kas sniedz cilvēka prātam bezgalīgu dažādību. Jo bez lielā dažādo formu skaita, kas reāli pastāv matērijas saistītajās daļās, prāts, pateicoties savai spējai variēt ideju par telpu un veidot arvien jaunus savienojumus, atkārtojot savas idejas un savienojot tas pēc patikas, iegūst savā rīcībā absolūti neizsmeļamu ideju krājumu. Un tā tas var pavairot formu skaitu in infinitum[7]

7.      Vēl viena pie šās grupas piederoša ideja ir ideja par vietu. Ja parasti, runājot par vietu, domājam attāluma attiecību starp jebkuriem diviem ķermeņiem vai punktiem, tad arī idejā par vietu izejam no attāluma attiecības starp jebkuriem ķermeņiem vai jebkuriem diviem vai vairākiem punktiem, kuri atrodas nemainīgā attālumā viens no otra un tāpēc uzskatāmi par miera stāvoklīesošiem. Ja pašreiz kāds priekšmets atrodas tādā pašā attāluma no jebkuriem diviem punktiem kā vakar un ja šie punkti, ar kuriem mes to salīdzinām, nav izmainījuši attālumu, kāda tie atradās viens no otra, tad mēs sakām, ka priekšmets nav izkustējies no vietas. Turpretim, ja šis priekšmets ir jūtami izmainījis attālumu attiecībā uz jebkuru no šiem diviem punktiem, mēs sakām, ka tas ir izmainījis savu vietu, lai gan, runājot par vietu ikdienas valodā, mēs ne vienmēr precīzi ievērojam attālumu no šiem punktiem, bet vadāmies no sajūtamu priekšmetu daļām, ar kuram, kā mēs uzskatām, novietotā lieta ir zināmā attiecība, un ša priekšmeta attālumu no tām mums ir pamats ņemt vērā.

8.      Tādējādi par šaha figūriņām, kuras atrodas uz tiem pašiem šaha galdiņa kvadrātiem, kur tas atstājam, mēs sakām, ka šīs figūriņas atrodas tajā paša vieta jeb ka tas nav izkustinātas, kaut arī šaha galdiņš pa šo laiku būtu iznests citā istabā, jo mēs salīdzinām tas ar šaha galdiņa kvadrātiem, kuru attālums vienam no otra nav izmainījies. Tāpat mēs sakām, ka šaha galdiņš nav mainījis savu vietu, ja tas ir palicis tai pašā kabīnes daļā, kaut ari kuģis, kurā tas atrodas, visu laiku dotos uz priekšu. Mēdz teikt, ka kuģis atrodas tai pašā vietā, ja tā attālums attiecībā pret krastu nav mainījies, lai gan Zeme varbūt ir apgriezušies ap savu asi, un tādējādi kā šaha figūras, ta arī šaha galdiņš un kuģis ir mainījuši savas vietas attiecība pret attālākiem ķermeņiem, kuri nav izmainījuši savu attālumu attiecībā vienam pret otru. Un tomēr, — tā kā attālums no noteiktām šaha galdiņa daļām ir tas, kas nosaka šaha figūriņu vietu, un attālums no noteiktām kabīnes daļām (ko mēs izmantojām salīdzinājumam) nosaka šaha galdiņa vietu, un noteiktas cietzemes daļas, pēc kurām mēs vadījāmies, nosaka kuģa vietu, — var apgalvot, ka visi šie priekšmeti attiecīgajā gadījumā nav mainījuši savu vietu, lai gan, tā kā mainījies to attālums attiecībā pret citam lietam, ko šajā gadījumā neņemam vērā, tie neapšaubāmi ir savu vietu mainījuši, kā to arī uzskatīsim, ja mums gadīsies tos salīdzināt ar šīm lietām.

3. Cilvēki aplūko un nosaka vietu, vadoties no tām blakus esošam lietam, kuras vislabāk atbilst viņu pašreizējam nolūkam, nepiegriežot vērību lietām, kas citā gadījumā precīzāk noteiktu šā priekšmeta vietu. Gadījumā ar šaha galdiņu līdzeklis, lai noteiktu katras figūriņas vietu, ir šis rūtotais koka gabals, un nebūs lietderīgi' noteikt vietu, vadoties pēc ka cita, bet, ja šīs figūriņas ieliek somā un tad kāds jauta pēc melnā karaļa atrašanās vietas, tad būs lietderīgi to noteikt pēc istabas daļas, kurā soma atrodas, un nevis pēc šaha dēļa, jo šoreiz vieta tiek noteikta citā nolūka, un tādēļ tā jānosaka, vadoties pēc citiem ķermeņiem.

10.      Domājams, ir skaidrs, ka mūsu ideja par vietu nav nekas cits ka tāds relatīvs jebkura ķermeņa stāvoklis, kādu esmu iepriekš aprakstījis. Tam var viegli piekrist, ja apdomājam, ka nav iespējama nekāda ideja par Visuma vietu, lai gan mums tāda var būt par tā visu daļu vietu; ārpus Visuma mums nav nevienas idejas par kādām nekustīgam, īpašām, noteiktām esamības formām, attiecībā pret kuram Visums varētu ieņemt kādas zināmas attāluma attiecības; ārpus Visuma robežām ir tikai vienveida telpa jeb izplatījums, kur prāts nerod nedz dažādību, nedz kādu pieturas punktu. Apgalvot, ka pasaule kaut kur atrodas, nenozīme neko citu ka to, ka pasaule patiešām eksistē, un, lai gan šī frāze aizgūta no jēdziena par vietu, tā apzīmē tikai pasaules eksistenci, nevis atrašanās vietu. Tādēļ ideju par vietu mēs iegūstam ar tiem pašiem līdzekļiem kā ideju par telpu, respektīvi, ar redzi un tausti; pie tam katra no šīm sajūtam apgāda mūsu prātu ar idejām par izplatību un attālumu.

11.     Dažiem ļaudīm gribētos mūs pārliecināt, ka ķermenis un izplatība ir viens un tas pats.20 Es apelēju pie cilvēku vesela saprata un jautāju: «Vai ideja par telpu neatšķiras no idejas par blīvumu, tāpat kā tā atšķiras no idejas par gaiši sarkanu krāsu?» Ir taisnība, ka blīvums nevar eksistēt bez izplatības, tāpat arī gaiši sarkana krāsa nevar eksistēt bez izplatības, bet tas netraucē tam būt par divām atšķirīgām idejām. Daudzām idejām ir nepieciešamas citas [idejas], lai tās varētu eksistēt vai arī lai būtu iespējams tās uztvert, tomēr tās ir ļoti atšķirīgas idejas. Kustība nevar pastāvēt un to nevar uztvert bez telpas, taču kustība nav telpa, nedz telpa — kustība; telpa var eksistēt bez kustības, un tās ir ļoti dažādas idejas. Un tādas, man šķiet, ir arī idejas par telpu un blīvumu. Blīvuma ideja ir tik nešķirama no ķermeņa, ka no tā ir atkarīgs, kādu telpu ķermenis aizpilda, tā saskare grūdiena spēks un kustības pārnešana grūdiena rezultāta. Skaidrs, ka ķermenis un izplatība ir divas atšķirīgas idejas. Jo:

12.    Pirmkārt, izplatība neietver sevī nedz blīvumu, nedz pretestību ķermeņa kustībai, kurus ietver ķermenis.

13.     Otrkārt, tīrās telpas daļas ir nedalāmas viena no otras; tāpēc nepārtrauktību nevar dalīt nedz reāli, nedz domās. Es vēlētos, lai kāds atdalītu tīras telpas nepārtraukti saistītās daļas vienu no otras, kaut vai tikai domās. Es uzskatu, ka reāli sadalīt un nošķirt nozīme to, ka, attālinot daļas vienu no otras, tiek izveidotas divas virsmas iepriekšējās nepārtrauktības vietā, un sadalīt to domās nozīmē izveidot prātā divas virsmas iepriekšējas nepārtrauktības vietā un uzskatīt tās par vienu no otras atdalītām. To ir iespējams izdarīt tikai ar lietam, kuras prāts atzīst par atdalāmām, un dalīšanas rezultāta tad iegūs jaunas atsevišķas virsmas, kādu tagad tam nav, bet ko tām iespējams iegūt. Domāju, ka nedz viens, nedz otrs atdalīšanas veids, ne reālais, ne mentālais nav savienojams ar tīru telpu.

14.    Treškārt, tīras telpas daļas nav kustības spējīgas, un tas izriet no tīras telpas nedalamības. Kustība nav nekas cits kā attālumu maiņa starp jebkuram divām lietām, bet tā nevar notikt starp nedalāmam daļām, tādēļ tam jābūt mūžīgā miera stāvoklī attiecība vienai pret otru.

Tādējādi noteiktā ideja par vienkāršu telpu skaidri un pietiekami uzskatāmi nošķir to no ķermeņa, jo šīs telpas daļas ir nedalāmas, nekustīgas un bez pretdarbības ķermeņa kustībai.

16. Cilvēki, kuri apgalvo, ka telpa un kustība ir viens un tas pats, nonāk pie šādas dilemmas: vai nu telpa kaut kas ir, vai arī nav nekas, jo, ja starp diviem ķermeņiem nekas nepastāv, tiem noteikti jāsaskaras; ja pieļauj, ka kaut kas pastāv, viņi jauta: «Vai tas ir ķermenis vai gars?» Uz šādu jautājumu es atbildu ar pretjautājumu: «Kas viņiem ir stāstījis, ka pastāv vai var pastāvēt tikai cietas esamības formas, kuras nedomā, un domājošas būtnes, kurām nav izplatības, un vairāk nekas?» Šo tieši šie cilvēki saprot ar terminiem «ķermenis» un «gars».

Ja jautātu (kā to parasti ari dara), vai telpa, kurā atrodas ķermenis, ir substance vai akcidence [accident]21 , es esmu gatavs atbildēt, ka es to nezinu, turklāt nekautrēšos atzīt savu nezināšanu, kamēr jautātāji man nedos skaidru un noteiktu ideju par to, kas ir substance.

Es visiem spēkiem cenšos izvairīties no maldiem, kādos var nonākt, ja uzskata vārdus par lietām. Pēc brīvas izvelēs veidotie nosaukumi nemaina nedz lietu dabu, nedz ari ļauj mums saprast ko vairāk kā vien to, ka tās ir zīmes un apzīmē noteiktas idejas. Es vēlētos, lai tie, kuri piešķir tik lielu jēgu trlszilblgajam vārdam «substance», pārdomātu, vai ta nozīme būs viena un tā pati, attiecinot to, ka viņi to dara, uz bezgalīgo, neizprotamo dievu, mirstīgiem gariem un ķermeni, un vai tas apzīmē vienu un to pašu ideju, ja katru no šim tik dažādajām būtnēm nosauc par substanci. Ja šie cilvēki apgalvo, ka, apzīmējot dievu, mirstīgu garu un matēriju, viņi lieto vārdu «substance» trīs dažādas nozīmēs un ka tas izteic vienu ideju, apzīmējot dievu, otru, — ja dvēseli nosauc par substanci, un trešo, kad ta tiek saukta — matērija, un tātad — vārds «substance» apzīmē trīs dažādas idejas, tad viņi darītu pareizi, ja paskaidrotu šis atšķirīgās idejas vai vismaz apzīmētu tas ar trim dažādiem vārdiem, lai šādā svarīgā uzskata izvairītos no neskaidrības un kļūdām, kas dabiski radīsies, tik nepārdomāti lietojot šo neskaidro terminu. Un, ja viņi tada veida var radīt trīs dažādas idejas par substanci, kapec gan citi nevarētu radīt četras?

19. Cilvēki, kas pirmoreiz nonāca pie jēdziena par akcidencem ka reāliem esamības formu veidiem, kuriem vajadzēja iekš kaut kā eksistēt, bija spiesti atrast vārdu «substance», uz kā tam balstīties. Ja nabaga indiešu filozofam (kas iedomājās, ka ari zemei vajag kaut ko, kas to atbalstītu) būtu iešāvies prātā vārds «substance», viņam nebūtu vajadzējis pūlēties, lai sameklētu ziloni, kurš balstītu zemi, nedz bruņurupuci, kurš savukārt balstītu viņa ziloni: ar to sekmīgi galā tiktu vārds «substance». Un tas, kurš jautātu, kas ir substance, varētu pieņemt atbildi no indiešu filozofa mutes, ka substance, kaut ari viņš nezina, kas tā ir, esot tas, kas balsta zemi, tāpat ka mēs uzskatām par pietiekamu mūsu eiropiešu filozofu atbildi un mācību1 , ka substance, kaut ari viņi nezina, kas tā ir, esot tas, uz kā balstās akcidences. Tādējādi mums nav jēgas, kas ir substance, bet tikai neskaidra, miglaina nojauta par to, ko tā dara.

20.      Ja latiņu vārdi inhaerentia un substantia butu izteikti skaidrā angļu valodā un nosaukti par «to, kas pieslienas» un «to, kas balsta», tie mums labāk atklātu lielo skaidrību mācībā par substanci un akcidencem un paradītu, kāda ir to nozīme, lai atrisinātu filozofijas jautājumus .

21.      Bet atgriezīsimies pie idejas par telpu. Ja ķermenisko pasauli neuzskatām par bezgalīgu (un es domāju, ka to neviens neapgalvos), tad jājautā, vai cilvēks, kuru dievs novietojis pie ķermenisku esamības formu galējas robežas, varētu izstiept roku aiz sava ķermeņa? Ja viņš to varētu, tad līdz ar to viņš novietotu savu roku tur, kur pirms tam bija telpa bez ķermeņa, un, ja viņš tur izplestu pirkstus, tad ari starp tiem būtu telpa bez ķermeņa.

Arguments, ka iekustināts ķermenis var kustēties nepārtraukti tur, kur to nekas nekavē, ir gandrīz tikpat pārliecinošs kā arguments, ka diviem ķermeņiem ir nepieciešami jāsaskaras tur, kur starp tiem nekā nav, jo tīra telpa starp tiem ir pietiekama, lai novērstu savstarpējas saskarsmes nepieciešamību, bet tīra telpa kustības ceļa ir nepietiekama, lai kustību apturētu. īstenībā cilvēkiem vai nu jāatzīst, ka viņi uzskata ķermenisko pasauli par bezgalīgu, vai ari jāapstiprina tas, ka telpa nav ķermenis. Es labprāt sastaptos ar tādu filozofu, kuram, novelkot domas robežu telpai, būtu vairāk panākumu nekā, novelkot robežu ilgumam; vai ari — kurš domās varētu noiet līdz to [telpas un laika] galam. Un tādējādi, ja cilvēka ideja par mūžību ir bezgalīga, tad tāda ir ari ideja par neizmērojamlbu; tas abas ir vienādi galīgas vai vienādi bezgalīgas.

21.a. Iesim tālāk. Cilvēkiem, kuri apgalvo, ka telpa nevar eksistēt bez matērijas, ne tikai jāuzskata ķermeniska pasaule par bezgalību, bet ari jānoliedz dieva spēja iznicināt jebkuru matērijas daļu. Man šķiet, neviens nenoliegs, ka dievam piemīt spēja izbeigt visu matērija esošokus- tlbu un sastindzināt visus Visuma ķermeņus pilnīgā ne- kustlbas un miera stāvokli, ka ari paturēt tos šādā stāvokli, cik ilgi viņam labpatīk. Tad cilvēkam, kurš pieļauj, ka dievs var šāda vispārēja sastinguma laikā iznīcināt šo grāmatu vai cilvēku, kas to lasa, jāpieļauj ari tukšuma pastāvēšanas iespējamība, jo ir skaidrs, ka telpa, kuru aizņēma iznicināta ķermeņa daļas, joprojām paliks un pastāvēs kā telpa bez ķermeņa. Nepieciešamā matērijas vienas daļas pārvietošanās uz vietu, no kurienes aizvākta kāda cita matērijas daļa, ir tikai secinājums no pieņēmuma par piepildltlbu [plenitude]; tādēļ šeit vajadzīgs dziļāks pamatojums, nevis tikai iedomāts fakts, ko nevar pieradīt ar eksperimentu; mūsu pašu skaidrās un noteiktās idejas pietiekami pierāda, ka starp telpu un blīvumu nav nepieciešams nekāds īpašs sakars, jo mēs varam saprast vienu bez otra. Un cilvēki, kuri ir par vai pret tukšuma pastāvēšanu, līdz ar to apliecina, ka viņiem ir atšķirīgas idejas par tukšumu un aizpildītu telpu, t. i., ka viņiem ir ideja par izplatību bez blīvuma, kaut gan viņi noliedz tās pastāvēšanu, vai ari — ka viņu disputam nav nekādas jēgas.

22.      Es gribētu, lai kāds sadalītu jebkāda lieluma blīvu ķermeni ta, lai cietas daļiņas varētu brīvi kustēties uz augšu un uz leju ķermeņa virsmas robežās, un tā, lai tajā nebūtu atstata tukša telpa, kaut vai tik maza kā vismazākā no daļiņām, kādās viņš sadalījis minēto blīvo ķermeni. Ja tur, kur vismazākā no sadalītā ķermeņa daļiņām ir tik maza kā sinepju graudiņš, ir vajadzīga tukša telpa, kas vienāda ar šā sinepju graudiņa lielumu tāpēc, lai dotu vietu sadalītā ķermeņa daļiņu brīvai kustībai šās virsmas robežas, tad tur, kur matērijas daļiņas ir 100 000 000 reižu mazākas par sinepju graudiņu, ari jābūt telpai bez blīvas

matērijas atbilstoši tam, cik aizņem 1/100000000 no sinepju

graudiņa, jo, ja tā vajadzīga pirmajā gadījumā, tā vajadzīga ari otrajā [gadījumā], un tā tālāk in infinitum. Un, lai cik ari maza būtu šī tukšā telpa, tā iznicina hipotēzi par piepildltlbu.

23.      Bet, tā kā meklējam atbildi jautājumam, — vai ideja par telpu vai izplatību ir tā pati, kas ideja par ķermeni, tad ir nepieciešams pierādīt nevis tukšuma reālu pastāvēšanu, bet tikai tā ideju, un skaidrs, ka cilvēkiem tāda ir, ja jau viņi pēta un diskutē, vai tukšums pastāv vai nepastāv. Jo,Ja viņiem nebūtu idejas par telpu bez ķermeņa, viņi nevarētu apšaubīt tās pastāvēšanu, un, ja viņu ideja par ķermeni neiekļautu sevi neko vairāk kā tikai ideju par telpu, viņiem nevajadzētu apšaubīt pasaules piepildltlbu; un jautājums, vai pastāv telpa bez ķermeņa, butu tikpat absurds kā jautājums, vai pastāv telpa bez telpas, vai ķermenis bez ķermeņa, jo tie būtu tikai vienas un tas pašas idejas dažādi nosaukumi.

24.      Patiesi, ideja par izplatību ir tik nesaraujami saistīta ar visām redzamām un ar vairumu no taustāmam īpašībām, ka mēs neredzam nevienu ārēju priekšmetu un sataustām tikai ļoti nedaudz ārējo priekšmetu, vienlaikus neuztverot ari iespaidus par to izplatību. Es apstrīdēšu šeit tos, kuri uzskata izplatību par ķermeņu būtību, apgalvodami, ka viņi nevar iedomāties nevienu ķermeņa sajūtamu īpašību bez izplatības. Es vēlētos, lai viņi ņem vērā, ka, ja viņi būtu pētījuši savas idejas par izsalkumu, slāpēm un dažām citām ciešanām, viņi būtu atklājuši, ka tajās nav ietverta ideja par izplatību, kas ir ķermeņa īpašība līdzīgi citām [īpašībām], kuras var atklāt ar mūsu maņu orgāniem, kas nav pietiekami attīstīti, lai ielūkotos tieši lietu būtības.

25.      Ja idejas, kas pastāvīgi tiek saistītas ar citām, šā iemesla dēļ uzskatīs par to lietu būtību, kuras pastāvīgi piesaista sev šis idejas un nav no tam atdalāmas, tad neapšaubāmi vienība ir visa būtība, jo nav neviena sajūtu vai refleksijas objekta, kas neizraisītu ideju par vienību.

26.      Noslēgumā: lai ko cilvēki ari izgudrotu sakara ar tukšuma pastāvēšanu, viens man ir skaidrs — telpas ideja ir tikpat atšķirīga no blīvuma idejas ka blīvuma ideja ir atšķirīga no kustības idejas un kustības ideja no telpas idejas. Mums nav divu citu tik atšķirīgu ideju ka šis, un mēs varam tikpat viegli iztēloties telpu bez blīvuma ka ķermeni vai telpu bez kustības, lai gan ir skaidrāks par skaidru, ka nedz ķermenis, nedz ari kustība nevar eksistēt bez telpas. Bet, vai uzskatīt telpu vienīgi par attiecību, kuras pamatā ir citu. lietu pastāvēšana zināma attāluma vienai no otras, vai ari saprast burtiska nozīme visu zinošā ķēniņa Zālamana vārdus: «Nedz debesis, nedz debesu debesis nespēj tevi ietvert» vai vēl iespaidīgākos apgarotā filozofa svētā Pāvila vārdus: «Viņa mēs dzīvojam, kustamies un savu būtni uzturam», to atstāju izlemšanai katram pašam. Pēc manām domām, mūsu ideja par telpu ir tāda, kādu es to aprakstīju, un atšķirīga no idejas par ķermeni. Jo, vai mēs paša matērija apskatam attālumu starp tās koherentajām, blīvajām daļiņām un, izejot no šim blīvajām daļiņām, nosaucam telpu par izplatību; vai ari, apskatīdami telpu kā tādu, kas atrodas starp jebkura dažādu izmēru ķermeņa galējām robežām, nosaucam to par garumu, platumu un biezumu; vai ari, apskatīdami telpu kā tādu, kas atrodas starp jebkuriem diviem ķermeņiem vai pozitīvi esošām būtnēm, neņemot vērā, vai starp tām atrodas vai neatrodas matērija, nosaucam to par attālumu, — vienalga, kā mēs to nosauktu vai apskatītu, tā vienmēr ir un paliek tā pati vienveidīgā [uniform], vienkāršā ideja par telpu, kas gūta no objektiem, ar kuriem nodarbojas mūsu maņu orgāni. Idejas par šiem objektiem, kuras reiz nosēdušās prātā, var atdzīvināt, atkārtot un likt vienu pie otras, cik bieži vien vēlamies, var domās apskatīt telpu vai attālumu tiklab kā piepildītu ar blīvām daļiņām tā, ka cits ķermenis tur nevar iespiesties, nepārvietojot vai neizstumjot ārā kaut ko, kas tur bija pirms tam, vai ari kā brīvu no blīvuma, un šajā tukšajā vai tīrajā telpā var novietoties ar šo telpu līdzīgu izmēru ķermenis, neko nepārvietojot vai neizspiežot laukā kaut ko tur esošu. Bet, lai izvairītos no neskaidrības jautājumos, kuri attiecas uz šo lietu, varbūt varētu vēlēties, lai terminu «izplatība» [extension] attiecinātu tikai uz matēriju vai attālumu starp atsevišķu ķermeņu robežām, un terminu «izplatījums» [expansion] uz telpu vispār ar vai bez tur esošas matērijas […]. Bet katram ir tiesības pašam izvēlēties, un šie ir tikai priekšlikumi, kas domāti, lai veicinātu izteiksmes skaidrību un noteiktību.

27. Uzskatu, ka skaidrs priekšstats par šā vai cita vārda nozīmi kā šajā, tā ari daudzos citos gadījumos palīdzēs izbeigt strīdus. Jo gribas domāt, ka cilvēki, salīdzinādami savas vienkāršās idejas, atklāj, ka vispārīgos vilcienos tās saskan, lai gan var gadīties, ka, par tām runājot, šie cilvēki cits citu mulsina ar atšķirīgiem nosaukumiem. Man šķiet, ka cilvēki, kas abstrahē savas domas un rūpīgi pēta idejas savos prātos, nevarētu daudz atšķirties pēc domāšanas, taču domstarpības var rasties, lietojot dažādus apzīmējumus saskaņā ar attiecīgo skolu vai novirzienu izteiksmes veidu, kādu viņi mācījušies; turpretī starp nedomājošiem cilvēkiem, kuri rūpīgi un pamatīgi neizvērtē savas idejas un, neatbrīvodami tās no zīmēm, kas lietotas to apzīmēšanai, sajauc tās ar vārdiem, valda strīdi, cīniņi un citiem nesaprotama valoda, it sevišķi, ja tie ir mācīti viri, grāmatnieki, uzticīgi kādam grupējumam, pie kura pieder, pieraduši pie tur lietotās valodas un iemācījušies savā izteiksmes veidā atdarināt citus. Bet, ja gadltos, ka diviem domājošiem cilvēkiem patiešām būtu atšķirīgas idejas, tad nezinu, kā viņi varētu apspriesties vai strīdēties. Es negribētu, lai mani šeit pārprot un iedomājas, ka katrs gaistošs fantāzijas tēls cilvēka smadzenēs ir tāda veida idejas, par kurām es šeit runāju. Prātam nav viegli atkratīties no juceklīgajiem jēdzieniem un aizspriedumiem, ko cilvēks ieguvis paražu, nepietiekamas sagatavotības un pastāvošo uzskatu ietekmē. Prātam vajadzīga pamatīga un rūpīga savu ideju izpēte, lai varētu tās sadalīt skaidrajās un noteiktajās vienkāršajās idejās, no kurām šis idejas veidotas, un noskaidrotu, kuras no vienkāršajām idejām atrodas nepieciešamā savstarpējā saistībā un atkarībā. Kamēr cilvēks to nedara ar primāriem un sākotnējiem jēdzieniem par lietām, tikmēr viņš balstās uz nenoturīgiem un nepastāvīgiem principiem un bieži vien nokļūst strupceļā.

20. nodaļa PAR PATIKAS UN SĀPJU MODIEM

1. Sāpes un patika — vienkāršas idejas. 2. Labais un ļaunais. 3. Labā un ļaunā izraisītās izjūtas. 4. Mīlestība. 5. Naids. 6. Vēlēšanās. 7. Patika. 8. Skumjas. 9. Cerības. 10. Bailes. 11. Izmisums. 12. Dusmas. 13. Skaudība. 14. Jūtas, kuras piemīt visiem cilvēkiem. 15. Kas ir patika un sāpes. 16. To izzušana vai samazināšanās. 17. Kauns.

1. Starp vienkāršajām idejām, ko iegūstam abējādi — no sajūtām un refleksijas, nozīmīgas ir patika un sāpes. Sajūta var eksistēt ķermeni pati par sevi, bet to var pavadīt ari sāpes vai patika; gluži tāpat doma vai uztvērums prātā var eksistēt paši par sevi, bet tos var pavadīt ari sāpes vai patika, tīksme vai nepatika — sauciet, kā gribiet. Tāpat kā citas vienkāršās idejas, tās nevar nedz aprakstīt, nedz definēt. Vienīgā metode, kā tās, tāpat kā citas vienkāršās sajūtu idejas, var izzināt, ir pieredze. Definēt tās, vadoties no labā un ļaunā klātesamības aspekta, nozīmē darīt tās mums zināmas tikai tad, kad esam spiesti domāt par to, ko sevi jūtam, kad labais un ļaunais iedarbojas uz mūsu prātiem, dažādi tos ietekmē vai tiek tajos apsvērts.

2.    Tātad lietas ir labas vai ļaunas, tikai izejot no patikas un sāpju idejām. Mēs saucam par labu to, kas var izraisīt vai palielināt patiku vai mazināt sāpes, kā ari izraisīt vai palielināt iespēju gūt kaut kādu labumu vai izvairīties no kaut kāda ļaunuma. Un otrādi, mēs saucam par ļaunu to, kas var izraisīt vai palielināt sāpes vai samazināt patiku, kā ari sagādāt mums ļaunu vai liegt ko tīkamu. Es vēlos, lai ar patiku un sāpēm saprot kā fiziskās, tā ari garīgās izjūtas, kā tās parasti izšķir, lai gan patiesībā tās ir tikai dažādi dvēseles stāvokļi, kas dažreiz rodas no izmaiņām ķermeni un dažreiz no domām prātā.

3.     Patika un sāpes, kā ari to cēlonis — labais un ļaunais — ir tās asis, ap kurām grozās visas izjūtas. Ja pārdomājam un vērojam, kā tās mums izpaužas dažādos apstākļos, kādas izmaiņas vai garastāvokļus, kādas iekšējas sajūtas (ja tā var izteikties) tās mums izraisa, tad varam izveidot savu izjūtu idejas.

4.    Tādējādi ikvienam, kurš apsver sevi domu par patiku, ko var sagādāt kāda klātesoša vai klāt neesoša lieta, ir ideja, ko saucam par mīlestību. Ja cilvēks rudeni, ēdot vīnogas, vai ari pavasari, kad to nav, apgalvo, ka viņam patīk [8] vīnogas, tad tā ir vīnogu garša, kas viņam patīk. Ja veselības stāvokļa vai organisma izmaiņu rezultātā garšas izjūta izmainījusies, šis cilvēks varēs teikt, ka viņam vairs nepatīk vīnogas.

5.    Un otrādi, doma par sāpēm, ko var sagādāt kāda klātesoša vai klātneesoša lieta, ir tas, ko saucam par naidu. Ja mans uzdevums būtu pamatīgāk izpētīt izjūtu idejas, parādot, ka tās ir atkarīgas no dažādām patikas un sāpju variācijām, man būtu jāpiebilst, ka mīlestība un naids pret nedzīvām, nesajūtošām lietām parasti balstās uz patiku vai sāpēm, ko gūstam, tās lietojot un tām iedarbojoties uz mūsu maņu orgāniem, kaut ari pašas lietas šajā procesā tiktu iznicinātas, bet naids vai mīlestība pret būtnēm, kas ir spējīgas izjust laimi vai bēdas, bieži vien ir nemiera vai prieka izjūta, ko sevi rodam, kad domājam par šo būtņu laimi vai gluži vienkārši — eksistenci. Tā, piemēram, ja domas par saviem bērniem un draugiem un viņu labklājību sagādā cilvēkam pastāvīgu patiku, tad uzskata, ka šis cilvēks viņus mīl. Taču pietiks, ja atzīmēšu, ka mūsu mīlestības un naida idejas ir tikai dažādi dvēseles stāvokļi attiecībā pret patiku un sāpēm vispār, neņemot vērā to cēloņus.

6.    Nemieru, ko cilvēks izjūt, kad viņam pietrūkst kaut kas tāds, kas izraisa ideju par patiku, mēs saucam par vēlēšanos. Vēlēšanās ir spēcīgāka vai vājāka atkarībā no tā, vai nemiers ir lielāks vai mazāks.

7.    Prieks ir bauda, ko izjūt prāts, domājot par jau esošu vai nākotnes solītu labumu. Šis labums ir mūsu rīcībā tad, ja ar to varam rīkoties brīvi, kad vien vēlamies. Tā, piemēram, cilvēks, kas ir tuvu bada nāvei, izjūt prieku, jau palīdzībai ierodoties vien, kaut arī viņš vēl nav sācis izmantot šo palīdzību.

8.   Bēdas ir dvēseles nemiers no domas par kaut kā laba zaudēšanu, kas būtu varējis priecēt mūs vēl ilgāk, vai arī sajūta, ka mūs piemeklējusi nelaime.

9.    Cerība ir garīga patika, ko ikviens no mums izjūt, domājot par kaut ko, kas nākotnē sagādās prieku.

10.     Bailes ir dvēseles nemiers no domas par nelaimi, kas nākotnē var mūs piemeklēt.

11.     Izmisums ir doma, ka viss labais mums ir zudis. Tas cilvēka prātus ietekmē dažādi, dažreiz izraisot nemieru vai sāpes, dažreiz pasivitāti un kūtrumu.

12.    Dusmas ir dvēseles nemiers vai satraukums, ko izjūtam, kad mūs apvaino un kad gribam par to atriebties.

13.    Skaudība ir dvēseles nemiers, ko izraisa domas par iekārotu labumu, ko patlaban ieguvis kāds cits un ko, pēc mūsu domām, viņam nepienāktos saņemt pirms mums.

14.     Pēdējās divas, proti, skaudība un dusmas nerodas pašas no sevis kā patikas vai sāpju izpausmes. Tā kā šīs izjūtas ietver sevī pārdomas par mums pašiem un par citiem, tad tās nepiemīt visiem cilvēkiem, jo dažiem pietrūkst spējas novērtēt savas īpašības vai vēlmes atriebties. Taču visas pārējās jūtas, kas galu galā sakņojas tikai sāpēs vai patikā, šķiet, piemīt visiem cilvēkiem.

15.   Ar patiku un sāpēm, baudu un nemieru visur (kā jau iepriekš minēts) jāsaprot ne tikai fiziskas sāpes un patika, bet arī visāda veida bauda vai nepatika, ko izraisa tiklab patīkamas vai nepatīkamas sajūtas, kā arī refleksija.

16.    Bez tam jāņem vērā, ka attiecībā uz izjūtām sāpju samazināšana vai pārtraukšana iedarbojas kā patika, un otrādi, patikas izbeigšanās vai samazināšanās — kā sāpes.

17. Daudzas izjūtas vairumam cilvēku iedarbojas arī uz ķermeni, izraisīdamas tajā dažādas pārmaiņas, kuras ne vienmēr var just, un tādēļ tās nav katras izjūtu idejas nepieciešama sastāvdaļa. Tā, piemēram, ne vienmēr cilvēks sarkst, izjūtot kaunu, kas ir dvēseles nemiers, par rīcību, kura uzskatāma par nepieklājīgu vai kuras rezultāta varam zaudēt cieņu līdzcilvēku acīs.

30. nodaļa PAR REĀLĀM UN FANTASTISKĀM IDEJĀM

1. Idejas attiecībā pret saviem prototipiem. 2. Visas vienkāršās idejas ir reālas parādības. 3. Saliktās idejas ir prāta izveidoti savienojumi. 4. Jaukti modi un attiecības, kuri izveidoti no patstāvīgām [patstāvīgi eksistējošām] idejām, ir reāli. 5. Saliktās substanču idejas ir reālas, kad tās atbilst lietu eksistencei.

1.   Bez visa, kas jau teikts par idejām, jāmin vēl daži apsvērumi par ideju attiecībām ar lietām, no kurām šīs idejas ir ņemtas vai kuras, kā uzskata, reprezentē šīs idejas.

Pēc manām domām, idejas varētu iedalīt trīs grupējumos:

Pirmkārt, reālas vai fantastiskas.

Otrkārt, atbilstošas vai neatbilstošas.

Treškārt, patiesas vai nepatiesas.

Reālas idejas ir tādas, kuras pamatojas dabā. Šīs idejas atbilst lietu reālai esamībai un eksistencei jeb saviem prototipiem. Par fantastiskām vai himeriskām es nosaucu idejas, kurām nevar atrast pamatojumu dabā, kuras nelīdzinās tam reālajām esamības formām, uz kurām tās attiecina ka uz saviem prototipiem.

2.  Vispirms, visas mūsu vienkāršās idejas ir reālas. Tās atbilst lietu realitātei, tomēr tas nenozīmē, ka tās visas attēlotu vai pārstāvētu kaut ko reāli pastāvošu, kā jau to pieradīju attiecībā uz visām ķermeņu īpašībām, izņemot primārās. Taču, lai gan baltums un aukstums piemīt sniegam tikpat maz kā sāpes, tomēr idejas par baltumu, aukstumu, sapem uti, kas ir ārpus mums esošām lietām piemītošu spēku iedarbības rezultāts, eksistē mūsu prātā kā reālas idejas, ar kuru palīdzību mēs atšķiram īpašības, kas patiešam reāli piemīt pašām lietām. Mūsu idejas ir reālas atšķirīgas zīmes neatkarīgi no ta, vai tas ir nepārtrauktas iedarbības rezultāti, vai arī precīzas līdzības kaut kam, kas atrodas pašās lietās. To realitāte izpaužas ideju atbilstībā reālo esamības formu noteiktam struktūrām. Nav svarīgi, vai tās atbilst šīm struktūrām kā cēloņiem vai modeļiem [patterns], pietiek arto, ka tās nepārtraukti ierosina šīs idejas. Tātad vienkāršās idejas visas ir reālas un patiesas, jo tās atbilst lietu spējām [powers] cilvēku prātos šīs idejas radīt.

3.   Lai gan prāts ir pilnīgi pasīvs attiecībā uz vienkāršajām idejām, tomēr iedrošinos apgalvot, ka tas nav pasīvs attiecībā uz saliktajām idejām. Tā ka tas ir vienkāršu ideju savienojumi, kas apzīmēti ar vienu vispārīgu vardu, tad ir skaidrs, ka cilvēka prātam ir zināma izvelēs brīvība, veidojot saliktas idejas. Jautājums ir šāds: «Kadi savienojumi atbilst un kādi neatbilst lietu realitātēm?» Uz to es atbildu šādi.

4.   Otrkārt, tā kā jauktiem modiem un attiecībām nav citādas realitātes kā vien to realitāte cilvēku prātos, tad, lai padarītu šāda veida idejas par reālām idejām, vajadzīgs tikai viens, — lai tās būtu veidotas tā, ka pastāvētu tām atbilstošas eksistences iespējamība. Šīs idejas, kas pašas ir prototipi, nevar atšķirties no saviem prototipiem un tādējādi nevar būt fantastiskas, ja vien tām nav piejauktas neatbilstošas idejas. Patiesi, tā kā katrai no šīm idejām ir dots zināmas valodas nosaukums, ar kura palīdzību cilvēks, kuram šī ideja ir prātā, paziņo to citiem, tad nepietiek ar vienkāršu šīs idejas eksistences iespējamību vien — tai jāatbilst arī sava nosaukuma vispārlietotajai nozīmei, lai to nevarētu uzskatīt par fantastisku.

5.  Treškārt, tā kā saliktās substanču idejas ir izveidotas atbilstoši ārpus mums eksistējošām lietām, lai reprezentētu reālas substances, tad šīs saliktās idejas ir reālas tiktāl, ciktāl tās ir tādu vienkāršu ideju savienojumi, kādi reāli pastāv ārpus mums eksistējošās lietās.

Treša gramata PAR VĀRDIEM

10. nodaļa PAR VĀRDU NEPAREIZU LIETOŠANU

1. Vārdu nepareiza lietošana. 2— 3. Vārdu lietošana, nezinot ideju īsto nozīmi. 5. Nenoteiktība vārdu lietošanā. 6. Mākslīgi radīta neskaidrība. 7. Loģika un disputi to lielā mērā veicinājuši. 14. Neskaidrības rodas, ja vārdus uzskata par lietām. 15. Piemērs — matērija. 17. Vārdus lieto nepareizā nozīmē. 20. Šādas parādības cēlonis. 22. Uzskats, ka vārdu nozīme ir nepārprotama. 23. Valodas mērķis — paziņot citiem mūsu idejas. 24. Tas jādara veikli un ātri. 25. Tādā veidā jānodod tālāk savas zināšanas par lietām. 31. Kopsavilkums.

1.      Bez nepilnībām, kas dabiski piemīt katrai valodai, bez neskaidrībām un neprecizitātēm, no kurām, lietojot vārdus, grūti izvairīties, ir arī dažas apzinātas kļūdas un paviršības, kurās vainojami paši cilvēki, kas šo sazināšanas veidu lieto un padara vārdu nozīmes neskaidrākas un nesaprotamākas, nekā tām dabiski vajadzētu būt.

2.     Pirmkārt, visrupjākā šāda veida kļūda rodas tad, ja lieto vārdus, neietverot tajos skaidras un noteiktas idejas, vai arī, kas ir vēl ļaunāk, neietverot tajos nekādas idejas. Ir divi šāda veida kļūdu paveidi:

/. Katrā valodā ir zināmi vārdi, kuri, ja tuvāk izpēta to primārās un sekundārās nozīmes, neapzīmē skaidras un noteiktas idejas. Šos vārdus lielākoties ir ieviesusi reliģija un filozofija. To autori un propagandētāji aizraujas ar jaunu vārdu izgudrošanu, vai nu tiecoties pēc kaut kā oriģināla, kas neatbilstu parastajam izpratnes veidam, vai atbalstot kādus neparastus uzskatus, vai maskējot kādas savas hipotēzes vājāku vietu. Patiesībā tamlīdzīgus vārdus varētu dēvēt par maznozīmīgiem terminiem [insigni- ficant terms].

3. II. Citi cilvēki kļūdās vēl vairāk un, pievēršot ārkārtīgi maz uzmanības vārdiem, kuru primārās pazīmes nesaistās ar skaidrām un noteiktām idejām, ar nepiedodamu nevērību bieži bez noteiktas nozīmes lieto arī tos vārdus, kuri valodā saistās ar ļoti svarīgām idejām. Cilvēki bieži atkārto vārdus «gudrība», «slava», «labvēlība». Ja pajautāsim, ko viņi domā ar šiem vārdiem, tad atbildi tik drīz nesagaidīsim.

5.   Otrkārt, valodas nepareiza lietošana izpaužas kā nepastāvība vārdu lietošanā. Tā kā ar vārdiem apzīmē idejas, lai varētu tās paziņot citiem, pie tam šie vārdi ir cilvēku brīvi izvēlēti, nevis dabas doti, tad rodas pārpratumi un kļūdas, ja vienreiz vārdus lieto vienā nozīmē un citreiz citā. Šāda patvaļa izskaidrojama vai nu ar lielu muļķību, vai vēl jo lielāku negodīgumu.

6.    Treškārt, valodas nepareiza lietošana izpaužas kā mākslīgi radīta neskaidrība. Tā rodas, vai nu lietojot pazīstamus vārdus jaunā vai neparastā nozīmē, vai ieviešot jaunus un nesaprotamus terminus, pirms ir noskaidrota to nozīme, vai arī savienojot vārdus tā, ka tiek pārveidota to parastā nozīme. Ikvienam domājošam cilvēkam ir skaidrs, ka parasti ķermenis un izplatība apzīmē divas dažādas idejas. Ja to nozīmes būtu absolūti vienādas, tad vienlīdz pareizi būtu teikt gan «izplatības ķermenis», gan arī «ķermeņa izplatība»22 . Un tomēr atrodas cilvēki, kas šo vārdu nozīmes jauc.

7.   Līdzīgas kļūdas neizbēgami rodas tur, kur cilvēka spējas un gudrību vērtē pēc mākas disputēt. Ja šāda veida uzvaru, ko nodrošina frāzes gludais plūdums un izsmalcināta leksika, vainago reputācija un cieņa, tad nav brīnums, ka tā virzīts intelekts sarežģī un padara neskaidras vārdu nozīmes, jo galvenais tam nav jautājuma jēga, bet frāzes slīpējums. Uzvaru piešķir nevis tam, kuram taisnība, bet gan tam, kuram disputā tiek pēdējais vārds.

14. Ceturtkārt, vārdu nozīmi izkropļo, ja tos uzskata par pašām lietām. Lai gan zināmā mērā tas skar visus nosaukumus, taču galvenokārt attiecas uz vielu nosaukumiem. Šādas kļūdas pieļauj cilvēki, kuri savas domas pakļauj kādai noteiktai uzskatu sistēmai. Aklā ticība pieņemot vispāratzītas hipotēzes, viņi nonāk pie pārliecības, ka šis sistēmas pārstāvju lietotie termini pilnīgi atbilst lietu dabai, ka vārdi tieši sakrīt ar lietu reālo esamību. Ikviens, kurš kļuvis par peripatētiķu filozofijas piekritēju, uzskatīs, ka Desmit Vārdi, kuros ietverti Desmit Baušļi, precīzi atbilst lietu dabai!23

15. Cik daudz sarežģītu diskusiju ir notikušas par matēriju, it kā tāda pastāvētu dabā pati par sevi, atrauti no ķermeņa, kaut gan ir skaidrs, ka vārds «matērija» apzīmē ideju, kas atšķiras no idejas par ķermeni. Ja šo divu vārdu apzīmētās idejas būtu absolūti vienādas, tad tos netraucēti varētu aizvietot vienu ar otru. Taču, kaut gan apgalvojums «ir viena visu ķermeņu matērija» ir pareizs, tomēr acīmredzot nevar teikt — «ir viens visu matēriju ķermenis». Kādēļ tas tā ir? Proti, lai gan matērija un ķermenis patiesībā nav šķirti un kur ir viens, tur ir ari otrs, taču «matērija» un «ķermenis» apzīmē divus dažādus jēdzienus, kur viens ir nepilnīgs un ir tikai daļa no otra. Pasaulē būtu ievērojami mazāk strīdu, ja vārdus uzskatītu par tiem, kas tie ir, — tikai par ideju apzīmētājiem un nevis par pašām lietām. Kad mēs strīdamies par matēriju vai citu tamlīdzīgu terminu, mēs īstenībā strīdamies par ideju, ko izteic ar šo skaņu sakopojumu, neatkarīgi no tā, vai apzīmētā ideja atbilst vai neatbilst kaut kam dabā reāli pastāvošam.

17. Piektkārt, vārdu nozīmi izkropļo, apzīmējot ar tiem lietas, ko šie vārdi neapzīmē un nekādā gadījumā nevar apzīmēt. Šāda parādība ir sastopama substanču vispārīgos nosaukumos, ar kuru palīdzību mēs uzzinām tikai substanču nominālo būtību [nominal essence]. Ja mēs ietveram tos izteikumos un kaut ko par vielām apgalvojam vai noliedzam, mēs gandrīz vienmēr klusībā domājam un vēlamies, lai nosaukumi būtu zināma veida substances reālā būtība. Ja apgalvo, ka zeltu var kalt, tad domā vai liek saprast kaut ko vairāk nekā tikai to, ka tas, ko es nosaucu par zeltu, ir kaļams (kaut gan īstenībā šeit vairāk nekā nav). Cilvēks šeit cenšas izteikt domu, ka zelts, t. i., tas, kam piemīt zelta reālā būtība, ir kaļams, proti, ka kaļamlba ir atkarīga un neatdalāma no zelta reālās būtības. Tā kā cilvēks nezina, kas ir zelta reālā būtība, tad viņa prātā kaļamlba nesaistās ar būtību, ko viņš nezina, bet tikai ar skaņu sakopojumu «zelts», ar ko viņš šo būtību apzīmē.

20. Pieņēmums, ka viena un tā pati nemainīgā struktūra vienmēr sakrīt ar vienu un to pašu specifisko nosaukumu, liek cilvēkiem neapdomāti uzskatīt nosaukumus par reālo būtību reprezentantiem. īstenībā tie apzīmē tikai salikto ideju, kas ir cilvēku prātā, kad viņi lieto šos nosaukumus .

22.       Sestkārt, ir vēl viena vispārīgāka, kaut ari retāk sastopama vārdu lietošanas kļūda. Cilvēki, bieži lietojot parastus vārdus un saistot tos ar noteiktām idejām, iedomājas, ka pastāvošā sakarība starp vārdiem un nozīmēm, kādās tos lieto, ir tik cieša un nepārprotama, ka to nozīmi nemaz nevar nesaprast. Ir grūti iedomāties nosaukumu, kur tas neparādītos. «Dzīvība» ir vārds, kas pazīstams katram. Cilvēks apvainosies, ja viņam vaicās, ko viņš ar šo vārdu apzīmē. Tomēr, ja pārdomājam, vai augam, kas vēl snauž sēklā, piemīt dzīvība, vai to var piedēvēt embrijam olā pirms inkubācijas, kā ari to, vai cilvēks nesamaņā bez jušanas un kustības spējām ir vai nav dzīvs, tad kļūst redzams, ka cilvēkam ne vienmēr ir skaidra, noteikta un nemainīga ideja par to, ko apzīmē ar vārdu «dzīvība».

23.     Beidzot, pārdomas par valodas nepilnībām un vārdu nepareizu lietošanu: valodai kā sazināšanās līdzeklim ir trīs uzdevumi — pirmkārt, padarīt savas idejas zināmas citiem, otrkārt, ideju pārraidi izdarīt cik vien ātri un veikli iespējams un, treškārt, tādējādi paust zināšanas par lietām. Ja kāds no šiem uzdevumiem netiek veikts, tas nozīmē, ka valoda ir vai nu nepilnīga, vai ari to lieto nepareizi.

Pirmkārt, valoda neveic pirmo uzdevumu un idejas netiek darītas zināmas citiem, ja 1) cilvēkam mutē ir vārdi, bet galvā nav noteiktas idejas, kuras šie vārdi apzīmē; 2) ja parastus jebkuras valodas vārdus saista ar idejām, ar kurām tie šajā valodā nesaistās; 3) ja vārdus lieto nekonsekventi, apzīmējot ar tiem vienreiz tādu, otrreiz citādu ideju.

24.       Otrkārt, cilvēkiem neizdodas izteikt savas domas pietiekami veikli un ātri, ja viņiem ir saliktas idejas, bet nav noteiktu nosaukumu to apzīmēšanai. Dažreiz tā ir valodas vaina, ja tajā vēl nav skaņu savienojuma, ko lietot ar šādu nozīmi, un citreiz vaina slēpjas pašā cilvēkā, kurš vēl nav iemācījies nosaukumu idejas apzīmēšanai.

25.      Treškārt, ja vārdu apzīmētās idejas neatbilst lietu realitātei, vārdi nesniedz nekādas zināšanas par lietām.

Cēlonis šim trūkumam meklējams gan mūsu idejās, kas neatbilst lietu dabai tādā pakāpē, kādu būtu vajadzējis sasniegt, lietas vērtējot, pētot un salīdzinot gan arī nosaukumos, ja lietojam tos kā reālu esamības formu apzīmētājus, kaut arī tām nav nedz realitātes, nedz eksistences.

31. Vārdiem, kuros nav ietvertas idejas, pietrūkst satura, tie ir tikai tukša skaņa. Ja cilvēkam ir saliktas idejas, bet trūkst tām nosaukumu, viņš nespēj brīvi izteikties un spiests runāt aplinkus. To, kurš vārdus lieto nevērīgi un nesakarīgi, pārējie vai nu neuzklausīs, vai arī nesapratīs. Ja cilvēks apzīmē idejas ar nosaukumiem, kādus parasti šādā nozīmē nelieto, tad viņam nav valodas prasmes, viņš runā nesaprotami. Un, ja idejas par substancēm neatbilst lietu reālajai eksistencei, tad cilvēka sapratnei trūkst patiesu zināšanu materiāla un tā vietā stājusies tukša fantāzija.

Ceturta gramata PAR NOTEIKTĀM UN VARBŪTĒJĀM ZINĀŠANĀM

2 . nodaļa PAR ZINĀŠANU PAKĀPĒM

/. Par zināšanu pakāpēm: intuitīvās24 [Intuitive] [zināšanas], 2., 3. Demonstratīvās [ De monst rat ive ] [jeb loģiski secinātās zināšanas]. 4. Zināšanas, kuras ir tikpat noteiktas kā intuitīvās, bet ne tik ātri un viegli apgūstamas. 5. Bez pierādījuma nav iespējams izdarīt slēdzienu. 6. Loģiski secinātās zināšanas ir neskaidrākas par intuitīvām zināšanām. 7. Katrai nākamai pakāpei jābalstās uz intuitīvu evidenci. 8. Šeit rodas kļūda ex praecognitis et praecončessis[9]. 9. Loģisks pierādījums nav tikai matemātikas privilēģija. 10. Kādēļ valda šāds uzskats. 11.-13. īpašību modus nevar tik uzskatāmi pierādīt kā kvantitātes modus. 14. Sensitīvās [sensitive] zināšanas par ārpus mums esošu, galīgu esamības formu eksistenci. 15. Skaidras idejas ne vienmēr noved pie skaidrām zināšanām.

1. Tā kā visas zināšanas veidojas no idejām mūsu prātos, tad tas ir vislielākais sasniegums, ko garīgie spēki gūst izziņas procesā, un nebūs lieki nedaudz papētīt šo zināšanu evidences pakāpi. Atšķirības zināšanu noteiktībā, šķiet, izskaidrojamas ar cilvēku prātu dažādo uztveres spēju, kad prāts vērtē ideju atbilstību vai neatbilstību. Ja pievēršam uzmanību savam domāšanas veidam, izradās, ka dažreiz prāts acumirklī konstatē divu ideju atbilstību vai neatbilstību bez kādas citas idejas iejaukšanas. Liekas, ka šādas zināšanas varētu saukt par intuitīvam zināšanām. Intuitīvo zināšanu ieguvē prātam nav jāpūlas pierādīt un pētīt, tas uztver patiesību tā, kā acs uztver gaismu. Tādējādi prāts uztver, ka balts nav melns, ka aplis nav trijstūris, ka trīs ir vairāk nekā divi un vienlīdzīgs ar viens plus divi. Šāda veida patiesības prāts, apskatot attiecīgās idejas kopumā un nemeklējot vēl kādu citu ideju, uztver momentāni un tikai ar intuīciju. Šādas zināšanas ir visskaidrākās un visnoteiktākās, ko vien cilvēka nespēcīgais prāts spēj gūt. Intuitīvās zināšanas ir acīm redzamas, tās līdzīgi spožai saules gaismai liek sevi uztvert, tiklīdz prāts tām pievēršas. Šeit nav vietas pārdomām, šaubām vai pētījumiem — cilvēka prātu acumirkli piepilda zināšanu skaudrā gaisma. Tieši no intuīcijas ir atkarīga mūsu zināšanu noteiktība un evidence, kura [intuitīvo zināšanu gadījumā] ir tik pilnīga, ka lielāku nevar nedz iedomāties, nedz gribēt, jo cilvēks nevar prasīt lielāku noteiktību kā to, kuru dod apziņa, ka jebkura ideja viņa prātā ir tāda, kādu viņš to domājas esam, un ka divas idejas, kuras viņš uzskata par atšķirīgām, tādas ari ir. Cilvēks, kurš vēlas vēl lielāku noteiktību par šo, pats nezina, ko grib, un pierāda, ka ir potenciāls skeptiķis, taču nespēj par tādu kļūt. Zināšanu noteiktība ir tik lielā mērā atkarīga no intuīcijas, ka nākamajā zināšanu pakāpē, kuras var saukt par demonstratīvām (loģiski secinātām — Tulk.) zināšanām, intuīcija ir nepieciešama katrā nepārtrauktas ideju virknes savienojumā un bez tās nav iespējams iegūt noteiktas zināšanas.

2.      Nākamā zināšanu pakāpe ir tāda, kad prāts uztver ideju atbilstību vai neatbilstību, taču ne jau tūlīt. Ja prāts uzreiz neuztver divu ideju atbilstību vai neatbilstību, tad tas nozīmē, ka prāts nevar pētāmās idejas savienot tā, lai parādītu šo atbilstību vai neatbilstību. Ja prāts nevar idejas savienot tā, lai varētu tās tieši salīdzināt un pretstatot vai lietojot konstatēt to atbilstību vai neatbilstību, tad šādā gadījumā ir nepieciešama citu ideju starpniecība (vienas vai vairāku, pēc vajadzības). So prāta darbību mēs saucam par spriešanu freasoning].

3.     Idejas, ko izmanto divu citu ideju atbilstības pierādīšanai, sauc par pierādījumiem [proofs], un, kad šādā veidā uztver ideju atbilstību vai neatbilstību, tad to sauc par loģisku pierādījumu [demonstration].

4.     Kaut ari zināšanas, ko iegūst ar pierādījumu palīdzību, ir noteiktas, taču to evidence nav tik skaidra un saprotama kā intuitīvo zināšanu gadījumā un ari piekrist tām nevar tik viegli kā intuitīvajām zināšanām. Jo, lai gan loģiskā pierādījuma spēka ietekmē prāts beidzot uztver pētāmo ideju atbilstību vai neatbilstību, tas notiek uzmanības piepūles rezultātā, pie tam dažkārt idejas jāpārskata vairākas reizes. Lai prāts šajā gadījumā gūtu skaidrību un uztvertu divu ideju atbilstību vai pretrunīgumu, nepieciešams neatlaidīgs darbs un pakāpeniski meklējumi, vajadzīgi pierādījumi un cilvēka saprāts.

5.     Starp intuitīvām un loģiski secinātām zināšanām vērojama šāda atšķirība: par loģiski secinātām zināšanām šaubas zūd, tiklīdz ar citu ideju starpniecību konstatējam to atbilstību vai neatbilstību, taču pirms loģiskā pierādījuma šādas šaubas pastāv. Par intuitīvām zināšanām šaubīties nav iespējams, ja vien cilvēka prātam ir pietiekama uztveres spēja, lai atšķirtu idejas, tāpat kā acij nav šaubu par to, ka tinte un papīrs, uz kā rakstu, nav vienādā krāsā.

6.   Tiesa, uztvērums, ko iegūst loģisku pierādījumu rezultātā, ari ir skaidrs, taču tam pietrūkst tā neatvairāmā patiesības starojuma un pārliecības rituma, kas piemīt intuitīvām zināšanām. Šādas zināšanas, kas iegūtas garas pierādījumu virknes rezultātā, ir kā sejas attēls, ko atspoguļo vairāki viens pret otru nolikti spoguļi; tas gan saglabā līdzību ar oriģinālu un tādējādi dod par to sava veida zināšanas, taču katrā nākamajā attēlā seja atspoguļojas arvien neskaidrāk un nenoteiktāk, kamēr beidzot attēls ir tik blāvs, ka no pirmā acu uzmetiena seju grūti pazīt, it sevišķi, ja redze nav visai stipra.

7.     Katrā soli, ko prāts pavirzās uz priekšu loģiski secinātās zināšanās, ir ari intuitīvas zināšanas par atbilstību vai neatbilstību nākamajai, atvasinātajai idejai [interme- diate idea], kas tiek izmantota kā pierādījums, [. . .] jo, neuztverot ideju atbilstību vai neatbilstību, nevar iegūt nekādas zināšanas. Lai kaut ko loģiski pierādītu, ir nepieciešams uztvert tiešu atbilstību [immediate agreement] starp atvasinātām idejām, ar kuru palīdzību konstatē abu pētāmo ideju (kur viena vienmēr ir pirmā un otra pēdējā pēc skaita) atbilstību vai neatbilstību. So intuitīvo atvasināto ideju atbilstības vai neatbilstības uztveri jāpatur prātā pierādījumu gaitā, un cilvēkam jābūt pārliecinātam, ka neviena pierādījuma daļa nav izlaista. Garos izvedumos un sarežģītos pierādījumos atmiņa ne vienmēr skaidri un precīzi šos posmus saglabā, tieši tādēļ šis zināšanas nav tik pilnīgas kā intuitīvās un cilvēki bieži muļķības notur par loģiskiem pierādījumiem.25

8.      Intuitīvu zināšanu nepieciešamība katrā zinātniskas vai loģiskas spriešanas stadijā, liekas, ir cēlonis maldīgajai aksiomai, ka visi spriedumi ir ex praecognitis et praeconcessis. Cik lielā mērā šī aksioma ir kļūdaina, man būs izdevība pierādīt, runājot par izteikumiem, sevišķi par tiem, kurus sauc par maksimām. Maksimas nepareizi uzskata par mūsu domāšanas un zināšanu pamatiem.

9.      Pastāv vispārpieņemts uzskats, ka vienīgi matemātika pretendē uz loģiska pierādījuma skaidrību. Man šķiet, šāda intuitīvi uztverama atbilstība vai neatbilstība nav tikai skaitļa, izplatības un figūras idejas privilēģija. Iespējams, ka tikai atbilstošas metodes un pieredzes trūkuma, kā arī lietu nepietiekamas evidences dēļ loģiskus pierādījumus tik maz lieto citās zinātņu sfērās un gandrīz neviens, izņemot matemātiķus, tiem nepievēršas. Lai kādas būtu tās idejas, kurās prāts var uztvert tiešu atbilstību vai arī neatbilstību, tās pieļauj intuitīvu zināšanu iespējamību, un tur, kur prāts var uztvert kaut kādu divu ideju atbilstību vai neatbilstību, intuitīvi uztverot kādas atvasinātas idejas atbilstību vai neatbilstību šīm divām, tur prāts spēj loģiski pierādīt. Teiktais neattiecas tikai uz idejām par izplatību, figūru, skaitli un to modiem vien, bet arī uz pārējām idejām.

10.     Iemesls, kura dēļ loģiskus pierādījumus saista tikai ar šīm idejām, šķiet, nav izskaidrojams tikai ar šo zinātņu vispārīgo lietderīgumu vien, bet arī ar to, ka, pretstatot ideju vienlīdzību vai nevienlīdzību, skaitļu modos pat vismazākā atšķirība ir ļoti skaidra un uztverama. Lai gan izplatībā nelielu starpību nevar tik precīzi uztvert, cilvēka prāts tomēr ir atradis veidus to konstatēšanai un pierādīšanai; tas var uzskatāmi pierādīt divu leņķu, izplatību vai figūru absolūtu vienādību. Kā skaitļus, tā figūras var attēlot ar redzamām, paliekošām zīmēm, līdz ar to apskatāmās idejas ir pilnīgi noteiktas. Šīs noteiktības nav, ja idejas apzīmē tikai ar nosaukumiem un vārdiem.

11.       Citās vienkāršās idejās, kuru modi un atšķirības tiek veidoti un vērtēti pakāpēs, nevis kvantitatīvi, mums nav tik ērtas un precīzas iespējas noteikt ideju vienādību vai vismazākās atšķirības, kā arī izstrādāt metodes to izmērīšanai. Tā kā pārējās vienkāršās idejas ir sajūtu parādības, ko izraisa sīku, atsevišķi neuztveramu korpuskulu lielums, forma, skaits un kustība, tad ideju dažādās pakāpes arī ir atkarīgas no dažu vai visu iepriekš minēto cēloņu variācijām. Mēs tās nevaram novērot matērijas daļiņās to niecīguma dēļ, līdz ar to nav iespējams precīzi izmērīt šo vienkāršo ideju dažādās pakāpes.

13.      Nezinot, kāds daļiņu skaits un kāda to kustība ir vajadzīga, lai izraisītu noteiktu baltuma pakāpi, mēs nevaram pierādīt divu baltuma pakāpju līdzību, jo mums nav noteikta standarta tā mērīšanai, tāpat kā nav arī līdzekļu, lai izšķirtu vismazāko iespējamo atšķirību. Mums iāpaļaujas vienīgi uz maņu orgāniem, kas šajā gadījumā nav pietiekami precīzi.

14.     Sie divi, proti, intuīcija un loģisks pierādījums ir mūsu zināšanu pakāpes. Ja kāda no šiem posmiem nav, […] iegūstam tikai ticību [faith] vai uzskatu [opinion], nevis zināšanas, vismaz attiecībā uz vispārīgām patiesībām. Ir gan vēl arī cita prāta uztvere, ko apzīmē ar vārdu «zināšanas», i. i., kad prāts, nodarbodamies ar atsevišķu ārpus mums esošu galīgu esamības formu eksistenci, pārsniedz varbūtības robežu, tomēr neiegūst iepriekš minētās noteiktības pakāpes. Nekas nav skaidrāks par to, ka ideja, ko ierosina ārējā lieta, ir mūsu prātos. Tās ir intuitīvās zināšanas. Daži uzskata, ka var strīdēties par jautājumu, vai mūsu prātos ir vēl arī kas cits bez šīs idejas un vai no tās var nekļūdīgi secināt, ka ārpus mums eksistē reāls, mūsu idejai atbilstošs objekts. Jo cilvēka prātā var atrasties idejas arī par kaut ko, kas vispār neeksistē, kas neiedarbojas uz maņu orgāniem. Taču, pēc manām domām, ir kāds pierādījums, kas izgaisina šaubas. Proti, jājautā, vai gan cilvēks neapzinās atšķirības uztverē, kad raugās uz sauli dienas laikā un domā par to naktī, kad sajūt uz mēles sinepes vai smaržo rozi, vai arī tikai domā par šo garšu vai smaržu. Atšķirība starp jebkuru cilvēka atmiņas atdzīvinātu ideju un ideju, ko dotajā momentā ierosina maņu orgāni, ir tikpat izteikta kā starp jebkurām divām atšķirīgām idejām. Un tā nu šķiet, ka diviem iepriekš minētajiem zināšanu veidiem var pievienot vēl vienu — zināšanas par ārēju lietu eksistenci, kuras uztveram un apzināmies lietu izraisīto ideju ietekmē. Tātad ir trīs zināšanu pakāpes: intuitīvā, loģiski secinātā un jutekliski uztveramā (sensitiva). Katrā no tām ietverta dažādu pakāpju un veidu evidence un noteiktība.

15. Bet, tā kā mūsu zināšanas balstās uz idejām un izmanto tās, varbūt mums jāsecina, ka zināšanas atbilst idejām? Un, ja idejas ir skaidras un noteiktas vai neskaidras un nenoteiktas, tādas būs arī mūsu zināšanas? Tomēr tas tā nav, jo, tā kā zināšanas dibinās uz cilvēka uztveri, konstatējot jebkuru divu ideju atbilstību vai neatbilstību, zināšanu skaidrība vai neskaidrība ir atkarīga no šīs uztveres skaidrības vai neskaidrības. Tā, piemēram, cilvēks, kam ir skaidras idejas par trijstūra leņķu un divu taisnleņķu vienādību tāpat kā jebkuram matemātiķim, var ļoti neskaidri uztvert ideju par to atbilstību, un viņam ir ļoti neskaidras zināšanas par to. Idejas, kas tiek jauktas to neskaidrības vai cita iemesla dēļ, nevar radīt skaidras un noteiktas zināšanas: jo nenoteiktāka kāda ideja, jo grūtāk prātam uztvert tās atbilstību vai neatbilstību. To pašu var pateikt vienkāršākos vārdos: cilvēks, kurš idejas precīzi nesaista ar paša lietotajiem vārdiem, nevar par tām neko apgalvot, kaut arī par to patiesumu ir pārliecināts.2 '

3 . nodaļa PAR CILVĒKA ZINĀŠANU APJOMU

1. Zināšanas nesniedzas tālāk par idejām. 2. Tās nesniedzas tālāk par ideju atbilstības vai neatbilstības uztveri. 3. Nav intuitīvu zināšanu par visām ideju attiecībām. 4. Nav arī loģiski secinātu zināšanu. 5. Jutekliski uztveramu zināšanu apjoms ir mazāks par intuitīvu un loģiski secinātu zināšanu apjomu. 6. Šī iemesla dēļ zināšanas ir nepilnīgākas par idejām. 7. Cik tālu sniedzas zināšanas. 8. I. Zināšanas par ideju identitāti un atšķirību, kas sniedzas tikpat tālu kā idejas. 9. II. Zināšanas par ideju koeksistenci, kas nesniedzas tik tālu. 10.—14. Jo sakari starp vienkāršām idejām substancēs nav zināmi. 15. Zināšanas par koeksistences neiespējamību ir plašākas. 16. Nedaudz par dažādu spēju koeksistenci ķermeņos. 18. III. Abstraktu ideju attiecības nav tik viegli nosakāmas. 18.—20. Morāles pierādā- rnība. 21. IV. Zināšanas par trim reālām eksistencēm. 22. Nezināšanas cēloņi. 23.—25. Vienkāršu ideju trūkums. 26. Mūsu rīcībā nav zinātnes par ķermeņiem. 27. Vēl mazāk ir zināšanu par bezķermeniskām būtnēm. 28. Nav atklāta sakarība starp tām idejām, kas mums ir. 29. Piemēri. 30. Nepieciešams noskaidrot ideju rašanās cēloņus.

1. Zināšanas, kā jau pierādīts, ir meklējamas uztverē par ideju atbilstību vai neatbilstību. No tā var secināt, ka, pirmkārt, zināšanas nevar sniegties tālāk par idejām.

2.   Otrkārt, zināšanas nevar sniegties tālāk, nekā sniedzas uztvere par ideju atbilstību vai neatbilstību. Uztvere notiek:

1)    ar Intuīcijas palīdzību vai tieši salīdzinot divas idejas;

2)    ar prāta palīdzību, pētot divu ideju atbilstību vai neatbilstību un izmantojot atvasinātas idejas;

3)   ar sajūtām, uztverot atsevišķu lietu eksistenci.

No tā var secināt, ka:

3.   Treškārt, nevar būt intuitīvu zināšanu, kas aptvertu visas mūsu idejas un visu, ko mēs gribētu par tām uzzināt, jo mēs nevaram pētīt un uztvert visas ideju attiecības (relācijas), idejas pretstatot vai tieši salīdzinot vienu ar otru.

4.   Ceturtkārt, arī racionālās [rational] zināšanas nevar aptvert visu mūsu ideju kopumu, jo starp divām idejām, ko gribam pētīt, ne vienmēr varēs atrast tādus pastarpināju- mus, kas rada iespēju idejas savstarpēji saistīt ar intuitīvu zināšanu palīdzību visos deduktīva sprieduma [deduction] posmos.

5.    Piektkārt, juteklisko zināšanu loks, kas nesniedzas tālāk par lietu eksistenci, ar kurām attiecīgajā momentā saskaras mūsu maņu orgāni, ir vēl daudz šaurāks par abiem iepriekšējiem zināšanu veidiem.

6.    Sestkārt, no visa minētā var secināt, ka mūsu zināšanas pilnībā neaptver ne lietu realitāti, ne arī mūsu idejas, kaut arī mūsu zināšanas ir saistītas ar idejām un nevar tās pārspēt nedz plašumā, nedz pilnvērtībā. Kaut arī tās ir ļoti ierobežotas salīdzinājumā ar Visumu un daudz nepilnvērtīgākas par tām, ar kurām, domājams, apveltītas pilnīgāk veidotas sapratnes, kuras neierobežo pelēcīgais un niecīgais informācijas daudzums, ko vai uztvert ar tādu neattīstītu un ierobežotu uztveres sistēmu, kādu veido mūsu maņu orgāni, mēs tomēr varētu būt apmierināti, ja mūsu zināšanas atbilstu mūsu idejām un nebūtu nedz šaubu, nedz strīdu attiecībā uz tām idejām, ko esam guvuši. Tā tas, diemžēl, nav un droši vien nekad arī nebūs. Mums ir idejas par četrstūri, apli un vienlīdzību, un tomēr, šķiet, nekad nevarēsim atrast apli, kurš būtu vienlīdzīgs ar četrstūri, un droši zināt, ka šī vienlīdzība tiešām pastāv. Mums ir idejas par matēriju un domāšanu, bet mēs, iespējams, nekad neuzzināsim, vai jebkura tīri materiāla esamības forma domā vai nedomā, jo mēs nespējam bez atklāsmes palīdzības, vienīgi apsverot prātā idejas, konstatēt, vai Visuvarenais_ ir piešķīris dažām attiecīgi izveidotām matērijas sistēmām spēju uztvert un domāt, vai arī attiecīgi veidotai matērijai pievienojis domājošu nemateriālu substanci. Ir vienlīdz grūti izprast gan to, ka dievs var, ja vēlas, matēriju apveltīt ar domāšanas spēju, gan arī to, ka viņš matēriju savienotu ar kādu citu substanci, kam piemīt spēja domāt, jo mēs nezinām, kas ir domāšana. Mēs nezinām arī, kādas substances dievam ir labpaticis apveltīt ar šo spēju, kura piemīt radītai esamības formai tikai tad, ja Radītājs pēc savas gribas tai šādu spēju dāvājis. Cilvēkam, kas apzinās, cik grūti ir domās saskaņot sajūtas ar matērijas izplatību vai arī eksistenci ar kaut ko tādu, kam vispār nav izplatības, ir jāatzīst, ka viņš ne tuvu nezina, kas ir dvēsele. Šis jautājums, šķiet, atrodas ārpus mūsu zināšanu loka. Jāšaubās, vai cilvēks, kas mēģinās izsvērt katru hipotēzi, ieskatoties tās tumsā un labirintos, spēs atrast noteiktus argumentus par vai pret dvēseles materialitāti. Vai nu mēs aplūkojam to kā substanci bez izplatības, vai arī kā domājošu matēriju, kam piemīt izplatība, īsti aptvert mēs nespējam nevienu un, izvēlējušies jebkuru, šaubu dzīti atgriezīsimies pie otras.

7.    Kā jau iepriekš vispārējos vilcienos norādīts, attiecībā uz idejām izvirzītos apgalvojumus un noliegumus var iedalīt četrās grupās, proti: identitāte, koeksistence [co-exsistence], attiecība un reāla eksistence. Apskatīsim, cik tālu sniedzas mūsu zināšanas katrā no tām.

8.    Pirmkārt, par Identitāti un atšķirību. Kas attiecas uz šādu mūsu ideju atbilstību vai neatbilstību, tad intuitīvās zināšanas šeit sniedzas tikpat tālu kā pašas idejas. Prātā nevar atrasties neviena ideja, ko tas tūlīt neuztvertu ar intuitīvu zināšanu palīdzību tādu, kāda tā ir, un atšķirīgu no citām.

9.   Otrkārt, kas attiecas uz līdzās pastāvošu ideju [ideas in co-exsistence] atbilstību vai neatbilstību, tad šeit mūsu zināšanas ir vājas un nepietiekamas, kaut gan no tām galvenokārt veidojas zināšanas par substancēm. Zināšanas par substanču veidiem, kā jau minēts, ir tikai zināms vienkāršu ideju sakopojums, kas savienots vienā priekšmetā, kur šīs idejas tādējādi atrodas viena otrai līdzas. Tā mūsu ideja par liesmu ir šāda — karsts, spīdošs ķermenis, kas tiecas augšup; par zeltu — zināma smaguma dzeltens, kaļams ķermenis. Tātad šie substanču nosaukumi «liesma» un «zelts» apzīmē attiecīgas saliktās idejas cilvēku prātos. Kad gribam uzzināt ko vairāk par šīm jeb citām substancēm, tad mēs pētām, kādas vēl īpašības jeb spējas tām piemīt vai nepiemīt. Citiem vārdiem, — mēģinām uzzināt, kādas citas vienkāršas idejas pastāv vai nepastāv līdzās tām, kas izveidojušas salikto ideju.

10.   Šīs zināšanas ir ļoti ierobežotas un nepietiekamas, lai gan tās veido nozīmīgu un ievērojamu zināšanu daļu. Tas izskaidrojams ar to, ka vienkāršās idejas, no kā veidojas saliktās idejas par vielām, lielākoties nav acīm redzami saistītas ar citām vienkāršām idejām, par kuru klātesamību [co-existence] mēs varētu paši secināt.

11.    Idejas par sekundārām īpašībām ir tās, no kurām veidojas mūsu saliktās idejas par substancēm un kas nodarbina cilvēku prātus. Tās visas (kā jau pierādīts) ir atkarīgas vai nu no ļoti sīku, jutekliski neuztveramu daļiņu primārām īpašībām, vai no kaut kā cita, kas mūsu izpratnes spējai nav uztverams. Nav iespējams izzināt, kuras no tām ir un kuras nav nesaraujami saistītas viena ar otru. Jo, nezinot, no kā tās rodas, nezinot, kāds lielums, forma un struktūra ir tām daļiņām, kuras nosaka un veido īpašības, kas mums rada salikto ideju par zeltu, nevar arī zināt, kādas īpašības bez šīm ir vai nav savienojamas ar līdzīga veida jutekliski neuztveramām zelta daļiņām. Līdz ar to šīm īpašībām vai nu vienmēr jāietilpst saliktajā idejā, kas mums ir par zeltu, vai arī tās nav savienojamas ar šo ideju.

12., 13. Līdztekus zināšanu trūkumam par ķermeņu jutekliski neuztveramo daļiņu primārām īpašībām, no kurām atkarīgas to sekundārās īpašības, ir arī cits, vēl grūtāk novēršams trūkums, kas attālina mūs no noteiktām zināšanām par dažādu īpašību līdzās pastāvēšanu vai līdzās nepastāvēšanu (ja tā var teikt) vienā un tai pašā priekšmetā, un šis trūkums ir — mūsu nespēja atklāt sakarību starp sekundārām un primārām īpašībām, no kurām pirmās ir atkarīgas. Mēs ne tuvu nezinām, kāda daļiņu forma, lielums vai kustība rada dzeltenu krāsu, saldu garšu vai spalgu skaņu, un vispār nevaram izprast to, kā daļiņu forma, lielums vai kustība varētu izraisīt ideju par kaut kādu krāsu, garšu vai skaņu, jo starp vienu un otru nevar saskatīt nekādu sakarību.

14. Veltas tādēļ ir pūles ar ideju palīdzību (kas ir vienīgais ceļš uz drošām un visu aptverošām zināšanām) atklāt, kādas idejas vēl ietilpst saliktajā idejā par kādu substanci, jo mēs nezinām sīko daļiņu patieso uzbūvi, kas nosaka substances īpašības. Un, ja ari mēs to zinātu, mēs tomēr nevarētu atklāt nepieciešamo sakarību starp daļiņām un jebkuru sekundāru īpašību, un, nenoskaidrojuši šo sakarību, mēs nevaram droši spriest par koeksistenci. Tātad, lai kāda būtu mūsu saliktā ideja par jebkuru substanču veidu, ir gandrīz neiespējami pēc tajā ietvertajām vienkāršajām idejām skaidri noteikt jebkuras citas īpašības nepieciešamo klātesamību. Mūsu zināšanas šajos pētījumos sniedzas tikai nedaudz tālāk par pieredzi. Nelielam daudzumam primāro īpašību patiešām piemīt obligāta atkarība un redzams sakars vienai ar otru. Tā, piemēram, forma liek domāt par izplatību; saņemot vai pārvadot kustības impulsu, jādomā par blīvumu. Lai gan šim un varbūt vēl dažām idejām piemīt minētā jutekliski uztveramā sakarība, taču šādu ideju ir tik maz, ka mēs intuitīvi vai ar pierādījumu palīdzību varam atklāt tikai ļoti nedaudzas substancēs koeksistējošas īpašības. Šo īpašību izpētē jāapmierinās vienīgi ar maņu orgāniem. Lai cik daudz īpašību būtu lietai, nezinot šo īpašību ideju savstarpējo atkarību un sakarību, droši spriest par to koeksistenci mēs varam tikai tad, kad mūs par to informē mūsu maņu orgāni.

15. Bet, kas attiecas uz ideju koeksistences neiespējamību, tad jāatceras, ka priekšmetam vienlaikus var būt tikai viena zināma veida primārā īpašība, piemēram, katra konkrētā izplatība, forma, daļiņu skaits, kustība izslēdz jebkuru citu šāda tipa īpašību. Tas pats attiecas uz visām jutekliski uztveramām idejām, ko saņemam caur maņu orgāniem. Ja ķermenim ir kaut kāda noteikta veida kvalitāte, tad līdz ar to tiek izslēgtas pārējās, proti, nevienam priekšmetam vienlaicīgi nevar būt divas smaržas vai divas krāsas. Var rasties jautājums: vai tad opāls un lignum nephriticum27 uzlējums nav divkrāsaini? Tiešām, šie ķermeņi, ja tie atrodas nevienādā attālumā no acīm, var vienlaikus radīt dažādus krāsu iespaidus, taču jāpiebilst, ka, mainoties attālumam no acīm, gaismas daļiņas atstarojas no dažādām ķermeņa vietām, un tātad tā nav viena un tā pati lietas daļa un līdz ar to — viens un tas pats priekšmets, kas vienlaikus būtu dzeltens un gaiši zils. Jo vienai un tai pašai ķermeņa daļiņai nav iespējams vienlaikus atšķirīgos veidos modificēt vai atspoguļot gaismas starus, gluži tāpat kā ķermenim vienlaikus nevar būt divas dažādas formas un faktūras.

16. Kas attiecas uz substanču spējām pārmainīt citu ķermeņu jutekliski uztveramās īpašības, kurām veltam daudz uzmanības pētījumu procesā un kas veido diezgan apjomīgu nozari, tad jāšaubās, vai mūsu zināšanas sniedzas daudz tālāk par mūsu pieredzi un vai mūsu spēkos ir atklāt visas šis spējas un, izejot no jebkuras idejas, kas veido kādas substances būtību, nešaubīgi apgalvot, ka attiecīgajai substancei tās piemīt. Jo, tā kā ķermeņu aktīvie un pasīvie spēki un to darbības veidi izpaužas daļiņu faktūrā un kustībā, ko nevaram izpētīt, tad tikai ārkārtīgi retos gadījumos izdodas uztvert to atkarību vai atšķirību no tām idejām, kas veido salikto ideju par šāda veida lietām.

18. Treškārt, tā kā mūsu zināšanu trešais veids, proti, ideju atbilstība vai neatbilstība kādā citā attiecībā, veido zināšanu vislielāko daļu, tad ir grūti pateikt, cik tālu tās sniedzas, jo šeit panākumi atkarīgi no mūsu spējas atrast pastarpinātās idejas, kas varētu norādīt uz vēl nekonsta- tētu koeksistējošu ideju attiecībām un īpašībām. Ir grūti konstatēt, kad izdarīti visi iespējamie atklājumi un kad saprāts ir apbruņots ar visu vajadzīgo, lai atrastu pierādījumus vai pētītu atšķirīgu ideju atbilstību vai neatbilstību. Cilvēkiem, kuri nezina algebru, nav iespējams iztēloties brīnumus, ko tā var atklāt. Nav viegli noteikt, kādus uzlabojumus un papildinājumus cilvēka vērīgais prāts vēl ienesis citās zināšanu sfērās.

Uzmanīgi aplūkojot un pētot ideju par visaugstāko būtni, kuras spēkam, labsirdībai un gudrībai nav robežu, kura mūs radījusi un no kuras esam atkarīgi, un ideju par cilvēkiem pašiem kā saprātīgām, racionālām būtnēm, varam rast tādu pamatojumu mūsu pienākumiem un rīcības likumiem, kas ierindo morāli loģiski pierādāmo zinātņu skaitā. Var nešaubīties, ka, secinot no aksiomātiskiem izteikumiem nepieciešamos izvedumus, kas ir tikpat neapstrīdami kā matemātikā, kas pret morāles zinātni izturēsies tāpat kā pret matemātikas zinātni, varēs noteikt labā un ļaunā mērus. Citu modu attiecības var noteikt tikpat skaidri kā skaitļu un izplatības attiecības. Nav iemesla tās uzskatīt par loģiski nepierādāmām, ja var atrast attiecīgas metodes, ar ko konstatēt un pētīt to atbilstību vai neatbilstību. «Tur, kur nav [privātīpašuma, nav ari netaisnības», ir tikpat skaidrs izteikums kā jebkurš no

Eiklīda loģiskajiem pierādījumiem. Ja ideja par īpašumu nozīmē tiesības uz kaut ko un ideja, ko apzīmē vārds «netaisnība», ir šo tiesību pārkāpums, tad ir skaidrs, ka, šādi aplūkojot idejas un vārdus, kuri tās apzīmē, šis izteikums ir tikpat patiess kā izteikums «Trijstūra trīs leņķu summa ir vienāda ar diviem taisnleņķiem». Vēl: «Neviena valdība nepieļauj absolūtu brīvību». Ideja par valdību apzīmē sabiedrības iekārtu ar zināmām likumībām vai likumiem, kam vajag pakļauties. Ideja par absolūtu brīvību nozīmē, ka katrs dara to, ko pats vēlas. Tātad par šā izteikuma patiesumu varu būt tikpat drošs kā par jebkuru matemātisku izteikumu.

19. Idejas par kvantitāti uzskata par precīzām un loģiski pierādāmām šādu iemeslu dēļ:

Pirmkārt, tādēļ, ka tās var apzīmēt un noteikt ar uztveramām zīmēm, kas tiešāk un pilnīgāk izsaka to būtību nekā kaut kādi vārdi vai skaņas. Uz papīra zīmētas diagrammas ir prātā esošo ideju kopijas, tajās nav iespējamas tādas neprecizitātes, kādas var gadīties vārdu nozīmēs. Uzzīmētu leņķi, apli, kvadrātu var apskatīt, un šeit nav iespējams kļūdīties, jo tos nevar sagrozīt, bet pēc patikas vērot un pētīt. Loģisku pierādījumu var atjaunot, tā daļas vairākkārt pārskatīt, nebaidoties kaut kādā mērā sagrozīt idejas. Tas nav iespējams attiecībā uz morāles idejām. Cilvēkiem nav jutekliski uztveramu zīmju, kas tām līdzinātos un ar kuru palīdzību varētu tās apzīmēt. Mums nav nekā cita kā vien vārdi, ar ko tās izteikt, un, lai gan pierakstot tie saglabājas nemainīgi, cilvēkiem var mainīties idejas, ko tie apzīmē, pie tam tikai retos gadījumos dažādām personām šis idejas ir vienādas.

Otrkārt, vēl viens iemesls, kas ētikā sagādā grūtības, ir tas, ka parasti morāles idejas ir daudz sarežģītākas nekā figūru idejas, kuras parasti apskata matemātikā. No šejienes rodas divas neprecizitātes: pirmkārt, ideju nosaukumiem nav sīki precizētas nozīmes, jo par vienkāršām idejām, no kurām veidojas saliktās idejas, nav vienprātības. Tādējādi apzīmējumā, kuru runā lietojam vienmēr un domās bieži, ne vienmēr ietver vienu un to pašu ideju. Otrkārt, no morālo ideju sarežģītības izriet vēl viena neērtība, proti, prātam grūti saglabāt šis kombinācijas tik precīzi un noteikti, kā tas ir nepieciešams, lai pētītu vairāku ideju atbilstību vai neatbilstību.

Matemātiķi ir atrisinājuši šis grūtības ar zīmējumu un shēmu palīdzību, kas nemainās pieraksta laikā. Pretējā gadījumā atmiņai grūti tos precīzi saglabāt, kamēr prāts pakāpeniski pārskata pieraksta daļas, lai izpētītu dažādās ideju atbilstības. Cipari un zīmes nevis palīdz prātam uztvert divu vai vairāku ciparu atbilstību, šo ciparu vienādību un proporcijas (to prāts paveic intuitīvi ar ciparu ideju palīdzību), bet gan palīdz atmiņai iespiest un paturēt tās dažādās idejas, kuras lieto loģiskā pierādījuma gaitā. Līdz ar to cilvēks var noteikt, cik tālu sniedzas intuitīvās zināšanas atsevišķu daļu izpētē, un turpmāk bez kavēkļiem ķerties pie nezināmā, lai beidzot pārskatāmi aplūkotu savus uztvērumus un meklējumu rezultātus.

20.     Daļu no šiem apgrūtinošiem faktoriem, kuru dēļ morāles idejas uzskata par loģiski nepierādāmām, lielā mērā var likvidēt, lietojot definīcijas, nosakot vienkāršo ideju savienojumam precīzus terminus, kuri to apzīmē, un visur lietojot tos, lai apzīmētu šo savienojumu. Grūti pateikt, kādas metodes šeit varētu ieviest algebra vai cita tamlīdzīga zinātne. Esmu pārliecināts, ja cilvēki pētīs morāli ar tādu pašu metodi un tikpat neitrāli kā matemātiskas patiesības, tad viņi konstatēs, ka šim idejām ir ciešāks sakars un lielāka nepieciešamība pēc skaidrības, noteiktības un tuvināšanās loģiskam pierādījumam, nekā parasti domā. Bet, kamēr tieksme pēc cieņas, bagātības vai varas liek cilvēkiem aizstāvēt tradicionālus uzskatus un meklēt argumentus, lai izceltu tajos vērtīgo vai ari lai slēptu un maskētu to kropllgumu, nekas labs nav gaidāms.

21.     Ceturtkārt, kas attiecas uz ceturto zināšanu veidu, proti, par reālu lietu eksistenci, tad mums ir intuitīvas zināšanas par mūsu pašu eksistenci un loģiski pieradāmas zināšanas par dieva eksistenci. Par kaut kā cita eksistenci mums ir tikai jutekliski uztvertas zināšanas, kas nesniedzas tālāk par jutekliski uztveramām lietām.

22.      Kā jau pierādīts, mūsu zināšanu loks ir šaurs. Varbūt to varētu zināmā mērā paplašināt, uzmanīgāk aplūkojot lietu būtību un mūsu nezināšanas cēloņus, kuri, secinot no iepriekš teiktā, ir šādi:

1)   nav ideju;

2)   nav saistības starp idejām;

3)   idejas nav atklātas un izpētītas.

23.  Pirmkārt, daudzas lietas nav izzinātas ideju trūkuma dēļ. Visas vienkāršās idejas ir iegūtas (kā jau pierādīts) tikai no ķermeniskiem priekšmetiem ar maņu orgānu palīdzību un no mūsu prāta darbības, kur tās ir refleksijas objekti. Cilvēkiem, kuri nav tik aprobežoti, lai visu mērītu ar savu olekti, nebūs grūti pierādīt, cik niecīgas un nepietiekamas ir šis zināšanu drupačas salīdzinājumā ar neaptverami plašo esamības formu daudzveidību. Ne jau mēs nosakām, kādas vienkāršas idejas var būt citu Visuma daļu iedzīvotāju galvās, idejas, kuras viņi gūst ar pilnīgāk attīstītiem maņu orgāniem un daudzveidīgākām vai savādākām spējām nekā mūsējās. Apgalvot vai domāt, ka tādu ideju nav, jo mēs tās nespējam iedomāties, nozīmē to pašu, kā kad aklais teiktu, ka nav ne ainavu, ne krāsu, jo to idejas viņam ir svešas un viņš nespēj sev radīt priekšstatu par redzi. Cilvēki var būt pārliecināti par to, ka idejas, kuras tie iegūst ar savu spēju palīdzību, lielā mērā atšķiras no pašām lietām, jo mums trūkst skaidru un noteiktu ideju par pašu substanci, uz ko pamatojas visas pārējās idejas.

24.       Vēl viens ievērojams nezināšanas cēlonis ir tas, ka mums trūkst ideju, kuras iegūt ir mūsu spēkos. Tāpat kā to ideju trūkums, ko nevaram iegūt ar savu spēju palīdzību, liedz mums ieskatīties lietās, kuras, kā pamatoti var uzskatīt, citas pilnīgāk attīstītas būtnes spēj izpētīt, bet par kurām mēs nekā nezinām, tā mums pieejamo ideju trūkums liedz mums izpētīt lietas, kuras objektīvi var izzināt. Mums ir idejas par apjomu, formu un kustību. Taču, lai gan mums ir idejas par šim ķermeņu primārajām īpašībām vispār, mēs nezinām, kāds ir daudzu Vi suma ķermeņu apjoms, forma un kustība. Mēs nekā nezinām par tiem spēkiem, ietekmēm, darbības veidiem, kuru rezultātus ik dienas konstatējam. Tas paliek apslēpts vai nu tādēļ, ka lietas atrodas pārāk tālu, vai ari tādēļ, ka tās ir pārāk mazas. Iedomājoties milzīgos attālumus starp izzinātām un redzamām pasaules daļām un aptverot, ka tas, kas atrodas mūsu redzes laukā, ir tikai maza Visuma daļiņa, mūsu acu priekšā pavērsies dziļš nezināšanas dzelmājs.

25.      Ja liela, precīzāk, vislielākā daļa visdažādāko Visuma ķermeņu atrodas ārpus mūsu redzes loka, tāpēc ka attālums līdz tiem ir pārāk liels, tad ir vēl citi ķermeņi, kurus nevaram izpētīt, jo tie ir pārāk sīki. Šis neuztveramās korpuskulas ir matērijas aktīvās daļiņas un dabas vissmalkākie instrumenti, no kurām ir atkarīgas ne tikai visas sekundārās īpašības, bet ari to iedarbības veidi. Tā kā nav precīzu, noteiktu ideju par korpuskulu primārajām īpašībām, tad mēs nezinām ne simto daļu no tā, ko vēlētos par tām uzzināt. Ja varētu atklāt jebkuru divu ķermeņu vissīkāko sastāvdaļu formu, apjomu, struktūru un kustību, mēs neapšaubāmi uzzinātu vairākus to savstarpējas iedarbības veidus, tāpat kā mēs tagad zinām četrstūra vai trijstūra īpašības. Ja mēs zinātu rabarbera, velna rutka, opija vissīkāko daļiņu mehāniskās īpašības, tad līdzīgi pulksteņmeistaram, kurš pazīst gan visas pulksteņa daļas, ar kuru palīdzību tas darbojas, gan vīli, ar kuru var pārveidot jebkura ritenlša formu, mēs jau iepriekš zinātu, ka rabarbers var izraisīt cilvēkam caureju, velna rutks — nogalināt, bet opijs — iemidzināt. Tā kā mums nav pietiekami smalku maņu orgānu, lai izzinātu ķermeņu vissīkākās daļiņas un iegūtu ziņas par to mehāniskajām īpašībām, tad ir jāsamierinās ar to, ka nezinām to īpašības un darbības veidus. Mums par tām ir tikai tik daudz zināšanu, cik var sniegt veiktie eksperimenti. Tas traucē iegūt zināšanas par universālām patiesībām attiecībā uz dabiskiem ķermeņiem. Un prāts šeit tikai ļoti nedaudz apsteidz faktus.

26.     Lai cik tālu cilvēka neatlaidība pavirzīs eksperimentālo dabas filozofiju, nav šaubu, ka tā nekad nekļūs zinātniska, tādēļ ka nav pilnīgu un atbilstošu ideju par mums vistuvākajiem ķermeņiem. Mums ir ļoti nepietiekamas un nepilnīgas idejas pat par tiem ķermeņiem, kuri ir klasificēti un šķiet mums pazīstami. Atsevišķas precīzas idejas par dažādiem ķermeņu veidiem, kas ir pieejami mūsu maņu orgāniem, ir iespējamas, taču, šķiet, starp tām nav nevienas pilnīgi adekvātas idejas. Lai gan pirmās turpinās kalpot gan praksē, gan ari teorijā, tad, kamēr pietrūkst pēdējo, mums nav iespējams iegūt zinātniski pamatotas zināšanas, tāpat kā nav iespējams atklāt vispārīgas, instruktlvas un neapstrīdamas patiesības par tām. Uz noteiktību un loģisku pierādījumu šeit nevaram pretendēt.

27.      Pietiek ar vienu acu uzmetienu, lai saprastu, cik mazas ir mūsu zināšanas salīdzinājumā ar visu materiālo pasauli. Ja šeit vēl pieskaita bezgalīgo daudzumu nemateriālo būtņu, kas ir iespējamas un droši vien pastāv, kuras vēl jo mazāk iespējams izzināt un par kurām mums nav nekādu zināšanu, jo neprotam izveidot noteiktas idejas par to veidiem un pakāpēm, tad redzam, ka šis ir cēlonis pilnīgai neziņai, kas valda attiecībā gandrīz uz visu garīgo pasauli, kura ir varenāka un, protams, daudz skaistāka par materiālo.

28.      Otrkārt, vēl viens ne mazāk svarīgs neziņas cēlonis ir jutekliski uztveramu sakaru trūkums starp idejām. Ja mums to pietrūkst, nav iespējams iegūt universālas un drošas zināšanas. Šeit, tāpat kā iepriekš, jāizlīdzas ar vērojumiem un eksperimentiem, bet nav jāatgādina, cik tie ir nepietiekami un ierobežoti salīdzinājumā ar visaptverošām zināšanām. Tāpat kā mūsu idejas par sekundārām īpašībām nekādā ziņā nevar loģiski izsecināt, balstoties uz ķermeniskiem cēloņiem, nedz ari atrast atbilstību vai saikni starp tām un primārajām īpašībām, kuras (kā liecina pieredze) izraisa šis sekundārās īpašības, tā ari, no otras puses, cilvēka prāta iedarbību uz ķermeni ir tikpat grūti konstatēt. Kādā veidā doma izraisa ķermeņa kustību, ir tikpat neizprotami attiecībā uz ideju dabu kā tas, kādā veidā ķermenis var izraisīt domu prātā. Ja par to neliecinātu pieredze, tad atsevišķi ņemtu lietu izpēte nevarētu to atklāt.

29.     Dažās mūsu idejās ir attiecības, īpašības un sakari, kas tik cieši saistās ar pašu ideju dabu, ka nekādi nevar iedomāties tos atdalītus. Tikai šādās idejās varam gūt noteiktas un aptverošas zināšanas. Tā, piemēram, vienādsānu trijstūra ideja neizbēgami saistās ar ideju par trijstūra leņķu summas vienādību ar diviem taisnleņķiem. Tāpat nevar iedomāties, ka šī attiecība, šī abu ideju saistība varētu mainīties vai pakļauties ārēja spēka iedarbībai un būt vienreiz tāda un citreiz citāda. Bet, tā kā matērijas daļiņu saistībā un nepārtrauktībā, krāsu un skaņu sajūtu izraisīšanā ar impulsiem un kustībām, vēl vairāk — kustības pamatlikumos un kustības pārvadlšanā mēs nevaram atklāt dabisku saistību ar mūsu idejām, tad mēs citādi nespējam, kā piedēvēt tos gudrā Radītāja nejaušai iegribai. Maņu orgāni ikdienā fiksē dažādus darbības rezultātus, par kuriem mums ir tikai jutekliski uztveramas zināšanas. Mums jāsamierinās, ka nekā nezinām par šis darbības cēloņiem, veidiem un ievirzēm.

Seit nevar iet tālāk, bet jābalstās uz faktu pieredzi un, izdarot mēģinājumus, uz analoģijas pamata jāatrod, kādi iedarbības rezultāti būs līdzīgiem ķermeņiem. Kas attiecas uz perfektām zināšanām par fizikāliem ķermeņiem (nerunājot par nemateriālām būtnēm), tad, šķiet, esam tik tālu no iespējamības tās gūt, ka veltīgi ir pūlēties.

30. Treškārt, ja ari mums ir atbilstošas idejas un mēs zinām to savstarpējo saistību, zināšanu mums tomēr bieži vien nav, jo nespējam reproducēt idejas, kas mums ir vai ko varam iegūt, tādēļ ka pietrūkst pastarpinātu ideju, kas parādītu to slieksmi uz savstarpēju atbilstību vai neatbilstību. Šādā sakarībā daudziem cilvēkiem nav zināmas matemātiskas patiesības nevis tādēļ, ka viņu garīgās spējas būtu nepilnīgas, bet gan tādēļ, ka tās netiek vingrinātas, idejas apgūstot, pētot un attiecīgi salīdzinot. Ideju pilnīgu reproducēšanu, to attiecību, savstarpējas atbilstības vai neatbilstības konstatēšanu kavē vārdu nepareiza lietošana. Bet, tā kā šeit diezgan runāts par vārdiem, to nepareizu vai nepiemērotu lietošanu, tad vairāk šim jautājumam nepieskaršos.28

DAŽAS DŽ. LOKA LIETOTO FILOZOFIJAS JĒDZIENU INTERPRETĀCIJAS UN TULKOŠANAS PROBLĒMAS

Laikposmā, kad Džons Loks sarakstīja «Eseju par cilvēka sapratni», filozofijas terminoloģija angļu valodā vēl bija samērā maz izkopta ne tikai salīdzinājumā ar sengrieķu un latiņu valodām, kurās filozofiskie teksti rakstīti, komentēti, interpretēti un diskutēti jau daudzus gadsimtus, bet ari salīdzinājumā ar franču valodu, kas XVII gadsimta otrajā pusē jau bija kļuvusi par starptautisko zinātnes un diplomātijas valodu visā Eiropā.

Loks, izstrādādams savu mācību par izziņu, vienlaikus veidoja ari jēdzienu un terminu sistēmu, lai izteiktu savas domas. Lai to paveiktu, viņš izmantoja tiklab angļu valodas vārdus, kā ari aizguvumus no sengrieķu, latiņu un franču valodām. Gandrīz visi šie vārdi dažādos filozofiska un ari teoloģiska rakstura tekstos lietoti jau agrāk, taču Loks uz to pamata spēja izveidot pietiekami precīzu un viennozīmīgu jēdzienu sistēmu, lai izteiktu savas domas.

Dž. Loka «Esejas…» latviskajā tulkojumā saglabāta terminu atbilstība un pēc iespējas ari Loka lietotās filozofiskās terminoloģijas specifika. Taču pastāv ari objektīvas grūtības, kas vietumis nav ļāvušas tulkojumam kļūt pilnīgi adekvātam. Tajos aptuveni trīssimt gados, kas aizritējuši kopš «Eseju» sarakstīšanas, gandrīz visās valodās filozofijas terminoloģija jūtami mainījusies. Turklāt filozofiska rakstura teksti no angļu valodas latviešu valodā līdz šim tulkoti tik maz, ka vēl nav nostabilizējušās tradīcijas, uz kurām varētu balstīties vai kuras vajadzētu lauzt.

Loka lietotie termini latviski atveidoti atbilstoši to jēgai un vietai «Esejā», nepieciešamības gadījumos ņemot vērā attiecīgo terminu tulkojumus krievu un vācu valodās, jo latviešu valodā, tulkojot filozofijas tekstus no šīm valodām, ir jau ieviestas puslīdz stabilas tradīcijas. Terminu vārdnīca šeit sniegta kā piemērs un kā jautājuma izstrādāšanas pašreizējā līmeņa atspoguļojums. Uzskatām, ka, pieaugot tulkojumu skaitam un kvalitātei, kā" arī attīstoties filozofijas terminoloģijai latviešu valodā, daži šeit minētie jēdzienu atveidojumi tiks papildināti un tālāk precizēti.

Z. Ikere V. Zariņš

m. LOKA "ESEJA PAR CILVĒKA SAPRATNI LIETOTO TERMINU VĀRDNĪCA

abstract abstraction abstract ideas abstract truth accident

actual perceptions

animal spirits

appearance

archetype

assent being

belief certainty characters collective ideas common reason common sense complex ideas comprehension confused ideas consciousness consideration

contemplation demonstration discerning faculty

abstrakts abstrahē šana abstraktas idejas abstrakta patiesība akcidence

pašreizēji, klātesoši, reāli, faktiski uztvērumi dzīvnieku gars parādība

paraugs, pirmtips, prototips, dažkārt ari arhetips piekrišana, atzīšana

1)   būtne,

2)  esamības forma (mūsdienu terminoloģijā visbiežāk — esamība)

ticība

drošība, noteiktība, nepamatotība

burti, zīmes, ieraksti

apvienotas idejas

veselais saprāts

veselais saprāts

saliktas idejas

izpratne, spēja izprast

neskaidras idejas

apziņa

apsvērumi, apspriešana, pārdomāšana, ņemšana vērā kontemplācija, apcere (loģisks) pierādīj ums spēja atšķirt discursive faculty distinct ideas

diversity desire

dur at io n essence

evidence of knowledge

expansion

explicit knowledge

extent of knowledge

exte nsion

faith

figure

finite being first being general assent

general ideas general truth general speculations

identity imme nsity

implicit knowledge

impression inadequate ideas infinity

innate characters innate ideas innate impressions innate principles innate propositions

internal sensation insensible parts judgement

knowledge (loģiskā) spriešanas spēja atšķirīgas idejas, idejas, kam piemīt noteiktība atšķirība, dažkārt arī dažādība vēlme, tieksme, dažkārt iekāre,

taču Lokam reti šādā nozīmē ilgums būtība

zināšanu evidence, acīmredza-

mība, pašsaprotamība izplatījums, izplatīšanās vārdiski formulētas zināšanas zināšanu apjoms izplatība ticība forma

mirstīga būtne esamības sākotnēja stadija visu piekrišana, vispārēja atzīšana

vispārīgas idejas vispārēja patiesība

vispārīgas spekulācijas (pētījumi, teorijas) identitāte

ne izmē r oiamība (milzīgo apmēru

dēļ)

domas ietvertas, domas esošas

zināšanas iespaids, nospiedums, ieraksts neadekvātas idejas bezgalība

iedzimtas zīmes, ieraksti iedzimtas idejas iedzimti nospiedumi, ie raksti iedzimti principi

dabiski, iedzimti atzinumi, apgal -

voj umi iekšēja sajūta neuztveramas daļiņas spriedums, uzskats, novērtējums,

arī spriešanas spēja izziņa, zināšanas mind

mixed modes

mode

name

notion

object

obse rvatio n original ideas original qualities opinion

operations of our mind

p atte rn

passions

perc e ption

perceptions

personal identity

place

plenitude

plenum

positive idea

powe r

primary qualities privative causes proposition pure space quality

real existence reason

reasoning

reasonings

reflect

reflection

re lation

re pre se ntative

resemblance

secondary perception

secondary qualities

se nsati on

sense

sensible object prāts, gara spējas, gara dzīve,

gars, dvē se le jaukti modi mods

(idejas) nosaukums, vārds

jēdziens, priekšstats

lieta, priekšmets, objekts

vērojums, novērošana

sākotnējas idejas

sākotnējas īpašības

uzskats

prāta darbība

modelis, veidols, paraugs

kaislības

uztvere

uzt vē rumi

personības identitāte vieta

piepildītība

aizpildīta telpa

pozitīva ideja

spēks, spēja

primāras īpašības

prom esamības izraisītie cēloņi

izteikums, apgalvojums

tīra telpa

īpašība

reāla eksistence

saprāts, arī prāts, arī spriešanas

spēja citā nozīmē: iemesls spriešana, apsvēršana, prātošana prātojumi, apsvērumi reflektēt, pārdomāt sevī refleksija, pārdomas attiecība, relācija reprezentants līdzība

sekundāra uztvere sekundāras īpašības saj ūta

Lokam — juteklis, maņu orgāns,

arī sajūta sajūtams priekšmets, lieta

sensible qualities simple ideas simple modes single substance

situation

solidity-

solid parts

soul

space

species

speculations

spirit

succession subje ct substance sub stratum superficie s supposition term t ext ure thinking

thinking substance truth

understanding uniform impression uniform space universal assent universal consent universal ideas universality of concent universal truth universāls universe unit unity

unlike ne ss

volition

vacuum

will

willing

wit

wisdom sajūtamas īpašības vienkāršas idej as vienkārši modi

vienskaitlīga, nedalīta, atsevišķa

substance stāvoklis, novietojums blīvums cietas daļiņas dvēsele telpa

veids, suga, ģints, cilts spekulācijas, pētījumi, teorijas gars secība

1) priekšmets, 2) objekts sub stanc e substrāts virsma pieņēmums termins struktūra domāšana

domājoša substance

patiesīb a

sapratne

vienveidīgs iespaids vienveidīga telpa vispārēja atzīšana, vienprātība vispārēja vienprātība universālas idejas vispārējais vienprātīgums universāla patiesība universālijas, vispārēji jēdzieni visums vie nība

vienība, vienotība

atšķirība

vēlēšanās

tukšums

griba

gribēšana

asprātība, atjautība gudrīb a, dzīves pieredze

PIEZĪMES

1. Ļoti svarīga loma Loka filozofijā ir terminiem mnderstanding», reason», «mind». Ar šiem terminiem Loks apzīmē atšķirīgus, noteiktus

jēdzienus, un šai atšķirībai jāatspoguļojas tulkojumā. Terminu «mind» varētu tulkot «gara spējas», «prāts», «gars», «gara dzīve», «dvēsele», bet termini mnderstanding» u n «reason» apzīmē noteiktas prāta spējas. Sapratne ir uztveres spēja: «Uztveres spēja ir tā, ko mēs nosaucam par sapratni. Uztvere, ko mēs pārvēršam par sapratnes darbību, ir trejāda: (1) Ideju uztvere mūsu prātos. (2) Zīmju nozīmes uztvere. (3) Jebkuras idejas savstarpējās atbilstības vai neatbilstības uztvere (2. grāmata, 21. nodaļa, 5.). Prāts ir gara spēja deducēt ar pastarpi- nātu ideju palīdzību un izpētīt un salīdzināt varbūtības tur, kur pietrūkst drošu zināšanu.

2.  Vārds «ideja» (arī «eidoss» — sengr. «veids», «tēls») dažādās nozīmēs rodams jau antīkajā filozofijā, it īpaši ideālista Platona, kā arī materiālista Demokrīta un nekonsekventā ideālista Aristoteļa darbos.

Loks šo terminu lieto ļoti plašā nozīmē, tādēļ tā jēga mūsdienu filozofijas terminoloģijā būtu jātulko daudzējādi — ideja, doma, uz- tvērums, iespaids, dažkārt ari — priekšstats, vēlēšanās, pārdzīvojums, ja tas ir pētījuma objekts. Tā kā jau Loka laikā pastāvēja angļu vārdi, ar kuriem izteica šīs dažādās nozīmes (tikai izziņas teorijā nebija sīkas terminu diferenciācijas), bet Loks tos nav lietojis, Loka «ideja» visnotaļ tulkota kā «ideja».

3.  Phantasm — (no lat.), šo vārdu var tulkot arī kā rēgs; spe- cies — (no lat.) — šeit var tulkot kā priekšstats. Taču turpmāk ajā tekstā Loks vārdus «species» (suga, cilts, veids) un «sort» (veids) parasti lieto kā sinonīmus.

4.  Šādi uzskati bija jau Platonam (sk. dialogus «Menons», «Tēetets» u. c), tomēr arī Dekarts dažos aspektos bija tuvu šādam uzskatam.

5.   Vārda «proposition» iespējamie tulkojuma varianti ir: «paziņojums», «izteikums», «apgalvojums». Terminu «proposition» Loks lietojis kā loģikas kategoriju un saskaņā ar angļu filozofijas terminoloģiju šis termins nozīmē «vārdu forma, kas sastāv no predikāta un subjekta» (The Concise Oxford Dictionary, Oxford, 1964.). Lai ievērotu filozofijas terminoloģijas vienveidīguma principu, filozofiskie termini jātulko saskaņā ar dzimtajā valodā esošo filozofijas terminoloģiju. Latviešu valodā šādu loģikas kategoriju apzīmē termins «izteikums».

6.  Leviatāns saskaņā ar bībeles leģendu — jūras nezvērs. T. Hobss šādā vārdā alegoriski nosauca valsts organismu. Loks šajā vietā, acīm redzot, domā Hobsa darbā minēto Leviatānu.

7.  Pitagorieši Senajā Grieķijā ticēja, ka no mirušā cilvēka vai dzīvnieka dvēsele pārceļo citā cilvēkā vai dzīv niekā. Pitagora dvēsele, kā viņš pats apgalvojis, kādreiz mitusi Trojas kara dalībniekā Eiforbā un vēl pirms tam gailī.

8.  Tāds bija Dekarta uzskats.

9.  Dvīņi Kastors un Polideiks saskaņā ar sengrieķu leģendu dzimuši Ledai. Turklāt Polideiks bijis Zeva dēls ar nemirstīgu dvēseli, bet Kastors — Ledas vīra — vienkārša mirstīgā Tindara dēls. Taču abi brāļi tā sadraudzējušies, ka Polideiks nav vēlējies mūžīgi dzīvot bez Kastora. Tādēļ nemirstīgo dvēseli viņi lietojot pārmaiņus — viens darbojas, bet otrs šajā laikā guļ nāvei līdzīgā miegā.

10.   Par šādu dalījumu pirms Loka rakstījis jau Pjērs Gasendī. Taču tiklab Gasendī, kā Loka lietotajā nozīmē šāds dalījums nav precīzs. To vēlāk pamatoti kritizēja G. Leibnics.

11.  Angļu vārdu conception šeit varētu tulkot ari kā «uztveres veids».

12.   Šāds uzskats principā atšķiras no Dekarta viedokļa, kur izplatība un matērija ir nesaraujami saistītas. Loka uzskatiem līdzīgu mehāniskā materiālisma viedokli jautājumā par telpu sīkāk izstrādājis I. Ņūtons.

13.  Jautājums sīkāk iztirzāts 2. grāmatas 13. —15. nodaļā. Šajā izdevumā no tām ievietota tikai 13. nodaļa.

14.   Šis jautājums iztirzāts 2. grāmatas 10. un 11. nodaļās, kas ievietotas šajā izdevumā, kā arī 4. grāmatas 17. nodaļas 14. —16. §, kas šajā izdevumā nav ievietoti.

15.   Šādu terminu lieto ari Dekarts dzīvnieku psihes apzīmēšanai, kura, pēc Dekarta domām, ir principiāli citāda nekā domāšana, tādēļ dzīv niekus («Pārrunā par metodi», 5. nodaļā) Dekarts pielīdzina automātiem. Lokam, kā šeit redzams, ir citāds viedoklis.

16.  Terminu «quality», ko Dž. Loks lieto, izvirzot savu teoriju par lietu primārām un sekundārām īpašībām, vadoties tikai pēc no - zīmēm, kas sniegtas attiec īgās vārdnīcās, varētu tulkot gan kā «īpašība» , gan ari kā «kvalitāte». Lai pareizi, adekvāti varētu pārtulkot filozofisko terminoloģiju, vārdi, kas lietoti kā termini, jānošķir no vispārējā leksikas slāņa.

Terminu «kvalitāte» īpašības nozīmē minējis jau Aristotelis savā darbā «Kategorijas», taču kvalitāti kā noteiktu, atsevišķu filozofisko jēdzienu, kas nav reducējams uz īpašībām, ieviesis vācu filozofs I. Kants savā «Tīrā prāta kritikā». Detalizētāk šī kategorija izstrādāta Fihtes, Šellinga un it īpaši Hēgeļa darbos. Hēgelis šajā aspektā izdala trīs kategorijas — kvalitāte (Ķvalitāt), īpašība (Eigenschaft) un iezīme (Beschafenheit). Arī marksistiskā filozofija izprot kvalitāti kā priekšmeta būtisku noteiktību, kas nav reducējama uz atsevišķām īpašībām.

Loka es ej as tapšanas laikā šī filozofijas kategorija, ko apzīmē termins «kvalitāte», nebija izstrādāta. Loka lietojumā vārds «quality» apzīmē priekšmeta atsevišķas īpašības, tādēļ šis termins šajā gadījumā jātulko tikai un vie nīgi kā «īpašība». Pie tam atsevišķos gadī- jumos (kaut gan ārkārtīgi reti), Loks lieto vārdus «quality» un «property-» (īpašība) kā sinonīmus, piemēram, 3. grāmatā, 6. nodaļā.

17.   Loks darba pirmajos izdevumos akcentēja mehāniskā grūdiena nozīmi. Vēlāk, Ņūtona atklātās gravitācijas teorijas ietekmē viņš vairs principā nenoraidīja iespēju, ka iedarbība varētu būt arī no attāluma.

18.   Perčs angļu tradicionālajā mēru sistēmā ir —5,03 m, bet for- longs — astotā daļa no angļu jūdzes ir —201 m.

19.   Šis jautājums iztirzāts 2. grāmatas 25. nodaļā, kas šajā izdevu mā nav ievietota.

20.   Tāds bija (nedaudz vienkāršots) Dekarta sekotāju — kartēziešu uzskats.

21.   Substance un akcidence ir sholastikas termini. To sākotnējais avots bija Aristoteļa darbi. Substance Aristotelim bija pirmā kategorija, ko raksturo citas; zināmā nozīmē arī teikuma priekšmets mūsdienu nozīmē. Akcidence — sagadīšanās dēļ piemītoša īpašība, kas var izzust, nenesdama līdzi subjekta bojā eju. Loks šeit kritizē sho- lastisko jēdzienu nenoteiktību.

22.   Šeit atkal jaušama kartēziešu kritika.

23.   Paragrāfa turpinājumā Loks kritizē Aristoteļa piekritējus, kuri verdziski atzīst desmit Aristoteļa kategorijas. Taču jaunu, no Aristo- teļa sistēmas atšķirīgu kategoriju sistēmu spēja radīt vie nīgi klasiskās vācu filozofijas veidotāji, it īpaši Kants un Hēgelis.

24.   Par intuitīvām zināšanām, kurām nav nepieciešama loģisku pierādījumu virkne, runājuši ari racionālisti, it īpaši Dekarts. Taču Dekarts par intuitīvo zināšanu avotu uzskatīja jau dzimstot saņemtās «patiesības sēklas», turpretī Loks — objektīvo lietu nenovēršamās sakarības. Dekarts intuitīvās zināšanas (piemēram, zināšanu, ka es esmu) vērtēja augstāk par diskur sīvām, t. i., spriedumu ceļā iegūtajām zināšanām. Loks gan ari augstu vērtēja intuitīvās zināšanas to skaidrības un acīmredzamības dēļ, taču centās konfrontēt tās ar pie - redzes ceļā gūtajām atziņām.

25.   Šāda nostāja visumā sakrīt ar Dekarta ceturto pareizās izziņas nosacījumu, kas izteikts «Pārrunā par metodi», II daļā.

26.  Šis izteiciens visumā vērsts pret reliģijas sakramentiem, tādēļ Loka filozofiju kritizējuši daudzi garīdznieki.

27.  Lignum nephriticum — līdzeklis pret nefrītu — nieru akmeņiem. Aplūkojot šo šķīdumu dažādos leņķos, mainās tā redzamā krāsa.

28.   Šis jautājums detalizēti iztirzāts III grāmatas 9. nodaļā, kas šajā izdevumā nav ievietota.

29.   Manna šajā gadījumā ir ārstniecības līdzeklis, kas paredzēts caurejas izraisīšanai. Tā veidojas Vidusjūras baseina zemēs no dažu koku sulas kukaiņu vai mehāniski izraisītu mizas bojājumu rezultātā.

SATURS

TOC \o "1-3" \h \z Džons Loks un viņa «Eseja par cilvēka sapratni» . . . 5

Pirmā grāmata. Par iedzimtiem jēdzieniem………………………………………….. 11

1.  nodaļa. Ievads . . . . . . . . . . .11

2.  nodaļa. Cilvēka dvēselē nav iedzimtu principu . . . 15

3.  nodaļa. Nav iedzimtu praktisko principu . .24

4.  nodaļa. Citi apsvērumi par iedzimtiem principiem — kā

spekulatīviem, tā praktiskiem……………………………………. 3 1

Otrā grāmata. Par idejām ……… .37

1.  nodaļa. Par idejām vispār un to izcelsmi………………………………… 37

2.  nodaļa. Par vienkāršām idejām………………………………………………………. 45

3.  nodaļa. Par vienkāršām idejām no viena manu orgāna 47

4.  nodaļa. Par blīvumu . . . . . . . . .48

5.  nodaļa. Par vienkāršām idejām no dažādiem maņu orgā-

niem ………. 51

6.  nodaļa. Par vienkāršām refleksijas idejām …. 51

7.  nodaļa. Par vienkāršām sajūtu un refleksijas idejām . . 52

8.  nodaļa. Tālāki apsvērumi par vienkāršām idejām . . 55

9.  nodaļa. Par uztveri. . . .64

10.  nodaļa. Par [ideju] saglabāšanu . . . .67

11.  nodaļa. Par atšķiršanu un citām prāta darbībām . . . 71

12.  nodaļa. Par saliktām idejām . . . . . . .7 6

13.  nodaļa. Par vienkāršiem modiem un, pirmkārt, par vien-

kāršiemtelpasmodiem . . .79

20. nodaļa. Par patikas un sāpju modiem……………………………………….. 89

30. nodaļa. Par reālām un fantastiskām idejām . . . . 92

Trešā grāmata. Par vārdiem…………………………………………………………………….. 9 4

10. nodaļa. Par vārdu nepareizu lietošanu . 94

Ceturta gramata. Par noteiktam un varbūtējam zinašanam .

2.   nodaļa. Par zināšanu pakāpēm

3.  nodaļa. Par cilvēka zināšanu apjomu……………………………………….

Dažas Dž. Loka lietoto filozofijas jēdzienu interpretācijas un tulkošanas problēmas ……..

Dž. Loka «Esejā par cilvēka sapratni» lietoto terminu vārdnīca . . . . . . . . .

Piezīmes. …………

John Locke

AN ESSAY CONCERNING HUMAN UNDERSTANDING

London: J. M. Dent & sons Ltd. New York: E. P. Dutton & Co. inc. 1946

Джон Локк ОПЫТ О ЧЕЛОВЕЧЕСКОМ РАЗУМЕ

99 .99 104

.115

117 .121

Издательство «Звайгзне» Рига 1977 На латышском языке Перевод с английского Зайги Икере

* No gr. — pamatizteicieni, kopējas domas. — Tulk.

[1] markss k., engeiss f. darbu izlase. 2 sēj. 1. sēj., 214. Ipp.

[2] tā kā tieši sapratne paceļ cilvēku augstāk par citām sajūtošām būtnēm un piešķir viņam pārākumu un varu pār tām, tā bez šaubām jau sava cildenuma dēļ vien ir izpētes cienīga. Sapratne līdzīgi acij dod mums iespēju redzēt un uztvert visas citas lietas, neuztverdama pati sevi, tādēļ vajadzīga prasme un pūles, lai to distancētu un padarītu par pētīšanas objektu. Bet, lai kādas grūtības rastos pētījuma gaitā, lai kādi kavēkļi mums traucētu izzināt pašiem sevi, esmu cieši pārliecināts, ka savu gara spēju un savas sapratnes tuvāka iepazīšana mums būs ne tikai patīkama, bet sniegs arī lielas priekšrocības, pētot citas lietas.

[3] tā kā mans nolūks ir noskaidrot cilvēka zināšanu izcelšanos, drošību un apjomu, kā arī ticības, uzskatu un pārliecības iemeslus un pakāpes, tad nemēģināšu pētīt prāta fizioloģiskās īpašības, kā arī meklēt, kur slēpjas prāta būtība, vai rast atbildi jautājumam — kādas kustības mūsu dvēselē vai pārmaiņas ķermenī izraisa sajutās maņu orgānos vai idejas prātā; vai šīs idejas, dažas vai visas, veidošanās procesā ir vai nav atkarīgas no matērijas.

[4] no gr. visu priekš dzīves ērtībām un dieva bijāšanas. — Tulk.

[5] no lat. — no jauna. — tulk.

[6] lai gan iepriekšējā nodaļā bieži esmu minējis vienkāršās idejas, kas patiesi ir visu mūsu zināšanu materiāls, taču, tā kā esmu drīzāk apskatījis veidu, kā tās rodas prātā, nevis to, kā tās atšķiras no citām, komplicētākām idejām, tad varbūt nebūs lieki no jauna tās apskatīt šādā aspektā un izpētīt vienas un tās pašas idejas dažādas modifikācijas, kuras prāts atklāj vai nu ap mums eksistējošās lietās, vai ari ir spējīgs izveidot sevi bez kāda ārpus esoša objekta vai svešas ierosmes palīdzības.

[7] no lat. — līdz bezgalībai. — tulk.

[8] Šeit vārdus «patīk» un «nepatīk» lietojam vārdu «mīl» un «nemīl» vietā labskanības dēļ. Oriģinālā jēdzieniski ietilpīgāks angļu vārds — «love» — Red.

[9] no lat. — no iepriekš uzzināta un atzīta — Tulk.

Content

Loks Džons Eseja par cilvēka sapratni

DŽONS LOKS UN VIŅA "ESEJA PAR CILVĒKA SAPRATNI"

Pirmā gramata PAR IEDZIMTIEM JĒDZIENIEM

1 . nodaļa IEVADS

3 . nodaļa NAV IEDZIMTU PRAKTISKO PRINCIPU

4. nodaļa

1 . nodaļa PAR IDEJĀM VISPĀR UN TO IZCELSMI

2. nodaļa PAR VIENKĀRŠĀM IDEJĀM

3 . nodaļa PAR VIENKĀRŠĀM IDEJĀM N0 VIENA MAŅU ORGĀNA

4. nodaļa PAR BLĪVUMU

5 . nodaļa PAR VIENKĀRŠĀM ĪDĒJĀM N0 DAŽĀDIEM MAŅU ORGĀNIEM

6. nodaļa PAR VIENKĀRŠĀM REFLEKSIJAS IDEJĀM

7. nodala PAR VIENKĀRŠĀM SAJUTU UN REFLEKSIJAS IDEJĀM

8. nodaļa TĀLĀKI APSVĒRUMI PAR VIENKĀRŠĀM IDEJĀM

10. nodaļa PAR SAGLABĀŠANU

11. nodaļa PAR ATŠĶIRŠANU UN CITĀM PRĀTA DARBĪBĀM

12. nodaļa PAR SALIKTĀM IDEJĀM

13. nodaļa PAR VIENKĀRŠIEM MODIEM UN, PIRMKĀRT, PAR VIENKĀRŠIEM TELPAS MODIEM

20. nodaļa PAR PATIKAS UN SĀPJU MODIEM

30. nodaļa PAR REĀLĀM UN FANTASTISKĀM IDEJĀM

10. nodaļa PAR VĀRDU NEPAREIZU LIETOŠANU

2 . nodaļa PAR ZINĀŠANU PAKĀPĒM

3 . nodaļa PAR CILVĒKA ZINĀŠANU APJOMU

DAŽAS DŽ. LOKA LIETOTO FILOZOFIJAS JĒDZIENU INTERPRETĀCIJAS UN TULKOŠANAS PROBLĒMAS

m. LOKA "ESEJA PAR CILVĒKA SAPRATNI LIETOTO TERMINU VĀRDNĪCA