Talbots Maikls

Hologrāfiskais Visums

Maikls Talbots

Hologrāfiskais Visums

Saturs

Ievads 9

I  daļa. Jauns un ievērojams skats uz patiesību 17

1. nodaļa. Smadzenes kā hologramma 19

2.  nodaļa. Kosmoss kā hologramma 39

II  daļa. Prāts un ķermenis 63

3.  nodaļa. Hologrāfiskais modelis un psiholoģija 65

4.  nodaļa. Es izdziedu hologrāfisko ķermeni 88

5.  nodaļa. Brīnumu pilna kabata… 127

6.  nodaļa. Saredzēt hologrāfiski… 173

III   daļa. Telpa un laiks 207

7.  nodaļa. Ārpusprāta laiks 209

8.  nodaļa. Ceļojums superhologrammā 243

9.  nodaļa. Atgriešanās sapņu laikā 304

Piezīmes 321

Ievads

Filmā "Zvaigžņu kari" Lūkas Skaivalkera piedzīvojumi iesākas tad, kad no robota Artu Detū izšaujas gaismas staru kūlis un miniatūrā projicē princeses Leijas trīsdimensiju attēlu. Kā apburts Luka vēro, kā spokainā gaismas skulptūra lūdz kādu, sauktu par Obi van Kenobi, steigties tai palīgā. Šis attēls ir hologramma trīsdimensiju attēls, kas veidots ar lāzeru. Tehnoloģiskā maģija, kas nepieciešama šāda attēla izveidošanai, ir patiešām pārsteidzoša. Tomēr vēl pārsteidzošāks ir tas, ka daži zinātnieki tic, ka Visums pats ir sava veida milzīga hologramma — kāda lieliski detalizēta ilūzija, kas nav vairāk vai mazāk īsta kā princeses Leijas tēls, kurš liek Lūkam sākt savu meklējumu ceļu.

Citiem vārdiem — ir pierādījumi, kas vedina uz domām, ka mūsu pasaule un it viss, kas tajā atrodas, sākot no sniegpārsliņām līdz kļavām un krītošajām zvaigznēm vai ari elektronu vērpes kustībai, ir tikvien kā spocīgi attēli — kāda cita līmeņa realitātes projekcijas — tik tālu aiz mūsējās, ka burtiski atrodas ārpus telpas un laika.

Šis pārsteidzošās idejas galvenie "arhitekti" ir divi ievērojami pasaules domātāji: Dāvids Boms (Dāvid Bohm) — Londonas universitātes fiziķis, kas bija Einšteina protežē un viens no visatzītākajiem kvantu fiziķiem, un Karls Pribrems (Kari Pribram) — Stenfordas universitātes neiropsihologs, klasiskās neiropsiholoģijas mācību grāmatas Languages oj the Brain autors. Pie saviem secinājumiem Boms un Pribrems nonāca neatkarīgi viens no otra un darbodamies šajā virzienā pat pa diviem atšķirīgiem ceļiem. Boms par Visuma hologrāfisko dabu pārliecinājās pēc gadiem ilgušas neapmierinātības ar jau eksistējošo teoriju nespēju izskaidrot visas parādības, ar kādām saskaras kvantu fizika. Pribremam šī pārliecība radās tāpēc, ka zināmās smadzeņu darbības teorijas nespēja izskaidrot dažādas neiropsiholoģiskas mīklas.

Tomēr, nonākdami līdz šiem uzskatiem, Boms un Pribrems ātri vien atskārta, ka šis hologrāfiskais modelis spēj izskaidrot vēl daudz citu noslēpumu, tostarp jebkuras citas teorijas acīmredzamo nespēju pat fiksēt visas parādības, ar kādām dabā sastopamies; to indivīdu spēju, kuri, sadzirdot tikai ar vienu ausi, spēj noteikt skaņas izcelsmes avota virzienu, kā arī mūsu spēju atpazīt ilgus gadus neredzētas sejas pat tad, ja šī persona starplaikā krietni mainījusies.

Taču vislielāko iespaidu radīja tas, ka šis hologrāfiskais modelis negaidīti deva jēgu parādībām, kuras parasti atradās kaut kur ārpus zinātniski saprotamu jēdzienu kategorijām. Tajās iederas: telepātija, priekšnojautas, mistiska vienotības izjūta ar Visumu un pat psihokinēze jeb prāta spēja pārvietot fiziskus ķermeņus, tiem nepieskaroties.

Tiešām, to pavisam ātri saredzēja arvien lielāks skaits zinātnieku, kas nonāca līdz hologrāfiskā modeļa atzīšanai, jo tas palīdzēja izskaidrot gandrīz visas pārdabiskās un mistiskās pieredzes un apmēram pēdējā pusducī gadu turpināja stimulēt pētniekus un radīt gaismu arvien lielākā daudzumā iepriekš neizskaidrojamu parādību.

•    1980. gadā Konektikutas universitātes psihologs doktors Kenets Rings piedāvāja ideju, ka tās pieredzes, kuras cilvēks gūst pie nāves sliekšņa, var izskaidrot ar šo hologrāfisko modeli. Rings, kas ir Starptautiskās pirmsnāves pieredžu asociācijas prezidents, tic, ka šādas pieredzes, kā arī nāve pati par sevi būtībā nav nekas vairāk kā personas apziņas pārvietošanās no viena hologrammas realitātes līmeņa uz kādu citu.

•   1985. gadā doktors Staņislavs Grofs, Merilendas Psihiatriskās izpētes centra vaditājs un Džona Hopkinsa Medicīnas universitātes psihiatrijas skolas asistējošais profesors, publicēja grāmatu, kurā secināja, ka esošie neiropsihologiskie modeļi neder un tikai hologrāfiskais modelis var izskaidrot tā dēvētās arhetipu pieredzes, sastapšanos ar kolektīvo zemapziņu un visus citus neparastos fenomenus, ar kādiem sastopamies mainītas apziņas stāvoklī.

•  1987. gadā Sapņu izpētes asociācijas ikgadējā sanāksmē, kas norisinājās Vašingtonā, fiziķis Freds Alans Volfs uzsvēra, ka ar hologrāfisko modeli var izskaidrot tā dēvētos apskaidrotos sapņus (neparasti spilgtus apskaidrības sapņus, kuros sapņotājs atskārš, ka viņš vai viņa ir nomodā). Volfs tic, ka šādi sapņi patiesībā ir citu — paralēlo — realitāšu apciemojumi un ka hologrāfiskais modelis galu galā ļaus attistit "apzināšanās fiziku", kas dos iespēju pilnīgāk izpētit šos esības citu dimensiju līmeņus.

• 1987. gadā izdotajā grāmatā Synchronicity. The Bridge Between Matter and Mind Karalienes universitātes (Kanāda) fiziķis doktors F. Deivids Pīts (Paet) apgalvoja, ka sinhronismus (sagadīšanās, kas ir tik neparastas un psiholoģiski nozīmīgas, ka tās nekādi nevar uzskatīt par nejaušām) var izskaidrot ar šo hologrāfisko modeli. Pīts domā, ka šādas sagadīšanās faktiski ir "īstenības auduma plīsumi". Tie atklāj, ka cilvēka domu procesi ir daudz ciešāk saistīti ar fizisko pasauli, nekā līdz šim tika uzskatīts.

Tās ir tikai dažas no izaicinošajām idejām, kuras apskatīsim šajā grāmatā. Daudzas šīs idejas ir ļoti pretrunīgas. Pats hologrāfiskais modelis kā tāds jau ir ļoti pretrunīgs, un vairākums zinātnieku to nekādā ziņā nepieņem. Par spiti tam, tomēr daudzi ievērojami un izteiksmīgi domātāji to atbalsta un tic, ka tas varētu būt visprecīzākais realitātes attēls, kāds mums patlaban ir pieejams.

Šis hologrāfiskais modelis dažkārt ir saņēmis pat gluži dramatisku eksperimentālu apstiprinājumu. Neskaitāmi pētījumi ar faktiem neiropsiholoģijā apstiprinājuši Pribrema dažādos pareģojumus par atmiņas un uztveres hologrāfisko dabu. 1982. gadā tika veikts kāds svarīgs eksperiments, ko Teorētiskās un pielietojumu fizikas institūtā Parīzē īstenoja pētnieku grupa Alaina Aspekta (Alain Aspect) vadībā, demonstrējot, ka tam elementārdaļiņu tiklam, no kā sastāv mūsu fizikālais Visums, šai matērijai piemīt tas, kas nenoliedzami vērtējams kā "hologrāfiska īpašība". Arī šie atradumi tiks iztirzāti šajā grāmatā.

Papildus šīm eksperimentālajām liecībām svarīgumu hologrāfiskajai hipotēzei var piešķirt vēl pāris citu lietu. Iespējams, ka paši nozīmīgākie apsvērumi šeit attiecas uz tām rakstura īpašībām un sasniegumiem, kas piemīt abiem šīs idejas autoriem. Savu profesionālo gaitu sākumā, pirms vēl hologrāfiskais modelis iezibējās viņu domās, katrs jau bija akumulējis tādus sasniegumus, kas daudzus pētniekus rosinātu aizvadīt savu turpmāko akadēmisko dzīvi, atpūšoties uz gūtajiem lauriem. Pagājušā gadsimta 40. gados Pribrems paveica celmlauža darbu attiecībā uz neironu struktūrām — pētot smadzenes, kas iesaistītas emocionālas dabas darbībā, un īpaši pētot to smadzeņu apvidu, kas saistīts ar emocijām un uzvedību. Arī Boma darbi plazmas fizikā, veikti 50. gados, tiek uzskatīti par īpaši nozīmīgiem sasniegumiem.

Tomēr vēl jo zīmīgāk ir tas, ka katrs no viņiem izcilību sasniedzis kādā citā, atšķirīgā veidā. Tas ir veids, kuru pat sevi vislabāk pierādījušie vīrieši un sievietes reti kad nosauc par savējo, jo tas netiek mērīts ar inteliģenci vai pat talantu vien. Tas tiek mērīts ar drosmi — ar ārkārtīgu apņemšanos, kāda nepieciešama, lai aizstāvētu savu pārliecību, sastopoties ar nospiedošu opozīciju. Būdams aspirants, Boms doktora darbu izstrādāja kopā ar Robertu Openheimeru. Vēlāk, 1951. gadā, kad Openheimers nonāca senatora Džozefa Makartija Antiamerikāniskās rīcības izmeklēšanas komitejas uzmanības lokā, Boms, kurš tika uzaicināts liecināt pret viņu, atteicās to darīt. Tādējādi viņš zaudēja darbu Prinstonā un nekad vairs nepasniedza Amerikas Savienotajās Valstīs. Vispirms viņš pārcēlās uz Brazīliju un pēc tam uz Londonu.

Lidzīgu drosmes pārbaudi darba gaitu iesākumā piedzīvoja Pribrems. 1935. gadā portugāļu neirologs Egas Monizs izdomāja ko tādu, ko pats uzskatīja par ideālu garīgu slimību ārstēšanā. Viņš atklāja, ka, ar ķirurga skalpeli ieurbjoties cilvēka galvaskausā un pārraujot saiti, kas savieno priekšējo smadzeņu garozu ar pārējo smadzeņu daļu, pat visgrūtāk valdāmos pacientus var padarīt paklausīgus. Šo procedūru viņš nosauca par prefrontālo lobotomiju, un līdz 1940. gadam tā jau bija kļuvusi tik plaši izplatits medicīnisks paņēmiens, ka Monizam piešķīra Nobela prēmiju. 50. gados šīs procedūras popularitāte turpinājās un tā jau bija kļuvusi par tādu pašu rīku kā Makartija nopratināšanas, lai ar tās palīdzību apklusinātu sabiedrībai nevēlamas personas. Tieši šajā nolūkā tā bija tik plaši izplatīta, ka ķirurgs Valters Frīmens — vislielākais šīs procedūras aizstāvis Amerikas Savienotajās Valstīs — bez jebkāda kauna rakstīja, ka no sabiedrībai nederīgajiem "šizofrēniķiem, homoseksuālistiem un radikāļiem" lobotomija "ir radījusi labus amerikāņu pilsoņus".

Šādā laikā medicīniskajā arēnā ienāca Pribrems. Tomēr pretēji saviem līdzgaitniekiem Pribrems juta, ka nav labi tik bezrūpīgi iejaukties cita smadzenēs. Viņa pārliecība šajā ziņā bija tik dziļa, ka, būdams jauns ķirurgs un strādādams Džeksonvilā Floridā, viņš pretojās šai jau ikdienā pieņemtajai medicīniskajai praksei un aizliedza veikt jebkuru lobotomijas procedūru slimnīcas nodaļā, ko pats pārraudzīja. Vēlākjeilā viņš šo pretošanos turpināja, un tad viņa radikālie uzskati jau bija ļoti tuvu tam, lai zaudētu darbu vispār.

Boma un Pribrema apņemšanās, par spīti jebkādām sekām, aizstāvēt to, kam paši ticēja, ir saskatāma arī hologrāfiskajā modelī. Kā tālāk redzēsim, savu nemaz tik neievērojamo reputāciju nolikšana zem sitiena šādas pretrunīgas idejas vārdā nebūt nav tas vieglākais ceļš, kādu abi bija uzņēmušies. Drosme un redzējums, kādu viņi parādīja, hologrāfiskajai idejai piešķir papildu nozīmīgumu.

Vēl kāds būtisks pierādījums, kas runā par labu hologrāfiskajam modelim, ir viss pārdabiskais jau pats par sevi. Un tas nebūt nav kāds šiks, jo dažos pēdējos gadu desmitos sakrājies ievērojami daudz pierādījumu, kas rosina domāt, ka mūsu pašreizējā realitātes izpratne — tā solīdā un omulību iedvesošā pasaules aina, kas uzcelta no materiāliem, kuri apgūti zinātniskajās lekcijās augstskolās, — ir nepareiza. Zinātne tos principā ir ignorējusi tāpēc, ka šos atradumus nevar izskaidrot ne ar vienu jau esošo zinātnisko modeli. Tomēr pierādījumu apjoms ir sasniedzis robežu, kur šī situācija vairs nav pieņemama.

Lūk, viens piemērs: fiziķis Roberts G. Jāns (Robert G. Jahti) un ārstējošā psiholoģe Brenda Dž. Danne (Brenda . Dunne) — abi no Prinstonas universitātes — paziņoja, ka pēc desmit gadus ilgiem aktīviem pētījumiem, kas veikti Prinstonas Inženieru anomāliju pētījumu laboratorijā, ir savākti nepārprotami pierādījumi, ka prāts var mijiedarboties ar fizikālo realitāti. Vēl precīzāk izsakoties, Džens un Danne konstatēja, ka, tikai garīgi koncentrējoties, cilvēciskas būtnes var ietekmēt noteikta veida mašīnu darbību. Tas ir pārsteidzošs atklājums — tāds, kuru nevar pieskaitīt pie atbilstošajiem standarta noteikumiem, kādus paredz ierastais īstenības attēlojums.

Bet to var izskaidrot ar hologrāfisko redzējumu. Tā kā paranormālos notikumus nevar izskaidrot ar pašreizējo zinātnes izpratni par pasauli, tie uzskatāmi aicina radīt jaunu veidu, kā uzlūkot Visumu, aicina radīt jaunu zinātnisku paradigmu. Papildus tam, kā grāmatā tiks atklāts, ka hologrāfiskais modelis var ietvert sevī arī pārdabisko, pētīts, kā šo pierādījumu noformējums — par labu paranormālajam — pats rada… priekšnoteikumus šāda modeļa eksistencei.

Fakts, ka ar mūsu pašreizējo pasaules uzskatu nevar izskaidrot pārdabisko, ir tikai viens no iemesliem, kāpēc tas joprojām ir tik pretrunīgs. Cits iemesls ir tas, ka ir ļoti grūti izsekot psihes funkcionēšanai laboratorijā, un tas daudziem zinātniekiem licis secināt, ka tāpēc tāda nepastāv vispār… Arī šī acīmredzamā izvairība tiks apspriesta šajā grāmatā.

Vēl kāds, pat vēl svarīgāks iemesls (pretēji tam, kam tic daudzi no mums) — zinātne nebūt nav brīva no aizspriedumiem. Es ar to pirmoreiz saskāros pirms pāris gadiem, kad pavaicāju labi pazīstamam fiziķim, ko viņš domā par kādu parapsiholoģisko eksperimentu. Šis fiziķis, kuram bija "pārdabiskā/paranormālā skeptiķa reputācija", paskatījās uz mani un autoritāri pateica, ka šie rezultāti "vispār neuzrādīja nekādas psihes funkcionēšanas pazīmes". Es pats šos rezultātus vēl nebiju redzējis, taču, tā kā cienīju šī fiziķa inteliģenci un autoritāti, nešaubīgi pieņēmu viņa vērtējumu. Vēlāk, pašam sīkāk pētot šos rezultātus, biju pārsteigts — šie eksperimenti bija devuši pat ļoti pārsteidzošus psihes spēju pierādījumus. Atskārtu, ka pat populāriem zinātniekiem var būt raksturīgi aizspriedumi un nezināšana.

Diemžēl ar šādu situāciju bieži sastopas paranormālo parādību pētnieki. Nesen žurnālā American Psychologist Jeilas psihologs Irvins L. Čailds (irvin L. Child) aprakstīja, kā noritējuši labi zināmo ESP — ekstrasensitīvās (ekstrasensorās) — uztveres sapņu eksperimenti, kādus veica Maimonīda Medicīniskajā centrā Bruklinā Ņujorkā, un kā zinātnieku sabiedrība tos uzņēma. Lai gan ir nepārprotami pierādījumi, kas liecina par ekstrasensitīvās uztveres spējām, kuras atklāja eksperimentētāji, Čailds secināja, ka zinātnieku brālība viņu veikto darbu gandrīz vai ignorēja. Vēl sarūgtinošāk ir tas, ka pat tajā saujiņā zinātnisko publikāciju, kur vispār uzskatīts par vajadzīgu komentēt šos eksperimentus, viņš izlasīja, ka pētījumi bijuši "ļoti spēcīgi sagrozīti" un to nozīmīgums pilnīgi aizēnots.1

Kā gan tas ir iespējams? Viens no iemesliem — zinātne ne vienmēr ir tik objektīva, kā gribētos ticēt. Zinātniekus uzlūkojam ar tādu kā apbrīnu un, ja viņi mums kaut ko saka, esam pārliecināti, ka tai jābūt neapstrīdamai patiesībai. Mēs aizmirstam, ka viņi arī ir tikai cilvēki un tieši tāpat pakļauti reliģiskiem, filozofiskiem un kultūras aizspriedumiem kā mēs — visi pārējie. Tā ir kļūme, jo kā parādīts šajā grāmatā, ir daudz liecību, ka Visums sevī ietver daudz ko vairāk, nekā to pieļauj mūsu pašreizējais pasaules uzskats.

Tomēr, kāpēc gan zinātne tik noteikti noraida visu pārdabisko? Tas jau ir grūtāks jautājums. Komentējot pretestību, ar kādu pats saskāries savos neortodoksālajos uzskatos par veselību, Jeilas ķirurgs Dr. Bernijs S. Sīgels (Dr. Bernei S. Siegel) — ļoti labi pārdotas grāmatas Love, Medicine, and Miracles autors — raksta, ka tā notiek tāpēc, ka, ja mēs mēģinām izaicināt kāda cilvēka ticību, viņš sāk rīkoties kā fanātiķis.

Šķiet, šajā Sigela vērojumā ir liela daļa taisnības, kas varbūt arī ir iemesls tam, kāpēc tik daudzi vislieliskākie civilizācijas sasniegumi sākotnēji tikuši uztverti ar tik dedzīgu noliegumu. Mēs esam atkarīgi no saviem ticējumiem un patiešām rīkojamies kā fanātiķi, ja kāds mēģina mūs aizvilkt prom no "dogmu spēcīgā opija". Un Rietumu zinātne, kas vairākus gadsimtus veltījusi tam, lai neticētu pārdabiskajam, šo atkarību nemaz negrasās tik viegli atmest.

Es esmu veiksminieks. Vienmēr esmu zinājis, ka pasaulē pastāv kaut kas vairāk, nekā ir vispārpieņemts. Es uzaugu ar domāšanas spējām apveltītā ģimenē un kopš agrīnas jaunības sastapos ar daudzām parādībām, par kurām būs runa šajā grāmatā. Gadījumos, kad tas ir būtiski attiecībā uz apspriežamo tematiku, es minēšu savu pieredzi. Lai gan tie var šķist tikai anekdotiski pierādījumi, man tie devuši vispārliecinošāko apstiprinājumu, ka dzīvojam Visumā, kuru tikai tagad esam sākuši aptvert.

Visbeidzot, tā kā hologrāfiskā koncepcija vēl joprojām ir tikai ideja — tā ir kā mozaīka, kas sastāv no daudziem un dažādiem uzskatiem un pierādījumiem —, daži strīdas, ka to nevajadzētu saukt par modeli vai teoriju līdz brīdim, kad šie būtiski atšķirīgie viedokļi tiks apvienoti kādā vispārinātā veselumā.

Daži pētnieki uz šim idejām atsaucas kā uz hologrāfisko paradigmu. Citi priekšroku dod hologrāfiskajai analoģijai, hologrāfiskajai metaforai un tā tālāk. Šajā grāmatā un arī dažādības dēļ esmu lietojis visus šos izteicienus, arī hologrāfisko modeli un hologrāfisko teoriju, taču tas nebūt nenozīmē, ka šī hologrāfiskā ideja ir jau sasniegusi modeļa vai teorijas statusu šo terminu visstingrākajā izpratnē.

Svarīgi piebilst: lai gan Boms un Pribrems ir hologrāfiskās idejas aizsācēji, viņi nebūt nepieņem visus tos uzskatus un secinājumus, kādus piedāvā šī grāmata. Drīzāk jāteic, ka šeit tiek apskatītas ne tikai Boma un Pribrema teorijas, bet arī daudzu citu pētnieku idejas un secinājumi, kurus ietekmējis hologrāfiskais modelis un kuri to izskaidrojuši savā, dažkārt visai pretrunīgā veidā.

Šajā grāmatā apspriedīšu arī dažas kvantu fizikas idejas. Kvantu fizika ir fizikas nozare, kas pēta elementārdaļiņas (elektronus, protonus u. c.). Tā kā par šo tēmu esmu rakstījis jau iepriekš, apzinos, ka dažus cilvēkus biedē kvantu fizikas termini — viņi baidās, ka nespēs saprast tās jēdzienus.

Pieredze man pašam iemācījusi, ka pat tie, kuri neko nejēdz no matemātikas, spēj saprast tāda veida fizikas idejas, kādām šajā grāmatā pieskārāmies. Jums pat nav vajadzīga ar zinātni saistīta pamatizglītība. Viss, kas vajadzīgs, — zinātkāre, ja gadās tā, ka uzmetat skatu lappusei un ieraugāt zinātnisku terminu, kuru nezināt. Šādu terminu daudzumu esmu ierobežojis līdz minimumam un, ja kādu būs nepieciešams lietot, vienmēr to izskaidrošu un tad tikai turpināšu.

Tā ka… nebaidieties! Es domāju — ja reiz būsit pārvarējuši "bailes no ūdens", atklāsit, ka peldēt starp šīm dīvainajām un aizraujošajām kvantu fizikas idejām ir daudz vieglāk nekā sākotnēji šķitis. Domāju, ka secināsit arī, ka dažu ideju apdomāšana pat var mainīt jūsu skatu uz dzīvi. Faktiski tādas ir manas cerības, ka tās idejas, kas tiks apskatītas nākamajās nodaļās, mainīs jūsu priekšstatus par pasauli. Tieši šīs pazemīgās vēlmes vārdā piedāvāju šo grāmatu.

I dala Jauns un ievērojams skats uz patiesību

Sēdiet fakta priekšā kā mazulis un esiet gatavi atmest jebkuru iepriekš pieņemtu uzskatu; pazemīgi sekojiet Dabai, lai ar uz kādu pirmatnējo haosu tā jūs aizvestu, vai ari… jūs neko neiemācīsities.

T. H. Hakslijs

Uljc

1. nodaļa Smadzenes kā hologramma

Vai tad nav tā, ka šī šķietamību pasaule ir nepareiza? Vai tad nav tā, ka šajā realitātes līmeni vispār nav nekādu objektu? Vai nav tā — ja cenšaties Visumā iedziļināties un aplūko, izmantojot hologrāfisko sistēmu, nonākat pie pavisam cita skatījuma — pie citas realitātes. Un šī cita realitāte var izskaidrot tās lietas, kuras zinātniski līdz šim palikušas neizskaidrotas: paranormālas parādības, sinhronitāti un acīmredzami nozīmīgu notikumu sagadīšanos.

(Karls Pribrems intervijā žurnālam Psychology Today)

Tā mīkla, kas sākotnēji nodarbināja Pribremu ceļā uz hologrāfiskā modeļa formulējumu, bija jautājums par to, kā un kur smadzenēs tiek saglabātas atmiņas. Agrīnajos 20. gadsimta 40. gados, kad viņš ieinteresējās par šo noslēpumu, vispārīga bija ticība, ka atmiņas glabājas kaut kur smadzenēs. Par katru atmiņu, kāda vien personai piemīt, — par to, kad pēdējo reizi redzējāt vecmāmiņu, vai ari par to, kā smaržo tā gardēnija, kuru ostījāt sešpadsmit gadu vecumā, — domāja, ka tai ir sava vieta kaut kur smadzeņu šūnās. Šādas atmiņu pēdas nosauca par engrammām — lai arī nevienam nebija ne jausmas, kas tādu engrammu veidoja: varbūt neironi, bet varbūt speciāla veida molekulas — vairākums zinātnieku bija pārliecināti, ka to atradis, ka tas ir tikai laika jautājums.

Šādai pārliecībai bija sava loģika. Pētījumos, kurus 1920. gadā veica kanādiešu neiroķirurgs Vilders Penfīlds (Wilder Penfield), tika gūti pārliecinoši pierādījumi, ka noteiktām atmiņām smadzenēs ir sava konkrēta atrašanās vieta. Viena no visneparastākajām smadzeņu īpašībām ir tā, ka tās kā objekts neizjūt sāpes. Tik ilgi, kamēr uz skalpu un galvaskausu iedarbojas ar vietējas darbības pretsāpju līdzekli, pie pilnas apziņas esošai personai var veikt smadzeņu operāciju, neradot sāpes.

Šo faktu Penfīlds lieliski izmantoja vēsturisku eksperimentu sērijā. Operējot epilepsijas slimnieku smadzenes, viņš elektriski stimulēja dažādus smadzeņu apvidus, sev par pārsteigumu atklādams, ka tad, kad viņš ierosināja smadzenes deniņu apvidū, pie pilnas apziņas esošs pacients pārdzīvoja pagātnes atmiņu epizodes, turklāt ļoti detalizēti. Kāds vīrs atkal izdzīvoja sarunu ar draugiem Dienvidāfrikā; kāds zēns izdzirdēja māti runājam pa telefonu un pēc dažiem Penfīlda veiktajiem pieskārieniem ar elektrodu spēja atkārtot visu viņas teikto. Vēl kāda sieviete atklāja sevi esam virtuvē un dzirdam dēlu ārpusē spēlējamies. Pat tad, ja Penfīlds mēģināja maldināt pacientus, teikdams, ka stimulē pavisam citu apgabalu, viņš atklāja, ka, aizskarot vienu un to pašu vietu, vienmēr izraisījās vienas un tās pašas atmiņas.

Grāmatā The Mystery of the Mind, kas publicēta pavisam neilgi pirms Penfīlda nāves 1975. gadā, viņš rakstīja: "Uzreiz bija saprotams, ka sapņi tie nebija. Tā bija secīgu apziņas pierakstu elektriska aktivizēšana — to izjūtu un darbību pierakstu, kādas notikušas pacienta agrākajā dzīves pieredzē. Šie pacienti atkal no jauna it kā kustīgu bilžu uzzibsnījumā izdzīvoja visu to, ko bija apzinājušies agrākā dzīves posmā."1

Veicot pētījumu, Penfīlds secināja, ka it viss, ko jebkad esam pieredzējuši, tiek pierakstīts smadzenēs, sākot no svešinieka sejas, kam esam uzmetuši skatu pūlī, līdz pat zirnekļa tiklam, kuru kā bērns esam uzlūkojuši. Viņš sprieda, ka tieši tāpēc viņa veiktajos paraugtestos bija tik daudz nenozīmīgu notikumu atmiņu. Ja mūsu atmiņa ir pilnīgs visikdienišķāko pieredžu pieraksts, tad loģiski var pieņemt, ka iegremdēšanās tik pamatīgos pierakstos gadījuma atlases veidā dotu daudz nevērtīgas informācijas.

Pribremam, jaunajam neiroķirurģijas nodaļas darbiniekam, nebija iemesla apšaubīt Penfīlda engrammu teoriju. Taču tad notika kaut kas tāds, kas viņa domas mainīja uz visiem laikiem. 1946. gadā viņš sāka strādāt kopā ar neiropsihologu Kārlu Lešliju (Karl Lashley) Jerkes Primātu laboratorijā, kura toreiz atradās Oranžparkā Florida. Lešlijs pētījumus veica jau apmēram trīsdesmit gadus, — lai atrastu tos izvairīgos mehānismus, kas atbild par atmiņu. Šeit Pribremam beidzot bija iespēja būt par pirmo aculiecinieku

Lešlija darba augļiem. Pārsteidzoši, ka Lešlijs nevarēja atrast engrammu pierādījumus, turklāt viņa pētījumi pašā būtībā izsita zemi no kājapakšas visiem Penfīlda atradumiem.

Ko Lešlijs paveica? Viņš trenēja žurkas, lai tās veiktu dažādus vingrinājumus, piemēram, skrietu pa labirintu. Pēc tam ķirurģiski izņēma tām dažādus smadzeņu gabaliņus un atkārtoja pārbaudi. Viņa mērķis bija burtiski "i/.ravēt no žurku smadzenēm" to apvidu, kas saturētu atmiņas par māku i/skriet labirintu. Sev par pārsteigumu viņš atklāja, ka neatkarīgi no tā, kāda smadzeņu daļiņa tika izgriezta, viņš nespēja izskaust žurku atmiņas. Bieži vien to motoriskās iemaņas bija iedragātas un tās neveikli maldījās pa labirintiem, taču pat tad, ja liela daļa smadzeņu bija izņemtas, atmiņas joprojām saglabājās.

Pribremam tie bija neaptverami atklājumi. Ja atmiņām atbilstu specifiski apvidi, kur tās būtu novietotas — tieši tāpat kā grāmatām, kas novietotas bibliotēkā, — kādēļ gan Lešlija ķirurģiskie "laupījumi" neradīja nekādu iespaidu? Vienīgā atbilde, kas Pribremam šķita noderīga, bija tā, ka atmiņas nebija lokalizētas noteiktās smadzeņu vietās, bet kaut kādā veidā izkliedētas pa smadzenēm kā pa kopēju veselumu. Problēma bija tā, ka viņš nedz zināja kādu mehānismu, nedz ari procesu, kas šādam stāvoklim būtu atbilstošs.

Vēl mazāk pārliecināts bija pats Lešlijs, kas vēlāk rakstīja: "Pārskatot liecības par atmiņu atstātajām pēdām smadzenēs, es dažkārt jūtos tā, ka šeit nepieciešamais secinājums ir šāds: mācīšanās nav iespējama vispār… Tomēr, par spīti visiem pierādījumiem, kas pret to vērsti, šī mācīšanās tomēr kaut kādā veidā notiek."2 1948. gadā Pribremam piedāvāja darbu Jeilā, bet pirms aizbraukšanas viņš palīdzēja apkopot Lešlija trīsdesmit gadu ilgos monumentālos pētījumus.

Izrāviens

Jeilā Pribrems turpināja nodarboties ar ideju, ka atmiņas ir sadalītas pa visām smadzenēm, un jo vairāk par to domāja, jo pārliecinātāks kļuva. Galu galā — neviens pacients, kam no smadzenēm bija atdalīts kāds gabaliņš, necieta no atsevišķu atmiņu zuduma. Lielas smadzeņu daļas izņemšana varēja likt pacienta atmiņām kļūt it kā miglainākām, tomēr no operāciju zāles neviens neiznāca, pilnīgi zaudējis atmiņu. Tāpat kā tie indivīdi, kas autoavārijā vai ari citā negadījumā bija guvuši ievainojumu galvā, nekad neaizmirsa pusi savas ģimenes vai daļu tā romāna, ko bija izlasījuši. Pat deniņu daivu, tas ir, kāda apgabala, izņemšana no tā smadzeņu apvidus, kas figurēja Penfīlda pētījumos, personas atmiņās neizraisīja nekādus būtiskus traucējumus.

Tālāk Pribrema domāšanai virzību piešķīra viņa paša un citu pētnieku nespēja, stimulējot arī citu pacientu, ne tikai epileptiķu smadzenes, atkārtot Penfīlda atradumus. Pat Penfīlds nespēja atkārtot savus rezultātus, eksperimentējot ar cilvēkiem, kas nebija epilepsijas slimnieki.

Neraugoties uz liecībām, ka atmiņas kaut kādā veidā sadalitas pa visām smadzenēm, pats Pribrems joprojām vēl bija neziņā, kā smadzenes varētu tikt galā ar šādu šķietami gluži maģisku varoņdarbu. Tad, 60. gadu vidū, žurnālā Scientific American viņš izlasīja par pirmās hologrammas izveidošanu, un tas uz viņu iedarbojās kā zibens spēriens. Žilbinoša bija ne tikai pati hologrammas koncepcija — tā piedāvāja risinājumu arī tai mīklai, ar kuru viņš līdz šim bija nodarbojies.

Lai saprastu, kāpēc Pribremu tas viss tik ļoti sajūsmināja, būtu nepieciešams saprast mazliet ko vairāk par pašām hologrammām. Viena no tām lietām, kas hologrammu padara iespējamu, ir interference. Interference ir tas krustu-šķērsu raksts, kāds rodas, ja krustojas divi vai vairāki viļņi — tādi kā, piemēram, ūdens viļņi, kas viļņojas pāri cits citam. Piemēram: ja iemet dīķī akmentiņu, tas radīs koncentriskus apļus, kuri izplatīsies uz ārpusi. Ja dīķī iemetīsiet divus akmentiņus, iegūsit divus šādu viļņu komplektus, kas izplatīsies un pāries cits citam pāri. Kompleksais virsotņu un ieplaku izkārtojums, kas radīsies šajās sadursmēs, tad arī ir interferences raksts.

Jebkura viļņveida dabas parādība, tostarp gaisma un radioviļņi, var radīt šādus interferences rakstus. Ta kā lāzera gaisma ir jo īpaši koherenta jeb viendabīga gaismas forma, tad tā labi noder, lai radītu šādus interferences rakstus. Savā būtībā tā nodrošina mūs ar nevainojamu "akmentiņu" un ideālu "dīķi". Tāpēc hologrammas — kādas tās pazīstam tagad — kļuva iespējamas tikai līdz ar lāzera izgudrošanu.

Hologramma rodas, ja lāzera gaisma tiek sadalīta divos atsevišķos staru kūļos. Pirmais kūlis atstarojas pret to objektu, kuru fotografē. Otrajam staru kūlim ļauj mijiedarboties ar pirmā staru kūļa atstaroto gaismu. Kad tas no-

1. attēls. Hologramma rodas, ja lāzera gaisma tiek sadalīta divos atsevišķos staru kūļos. Pirmais kūlis atstarojas no objekta, kuru fotografē, — šajā gadījumā tas ir ābols.

Otrajam staru kūlim ļauj mijiedarboties ar ābola atstaroto gaismu. Kad tas notiek, rodas interferences raksts, kāds pēc tam tiek pierakstīts uz filmas.

tiek, tie veido interferences rakstu, kāds pēc tam tiek pierakstīts uz .filmas. (Sk. l.att.)

Parastai acij šis attēls uz filmas var nemaz neizskatīties līdzīgs tam priekšmetam, kuru fotografē. Faktiski tas atgādina koncentriskus apļus, kādi rodas, ja dīķī iesviež sauju akmentiņu. (Sk. 2. att.) Taču, tiklīdz lāzera gaismas staru kūlis (vai vienkārši kāds cits spēcīgas gaismas avots) izgaismo šo filmu, parādās sākotnējā priekšmeta trīsdimensiju attēls. Šāds priekšmeta attēlojums trīs dimensijās bieži vien šķiet pārdabiski pārliecinošs. Faktiski varat staigāt ap šo hologrāfisko projekciju un aplūkot to no dažādiem leņķiem — tieši tāpat, kā uzlūkotu īstu priekšmetu. Tomēr, ja pastiepsities un pamēģināsit to aizsniegt, roka izies tam cauri un atklāsit, ka tur nekā nav… (Sk. 3. att.)

Šī trīsdimensionalitāte nav vienīgais ievērības cienīgais aspekts, kāds piemīt hologrammām. Ja filmas hologrāfisko gabaliņu ar ābola attēlu pārgriež uz pusēm un atkal izgaismo ar lāzeru, katrā gabaliņā var atrast visu ābola attēlu. Ja šīs pusītes sadala atkal un atkal, joprojām no katra filmas gabaliņa

2. attēls. Gabaliņš hologrāfiskas filmas ar ierakstītu attēlu. Parastai acij šis filmas gabaliņš ne ar ko neatgādina nofotografēto priekšmetu, tas sastāv no tiem neregulārajiem apļiem, kurus pazīst kā interferences rakstus. Tomēr, ja šo filmu izgaismo ar kādu citu lāzeru, tad atkal parādās sākotnējā priekšmeta trīsdimensiju attēls.

3. attēls. Apstaigājot apkārt un aplūkojot no dažādiem leņķiem, hologrammas trīsdimensionalitāte bieži vien ir pārdabiski pārliecinoša. Tomēr, ja sniegsities pēc tās un mēģināsit tai pieskarties, roka izies tai cauri. [Pītera Klaudija hologrāfiskā stereogramma, dēvēta par Celeste Undressed, 1978. g. Breda Kantosa fotogrāfija no Hologrāfijas muzeja kolekcijas. Lietota ar atļauju.]

v.ir atkārtoti iegūt visu ābola attēlu, lai gan — jo mazāki kļūst filmas gabaliņi, jo šie attēli paliek arvien neskaidrāki. Pretēji parastajām fotogrāfijām katrs hologrāfiskās filmas gabaliņa fragments satur informāciju par tur ierakstīto veselo. (Sk. 4. att.) [1]

Tieši šī hologrammas īpašība sajūsmināja Pribremu, jo kļuva skaidrs, kāpēc atmiņas smadzenēs drīzāk ir izkliedētas, nevis lokalizētas. Ja reiz katram hologrāfiskās filmas gabaliņam iespējams paturēt visu nepieciešamo informāciju, lai radītu veselu attēlu, tad vienlīdz iespējams arī tas, ka katra smadzeņu daļa joprojām satur informāciju, kāda ir vajadziga, lai atsauktu visu atmiņā.

4. attēls. Pretēji parastajām fotogrāfijām katrs hologrāfiskās filmas fragments satur pilnu informāciju par tajā ierakstīto attēlu. Tādējādi, ja hologrāfiskā plate ir sasista, joprojām var izmantot katru gabaliņu, lai atgūtu ierakstīto attēlu.

Redze arī ir hologrāfiskā

Atmiņas nav vienīgās, ko smadzenes varētu apstrādāt hologrāfiski. Kādā i itā Lešlija pētījumā konstatēts, ka ari smadzeņu vizuālos centrus neietekmē ķirurģiska manipulācija. Viņš konstatēja, ka žurka pat pēc deviņdesmitprocentīgas vizuālās smadzeņu garozas (tā smadzeņu daļa, kas saņem un skaidro informāciju, ko saredz acs), joprojām spēj veikt visus uzdevumus, kas prasa

sarežģītas redzes iemaņas. Līdzīgi Pribrems pētījumos atklāja, ka var pārraut pat 98 procentus kaķa optisko nervu, tā arī būtiski neietekmējot dzīvnieka spējas veikt sarežģītus, ar redzi saistītus uzdevumus.'

Šāda situācija bija līdzvērtīga ticībai, ka kinoskatītāji joprojām varētu priecāties par kustību filmu — pat ja trūktu 90 procenti ekrāna. Viņa eksperimenti atkal radīja izaicinājumu ierastajai standarta izpratnei par to, kā darbojas redze. Pēc esošās teorijas, starp tiem attēliem, ko saredz acs, un to veidu, kā šis attēls tiek attēlots smadzenēs, pastāv tieša atbilstība. Citiem vārdiem sakot, uzskatīja: ja mēs uzlūkojam kvadrātu, tad elektriskajai aktivitātei mūsu vizuālajā smadzeņu garozā ari piemīt kvadrātveida forma. (Sk. 5. att.)

5. attēls. Redzes teorētiķi reiz uzskatīja, ka pastāv nepārprotama atbilstība starp tiem attēliem, ko saredz acs, un to, kā šis attēls tiek attēlots smadzenēs. Pribrems atklāja, ka tā nav.

Lai gan Lešlija atklājumi šķita kā nāvigs cirtiens šai idejai, Pribremu tas neapmierināja. Jeilā viņš veica eksperimentu sēriju un, lai šo problēmu atrisinātu, nākamos septiņus gadus aizvadīja, rūpīgi mērot smadzeņu elektrisko aktivitāti mērkaķiem, tiem veicot dažādus, ar redzi saistītus uzdevumus. Viņš atklāja, ka šāda atbilstība ne tikai nepastāv, bet nav pat saskatāmi nekādi modeļi, kurus varētu uzskatīt par atbilstošiem tam, kā reaģēja paši elektrodi. Par saviem atklājumiem viņš rakstīja: "Šie eksperimentālie rezultāti neatbilst uzskatam, ka fotogrāfiskie attēli tiek projicēti uz smadzeņu garozas virsmas."4

Atkal un atkal ar redzi saistītā smadzeņu garoza, reaģējot uz ķirurģisku iejaukšanos, norādīja, ka arī redze tiek izplatīta līdzīgi kā atmiņa. Iepazinies ar hologrāfiju, Pribrems sāka prātot, vai tik redze arī nav hologrāfiska. Protams, ka hologrammai raksturīgais "veselums ikvienā daļā", šķiet, izskaidroja, kā tas iespējams: bez jebkādas ietekmes uz spējām veikt vizuālās darbības izņemt tik daudz redzei atbilstošās smadzeņu garozas. Ja smadzenes šos attēlus apstrādā, izmantojot kaut kādu iekšējo hologrammu, tad pat ļoti mazs hologrammas gabaliņš joprojām spēs atkal no jauna atveidot to, ko saredz acis. Tas arī izskaidroja jebkuru skaidras atbilstības neesamību starp ārējo pasauli un smadzeņu elektrisko aktivitāti. Turklāt, ja smadzenes informācijas pārstrādē lieto hologrāfiskos principus, tad tur nebūs vairāk tiešas atbilstības starp elektrisko aktivitāti un saredzamajiem attēliem, kāda tā būtu atrodama starp bezmērķīgu interferences zīmējumu virpuli uz hologrāfiskas filmas un to attēlu, kas šajā filmā bija ietverts.

Vienīgais atlikušais jautājums bija: kādu viļņveida dabas fenomenu smadzenes lieto, lai radītu šādas iekšējas hologrammas? Tiklīdz Pribrems šo jautājumu bija formulējis, tā arī iedomājās iespējamo atbildi. Bija zināms, ka tās elektriskās komunikācijas, kas noris smadzeņu nervu šūnās jeb neironos, nerodas pa vienai. Neironiem ir zari, tāpat kā kokiem, un, kad elektriskais ziņojums sasniedz kāda šī zara galu, tas izstarojas uz āru — tāpat kā viļņojums dīķī. Ta kā neironi ļoti cieši savienoti kopā, šie elektrības viļņi, kuri izplatās kā viļņveida parādība, visu laiku šķērso cits citu. Kad Pribrems to atcerējās, viņš atskārta arī, ka tie droši vien rada gandrīz vai nebeidzamu interferenču modeļu kaleidoskopisku kūli, kas savukārt varētu būt tie, kuri smadzenēm piešķir to hologrāfiskās īpašības. Pribrems novēroja: "Hologrammas šeit, smadzeņu šūnu savienojošajā viļņveida dabā, atradās visu laiku. Mums vienkārši nepietika gudrības, lai to saprastu."5

Citas mīklas, kuras izskaidro hologrāfiskais smadzeņu modelis

t

Pirmo rakstu par iespējamo smadzeņu hologrāfisko dabu Pribrems publicēja 1966. gadā un dažu nākamo gadu laikā turpināja paplašināt un precizēt savas idejas. Ta arī citi pētnieki uzzināja par viņa teoriju un ātri vien atskārta, ka šī izkliedētā atmiņas un redzes daba nav vienīgais neiropsiholoģiskais noslēpums, kuru var izskaidrot ar šo hologrāfisko modeli.

Mūsu atmiņas plašā ietilpība

Hologrāfija izskaidro arī to, kā mūsu smadzenes tik nelielā tilpumā var uzglabāt tik daudz atmiņu. Izcilais Ungārijā dzimušais fiziķis un matemātiķis Džons fon Neimanis (John von Neumann) reiz aprēķināja, ka vidēja ilguma cilvēka mūžā smadzenes saglabā apmēram 2,8x1020 bitu informācijas (280 000 000 000 000 000 000). Tas ir tiešām pārsteidzošs informācijas daudzums, un smadzeņu pētnieki jau ilgi pūlējušies, lai izprastu mehānismu, kas izskaidrotu šīs plašās iespējas.

Interesanti, ka ari hologrammām piemīt fantastiska informācijas uzglabāšanas ietilpība. Mainot leņķi, ar kādu divi lāzeri iedarbojas uz fotofilmas gabalu, uz tās pašas filmas virsmas iespējams pierakstīt daudz dažādu attēlu. Jebkuru informāciju, kas ierakstīta tādā veidā, var atgūt, vienkārši apgaismojot filmu ar lāzera staru kūli tādā pašā leņķī kā divi sākotnējie staru kūļi. Lietojot šo metodi, pētnieki aprēķinājuši, ka vienu kvadrātcollu lielā filmas kvadrātiņā var saglabāt tādu pašu informācijas daudzumu, kāds ir piecdesmit Bībelēs.6

Mūsu divējādās spējas: atcerēties un aizmirst

Hologrāfiskās filmas gabaliņi, kas satur daudzus attēlus — kā aprakstīts iepriekš —, palīdz izprast mūsu abējādās spējas: atcerēties un aizmirst. Ja šāds filmas gabaliņš tiek turēts staru kūlī un locīts, tā mirguļojošajā straumē parādās un pazūd dažādie attēli, ko tas satur. Jau tika rosināta doma, ka cilvēka spēja ko atcerēties ir analoga kāda lāzera staru kūļa uzstarošanai uz šāda filmas gabaliņa un tad notiek kāda atsevišķa attēla meklēšana. Līdzīgi: ja mēs nevaram kaut ko atcerēties, tas varētu līdzināties dažādu lāzera staru kūļu uzstarošanai uz daudzslāņu attēlu filmas, taču nespējam atrast pareizo leņķi, lai izraisītu to attēlu/atmiņu, kuru meklējam.

Asociatīvā atmiņa

Marsela Prusta romānā "Svana pusē" tējas dzeršana un mazas ķemmju gliemenes formā ceptas kūkas, zināmas kā petite madcleine, liek stāstītājam pēkšņi pārplūst ar pagātnes atmiņām. Vispirms viņš ir nesaprašanā, tad lēnām un pēc pietiekami lielas piepūles atceras, ka bērnībā tante mēdza viņam dot tēju un madeleines, — tās ir asociācijas, kuras uzjundīja atmiņa. Mums visiem bijusi līdzīga pieredze: noteikta ēdiena smarža vai skats, uzmests kādai sen aizmirstai lietai, pēkšņi atsauc atmiņā ainu no pagātnes.

Hologrāfiskā ideja piedāvā arī turpmāko analoģiju šai asociatīvajai at miņu tendencei. To ilustrē vēl kāda cita veida hologrāfisko pierakstu tehnika. Vispirms gaisma no viena staru kūļa tiek vienlaikus virzīta uz diviem objektiem, piemēram, uz atpūtas krēslu un dūmojošu pīpi. Pēc tam no katra priekšmeta atstarotajai gaismai ļauj sadurties, un tā rodas interferences modelis, kas tiek nofilmēts. Kad vien ar lāzeru tiks izgaismots atpūtas krēsls un tā atstarotā gaisma caurstarota filmai, tur parādīsies trīsdimensiju pīpes attēls. Ja tas tiek darīts ar pīpi, parādīsies atpūtas krēsla hologramma. Tātad, ja mūsu smadzenes darbojas hologrāfiski, tad līdzīgs process varētu būt atbildīgs par to, kā noteikti priekšmeti izsauc atmiņas no mūsu pagātnes.

Mūsu spējas atpazīt pazīstamas lietas

Sākotnēji mūsu spēja atpazīt pazīstamas lietas var arī nešķist nekas ipašs, taču smadzeņu pētnieki jau sen atskārtuši, ka tā ir pietiekami sarežģīta spēja. Piemēram, tā absolūtā noteiktība, kādu izjūtam, ja pamanām kādu pazīstamu seju pat vairāku simtu cilvēku lielā pūlī, nav tikai subjektīva emocija — to izraisa neparasti ātra un uzticama informācijas pārstrādes forma mūsu smadzenēs.

1970. gadā fiziķis Pīters fon Hīrdens (Pieter vari Heerden) rakstā, ko publicēja britu zinātnes žurnāls Nature, piedāvāja viedokli, ka hologrāfiju veids, ko uzskata par "atpazīšanas hologrāfiju", piedāvā veidu saprast šo spēju. [2]

Atpazīšanas hologrāfijā kāda priekšmeta hologrāfiskais attēls tiek pierakstīts ierastajā veidā, tikai lāzera staru kūli atstaro speciāla spoguļu sistēma — fokusējošie spoguļi —, pirms tam ļaujot nokļūt uz filmas negatīva. Ja ir otrs priekšmets — līdzīgs, taču ne identisks pirmajam —, tad, apgaismojot to ar lāzeru un to gaismu, kas atstarojas no spoguļa, pārnesot uz filmas, kura jau tikusi apstrādāta, tajā parādīsies spožs gaismas punkts. Jo spožāks un asāks ir šis gaismas punkts, jo lielāka ir līdzība starp pirmo un otro priekšmetu. Ja abi objekti pilnībā atšķiras, šāda gaismas punkta nebūs.

Novietojot kādu gaismas jutīgu fotošūnu aiz hologrāfiskās filmas, to faktiski var lietot kā mehānisko atpazīšanas ierīci.7

Arī ar līdzīgu tehniku — interferences hologrāfija — var izskaidrot, kā atpazīt gan pazīstama, gan arī nepazīstama attēla aprises, kā tas notiek ar kādas sen neredzētas personas seju. Lietojot šo tehniku, objektu aplūko caur hologrāfiskas filmas gabaliņu, kas satur šo attēlu. Kad tas izdarīts, jebkura agrāk pierakstītā oriģinālā objekta aprišu maiņa gaismu atstaros citādi. Indivīds, kas lūkojas caur šo filmu, momentāni apzinās abus — to, kā mainījies pats objekts, un arī to, kādā ziņā tas joprojām palicis tas pats. Šī tehnika ir tik jutīga, ka momentāni parādīsies pat pirksta nospiedums uz granīta bluķa. Procesam jau atrasti praktiski lietojuma veidi — materiālu pārbaudes nozarē."

Fotogrāfiskā atmiņa

1972. gadā Hārvarda universitātes redzes pētnieki Dāniels Pollens un Maikls Trektenbergs izvirzīja hipotēzi, ka ar hologrāfisko smadzeņu teoriju var izskaidrot, kāpēc dažiem cilvēkiem piemīt fotogrāfiskā atmiņa (zināma ari kā "eidētiskā atmiņa"). [3] Parasti indivīdi ar fotogrāfisko atmiņu dažus brīžus aizvadīs, "skenējot" ainavu, kuru vēlas iegaumēt. Kad gribēs to atcerēties, viņi aizvērtām acīm vai arī, lūkojoties uz tukšu sienu vai ekrānu, smadzenēs "projicēs" tās garīgo attēlu. Pētot šādu indivīdu — Hārvarda universitātes mākslas vēstures profesori Elizabeti —, Pollens un Trektenbergs konstatēja, ka šādi projicēti garīgie attēli viņai pašai bija tik reāli kā, piemēram, tad, kad viņa "nolasīja" Gētes darba "Fausts" lappuses attēlu — acis kustējās tā, it kā viņa pa īstam lasītu konkrēto lappusi.

Atzīmēdami, ka hologrāfiskās filmas gabaliņā saglabātais attēls samazinoties kļūst izplūdušāks, Pollens un Trektenbergs pauda domu, ka šiem indivīdiem, iespējams, atmiņas ir dzīvākas tāpēc, ka viņi kaut kādā veidā piekļūst plašiem savu atmiņu hologrammu apgabaliem. Pretēji — varbūt vairāku mam no mums atmiņas ir daudz izbālējušākas tieši tāpēc, ka mūsu pieeja šo atmiņu hologrammu apgabaliem ir ierobežota ar daudz mazākiem apvidiem.9

Iemācīto iemaņu nodošana tālāk

Pribrems uzskata, ka hologrāfiskais modelis ievieš skaidrību arī par mūsu spējām nodot tālāk iemācītās prasmes — no vienas ķermeņa daļas uz kādu citu. Kamēr jūs tā sēžat, lasot grāmatu, veltiet brītiņu atslodzei un pamēģiniet ar kreiso elkoni gaisā uzrakstīt savu vārdu. Iespējams, atklāsit, ka to izdarīt ir samērā viegli, un tajā pašā laikā ir ļoti ticams, ka nekad iepriekš neesat to darījuši. Jums tā varētu arī nešķist pārsteidzoša spēja, bet klasiskajā uzskatā par smadzeņu atsevišķajām daļām — par to, ka tādas kustības ar elkoni ir "stingri un noteikti saistītas" vai arī cilvēks spēj veikt kaut kādus uzdevumus vienīgi pēc atkārtotas mācīšanās, ir izraisījusi to, ka šī sakārtoti atbilstošā neironu saistība, kas iedibināta starp smadzeņu šūnām, ir kaut kas tāds, kas vairāk līdzinās mīklai. Kā norāda Pribrems, šo problēmu var izskaidrot vieglāk, pieņemot, ka smadzenes visas atmiņas, arī atmiņas par iemācītajām spējām — tādām kā rakstīšana —, pārvērš savstarpēji iedarbojošos viļņu formās. Tadas smadzenes varētu darboties daudz elastīgāk un nodot saglabāto informāciju ar tādu pašu vieglumu, kā prasmīgs mūziķis pārceļ skaņdarbu citā tonalitātē.

Ar šo elastību varētu izskaidrot ari to, kā varam atpazīt pazīstamu seju, lai arī raugāmies uz to no pavisam atšķirigiem leņķiem. Tāpat, ja smadzenes ir iegaumējušas kādu seju (priekšmetu vai ainavu) un pārvērtušas to viļņveida formas valodā, tās var zināmā mērā kūleņot un šo iekšējo hologrammu novietot tā, lai izpētītu to jebkurā perspektīvā.

Neesošo locekļu izjūta un kā konstruējam

šo pasauli — "tur, laukā"

Vairākumam no mums ir saprotams, ka mīlestības, bada, dusmu un citas izjūtas ir iekšēja realitāte, bet spēlējošs orķestris, saules karstums vai izceptas maizes smarža ir ārēja realitāte. Taču nav skaidrs, kā smadzenes rada spēju tās atšķirt. Piemēram, Pribrems norāda: kad uzlūkojam kādu personu, šis personas attēls patiesi atrodas uz mūsu acs tīklenes. Tajā pašā laikā mēs lāču šo personu neuztveram kā tādu, kas atrodas uz mūsu acs tīklenes. Mēs viņu uztveram kā tādu, kas atrodas tur, "pasaulē — ārpusē". Līdzīgi, kad salaužam pirkstu, jūtam sāpes šajā pirkstā. Tomēr patiesībā sāpes nerodas pirkstā. Tas ir neiropsiholoģisks process, kas notiek kaut kur smadzenēs. Kā gan smadzenes spēj paņemt tos neskaitāmos neiropsiholoģiskos procesus, kas tiek tālāk manifestēti kā "mūsu pieredze", — no kuriem visi ir iekšēji, un apmuļķot mūs, liekot domāt, ka daži ir iekšēji, bet citi novietoti "ārpus" mūsu pelēkās vielas robežām? •

Hologrammas būtiska īpašība ir radīt ilūziju, ka lietas neatrodas tur, kur tās ir patiesībā. Kā jau minēts, ja raugāties uz hologrammu, izskatās, ka tai piemīt papildu atvasinājums — kāda izplatība telpā, taču, izlaižot tai cauri roku, atklāsit, ka… tur nekā nav. Lai kādas jums ir sajūtas, neviens instruments neuzrādīs pārdabisku enerģiju vai vielu tur, kur parādās šī hologramma. Tas tāpēc, ka hologramma ir virtuāls attēls — attēls, kas šķiet esam tur, kur tā patiesībā nemaz nav, un tam nepiemīt lielāka izplatība telpā kā tam trīsdimensiju attēlam, kuru saredzat kā sevi pašu, ieskatoties spogulī. Tieši tāpat kā spoguļattēls ir ievietots sudrabainajā spoguļa aizmugurē, arī hologrammas patiesais novietojums vienmēr ir uz tās filmas fotogrāfiskās virsmas, kurā tas ierakstīts.

Turpmākos pierādījumus tam, ka smadzenes spēj mūs muļķot, lai mēs domātu, ka iekšējie procesi noris ķermeņa ārpusē, sniedz Nobela prēmijas laureāts fiziologs Georgs fon Bekesi (Georg von Bekesy). 20. gadsimta 60. gadu beigās veiktajās eksperimentu sērijās Bekesi pārbaudāmā testa dalībniekiem, kam bija cieši aizsietas acis, uz ceļiem novietoja vibratorus. Tad viņš dažādoja šo vibratoru ātrumu. Viņš pamanīja, ka var iedvest pārbaudāmajiem sajūtu, it kā vibrāciju avota punkts pats lēkātu no viena ceļgala uz otru. Viņš atklāja, ka šo vibrāciju punktu avotu var likt sajust pat telpā starp ceļgaliem. īsi sakot, viņš nodemonstrēja to, ka cilvēkiem piemīt spējas "šķietami pieredzēt sajūtas" tajos telpas apvidos, kur vispār nekādi sajūtu receptori neatrodas.10

Pribrems uzskata, ka Bekesi darbs ir salīdzināms ar hologrāfisko uzskatu un ievieš papildu skaidrību šajā lietā — par to, kā mijiedarbojošās viļņu frontes vai, kā tas ir Bekesi gadījumā, savstarpēji iedarbojošos fizisku vibrāciju avoti dod smadzenēm iespēju novietot dažas šīs pieredzes ārpus fiziskā ķermeņa aprisēm. Viņš domā, ka šis process varētu izskaidrot ari lieku locekļu fenomenu jeb to sajūtu, kādu pieredz cilvēki ar amputētu locekli: to, ka zaudētā roka vai kāja joprojām eksistē. Šādi indivīdi bieži vien jūt ērmīgi reālus krampjus, sāpes un "durstīšanu it kā ar adatiņām" šajos iedomātajos pagarinājumos. Tomēr varbūt tas, ko viņi pieredz, ir tieši šīs hologrāfiskās atmiņas par to locekli, kādas joprojām ierakstītas viņu smadzeņu interferences modelī?

Eksperimentāls apstiprinājums par labu hologrāfiskajām smadzenēm

Lai gan Pribremam pašam bija nesaprotamas tās daudzās līdzības, kādas pastāv starp smadzenēm un hologrammām, viņš zināja, ka viņa teorijai nav nekādas vērtības, kamēr to neapstiprina pamatīgi eksperimentāli piet adījumi. Un šādus pierādījumus nodrošināja Indiānas universitātes biologs Pauls Piečs (Paul Pietsch). Dīvaini, bet Peičs darbību sāka kā… dedzīgs l'ribrema teorijas pretinieks. Jo sevišķi skeptiska bija viņa attieksme pret Pribrema apgalvojumu, ka atmiņām smadzenēs nav specifiskas novietojuma vietas.

Lai pierādītu, ka Pribremam nav taisnība, Piečs organizēja eksperimentu sērijas un pārbaudes testiem izvēlējās salamandras. Iepriekšējos pētījumos viņš bija atklājis, ka var izņemt tām smadzenes, pašas nenogalinot; tas gan kļuva tādas kā apstulbušas tik ilgi, kamēr smadzeņu nebija, bet, tiklīdz smadzenes tika atjaunotas, salamandru iepriekšējā uzvedība atgriezās.

Piečs secināja: ja salamandras barošanās uzvedība netiek saistīta ar kādu noteiktu vietu smadzenēs, tad tam, kā smadzenes ir novietotas galvā, nevajadzētu būt lielai nozīmei. Ja tam būtu nozīme, tiktu pierādīts Pribrema teorijas nepatiesīgums. Tad viņš apmainīja vietām salamandras smadzeņu kreiso un labo puslodi, tomēr, tiklīdz salamandra atguvās, tā ātri vien atsāka normālu barošanos. Tad viņš paņēma kādu citu salamandru un apgrieza otrādi smadzenes — no augšas uz leju. Atguvusies tā barojās gluži normāli. Viņš nolēma ķerties pie vēl drakoniskākiem pasākumiem. Vairāk nekā 700 operāciju sērijās viņš šķērēja, sajauca, pārdalīja, atdalīja no tā un pat sakapāja bezpalīdzīgo subjektu smadzenes, taču, kad novietoja atpakaļ to, kas bija palicis pāri no smadzenēm, atjaunojās normāla darbība."

Šie un vēl citi atradumi Pieču pārvērta par "piekritēju" un pievērsa pieliekami daudz uzmanības, lai viņa pētījumi kļūtu par kāda televīzijas šova, saukta 60 Minūtes, sastāvdaļu.

Hologrammas matemātiskā valoda

Teorijas, kuras hologrammu padarīja iespējamu, pirmo reizi tika formulētas 1947. gadā un to paveica Deniss Gabors (viņš par savām pūlēm vēlāk saņēma Nobela prēmiju), bet 60. gadu beigās un 70. gadu sākumā Pribrema teorija guva vēl pārliecinošāku atbalstu. Kad Gabors pirmo reizi formulēja ideju par hologrāfiju, viņš nebūt nedomāja par lāzeriem. Viņa mērķis bija uzlabot elektronu mikroskopu, kas tolaik bija visai primitīva un nepilnīga ierīce. Viņa pieeja bija matemātiska, un matemātika, kuru viņš lietoja, bija aprēķini, kurus 18. gadsimtā izgudroja francūzis Žans B. Ž. Furjē (Jean B. ]. Fourier).

Furjē attīstīja matemātisku veidu, kā jebkuru procesu neatkarīgi no sarežģītības pakāpes pārveidot vienkāršā viļņu valodā. Viņš parādīja ari to, kā šīs viļņu formas pēc tam var pārveidot atpakaļ — atjaunot to sākotnējā rakstā. Citiem vārdiem, tieši tāpat kā televīzijas kamera pārveido attēlu elektromagnētiskajās svārstībās un televīzijas tīkls šīs svārstibas pārveido atpakaļ sākotnējos attēlos, tā arī Furjē parādīja, kā matemātiski var sasniegt līdzīgu procesu. Tie vienādojumi, kurus viņš izstrādāja, lai attēlus pārveidotu viļņveida formās un pēc tam atkal atpakaļ, ir pazīstami kā Furjē pārveidojumi jeb Furjē analīze.

Furjē pārveidojumi deva iespēju Gaboram uz hologrāfiskās filmas gabaliņa pārveidot kāda objekta attēlu interferenču raksta neskaidrībā. Tāpat tie deva viņam iespēju atrast veidu, kā šos interferenču veidotos rakstus pēc tam pārveidot atpakaļ — sākotnējā objekta attēlā. Faktiski tas speciālais veselums katrā atsevišķajā hologrammas daļā ir viens no tiem blakus produktiem, kādi rodas, kad attēlu vai modeli pārtulko "Furjē viļņveida valodā".

60. gadu beigās un 70. gadu sākumā dažādi pētnieki sazinājās ar Pribremu un stāstīja viņam, ka atklājuši pierādījumus tam, ka redzes sistēma darbojas kā sava veida frekvenču analizators. Tā kā frekvence ir to viļņu svārstību skaits, kāds notiek vienā sekundē, radās pamatotas aizdomas, ka smadzenes varētu darboties tāpat, kā tas notiek ar hologrammu.

Tomēr tas viss vēl nebija skaidrs līdz pat 1979. gadam, kad Bērklijas neiropsihologi Rasels un Karena de Valuā (De Valois) šo problēmu atrisināja. 1960. gadā veiktie pētījumi bija parādījuši, ka vizuālajā jeb redzes smadzeņu garozā katra šūna ir aprīkota tā, lai atbildētu uz kādu citu modeli: dažas smadzeņu šūnas tiek ierosinātas tad, ja acs saredz horizontālu līniju, daža — vertikālu līniju, utt. Tādējādi daudzi pētnieki secināja, ka šo pievadi smadzenes saņem no tām augsti specializētajām šūnām, kuras sauc par pazīmju ieeeptoriem, un pēc tam kaut kādā veidā saliek to visu kopā, lai nodrošinātu mūs ar pasaules vizuālo redzējumu.

Par spīti šī viedokļa izplatībai, de Valuā pāris juta, ka tā ir tikai daļēja patiesība. Lai pārbaudītu savu pieņēmumu, viņi lietoja Furjē vienādojumus, kas domāti skotu pleda un šaha dēļa rakstu pārveidošanai vienkāršā viļņa lormā. Tad viņi veica pārbaudi, lai redzētu, kā vizuālās smadzeņu garozas šūnas atbild uz šo jauno viļņu veidojumu attēliem. Viņi atklāja, ka smadzeņu šūnas atbildēja nevis uz sākotnējiem attēliem, bet gan uz jaunveidojumiem, kas bija veikti ar Furjē pārveidojumiem. No tā varēja izdarīt vienu vienīgu secinājumu: smadzenes lietoja Furjē matemātiku — to pašu matemātiku, kuru izmantoja hologrāfija, lai vizuālos attēlus ar Furjē valodas palīdzību pārveidotu viļņos.12

Šo de Valuā atklājumu pēc tam apstiprināja neskaitāmas citas laboratorijas visā pasaulē un, lai gan tie vēl nav pierādījumi tam, ka smadzenes ir hologramma, tas tomēr bija pietiekami, lai pārliecinātu Pribremu par šīs teorijas pareizību. Idejas, ka vizuālā smadzeņu garoza atbildēja nevis uz attēliem, bet gan uz dažādu viļņu svārstībām pamudināts viņš sāka no jauna izvērtēt to nozīmi, kāda citās sajūtās ir šīm svārstībām.

Drīz viņš atskārta, ka uz šīs idejas nozīmīgumu 20. gadsimta zinātnieki, iespējams, bija raudzījušies no augšas. Apmēram jau gadsimtu pirms de Valuā atklājuma vācu fiziologs un fiziķis Hermanis fon Helmholcs bija parādījis, ka auss ir šāds svārstību analizators. Vēl nesenāki pētījumi atklāj, ka mūsu smaržu sajūta pamatojas uz to, ko sauc par osmiskajām svārstībām. Bekesi darbs uzskatāmi parādīja, ka āda ir jutīga pret vibrāciju svārstībām, un viņš pat sniedza dažus pierādījumus, ka arī garša var sevī ietvert svārstību analīzi. Interesanti, ka Bekesi matemātiskos vienādojumus, kas viņam palīdzēja paredzēt, kā viņa subjekti atbildēs uz dažādām svārstību frekvencēm, bija ņēmis no Furjē matemātikas.

Dejotājs kā viļņveida forma

Iespējams, ka tomēr vispārsteidzošākais Pribrema atradums bija krievu

zinātnieka Nikolaja Bernšteina atklājums, ka pat fiziskās kustības var ierakstīt smadzenēs, šajā nolūkā izmantojot Furjē viļņu valodu. 20. gadsimta 30. gados Bernšteins cilvēkus ietērpa melnos triko un uz viņu elkoņiem, ceļgaliem un citām locītavām uzzīmēja baltus punktus. Tad novietoja viņus pret melnu fonu un uzņēma filmā dažādas viņu veiktās aktivitātes, tādas kā dejošana, staigāšana, lēkšana, sišana un rakstīšana ar rakstāmmašīnu. Kad viņš šo filmu attīstīja, parādījās tikai baltie punktiņi; tie kustējās augšup lejup — virzoties pāri ekrānam dažādās sarežģītās un plūstošās kustībās. (Sk. 6. att.)

6. attēls. Krievu pētnieks Nikolajs Bernšteins zīmēja baltus punktus uz cilvēkiem un filmēja viņus dejojam uz melna fona. Kad viņš šīs kustības pārveidoja viļņveida valodā, atklājās, ka tās var analizēt, lietojot Furjē matemātiku — to pašu matemātiku, kuru Gabors izmantoja, lai izgudrotu hologrammu.

Lai novērtētu savus atradumus, viņš ar Furjē vienādojumiem analizēja līnijas, kuras aprakstīja punktiņi, un pārveidoja tās viļņu formā. Sev par izbrīnu viņš atklāja, ka šie viļņu raksti sevī ietver tādus "apslēptos rakstus", kas ļāva paredzēt subjekta nākamo kustību ar gandrīz vai collas daļiņas precizitāti.

Pribrems, iepazinies ar Bernšteina darbu, momentāni izprata tajā ietvertās tālākās iespējas. Varbūt tas iemesls, kāpēc šie slēptie raksti parādījās — pēc tam, kad Bernšteins savu subjektu kustības analizēja ar Furjē vienādojumiem, sadalot tās pa svārstību komponentēm —, arī izskaidrotu to ātrumu, kādā iemācāmies daudzus sarežģītus fiziskus vingrinājumus. Piemēram, mēs taču nemācāmies braukt ar velosipēdu, ilgi un mokoši iegaumējot katru procesam nepieciešamā posma īpatnību. Mēs iemācāmies, visu plūstošo kustību aptverot kopumā. Šo kopumu, kas ir tipiski raksturigi tam, kā iemācāmies daudzas fiziskas darbibas, būtu grūti izskaidrot vien tad, ja mūsu smadzenes informāciju uzkrātu mazpamazām. Daudz vieglāk tas saprotams, ja smadzenes analizē šādus uzdevumus pēc Furjē metodes un uztver tos kā vienotu veselumu.

Zinātniskās sabiedrības reakcija

Neraugoties uz daudzajiem pierādījumiem, Pribrema hologrāfiskais modelis joprojām ir ļoti pretrunīgs. Daļa problēmas — ir daudz populāru teoriju par to, kā darbojas smadzenes, un ir pierādījumi to pareizībai. Daži zinātnieki uzskata, ka atmiņu izkliedēto dabu var izskaidrot ar smadzeņu dažādo ķīmisko vielu paisumu un bēgumu. Vēl citi apgalvo, ka tās elektriskās fluktuācijas, kādas pastāv starp lielām neironu grupām, varētu būt atbildīgas par atmiņu un mācīšanos. Katrai skolai ir savi dedzīgi atbalstītāji, un, iespējams, var pilnīgi droši apgalvot, ka Pribrema argumenti vairākumu zinātnieku nebūt nepārliecina. Piemēram, neiropsihologs Frenks Vuds (Frank Wood) no Boumena Greja Medicīnas skolas Vinstonsalemā Ziemeļkarolīnā uzskata, ka "pastāv daži ļoti precīzi atradumi, kuriem hologrāfija būtu nepieciešamais vai pat pirmšķirīgi nozīmīgais izskaidrojums."13 Pribremu pašu šādi paziņojumi mulsina, un tam pretstatā viņš piebilst, ka izdevniecībā sagatavošanas stadijā ir viņa grāmata ar vairāk nekā 500 atsaucēm par šādiem datiem.

Citi pētnieki piekrīt Pribremam. Doktors Larijs Dosejs, agrākais Dalasas pilsētas Medicīniskā hospitāļa priekšnieks, piekrīt, ka Pribrema teorija ir izaicinājums daudziem, jau ilgi pastāvošajiem pieņēmumiem par smadzenēm, bet norāda, ka "daudzus smadzeņu funkciju pētniekus saista šī ideja; ja ne citu iemeslu dēļ, tad kaut vai vienīgi to spilgto neatbilstību dēļ, kādas pastāv ortodoksālajos viedokļos".14

Neirologs Ričards Restaks — radioraidījuma sēriju cikla The Brain autors — atbalsta Doseja viedokli. Viņš vērš uzmanību uz to, ka, lai gan ir ļoti daudz liecību par to, ka cilvēka spējas ir vispusīgi izkliedētas smadzenēs, vairākums pētnieku atbalsta ideju, ka tās funkcijas varētu būt smadzenēs lokalizētas tādā pašā veidā, kā uz kartes var izvietot pilsētas. Restaks uzskata, ka teorijas, kas balstās uz šādu pieņēmumu, ir ne tikai "pārlieku vienkāršotas", bet faktiski darbojas kā tie "konceptuāli ierobežojošie ietērpi", kas neļauj mums atzīt smadzeņu patieso sarežģītību.1S Viņš uzskata: "Hologramma ir ne tikai iespējamais, bet šajā momentā ari labākais modelis, lai izskaidrotu smadzeņu darbību."16

Pribrems sastop Bomu

Pribrems līdz 70. gadiem jau bija sakrājis pietiekami daudz liecību, kas viņu pārliecināja par savas teorijas pareizību. Turklāt viņš šos pieņēmumus pārbaudīja laboratorijā un atklāja, ka atsevišķi neironi motoriskajā smadzeņu garozas daļā selektīvi atbild uz kādu ierobežotu frekvenču joslu — atradums, kas vēl vairāk atbalstīja viņa secinājumus. Jautājums, kas viņu satrauca, bija tāds: ja reiz realitātes attēls smadzenēs vispār nav attēls, bet gan hologramma, tad kā hologramma tā ir? Šī jautājuma dilemma ir līdzīga tai, kāda rodas, ar polaroīda fotokameru uzņemot fotogrāfiju — ļaužu grupu, kas sēž apkārt galdam, un pēc tam, kad šis momentuzņēmums ir attīstīts, atklājas, ka apkārt galdam cilvēku vietā ir vienīgi interferences izraisītu izplūdušu līniju mākoņi. Abos gadījumos pareizi būtu jautāt: kura gan ir īstā realitāte — šķietami objektīvā pasaule, kā to uztver vērotājs/fotogrāfs, vai interferences radīto rakstu izplūdums, kuru fotoaparāts/smadzenes ir pierakstījuši?

Pribrems apzinājās: ja hologrāfisko smadzeņu modeli noved līdz tā loģiskajiem slēdzieniem, tas paver durvis iespējai, ka objektīvā realitāte — šī pasaule, kas sastāv no kafijkrūzītēm, kalnu ainavām, vīksnām un galda lampām, — var pat neeksistēt vai vismaz pastāvēt ne tādā veidā, kā mēs ticam, ka ir. Viņš prātoja, vai nav iespējams, ka patiess ir tas, par ko mistiķi bija runājuši gadsimtiem ilgi, — ka realitāte ir maya (ilūzija) un ka tas, kas atrodas visapkārt, patiesībā ir rezonējoša viļņu formu simfonija — kāda "frekvenču valstība", kas ir pārveidota tajā pasaulē, kādu to pazīstam mēs, un tikai pēc tam, kad tā tiek uztverta ar mūsu sajūtām?

Apzinoties, ka risinājums, kuru viņš meklēja, varēja atrasties arī ārpus paša darbību lauciņa, viņš pēc padoma devās pie sava dēla fiziķa. Dēls ieteica ielūkoties cita fiziķa, vārdā Dāvids Boms, darbā. Kad Pribrems to izdarīja, viņš jutās kā saņēmis strāvas sitienu. Viņš ne tikai atrada atbildi uz savu jautājumu, bet atklāja arī to, ka, pēc Boma viedokļa, viss Visums ir hologramma.

2. nodaļa Kosmoss kā hologramma

Nevar nepabrinīties par to pakāpi, līdz kādai [Boms] spējis sagraut zinātniskās paradigmas cieto veidolu un pastāvēt vientulībā par pavisam jaunu un plašu ideju — tādu, kurai piemita gan iekšējs saturs, gan arī loģisks spēks: spēja izskaidrot tās plašo fizikālo parādību spektru, paraugoties uz to no pavisam negaidīta viedokļa… Teorija ir tik intuitīvi pieņemama, ka daudzi cilvēki spriež — pat ja Visums arī neatbilst veidam, kā to aprakstījis Boms, tam vajadzētu tādam būt.

Džons P. Brigs, F. Deivids Pīts.

Looking Glass Universe

Ceļš, kas Bomu aizveda līdz pārliecībai, ka Visums ir strukturizēts līdzīgi hologrammai, sākās uz pašas matērijas robežas — elementārdaļiņu pasaulē. Viņa interese par zinātni un to, kā lietas darbojas, radās pavisam agri. Vēl jauns puišelis būdams un augdams Vilksbarā Pensilvānijas štatā, viņš izgudroja nepilošu tējkannu un viņa tēvs — veiksmīgs uzņēmējs — skubināja viņu šo ideju pārvērst peļņā. Taču, tā kā pirmie soļi šādā pasākumā bija staigāšana no durvīm pie durvīm, lai apjautātos par noieta tirgu šim izgudrojumam, Boms zaudēja interesi par uzņēmējdarbību.'

Tomēr interese par zinātni saglabājās un neparastā zinātkāre spieda viņu lūkoties uz jauniem augstumiem, kurus pārvarēt. Visizaicinošākos augstumus viņš atrada 30. gados, kad apmeklēja Pensilvānijas Valsts koledžu, jo tieši šeit pirmo reizi aizrāvās ar kvantu fiziku. Šo aizrautību ir viegli saprast. Ta bija jauna un dīvaina "zeme", kuru fiziķi bija atraduši, ielūkojoties atoma sirdī. Ta saturēja daudz brīnumainākas lietas, nekā Kortesš vai Marko Polo jebkad bija sastapuši. Tas, kas šo pasauli padarīja tik intriģējošu, bija: tajā viss izskatījās darbojamies pretēji veselajam saprātam. Tā vairāk izskatījās pēc zemes, kuru pārvalda ar maģiju, nekā kāds dabisks pasaules turpinājums — kāda "Alises Brīnumzemē" valstība, kurā dīvaini spēki bija norma un tas viss, kas bija loģisks, tika apgriezts otrādi.

Viens pārsteidzošs atklājums, kuru izdarīja kvantu fiziķi: ja matēriju sadala arvien mazākos un mazākos gabaliņos, tad tā, iespējams, var sasniegt to punktu, kur šiem gabaliņiem — elektroniem, protoniem un citiem — vairs nepiemitīs parasto objektu īpašības. Piemēram, vairākums sliecas domāt, ka elektrons ir kā mazmazītiņa sfēra vai arī lodīte, kas šaudās apkārt, taču nekas nevar būt tālāk no patiesības… Lai gan dažkārt elektrons rīkojas tā, it kā būtu kāda kompakta neliela daļiņa, fiziķi atklājuši, ka tam patiesībā nepiemīt dimensijas jeb izmērs. Vairākumam to grūti iedomāties, jo mūsu esamības līmenī it visam ir dimensija. Un tajā pašā laikā, ja pamēģināsit izmērīt elektrona platumu, atklāsit, ka to ir neiespējami izdarīt. Elektrons vienkārši nav objekts tajā nozīmē, kā mēs to pazīstam…

Kāds cits atklājums, kuru paveica fiziķi: elektrons sevi var manifestēt vai nu kā daļiņa, vai arī viļņveidīgi. Ja ar elektroniem bombardē izslēgta televizora ekrānu, brīdī, kad tie skars fosforiskās ķimikālijas — to kārtiņu, ar kuru pārklāts ekrāna stikls —, parādīsies mazs gaišs punktiņš. Tā iespaida dēļ, kādu elektrons atstāj uz ekrānu, šis atstātais punkts skaidri atklāj tā daļiņas dabu.

Tomēr tā nav vienīgā forma, kādu spēj pieņemt elektrons. Tas var arī izšķīst izplūdušā enerģijas mākonī un uzvesties tā, it kā būtu telpā izkliedēts vilnis. Kad elektrons sevi parāda kā vilnis, tas var darīt to, ko nevar daļiņa. Ja to virza uz kādu barjeru, kurā izgriezti divi šķēlumi, tas pa abiem šķēlumiem iziet cauri vienlaikus. Kad viļņveida elektroni cits ar citu saduras, tie rada interferences rakstus. Elektrons, līdzīgi kā kāds no folkloras ņemts formu pārveidotājs, var sevi parādīt gan kā daļiņa, gan kā vilnis.

Šī hameleoniskā spēja ir pierasta parādība visām elementārdaļiņām. Ta piemīt ari visām tām lietām, par kurām reiz domāja, ka tās izpaužas tikai kā viļņi. Gaisma, gamma stari, radioviļņi, rentgenstari — visi no viļņiem var pārveidoties par daļiņām un atkal atpakaļ. Patlaban fiziķi domā, ka visus fenomenus, kādus sastop elementārdaļiņu pasaulē, nevajadzētu klasificēt vienīgi kā viļņus vai daļiņas, bet gan kā vienotu kategoriju, kopīgu kaut kam

I.īdam, kas vienmēr ir abējāds. Šo kaut ko sauc par quanta (kvantiem), un li/.iķi domā, ka tie ir pamatmateriāls, no kura veidots Visums. [4]

Iespējams, ka vispārsteidzošākais ir tas, ka pastāv kādi apburoši pier.i diļumi tam, ka vienīgā reize, kad kvanti sevi parāda kā daļiņas, ir tad, kad… jus tos uzlūkojat. Piemēram, eksperimenti parāda, ka tad, ja elektronu ne viens nenovēro, tas vienmēr ir vilnis. Fiziķi to secinājuši tāpēc, ka ir spējuši uzkonstruēt gudras stratēģijas, lai izsekotu, kā elektrons uzvedas, kad to neviens nenovēro. (Jāpiebilst, ka tas ir tikai viens šo liecību skaidrojuma veids un nav visu fiziķu viedoklis, un, kā redzēsim tālāk, arī pašam Bomam ir dažādi skaidrojumi.)

Tas viss vairāk šķiet saistīts ar maģiju, nevis tāda veida darbībām, pie kādām esam raduši — pie tā, ko sagaidām no dabiskās pasaules. Iedomājieties: jums pieder boulinga bumba, kas ir boulinga bumba tikai tad, kad jūs uz to skatāties. Ja jūs no visām pusēm šo boulinga līniju apsmidzinātu ar laiku un sūtītu šo "kvantu" boulinga bumbu uz ķegļu pusi, tā šajā talka pūderī atstātu vienu līniju, kamēr jūs to vērojat. Tomēr, ja laikā, kamēr tā pārvietojas, jūs pamirkšķinātu acis, kādu sekundi vai divas neskatoties, šī boulinga bumba vairs neatstātu sliedi, bet gan platu viļņotu lenti — līdzīgu lai viļņveida kustībai, kādu tuksneša smiltīs atstāj čūska, sāniski aizslīdot pāri smiltīm. (Sk. 7. att.)

7. attēls. Fiziķi ir atraduši pārliecinošus pierādījumus, ka elektroni un citi "kvanti" sevi pasniedz kā daļiņas tikai tad, kad jūs tos uzlūkojat. Pārējā laikā tic darbojas kā viļņi. Tas ir tikpat dīvaini kā tas, ja jums piederētu boulinga bumba, kas atstāj vienu izteiktu līniju tikmēr, kamēr jūs uz to skatāties, bet viļņveida kustības rakstu katru reizi, kad vien samirkšķināt acis.

Šāda situācija ir salīdzināma ar to, ar kādu sastapās kvantu fiziķi, kad pirmo reizi atrada liecības, kas apstiprina, ka kvanti apvienojas daļiņās tikai tad, ja tos novēro. Fiziķis Niks Herberts, šī skaidrojuma atbalstītājs, teic, ka tas dažkārt viņam licis iedomāties, ka pašam aizmugurē pasaule vienmēr ir "radikāli neskaidra un viena nebeidzami plūstoša kvantu zupa". Tomēr, kad vien viņš pagriežas un mēģina šo zupu ieraudzīt, skats nekavējoties iesaldē to un pagriež atpakaļ ierastajā realitātē. Viņš uzskata, ka tas mūs visus padara par tādu kā mazu Midasu — leģendāro karali, kas nekad neiepazina, kā ir sajūtams zīds vai cilvēka rokas glāsts, jo itin viss, kam viņš pieskārās… pārvērtās zeltā. Herberts saka: "Cilvēki līdzīgā veidā nevar pieredzēt kvantu realitātes īsto dabu, jo itin viss, ko mēs aizskaram, pārvēršas matērijā."2 [5]

Boms un savstarpējā mijiedarbība

Kāda īpatnība, kura Bomu jo sevišķi ieintriģēja, bija dīvainais savstarpējās mijiedarbības stāvoklis, kas šķita eksistējam starp acīmredzami nesaistītiem notikumiem. Vienlīdz mulsinoši šķita, ka vairākums fiziķu šim fenomenam tiecās pievērst pavisam maz uzmanības. Faktiski — viens no pašiem slavenākajiem savstarpējās saistības piemēriem jau ilgus gadus gulēja, paslēpts vienā no kvantu fizikas pamatpienēmumiem, pirms to kāds vispār pamanīja.

Šo pieņēmumu bija veicis viens no kvantu fizikas tēviem — dāņu fiziķis Nils Bors. Viņš norādīja: ja elementārdaļiņas sāk eksistēt vienīgi novērotāja klātbūtnē, tad nav nekādas jēgas runāt par kādas daļiņas īpašībām un raksturīgajiem lielumiem kā eksistējošiem ārpus tā, ko viņi novēro. Tas daudzus fiziķus kaitināja, jo liela zinātnes daļa balstās tieši uz parādību īpašību atklāšanu. Tomēr, ja novērošanas darbība faktiski palīdzēja radīt tādas īpašības, ko tad tas galu galā vēsta par zinātnes nākotni?

Viens no zinātniekiem, kam Bora apgalvojumi šķita traucējoši, bija Einšteins. Par spīti nozīmei, kāda Einšteinam bija kvantu teorijas attīstīšanā, viņš nebūt nebija iepriecināts par to kursu, kādu bija uzņēmusi šī vēl nepieredzējusī zinātne.

Par sevišķi apstrīdamu viņš uzskatīja Bora apgalvojumu, ka daļiņai nepiemīt īpašības, kamēr tās netiek novērotas, jo, apvienojot to ar pārējiem kvantu fizikas atklājumiem, tas netieši norādīja, ka elementārdaļiņas ir s,iv starpēji saistītas — tādā veidā, ko Einšteins pats uzskatīja par neiespējamu.

Šis atradums bija atklājums, ka daži elementārdaļiņu procesi rada daļiņu pāri, kam piemīt vienādas vai ļoti līdzīgas īpašības. Attiecinot to uz kādu sevišķi nestabilu atomu, fiziķi to nosauca par pozitroniju. Pozitronija atoms sastāv no elektrona un pozitrona (pozitrons ir elektrons, kam piemīt pozitīvs lādiņš). Ta kā pozitrons ir elektrona antidaļiņa, tās var savstarpēji anihileties un sabrukt divos gaismas kvantos jeb fotonos, kas aizceļos divos pretējos virzienos (pārveidošanās spēja, no vienas daļiņas pārtopot par kādu citu, ir tik vien kā kāda cita kvantu spēja). Saskaņā ar kvantu fiziku nav svarīgi, cik tālu šie fotoni ceļo — tos mērot vienmēr varēs konstatēt, ka tiem piemīt pilnīgi vienādi polarizācijas leņķi. (Polarizācija ir fotona viļņveida dabas telpiskā orientācija, kad tas ceļo prom no sākotnējā avota.)

193S. gadā Einšteins un viņa kolēģi Boriss Podoļskis un Natans Rozens publicēja tagad plaši zināmo rakstu, sauktu Can Quantum Mechanical Description of Physical Reality Be Considered Complete? Tajā viņi izskaidroja, kāpēc šādu dvīņu daļiņu esamība pierāda, ka Boram varētu arī nebūt taisnība. Kā viņi atzīmēja, divām šādām daļiņām, piemēram, fotoniem, kas radušies pozitronija sabrukšanas laikā, var ļaut ceļot vienam no otra neatkarīgi lielus attālumus. [6]

Pēc tam fotonus var pārķert un izmērīt to polarizācijas leņķus. Ja šīs polarizācijas tiek mērītas tieši vienā un tajā pašā momentā un tās ir vienādas, kā jau to paredz kvantu fizika, un ja Boram bija taisnība, un tādas īpašības kā polarizācija nenokļūst eksistencē (līdz brīdim, kamēr to izmēra), tad tas rosina domāt, ka šie divi fotoni kaut kādā veidā viens ar otru momentāni sazinās, lai zinātu, par kādu polarizācijas leņķi vienoties. Problēma ir tā, ka saskaņā ar Einšteina speciālo relativitātes teoriju nekas nevar ceļot ātrāk par gaismas ātrumu, kur nu vēl momentāni, jo tas būtu līdzvērtīgi laika barjeras pārsniegšanai un atvērtu durvis visu veidu nepieņemamiem paradoksiem. [7]

Einšteins un viņa kolēģi bija pārliecināti, ka nav tāda saprātīga realitātes definējuma, kas atļautu šādu — ātrāku par gaismas ātrumu — savstarpējo saistību pastāvēšanu, un tādējādi Boram nevajadzētu būt taisnībai.3 Viņu arguments ir pazīstams kā Einšteina-Podoļska-Rozena paradokss jeb EPR paradokss.

Boru nesatrauca Einšteina iebildumi. Tā vietā, lai domātu, ka notiek kāda komunikācija, kas ir ātrāka par gaismas ātrumu, viņš piedāvāja citu skaidrojumu. Ja elementārdaļiņas līdz novērošanas brīdim neeksistē, tad tās vairs nav jāuzskata par neatkarīgām "lietām". Tādējādi Einšteins savu argumentu balstīja uz kļūdas, jo apskatīja šīs dvīņu daļiņas kā atsevišķi pastāvošas. Tas bija daļa no kādas neredzamas sistēmas, un tātad nebija nekādas jēgas par tām domāt citādi.

Savulaik vairākums zinātnieku nostājās Bora pusē, un viņiem ar šī paredzēšanas izskaidrojuma saturu pietika. Viens faktors, kas piedalījās Bora triumfa vairošanā, bija tas, ka parādību paredzēšanā pati kvantu fizika bija īpaši sekmīga; tikai daži zinātnieki piekrita apsvērt iespējamību, ka tā ir kaut kādā veidā kļūdaina. Turklāt — kad Einšteins ar kolēģiem pirmoreiz izvirzīja šo piedāvājumu par daļiņām dvīņiem, šāds eksperiments patiesībā netika izdarīts tehnisku un citu iemeslu dēļ. Tas iespēju visu izmest no prāta padarīja vēl vieglāku. Tas ir visai dīvaini, jo, lai gan Bors bija formulējis savu pamatojumu, lai pretotos Einšteina uzbrukumam kvantu teorijai, kā vēl redzēsim, šis Bora uzskats — ka elementārdaļiņu sistēmas ir nedalāmas — ir vienlīdz fundamentāli norādījumi par realitātes dabu. Ironiski, ka ari šie norādījumi tika ignorēti un vēlreiz visa potenciālā savstarpējās saistības nozīmība tika "paslaucīta zem tepiķīša".

Dzīvā elektronu jūra

Savas fiziķa karjeras iesākumā Boms arī pieņēma Bora nostāju, taču pats turpināja brīnīties par Bora un viņa sekotāju intereses trūkumu — jautājumā par savstarpējo saistību. Pēc Pensilvānijas Valsts koledžas beigšanas viņš apmeklēja Kalifornijas universitāti Bērklijā un pirms doktora grāda saņemšanas 1943. gadā strādāja Lorenča Bērklijas Radiācijas laboratorijā. Šeit viņam bija pārsteigums — viņš atklāja, ka, nokļuvuši plazmā, elektroni pārstāja uzvesties kā indivīdi un uzvedās tā, it kā būtu daļa no kāda lielāka un savstarpēji saistīta veseluma. Lai gan to individuālās kustības izskatījās nejaušas, liels skaits elektronu spēja radīt pārsteidzoši labi organizētus efektus. Līdzīgi amēbas tipa radībām plazma pastāvīgi sevi reģenerēja un visus netīrumus ieslēdza ar valni — tieši tāpat, kā bioloģiski organismi var pārklāt ar cistu kādu svešķermeni.4 Bomu šīs organiskās spējas tā pārsteidza, ka vēlāk viņš to komentēja: viņam bijis iespaids, ka šī elektronu jūra ir "dzīva".5

1947. gadā Boms pieņēma Prinstonas universitātes profesūras asistenta vietu, kas liecināja, cik augstu viņš tika vērtēts, un šeit savus agrākos Bērklijā veiktos pētījumus vēl paplašināja, lai pētītu elektronu uzvedību metālos. Un atkal viņš atrada, ka šķietami nejaušas individuālo elektronu kustības kaut kā kopumā pamanījās radīt augstu organizētus efektus. Līdzīgi plazmām, kuras viņš jau bija pētījis Berklijā, te vairs nebija situācijas ar tikai diviem elektroniem, no kuriem katrs darbojās tā, it kā viens zinātu, ko darīs otrais, bet gan vesels da|iņu okeāns, kurā katra daļiņa darbojās tā, it kā zinātu, ko dara neskaitāmie triljoni citu daļiņu. Boms šādas kolektīvās elektronu kustības nosauca par plazmoniem, un to atklāšana nostiprināja viņa fiziķa reputāciju.

Boma vilšanās

Šīs savstarpējās saistības sajūtas nozīmīgums, kā ari pieaugošā neapmierinātība ar dažiem valdošajiem viedokļiem fizikā lika Bomam arvien vairāk satraukties par Bora kvantu teorijas interpretāciju. Pēc triju gadu ilgas šī priekšmeta pasniegšanas Prinstonā viņš nolēma uzlabot savu izpratni, uzrakstot mācību grāmatu. To pabeidzis, viņš joprojām nebija apmierināts ar to, ko apgalvo kvantu fizika, un izsūtīja grāmatas kopijas Boram un Einšteinam, lai pavaicātu viņu viedokli. No Bora viņš atbildi nesaņēma, bet Einšteins ar viņu sazinājās un sacīja: ja reiz viņi abi atrodas Prinstonā, ir jāsatiekas un šī grāmata jāapspriež. Pirmajai tikšanās reizei bija lemts pārtapt par spraigu sarunu sēriju sešu mēnešu garumā… Einšteins ar aizrautību pavēstīja Bomam, ka vēl nekad neesot redzējis tik skaidri pasniegtu kvantu teoriju. Tomēr viņš atzina, ka joprojām — tieši tāpat kā Boms — pats ar šo teoriju nav apmierināts.

Sarunās abi vīri atklāja, ka viņiem nebija nekādu citu sajūtu, izņemot apbrīnu par šīs teorijas spēju paredzēt parādības. Viņus satrauca, ka tā nesniedza nekādu reālu veidu, kā aptvert pasaules pamatstruktūru. Bors un viņa sekotāji apgalvoja, ka kvantu teorija ir pilnība un ka nav iespējams nonākt pie kādas vēl skaidrākas izpratnes, kas notiek kvantu valstībā. Tas bija tāpat, kā pateikt, ka aiz elementārdaļiņu ainavas nepastāv nekāda dziļāka īstenība — nav vairs atrodamas nekādas turpmākas atbildes. Un tas kaitināja abus — Bomu un Einšteinu —, pastiprinot viņu filozofisko jūtīgumu. Šo tikšanos gaitā viņi apsprieda vēl daudz citu lietu, taču Boma domās jaunu nozīmīgumu it sevišķi guva šie uzskati. Saskarsmes ar Einšteinu iedvesmots, viņš pieņēma savas bažas par kvantu fiziku kā vērtību un nosprieda, ka ir taču jābūt kādam alternatīvam redzējumam. Kad 1951. gadā tika izdota viņa mācību grāmata Quantum Theory, to apsveica kā klasiku, bet tā bija klasika par kādu priekšmetu, kam pats Boms pilnībā jau vairs neuzticējās. Viņa darbīgais prāts, kas vienmēr meklēja kādus dziļākus skaidrojumus, jau bija labāka ceļa meklējumos, kā aprakstīt īstenību.

Jauns lauka veids un lode, kas nogalināja Linkolnu

Pēc sarunām ar Einšteinu Boms mēģināja atrast alternatīvu Bora skaidrojumam. Viņš sāka ar pieņēmumu, ka tādas daļiņas kā elektroni patiešām pastāv novērotāju prombūtnē. Viņš arī pieņēma to, ka zem šīs Bora neredzamās sienas pastāv kāda vēl dziļāka realitāte — kāds pakārtots kvantu līmenis, kas joprojām gaida, lai zinātne to atklāj. Attīstot šo priekšnoteikumu, viņš atklāja, ka, piedāvājot šajā pakārtotajā līmenī jauna tipa lauka pastāvēšanu, spēj izskaidrot kvantu fizikas atradumus tikpat labi kā Bors. Piedāvāto jauno lauku Boms nosauca par kvantu potenciālu un teorētiski sprieda, ka līdzīgi gravitācijai tas izplatās pa visu kosmosu. Tomēr pretēji gravitācijas laukiem vai magnētiskajiem laukiem tā iespaids ar attālumu nemazinās. Šis iespaids gan bija ļoti vājš, taču vienādi spēcīgs it visur. Savu alternatīvo kvantu teorijas skaidrojumu Boms publicēja 1952. gadā.

Atbilde uz šo jauno pieeju galvenokārt bija noraidoša. Daži fiziķi bija tik pārliecināti par alternatīvu neiespējamību, ka uz karstām pēdām noraidīja viņa idejas. Vēl citi dedzīgi uzbruka viņa loģiskajiem spriedumiem. Galu galā — visi šādi pierādījumi sākotnēji šķietami balstījās uz filozofiskājām atšķirībām, taču tam nebija nozīmes. Bora viedoklis jau tik dziļi bija ietamborēts fizikā, ka Boma alternatīva tika uzlūkota kā kas līdzīgs ķecerībai.

Par spīti šo uzbrukumu skarbumam, Boms savā pārliecībā, ka īstenībā te ir kaut kas vairāk, nekā Bora uzskati pieļāva domāt, palika nelokāms. Viņš sajuta arī to, ka zinātne šajā perspektīvā — attiecībā uz jaunu ideju pieejamību, kāda bija viņa personīgā, — bija par daudz ierobežota, un 1957. gadā grāmatā Causality and Chance in Modern Physics viņš iztirzāja dažus filozofiskos pieņēmumus, kas saistījās ar šādu attieksmi. Viens no tiem bija plaši izplatītais pieņēmums, ka jebkurai atsevišķai teorijai — tādai kā kvantu teorijai — iespējams būt pabeigtai. Boms šo pieņēmumu kritizēja, norādot, ka daba varētu būt arī bezgalīga. Tā kā jebkurai teorijai nav iespējams izskaidrot kaut ko tādu, kas ir bezgalīgs, Boms ierosina, ka zinātniskie pētījumi daudz labāk sekmētos, ja pētnieki atturētos no vēlmes izdarīt šādus pieņēmumus.

Grāmatā viņš polemizēja par to, ka arī pats veids, kā zinātne uzlūko cēlonību, ir pārāk ierobežots. Valdīja uzskats, ka vairākumam parādību ir tikai viens jeb daži iemesli. Tomēr Boms juta, ka parādībām varētu būt arī neskaitāms skaits cēloņu. Piemēram, ja jūs kādam vaicātu, kas izraisīja Ābrama Linkolna nāvi, viņš varētu atbildēt, ka tā bija lode, kas atradās Džona Vilksa Būta revolveri. Tomēr pilnīgam visu iemeslu uzskaitījumam, kas veicināja Linkolna nāvi, būtu jāietver sevī visi tie notikumi, kas noveda pie šāda ieroča attīstības; visi faktori, ka rosināja Būta vēlmi nogalināt Linkolnu; visi tie soļi cilvēku rases evolūcijā, kuri atļāva attīstīties rokai, kas spēj noturēt revolveri, un tā joprojām. Boms pieļāva, ka lielāko tiesu šo plašo iemeslu kaskādi, kas rada attiecīgo iedarbību, var ignorēt, taču viņš joprojām uzskatīja, ka zinātniekiem ir svarīgi atcerēties, ka nekāda vienkārša cēloņa un seku attiecība nekad nav bijusi atdalāma no Visuma kā veseluma.

Ja vēlaties uzzināt, kur atrodaties, pajautājiet vietējiem

Šajā savas dzīves posmā Boms turpināja precizēt alternatīvo pieeju kvantu fizikai. Papētot rūpīgāk kvantu potenciālu, viņš atklāja, ka tam piemīt

īpašības, kas saistās ar vēl radikālāku attālināšanos no vecās, domāšanas.

Viena no tām bija kopības nozīmīgums. Klasiskā fizika vienmēr kādas sistēmas stāvokli uzlūkoja kā tās atsevišķo daļu savstarpējās mijiedarbības rezultātu. Tomēr kvantu potenciāls šo uzskatu atspēkoja, norādot, ka daļu uzvedība faktiski organizēta kā vienots veselums. Te Bora apgalvojums, ka elementārdaļiņas nav neatkarīgas "lietas", bet ir daļa no kādas neredzamas sistēmas, ne tikai derēja, bet, ejot vēl vienu soli tālāk, pat ierosināja domu, ka šis veselums kaut kādā veidā bija vēl primārāka realitāte.

Tas izskaidroja arī to, kā tieši plazmā un citos speciālos stāvokļos elektroni varēja uzvesties kā savstarpēji vienots veselums. Kā apgalvoja Boms, tādi "elektroni nav izkliedēti tāpēc, ka ar kvantu potenciāla darbību visa sistēma veic koordinētu kustību, kas vairāk līdzinās baleta dejai nekā neorganizētu ļaužu pūlim". Viņš vēlreiz akcentē, ka "šāda kvantu darbības vienotība ir tuvāka dzīvas būtnes labi koordinētai funkcionēšanas vienotībai nekā tā tipa vienotībai, kādu iegūst, saliekot kopā mašīnas daļas".6

Kāda pat vēl pārsteidzošāka kvantu potenciāla īpatnība bija tā līdzdalība atrašanās vietā. Mūsu ikdienas dzīvē lietām ir ļoti specializēta atrašanās vieta, bet Boma kvantu fizikas skaidrojums norādīja, ka subkvantu līmeni — tajā līmenī, kurā darbojas kvantu potenciāls, — vieta kā tāda pārstāj eksistēt. Visi telpas punkti kļūst vienādi attiecībā pret citiem punktiem telpā, un tad nav jēgas runāt par kaut ko, esam atsevišķi no kaut kā cita. Fiziķi šo īpašību sauc par "nelokalitāti".

Kvantu potenciāla nelokalitātes aspekts deva iespēju Bomam izskaidrot saistību starp dvīņu daļiņām, nepārkāpjot speciālās relativitātes aizliegumu: neatļaut kaut kam ceļot ātrāk par gaismas ātrumu. Lai to ilustrētu, viņš piedāvā šādu analoģiju: iedomājieties akvārijā peldošu zivi. Iedomājieties arī to, ka nekad iepriekš neesat redzējuši ne zivi, ne arī akvāriju un jūsu zināšanas par tiem ir vienīgi no divām televīzijas kamerām, no kurām viena virzīta uz akvārija priekšpusi, bet otra — uz tā sāniem. Ja paskatāties uz šo divu televizoru monitoriem, jūs kļūdaini varat pieņemt, ka ekrānā redzamās zivis ir atsevišķas būtnes. Galu galā, katrs attēls būs mazliet citāds, jo kameras novietotas dažādos leņķos. Tomēr, vērošanu turpinot, pamazām aptversit, ka starp šīm divām zivīm pastāv kaut kāda kopsakarība. Kad viena pagriežas, arī otra — atbilstoši, tomēr mazliet citādi pagriežas. Kad viena uzlūko fasādi, otra skatās uz sāniem, un tā joprojām. Ja šo situāciju pilnībā nepārzināt, jūs varat kļūdaini secināt, ka zivis momentāni sazinās viena ar otru, taču tā ne-

8. attēls. Borns uzskata, ka elementārdaļiņas savā starpā ir saistītas tādā pašā veidā kā zivju attēli šajos divos televizoru monitoros. Lai gan daļiņas, tādas kā elektroni, šķiet pastāvam cita no citas neatkarīgi, vēl kādā dziļākā realitātes līmenī — tajā līmenī, kas ir līdzīgs akvārijam, — tie patiesībā ir tik vien kā kādas dziļākas kosmiskās vienotības dažādi aspekti.

notiek. Nekāda komunikācija starp tām nenotiek tāpēc, ka dziļākā realitātes līmenī — akvārija realitātes līmenī — šīs divas zivis patiesībā ir viena un tā pati zivs. Boms apgalvo, ka tieši tā notiek arī starp divām daļiņām — tādām kā tie divi fotoni, kas tiek emitēti, pozitronija atomam sabrūkot. (Sk. 8. att.)

Patiešām — kā kvantu potenciāls caurvij visu kosmosu, tā visas daļiņas ir nelokāli savstarpēji savienotas. Aina, ko attīstīja Boms, arvien vairāk un vairāk vairs nelīdzinājās tai, kurā elementārdaļiņas cita no citas bija šķirtas un pārvietojās pa kosmosa vakuumu. Tas jau bija kas tāds, kurā visas lietas bija daļa no kāda nesaraujama tīkla telpas, kas bija īsts un tikpat procesiem bagāts kā tā matērija, kas pa to pārvietojās.

Vēl joprojām Borna idejas fiziķus nespēja pārliecināt, tomēr dažos tās uzjundīja interesi. Viens no viņiem bija Džons Stjuarts Beils (John Stewart Bell), fiziķis teorētiķis CERN — kodolfizikas pētījumu centrā Šveicē, netālu no Ženevas. Līdzīgi Bomam, arī viņu vairs neapmierināja kvantu teorija, un viņš juta, ka jābūt kādai alternatīvai. Kā viņš vēlāk sacīja: "1952. gadā es ieraudzīju Boma rakstu. Viņa ideja bija: papildināt kvantu mehāniku pasakot, ka pastāv vēl kādi noteikti mainīgie lielumi, — papildus tiem, par kuriem jau visi zināja. Tas mani ļoti ietekmēja."7

Bells atskārta, ka Boma teorija saistījās ar nelokalitātes esamību un interesējās, vai pastāv kāds veids, kā pārbaudīt tā pastāvēšanu eksperimentāli. Viņa prātā šī doma uzkavējās gadiem, līdz 1964. gada brīvdienas deva viņam laiku pievērst tai visu uzmanību. Viņš ātri nonāca līdz elegantam matemātiskam pierādījumam, kas atklāja, kā tieši varētu veikt šādu eksperimentu. Vienīgā problēma — tehniski tas prasīja precizitāti, kāda vēl nebija pieejama. Lai droši pārliecinātos, ka tādas daļiņas, kas tika apskatītas EPR paradoksā (nelietoja normālus sazināšanās līdzekļus), šī eksperimenta darbības jāveic bezgalīgi īsā momentā — tādā, lai gaismas staram nebūtu iespēju šķērsot to attālumu, kas šīs abas daļiņas šķir. Tas nozīmēja, ka eksperimentā lietojamiem instrumentiem vajadzēja izpildīt visas nepieciešamās darbības dažu sekundes tūkstošu miljondaļiņu laikā.

Ienāciet hologrammā

Līdz 20. gadsimta 50. gadu beigām Boms jau bija sastapies ar "makartismu" un kļuvis par Bristoles universitātes pētnieku kopas dalībnieku Anglijā. Šeit kopā ar studentu, nākamo zinātnieku Jakiru Aharonovu viņš atklāja vēl kādu citu svarīgu nelokālās saistības piemēru. Boms un Aharonovs atrada, ka īpašos apstākļos elektrons spēj "sajust" magnētiskā lauka klātbūtni tādā apvidū, kur atrast kādu elektronu vispār ir nulles iespējamība. Šo parādību tagad pazist kā Aharonova-Boma efektu. Kad abi vīri pirmo reizi par to paziņoja rakstveidā, daudzi zinātnieki neticēja, ka tāds efekts ir iespējams. Pat šodien, lai gan šis efekts apstiprināts daudzos eksperimentos, vēl pastāv daudz skepticisma atlieku, un laiku pa laikam ziņojumos strīdās par tā esamību.

Kā jau vienmēr, Boms bez liekām emocijām turpināja būt par "balsi no pūļa" kura drosmīgi paziņo, ka… "karalis ir pliks". Kādā pāris gadu vēlāk sniegtajā intervijā viņš piedāvāja vienkāršu rezumē filozofijai, kas bija viņa drosmes pamatā: "Ilgtermiņā pieķerties ilūzijām ir daudz bīstamāk nekā skatīties faktiem tieši sejā."8

Tomēr šis ierobežotais atsauksmju klāsts uz viņa idejām par veselumu un nelokalitāti, kā ari paša nespēja saredzēt tālāko ceļu, lika viņam pievērst uzmanību citiem virzieniem. Tas viņu noveda pie tā, lai 60. gados ciešāk palūkotos uz kārtību. Klasiskā zinātne visā visumā lietas iedalīja divās kategorijās: tajās, kurām piemīt atsevišķo sastāvdaļu sakārtotība, un tajās, kurā šis sastāvdaļas ir haotiskas vai izvietotas nejauši. Sniegpārsliņas, datori un visas dzīvās lietas ir sakārtotas. Uz grīdas nomestu kafijas pupiņu sauja, eksplozijas atstāts juceklis, ruletes spēles radītās nejaušo ciparu sērijas I ie visi ir nesakārtoto sistēmu piemēri.

Iedziļinoties šajā jautājumā, Boms atklāja, ka arī sakārtotībā pastāv ilažādi līmeņi. Dažas lietas bija daudz vairāk sakārtotas nekā citas, līdz ar to Visumā, iespējams, eksistē neskaitāms daudzums sakārtotu hierarhiju. Boms atskārta, ka ari tās lietas, kuras saredzam kā nekārtību, patiesībā nemaz tādas nav. Var būt, ka sakārtotība tur ir tik bezgalīgi augstā pakāpē, ka tikai šķiet esam nejauša. (Interesanti, ka matemātiķi nevar pierādīt nejaušību, un, lai gan dažas ciparu secības tiek ievietotas nejaušību kategorijā, tas nav nekas vairāk par izglītotiem minējumiem.)

Nodarbināts ar šīm domām, Boms BBC televīzijas pārraidē ieraudzīja kādu ierīci, kas viņam palīdzēja šīs idejas attīstīt tālāk. Šī ierīce bija speciāls trauks, kurā atradās liels rotējošs cilindrs. Šaurā telpa starp cilindru un trauku bija piepildīta ar glicerīnu — biezu, caurspīdīgu šķidrumu —, un šajā glicerīnā nekustīgi peldēja tintes piliens. Bomu ieinteresēja šis: kad cilindra rokturis pagriezās, tintes pile izpletās pa sīrupaino glicerīnu un šķita pazūdam, taču, tiklīdz rokturi pagrieza atpakaļ — pretējā virzienā, tā šīs knapi pamanāmās tintes pēdas lēnām apvienojās un atkal izveidoja šo pilienu. (Sk. 9. att.) [8]

Boms raksta: "Tas manī momentāni uzšķīla domu par ko ļoti būtisku attiecībā uz pašu sakārtotības jautājumu, jo tintei, kura bija izšķīdusi, piemita "apslēpta" — (t. i., nemanifestēta) kārtība, kas tika atklāta tad, kad to atkal atjaunoja. Taču, runājot ikdienas valodā, mēs teiktu: glicerīnā izšķīdusi tinte atradās "nekārtības" stāvoklī. Tas ļāva man saredzēt to, ka šeit jābūt iesaistītiem jauniem kārtības līmeņiem."9

Šis atklājums Bomu ļoti iedvesmoja, jo sniedza jaunu veidu, kā uzlūkot daudzas no viņa apcerētajām problēmām. Drīz vien pēc saskarsmes ar tintes-glicerīna ierīci viņš atskārta vēl labāku metaforu, lai saprastu kārtību — tādu kārtību, kas ļāva viņam ne tikai savākt vienkopus daudzo gadu

9. attēls. Ja tintes pilienu ievieto traukā ar glicerīnu un tā iekšpusē esošo cilindru pagriež, piliens šķiet izšķīstam un pazūdam. Tomēr, ja cilindru pagriež pretējā virzienā, piliens atkal apvienojas vienuviet. Boms lieto šo fenomenu kā piemēru tam, ka sakārtotība var būt vai nu manifestēta (izteikta), vai arī apslēpta (slēpta).

domu strēmeles, bet ari to veikt ar tādu spēku un izskaidrojuma loģiku, kas šķita kā speciāli darināta šim mērķim. Šī metafora bija hologramma.

Tiklīdz Boms sāka apdomāt hologrammu, viņš saprata, ka tā sniedz jaunu veidu, kā izprast pašu kārtību. Līdzīgi tintes pilienam, kas pazuda dispersijas stāvoklī, šie interferences raksti, kurus pierakstīja uz hologrāfiskas filmas gabaliņa, arī pazuda parastas acs skatam. Tiem abiem piemīt tā sakārtotība, kas ir apslēpta vai ietīta, — daudzējādā ziņā tāpat, kā tas ir ar katru elektronu. Tomēr tas nebūt nebija vienīgais ieskats, ko deva hologramma.

Jo vairāk Boms domāja, jo pārliecinātāks kļuva, ka arī Visums, kas savā darbībā faktiski lietoja hologrāfiskos principus, pats bija viena milzīga peldoša hologramma, un šī atskārsme viņam ļāva visus savus dažādos ieskatus savākt vienkopus un kristalizēt vienotā veselumā. Pirmo ziņojumu par Visuma hologrāfisko izskatu viņš publicēja 20. gadsimta 70. gadu sākumā un 80. gados jau sniedza nobriedušu domu esenci grāmatā Wholeness and The Implicate Order. Tajā viņš izdarīja ko vairāk, nekā tikai sasaistīja vienkopus veselu ideju miriādi. Viņš tās pārcēla pavisam jaunā veidā, kā uzlūkot realitāti, un tas bija tikpat elpu aizraujoši, cik radikāli.

Salocītas sakārtotības un atraisītās realitātes

Viens no Boma vissensacionālākajiem apgalvojumiem ir tas, ka visa mūsu taustāmā ikdienas dzīves realitāte patiesībā ir sava veida ilūzija, kas ir līdzīga hologrāfiskam attēlam. Zem tās pastāv kāds dziļāks esamības līmenis — plašs un daudz pirmatnējāks realitātes līmenis, kurā rodas visi mūsu h/.ikālās pasaules objekti un parādības — daudzējādā ziņā tādā pašā veidā, Li no gabaliņa hologrāfiskas filmas veidojas hologramma. Boms šo dziļāko M'.ilitātes limeni nosauc par "iesaistīto (kas nozīmē "salocīto") kārtību", un par mūsu pašu esamības līmeni viņš atsaucas kā par eksplicēto vai "izvērsto l> artību".

Šos terminus viņš lieto tāpēc, ka visu formu manifestāciju Visumā viņš saredz kā rezultātu tām neskaitāmajām ielocēm un izvērsumiem, kādi pastāv .larp šīm divām sakārtotībām. Piemēram, Boms uzskata, ka elektrons nav viena lieta, bet gan kopums vai pat vesels ansamblis, kas ir salocīts visā telpā. Kad kāds instruments pamana tā viena elektrona klātbūtni — tā notiek vienkārši tāpēc, ka bija pavēries viens šī elektronu ansambļa aspekts, līdzīgi l ,un, kā noteiktā vietā glicerīnā parādās tintes piliens. Ja izskatās, ka elektrons pārvietojas, tā tas notiek, pateicoties šādu atvēršanos un ielocīšanos sērijām.

Citiem vārdiem, elektroni un citas daļiņas ir ne vairāk neatkarīgas vai pastāvīgas kā ūdens forma, kas geizera veidā šaujas ārā no strūklakas. Tas liek uzturētas ar pastāvīgu padevi no iesaistītās sakārtotības un tad, kad daļiņa šķiet esam iznīcināta, tā nekur nav pazudusi. Tā ir tikai ietīta atpakaļ kādā dziļākā līmenī, no kura iepriekš nākusi. Gabaliņš hologrāfiskās filmas un attēls, ko tā rada, arī ir iesaistītas un eksplicētas kārtības piemēri. Pati filma ir iesaistītā kārtība — jo tie attēli, kas iekodēti tās interferences rakstos, ir kāds apslēpts veselums —, kura tur ir ielocīta un caurvij visu veselumu. 1 lologramma, kuru projekcijā iegūst no šīs filmas, ir izvērstā kārtība, jo tā pārstāv atvērtu un uztveramu šī attēla versiju.

Pastāvīgā plūstošā apmaiņa, kas notiek starp šīm divām kārtībām, i/.skaidro to, kā daļiņas — tādas kā elektrons pozitronija atomā — var mainīt savu formu no vienas daļiņas uz citu. Šādas pārbīdes var uzlūkot kā vienu daļiņu, teiksim, elektronu, kas ietinas atpakaļ iesaistītajā sakārtotībā, kamēr kāda cita — fotons — atveras un ieņem tā vietu. Tas izskaidro arī to, ka kvants sevi var manifestēt kā daļiņa vai arī kā vilnis. Saskaņā ar Boma viedokli, kvantu ansamblī kopumā šie abi aspekti ir vienmēr iesaistīti, taču tas veids, kā novērotājs savstarpēji mijiedarbojas ar šo ansambli, nosaka tieši to, kurš no šiem aspektiem atveras un kurš paliek apslēpts. Loma, kādu novērotājs spēlē, nosakot, kādu formu kvants pieņems, var arī nebūt nemaz tik noslēpumaina — ne vairāk kā tas fakts, kā juvelieris manipulē ar dārgakmeni, nosakot, kurām tā skaldnēm jāpaliek saredzamām un kurām ne… Ta kā termins "hologramma" parasti attiecas uz to attēlu, kurš ir statisks un nepārraida dinamisko un vienmēr aktīvo neaprēķināmo ieloču un atvērumu dabu, kas ik brīdi rada mūsu Visumu, Boms dod priekšroku apzīmēt Visumu nevis kā hologrammu, bet gan nosauc to par "holokustību".

Šīs dziļākās un hologrāfiski organizētās sakārtotības pastāvēšana izskaidro arī to, kāpēc realitāte kvantam pakārtotā zemākā limenī kļūst nelokāla. Kā jau redzējām, ja kaut kas ir hologrāfiski organizēts, visa līdzība ar lokalitāti sabrūk. Teiciens, ka katra hologrāfiskās filmas daļiņa satur visu to informāciju, ko satur viss, patiesībā ir tikai cits veids, lai pateiktu, ka informācija ir izkliedēta nelokāli. Tātad: ja Visums ir organizēts saskaņā ar hologrāfiskajiem principiem, arī tam piemīt nelokālas īpašības.

Visu lietu nedalāmais veselums

Vispārsteidzošākā no visām Boma pilnībā izstrādātajām idejām ir par veselumu. Tā kā kosmosā viss izskatās veidots no viengabalaina iesaistītas sakārtotības hologrāfiska auduma, viņš uzskata, ka nav nekādas jēgas uzskatīt, ka Visums sastāv no "daļām" tāpat kā strūklakas dažādos geizerus kā kaut ko atsevišķi pastāvošu — ārpus ūdens, no kura tie iztek. Elektrons nav "elementārdaļiņa". Tas ir tikai vārds — nosaukums, kas iedots noteiktam holokustības aspektam. Realitātes sadalīšana sastāvdaļās un šo daļu nosaukšana vienmēr ir kaut kas apstrīdams; tas ir kā vienošanās produkts, jo elementārdaļiņas un viss pārējais Visumā nav cits no cita atdalāmi kā kāda ornamentēta paklāja dažādie raksti.

Tas ir nozīmīgs ierosinājums. Speciālajā relativitātes teorijā Einšteins pārsteidza pasauli, pateikdams, ka laiks un telpa nav atdalāmi lielumi, bet plūstoši saistīti kopā kādā veselumā, nosauktā par laika-telpas nepārtrauktību. Boms šo ideju pārceļ pamatīgu soli tālāk. Viņš apgalvo, ka Visumā it viss ir kādas nepārtrauktības daļa.

Neraugoties uz acīmredzamo lietu atsevišķumu izvērstā stāvokli, viss ir nepārtraukts atvasinājums no it visa pārējā, un galu galā paši iesaistītie un ,il vērtie sakārtotību līmeņi sajaucas cits ar citu.*

Kādu brītiņu padomājiet par to. Paraugieties uz savu roku. Tagad pa skatieties uz gaismu no lampas jums blakus. Un uz suni, kas guļ jums pie I. Ijām. Jūs neesat tikai veidoti no vienām un tām pašām vielām. Jūs esat viena un tā pati lieta. Viena lieta. Nesarauta. Viena nenormāli liela lieta, kas ir iestiepusi savas neskaitāmās rokas un piedēkļus visos redzamajos objektos, i lomos, nemierīgajos okeānos un kosmosa mirguļojošajās zvaigznēs.

Boms brīdina, ka tas nebūt nenozīmē, ka Visums būtu jāuztver kā milzīga nediferencēta masa. Lietas var būt daļa no nedalītā veseluma, un tās ļoprojām var būt to atsevišķās unikālās kvalitātes. Lai ilustrētu savu domu, viņš norāda uz virpuļiem, kas bieži vien veidojas upē. Uzmetot skatu, šādi virpuļi šķiet esam atsevišķas lietas, un tiem piemīt daudzi individuāli raksturojumi, tādi kā lielums, ātrums, rotācijas kustības virziens, et cetera. Tomēr rūpīgāka izpēte atklās, ka ir neiespējami noteikt, kur upē sākas un beidzas katrs atsevišķais virpulis. Tādējādi Boms nebūt neteic, ka atšķirībām slarp lietām "nav nekādas jēgas". Viņš tikai vēlas, lai mēs pastāvīgi apzinātos to, ka holokustības dažādo aspektu sadalīšana "lietās" vienmēr ir abstrakcija — veids, kā likt šiem aspektiem izcelties uztverē, kā tas arī notiek mūsu domāšanā. Savos mēģinājumos to labot, tā vietā lai nosauktu dažādos holokustības aspektus par "lietām", viņš priekšroku dod to nosaukšanai par "relatīvi neatkarīgām veseluma pakāpēm".10

Patiešām, Boms domā, ka par daudzām mūsu problēmām ne tikai zinātnē, bet ari mūsu dzīvē un visā sabiedrībā ir atbildīga gandrīz vai universālā tieksme fragmentēt pasauli un ignorēt visu lietu dinamisko savstarpējo saistību. Piemēram, domājam, ka varam iegūt no zemes vērtīgās daļas, neiespaidojot visu kopumu. Ticam, ka ir iespējams ārstēt atsevišķas ķermeņa daļas un nenodarboties ar visu ķermeni. Domājam, ka sabiedrībā var atrisināt visu, kas saistās ar kriminālnoziegumiem, nabadzību un atkarību no narkotikām, vienlaikus neraugoties uz sabiedrības kā vienota veseluma problēmām. Savos rakstos Boms dedzīgi apgalvo, ka pašreizējais pasaules fragmentēšanas veids ne tikai nedarbojas, bet var pat novest pie iznīcības.

* Te vislabāk būtu iedomāties iņ un jan zīmi, kaš to sajaukšanos ļoti labi parāda,

ja uz to visu raugāmies pārejas procesā. (Tulk. piez.)

Apziņa ir kāda liegāka matērijas forma

Turklāt bez skaidrojuma, kāpēc kvantu fiziķi, ieskatoties matērijas dziļumos, rod tik daudz savstarpējās saistības piemēru, Boma hologrāfiskais Visums sniedz skaidrojumu arī daudzām citām mīklām. Viena no tām ir iespaids, kāds, šķiet, piemīt apziņai attiecībā uz elementārdaļiņu pasauli. Kā jau redzējām, Boms noraida ideju, ka daļiņas neeksistē līdz brīdim, kamēr tās nenovēro. Taču principā viņš neiebilst pret mēģinājumiem savest kopā apziņu un fiziku. Vienkārši viņš jūt, ka vairākums zinātnieku dodas nepareizajā virzienā, atkal mēģinot fragmentēt realitāti un sakot, ka viena atsevišķa lieta — apziņa — mijiedarbojas ar kādu citu atsevišķu lietu — ar elementārdaļiņu.

Ta kā visas šīs lietas ir holokustības aspekti, viņš uzskata, ka nav jēgas runāt par apziņu un matēriju mijiedarbībā. Kaut kādā ziņā novērotājs arī pats ir novērojamais. Novērotājs ir arī šī mērierīce, eksperimentālie rezultāti, laboratorija un vēja pūsma ārpus laboratorijas. Faktiski Boms tic tam, ka apziņa ir kāda smalkāka matērijas forma un tas pamats, kurā kaut kādas savstarpējās attiecības starp šiem abiem neatrodas mūsu realitātes līmenī vispār, bet gan dziļi tajā iesaistītajā sakārtotībā. Visā matērijā, tās dažādajos ietvertības un atvērtības līmeņos piedalās apziņa, kas tad arī, iespējams, ir tas iemesls, kāpēc plazmai piemīt dažas dzīvām būtnēm raksturīgas iezīmes. Kā Boms to definēja: "Spēja būt aktīvam ir visraksturīgākā prāta iezīme, un kaut kas tāds, kas līdzinās prātam, sastopams arī elektronā.""

Līdzīgā kārtā viņš uzskata, ka nav jēgas Visuma iedalīšanai dzīvās un nedzīvās būtnēs. Dzīvā un nedzīvā matērija ir savstarpēji cieši ievīta viena otrā; un dzīvība tāpat ir izkliedēta visā Visuma kopumā. Pat klints kaut kādā veidā ir dzīva, saka Boms, jo dzīvība un inteliģence piemīt ne tikai matērijai, bet tā atrodas arī "enerģijā", "telpā", "laikā", "visā Visuma audumā" un it visā pārējā, ko mēs abstrahējam no šī holokustības un kļūdaini uztveram kā atsevišķas lietas.

Idejai par to, ka apziņa un dzīvība (un tik tiešām arī visas lietas) ir veseli kopumi, kas ietverti itin visā Visumā, piemīt arī visai mulsinoša otra puse. Tieši tāpat kā jebkura hologrāfijas daļa satur sevī visa veseluma attēlu, tā arī katra Visuma porcija ietver sevī visu veselo. Tas nozīmē: ja mēs zinātu, kā tam piekļūt, mēs spētu atrast Andromedas galaktiku uz savas kreisās rokas īkšķa. Mēs atrastu arī Kleopatru, kas pirmo reizi satiek Cēzaru, jo principā visa pagātne un līdzdalība nākotnē ir ierakstīta katrā mazā laika un telpas .ipvidū. Katrā mūsu ķermeņa šūnā ir ielocīts viss Visums. Tāpat tur u ari katra lapa, katra lietus lāse un katra putekļu ērcīte, kas Viljama Bleika slavenajai poēmai piešķir jaunu nozīmi:

To see a World in a Grain of Sand And a Heaven in a Wild Flower, Hold Infinity in the palm of your hand And Eternity in an hour.

Redzēt pasauli smilšu graudā Un debesis — savvaļas puķē; Turēt bezgalību savā delnā Un mūžību — katrā stundā.

Triljona atombumbu enerģija katrā Visuma kubikcentimetrā

Ja mūsu Visums ir tikai bāla kādas dziļākas esamības ēna, kas tad vēl guļ apslēpts mūsu realitātes audumā un krokās? Bomam ir kāds ierosinājums. Saskaņā ar to, kā mēs patlaban izprotam fiziku, katrs Visuma apgabals ir pārpludināts ar dažādiem laukiem, kas savukārt sastāv no dažāda garuma viļņiem. Katram vilnim piemīt kaut kāda enerģija. Kad fiziķi aprēķināja minimālo enerģijas daudzumu, kas varētu būt vilnim, viņi atklāja, ka katrs kubikcentimetrs tukšas telpas satur vairāk enerģijas nekā piemīt visai matērijai mums zināmajā Visumā!

Daži fiziķi šos aprēķinus noliedz, uzskatot, ka tajos jābūt kādai kļūdai. Boms domā, ka tāds bezgalīgās enerģijas okeāns patiešām pastāv un vēsta mums vismaz mazumiņu par tā caurvītās kārtības dabas plašumu un apslēptību. Viņš uzskata, ka vairākums fiziķu ignorē šī milzīgā enerģijas okeāna eksistenci tāpēc, ka, līdzīgi zivīm, kuras neapzinās ūdeni, kurā peld, viņiem ir iemācīts primāri koncentrēt uzmanību uz tiem objektiem, kas guļ šajā okeānā, tas ir, uz matēriju.

Boma uzskats, ka Visums ir eksistējošs un pārbagāts ar procesiem, kamēr tam cauri plūst matērija, pilnu briedumu sasniedza viņa idejās par enerģijas jūras iesaistīto dabu. Matērija nepastāv neatkarīgi no šīs jūras, no tā dēvētā tukšuma. Tas ir daļa no Visuma. Lai paskaidrotu, ko tas nozīmē, Boms piedāvā šādu analoģiju: kristālā, kas tiek atdzesēts tuvu absolūtās nulles temperatūrai, elektronu plūsma pārvietojas brīvi, bez izkliedes. Ja temperatūru paaugstina, kristāls sāk zaudēt caurspīdīgumu, parādās defekti un sāk izkliedēt elektronus. Paraugoties no elektrona viedokļa, šādi defekti parādīsies kā tie "matērijas" gabaliņi, kas peld tukšuma jūrā. Šis tukšums un matērijas gabaliņi cits no cita atsevišķi nepastāv. Tie abi ir viena un tā paša auduma sastāvdaļa — tā, kas ir paša kristāla kāda dziļāka līmeņa sakārtotība.

Boms uzskata, ka tas pats ir spēkā arī mūsu pašu eksistences līmenim. Telpa nav tukša. Ta ir pilna, tajā ir pilnums, kas ir pretējs vakuumam, un tas ir itin visa, mūs pašus ieskaitot, eksistences pamats. Visums nav kaut kas atsevišķi esošs no šīs kosmiskās enerģijas jūras, tas ir vilnis uz tā virsmas un salīdzinoši mazs "ierosinājuma raksts" šī neiedomājami plašā okeāna vidū. Kā norāda Boms: "Šis ierosinājuma raksts ir šķietami autonoms un tas manifestējas sakārtotā un stabilā trīsdimensiju telpā."12 Citiem vārdiem sakot, neraugoties uz savu acīmredzamo materialitāti un milzīgajiem izmēriem, Visums neeksistē sevī un pats par sevi, bet gan ir vēl kaut kā, daudz plašāka un vēl vairāk nedefinējama audžubērns. Vēl vairāk — tas pat nav šī vēl plašākā "kaut kā" galvenā produkcija, bet gan tik vien kā garāmejošā ēna, tik vien kā kāda "žaga" šajā lielākajā lietu shēmā.

Šī bezgalīgā enerģijas jūra vēl nav viss, kas ir ielocīts šajā savstarpēji saistītajā līmenī. Tā kā šī iesaistītā sakārtotība ir tas pamats, kas Visumā it visam devis dzīvību, tas satur katru elementārdaļiņu, kura tikusi vai tiks lietota, un it visā — katrā matērijas, enerģijas, dzīves un apziņas konfigurācijā, kas ir iespējama, sākot no kvazāriem līdz Šekspīra smadzenēm; no dubultspirāles līdz spēkiem, kuri kontrolē galaktiku izmērus un formu. Un tas vēl nav viss, ko tā var sevī ietvert. Boms pieļauj, ka nav nekāda iemesla ticēt, ka sakārtotība ir kādu lietu beigas. Tikpat labi aiz tā var būt ari kāds līmenis, kas mums pat sapņos nerādās, — kādas turpmākas attīstības pakāpes.

Boma hologrāfiskā Visuma eksperimentālais atbalsts

Atklājumi, kas fizikā iegūti ar milzu piepūli, rosina domāt, ka Bomam v .īrētu būt taisnība. Pat neņemot vērā šo iesaistīto enerģijas jūru, kosmoss ir l'ilns ar gaismu un citiem elektromagnētiskajiem viļņiem, kas nemitīgi šķērso cits citu un savstarpēji mijiedarbojas. Kā jau minēts, visas daļiņas ir .iri viļņi. Tas nozīmē, ka fizikālie objekti un itin viss cits, ko realitātē uztveram, ■..istāv no šiem interferences rakstiem — tas ir fakts, kam piemit nenoliedzamas hologrāfiskas sekas.

Kāds cits neatspēkojams pierādījums gūts nesenos eksperimentos. 20. gadsimta 70. gados kļuva pieejama tehnoloģija, kas deva iespēju veikt Bella aprakstītos eksperimentus — ar divām daļiņām —, un daudz dažādu petnieku ķērās pie šī uzdevuma. Lai gan atradumi bija daudzsološi, neviens nespēja uzrādīt izsmeļošus rezultātus. Tad 1982. gadā fiziķi Alains Aspekts, /ans Delibards un Džerards Rodžers no Parīzes universitātes paspārnē bāzētā Optikas institūta guva panākumus. Vispirms viņi, ar lāzeriem ierosinot kalcija atomus, radīja dvīņu fotonu sērijas. Tad viņi ļāva šiem fotoniem ceļot pretējos virzienos — cauri 6,5 m garai caurulei un pēc tam iziet cauri speciāliem filtriem, kuri savukārt tos novirzīja pretim vienam no diviem polarizācijas analizatoriem. Katram filtram tas prasīja apmēram sekundes desmitmiljardo daļiņu, lai pārslēgtos no viena analizatora pie otra — apmēram par sekundes trīsdesmitmiljardo daļiņu mazāk, nekā gaismai bija nepieciešams noceļot visus šos 13 metrus, kas atdalīja katru fotonu komplektu. Šādā veidā Aspekts un viņa kolēģi spēja izslēgt iespējamību, ka fotoni savstarpēji varētu sazināties ar jebkādu iepriekš zināmo fizikālo procesu starpniecību.

Kā jau kvantu teoriju to paredzēja, Aspekts un viņa grupa atklāja, ka katrs fotons joprojām spēj savu polarizācijas leņķi saskaņot ar savu dvīņu partneri. Tas nozīmēja, ka vai nu tiek pārkāpts Einšteina aizliegums par komunikācijas iespējām ar lielāku ātrumu nekā gaismas ātrums, vai arī šie fotoni nelokāli ir savstarpēji saistīti. Tā kā vairākums fiziķu pretojās pieļaut fizikālu procesu eksistenci, kas noris ātrāk par gaismas ātrumu, tad Aspekta eksperiments vispārīgi tiek uzskatīts kā iespējams pierādījums tam, ka saistība starp diviem fotoniem ir nelokāla. Turklāt, kā to ir novērojis fiziķis I'auls Deviss no Ņūkāslas pie Tainas universitātes Anglijā: tā kā visas daļiņas ilgstoši turpina saistīties un atdalīties cita no citas, tad "dabas raksturīgā īpašība ir kvantu sistēmu nelokalitāte".13

Aspekta atklājumi nepierāda, ka Boma Visuma modelis ir pareizs, bet sniedz tam milzīgu atbalstu. Patiešām, kā jau minēts, Boms absolūtā nozīmē netic, ka kāda teorija būtu pareiza, viņa personīgo ieskaitot. Visas tās ir vienīgi tuvinājumi patiesībai — tās galīgās kartes, kuras lietojam, lai mēģinātu marķēt teritoriju, kas ir divdabīga: vienlaikus bezgalīga un nedalāma. Tas nebūt nenozīmē, ka šī teritorija nav pārbaudāma. Viņš ir pārliecināts, ka kād^ brīdī — nākotnē — tehnoloģijas būs tiktāl attīstītas, ka viņa idejas varēs pārbaudīt. (Ja Bomu par to kāds kritizē, viņš piebilst, ka fizikā pastāv teorijas — kā "superstīgu teorija" (superstrings theory) —, kuras, iespējams, vēl dažus gadu desmitus tā netiks pārbaudītas.)

Fiziķu saimes reakcija

Vairākums zinātnieku izturas skeptiski pret Boma idejām. Piemēram, Jeilas fiziķis Lī Smolins uzskata, ka Boma teorija nav neko daudz "neatvairāma".14 Lai gan ir gandrīz vai vienprātīga cieņa pret paša Boma inteliģenci. Šo uzskatu pauž Bostonas universitātes fiziķa Abnera Šimonī viedoklis: "Man šķiet, ka jūs vienkārši nesaprotat viņa teoriju. Ta, protams, ir metafora, un jautājums burtiski ir par to, kā šo salīdzinājumu uztvert. Joprojām jāatzīst, ka viņš ir ļoti pamatīgi domājis par matēriju, un es domāju, ka viņš izdarījis nenovērtējamu pakalpojumu ar to vien, ka ir pacēlis šo jautājumu fizikas pētījumu virspusē — tā vietā, lai to "vienkārši paslaucītu zem paklājiņa". Viņš bijis drosmīgs, uzdrošinājies riskēt un ir ar izdomu apveltīts vīrs."15

Lai gan ir vērojama skepse, tomēr ir arī tādi fiziķi, kuri simpatizē Boma idejām, tostarp tādi lielkalibra pētnieki kā Rodžers Penrouzs no Oksfordas — modernās melno caurumu teorijas radītājs; Bernards d'Espaņji no Parīzes universitātes — viena no pasaules ievērojamākajām autoritātēm jautājumos par kvantu teorijas konceptuālajiem pamatiem, un Braiens Džosefsons (ļosephson) — 1973. gada Nobela prēmijas laureāts fizikā. Džosefsons tic, ka Boma iesaistītā sakārtotība kādu dienu varētu aizvest to pie Dieva jeb Prāta iesaistīšanas zinātnes kopainā.16

Pribrems un Boms — abi vienuviet

Ja apskatām abu — Boma un Pribrema — teorijas vienkopus, tās mums tiiiiedz jaunus dziļumus, kā palūkoties uz pasauli: mūsu smadzenes mate in.Uiski konstruē objektīvo realitāti, interpretējot svārstības, kuras galu gala ii citu dimensiju projekcijas — kādu dziļāku eksistences kārtību, kas atrodas .11/ laika un telpas. Smadzenes ir hologramma, kas ietverta hologrāfiskajā Visumā.

Pribremam šī sintēze lika atskārst, ka tāda lieta kā objektīvā pasaule ne pastāv — vismaz ne tajā veidā, kā esam ieraduši tam ticēt. Tas, kas atrodas ārpusē" ir plašs viļņu un svārstību okeāns, un realitāte mums šķiet kā kas stabils tikai tāpēc, ka mūsu smadzenes spēj paņemt šo izplūdušo hologrāfisko kontūru un pārveidot to tajos stienīšos, akmeņos un citos atpazīstamos priekšmetos, kas veido mūsu pasauli. Kā gan smadzenes (kuras pašas sastāv no matērijas svārstībām) spēj paņemt kaut ko tik iluzoru kā svārstību plūdumu un padarīt to par ko šķietami cietu — taustei? Pribrems paziņo: "Matemātiskais process, ko atdarināja Bekesi ar saviem vibratoriem, ir pamatā tam, kā mūsu smadzenes izveido ārējās pasaules attēlu."17 Citiem vārdiem sakot, kāda labas kvalitātes zīda gluduma un smilšu sajūta zem kājām pludmalē patiesībā ir tikai sīki izstrādātas fantomu locekļu sindroma versijas.

Pēc Pribrema domām, tas nenozīmē, ka nepastāvētu porcelāna krūzītes un pludmales smiltis. Tas vienkārši nozīmē to, ka porcelāna krūzītei attiecībā uz savējo realitāti piemīt divi dažādi raksturojumi. Ja tā tiek filtrēta caur mūsu smadzeņu lēcu, tā sevi manifestē kā krūzīte. Taču, ja mēs šo lēcu atmestu, pieredzētu to kā interferences modeli. Kurš no tiem ir reāls un kurš — ilūzija? "Man tie abi ir reāli," saka Pribrems, "vai arī, ja vēlaties pateikt citādi — neviens no tiem man nav reālais."1 "

Šāds lietu stāvoklis neaprobežojas tikai ar porcelāna krūzītēm. Mums arī piemīt divi dažādi savas esamības raksturojumi. Mēs sevi varam uzlūkot kā fiziskus ķermeņus, kas pārvietojas telpā, vai arī varam skatīties uz sevi kā uz interferences rakstu ar neskaidrajām kontūrām, kuras ir ietvertas kosmiskajā hologrammā. Boms uzskata, ka šis otrais redzes viedoklis varētu pat būt pareizāks, jo domāt par sevi kā par hologrāfisku prātu/smadzenēm, kas lūkojas uz hologrāfisku Visumu, atkal ir abstrakcija — mēģinājums atdalīt divas lietas, kuras galu galā ir nedalāmas.19

Neapgrūtiniet sevi, ja jums to visu grūti uztvert. Samērā viegli var uztvert veseluma ideju mums ārējā objektā, kā tas ir gadījumā ar ābolu hologrammā. Grūtāku to padara tas, ka šajā gadījumā mēs neskatāmies uz hologrammu. Mēs paši esam daļa no šīs hologrammas.

Grūtības rada vēl kāda cita norāde — par to, cik tad īsti radikāla ir tā revīzija, ko mūsu domāšanas veidā mēģina paveikt Boms un Pribrems? Tomēr tā nav vienīgā krasā revīzija. Pribrema apgalvojums, ka mūsu smadzenes konstruē objektus, nobāl cita Boma apgalvojuma priekšā — par to, ka mēs pat konstruējam laiku un telpu.20 Šai idejai pievērsīsimies, kad aplūkosim, kā Boma un Pribrema idejas ietekmējušas zinātnieku pētījumus citās darbības jomās.

II dala Prāts un ķermenis

j

Ja mēs tuvāk palūkotos uz individuālu cilvēcisku būtni, nekavējoties pamanītu, ka pati par sevi tā ir unikāla hologramma: pašpietiekama, sevi ģenerējoša un pati sevi apzinoša. Tomēr, ja mēs šo būtni izņemtu no tās planetārā konteksta, ātri vien atskārstu, ka cilvēciskā forma nav kas līdzīgs mandalai vai simboliskai poēmai, jo tās formā mājo un plūsmā dzīvo visaptveroša informācija par tiem dažādajiem fiziskajiem, sociālajiem, psiholoģiskajiem un evolucionārajiem kontekstiem, kuros tā tika radīta.

Doktors Kens Dičvalds. The Holographie Paradigm (Kens Vilbers, redaktors)

3. nodaļa Hologrāfiskais modelis un psiholoģija

Kamēr tradicionālais psihiatrijas un psihoanalīzes modelis ir stingri personisks un biogrāfisks, mūslaiku pētījumi apziņā atklājuši jaunus līmeņus, jaunas valstības un dimensijas un parāda, ka cilvēka psihe būtībā ir samērojama ar visu Visumu un ar visu eksistenci.

(Staņislavs Grofs. Beyond the Brain)

Pētījumu joma, uz kuru hologrāfiskais modelis ir atstājis iespaidu, ir psiholoģija. Tas nebūt nav pārsteidzoši, jo, kā jau Boms norādījis, pati apziņa dod mums ideālu piemēru tam, kas tad īsti ir domāts ar nedalītu un plūstošu kustību. Mūsu apziņas ņirboņa un plūsma nav precīzi definējama, taču to var saredzēt kā dziļāku un pamatigāku realitātes līmeni, no kura tad atveras visas mūsu domas un idejas. Šīs domas un idejas savukārt nelīdzinās straumes veidotajiem viļņojumiem, atvariem, un līdzīgi virpuļiem straumē daži no tiem var atkārtoti parādīties un saglabāties vairāk vai mazāk stabili, kamēr citi ir gaistoši un pazūd tikpat ātri kā uzrodas.

Hologrāfiskā ideja arī rada skaidrību neizprotamajās saistībās, kādas dažkārt parādās starp divu vai vairāku indivīdu smadzenēm. Viens no šādu saistību vispazīstamākajiem piemēriem ietverts šveiciešu psihiatra Kaila Junga koncepcijā par kolektīvo zemapziņu. Darba gaitu iesākumā Jungs guva pārliecību, ka viņa pacientu sapņi, mākslas darbi, fantāzijas un halucinācijas bieži vien satur simbolus un idejas, kuras nevar izskaidrot viņu personisko vēsturi vien. Tā vietā šie simboli vairāk atgādināja tēlus un tēmas, kādas atrodam pasaules lielajās mitoloģijas un reliģijās. No tā Jungs secināja, ka mīti, sapņi, halucinācijas un reliģiskās vīzijas rodas tajā pašā avotā — kolektīvajā zemapziņā, kurā cilvēki savstarpēji dalās.

Pieredzi, kas noveda līdz šim secinājumam, Jungs guva 1906. gadā, un tajā bija iesaistītas kāda jaunekļa, kurš slimoja ar paranoidālo šizofrēniju, halucinācijas. Kādu dienu, veicot apgaitu, Jungs jauno cilvēku atrada stāvam pie loga un lūkojamies saulē. Šis cilvēks dīvaini grozīja galvu no vienas puses uz otru. Kad Jungs vaicāja, ko viņš dara, jauneklis paskaidroja, ka viņš lūkojas uz saules peni un tad, kad viņš kustināja savu galvu no vienas puses uz otru, saules penis kustējies un licis pūst vējam.

Tobrīd Jungs šo vīrieša apgalvojumu uzlūkoja kā tīru "halucinācijas produktu". Tomēr dažus gadus vēlāk viņš sastapās ar kādu senu — divtūkstoš gadu vecu — persiešu reliģiozo tekstu, kas mainīja viņa uzskatu. Šis teksts sastāvēja no rituālu un iniciāciju sērijām, kas bija veidoti tā, lai radītu vīzijas… Viena no šīm vīzijām bija aprakstīta tā: ja rituālos dalībnieks uz sauli skatītos tā, ka no tās redzētu lejup nokarājamies cauruli, tad viņš pamanītu, ka, šai caurulei kustoties no vieniem sāniem uz otriem, rodas arī vēja pūsma. Tā kā apstākļi lielā mērā padarīja par neiespējamu to, ka šim vīrietim varēja būt bijis kāds kontakts ar šo tekstu, kurā aprakstīts pats rituāls, Jungs secināja, ka šī jaunekļa redzējums nebija tikai viņa zemapziņas radīts produkts, bet gan uzvandīts augšup no kāda dziļāka līmeņa — no pašas cilvēku rases zemapziņas. Šādus tēlus Jungs sauca par "arhetipiem" un uzskatīja, ka tie ir tik seni, it kā katram no mums būtu tā atmiņa, kas piemīt divus miljonus gadus vecam vīram, kurš kaut kur tur — mūsu zemapziņas prātu dziļumos — vēl glūn.

Lai gan Junga kolektīvās zemapziņas koncepcijai bija milzīga ietekme uz psiholoģiju un tagad to pieņem neskaitāmi psihologu un psihiatru tūkstoši, mūsu pašreizējā Visuma sapratne nesniedz mehānismu, lai izskaidrotu tās eksistenci. Tomēr visu lietu savstarpējā saistība, kādu pareģo hologrāfiskais modelis, patiešām piedāvā arī tādas eksistences izskaidrojumu. Visumā, kurā visas lietas ir bezgalīgi savstarpēji saistītas, saistīta ir ari visa apziņa. Par spīti šķietamībai, mēs esam neierobežotas būtnes vai, kā to definē Boms: "Pašos dziļumos cilvēces apziņa ir viena."1

Ja katram no mums ir pieejamas visas cilvēku rases zemapziņas zināšanas, kādēļ gan mēs paši nebūtu staigājošās enciklopēdijas? Psihologs

Roberts M. Andersons juniors no Renselaeras Politehniskā institūta Trojā Ņujorkā domā, ka tā tas ir tāpēc, ka mēs spējam piekļūt tai sasaistītās sakārtotības informācijai, kas ir tieši saistīta ar mūsu atmiņām. Andersons šo selektīvo procesu sauc par "personālo rezonansi" un pielīdzina parādībai, kā tas notiek, kad rezonējošais kamertonis rezonē (vai dod noteiktu frekvenci) ar kādu citu kamertoni vienīgi tad, ja šim otrajam kamertonim piemīt līdzīga struktūra. "Šīs personiskās rezonanses dēļ no Visuma hologrāfiskās struktūras gandrīz vai bezgalīgā tēlu daudzuma, kādas personas individuālajai apziņai ir pieejami vien salīdzinoši nedaudzi," apgalvo Andersons. "Tādējādi, kad vien apgaismotas personas pirms daudziem gadsimtiem guva ieskatu par šo apvienoto apziņu, viņi nerakstīja relativitātes teoriju, jo nestudēja fiziku tādā kontekstā, kas būtu līdzīgs tam, kā fiziku studēja Einšteins."2

Sapņi un hologrāfiskais Visums

Vēl kāds zinātnieks, kas tic, ka Boma iesaistītajai sakārtotībai ir ietekme psiholoģijā, ir psihiatrs Montegjū Ulmans — Maimonida Medicīniskā centra Sapņu laboratorijas Bruklinā Ņujorkā dibinātājs un Ņujorkas Alberta Einšteina Medicīnas koledžas klīniskās psihiatrijas goda profesors. Ulmanam interese par šo hologrāfisko koncepciju radās no ierosinājuma, ka hologrāfiskajā kārtībā visi cilvēki ir savstarpēji vienoti. Šai ieinteresētībai bija labs iemesls. 20. gadsimta 60. un 70. gados viņš bija atbildīgs par daudziem ar ekstrasensitīvo uztveri, ar pārdabisku jūtīgumu (ESP) saistītajiem sapņu eksperimentiem, kas minēti grāmatas ievadā. Pat vēl šodien sapņu pētījumi, kurus veic Maimonida centra laboratorijā, raksturīgi ar to, ka ir vienas no vislabākajām empīriskajām liecībām tam, ka vismaz sapņos mēs spējam cits ar citu sazināties, turklāt veidā, ko patlaban vēl nevar izskaidrot.

Kādā eksperimentā brīvprātīgajam, kuram par to maksāja un kurš turklāt apgalvoja, ka viņam nepiemīt nekādu īpašu psihes spēju piedāvāja gulēt laboratorijas istabā, bet kāda cita persona citā istabā koncentrēja uzmanību uz nejauši izvēlētiem zīmējumiem un mēģināja likt brīvprātīgajam nosapņot gleznā redzamo attēlu. Dažkārt rezultāti bija nepārliecinoši, bet citkārt brīvprātīgajiem bija sapņi, kuros bija skaidri saredzamas gleznu ietekmes pēdas. Piemēram, ja attēls bija Tamajo glezna "Dzīvnieki" — gleznā redzami divi suņi, kas, atņirguši zobus gaudo pie kaulu kaudzes —, tad pārbaudāmā sapņoja, ka atrodas viesībās, kurās nebija pietiekami daudz gaļas, un, ēdot savu porciju, ikviens viesis bažīgi uzlūkoja citus.

Kādā citā eksperimentā glezna-mērķis bija Šagāla "Parīze, paraugoties no loga". Spožās krāsās ieturētā glezna attēlo kādu vīru, kas pa logu vēro Parīzes apvārsni. Šajā gleznā bija vēl pāris citu neierastu figūru, arī kaķis ar cilvēka seju, dažas mazas vīriešu figūriņas, kuras peldēja pa gaisu, un vēl kāds puķēm noklāts krēsls. Vairākas naktis pārbaudāmais atkārtoti sapņoja par franču lietām: franču arhitektūru, franču policista cepuri un kādu vīrieti, tērptu franciskas izcelsmes drānās, kurš vēroja kāda franču ciemata "starpslāņus". Šajos sapņos parādījās arī daži tēli, kas bija atsauces par gleznas dzīvajām krāsām un neparastajām īpatnībām, tādām kā apkārt puķēm lidojošu bišu grupas attēls, un spilgti krāsotām karnevāla tipa svinībām, kurās cilvēki valkāja kostīmus un maskas.3

Lai gan Ulmans domā, ka šie atradumi ir liecība par visa pamatā esošo savstarpējās saistības stāvokli, par kuru runā Boms, viņš uzskata, ka kādā citā sapņošanas aspektā var atrast vēl pamatīgāku piemēru šim hologrāfiskajam veselumam. Tā ir mūsējā, sapņotāju puse, kas bieži vien ir daudz gudrāka, nekā mēs esam nomodā. Ulmans, piemēram, teic, ka psihoanalītiķa praksē viņam varēja gadīties pacients, kas nomodā šķita pavisam nepievilcīgs — skops, savtīgs, iedomīgs, mīl izmantot citus un ir liels manipulators, persona, kurai visas savstarpējās attiecības ir fragmentāras un ne visai cilvēcīgas. Tomēr neatkarīgi no tā, cik garīgi akla un negriboša atzīt personiskos trūkumus ir kāda persona, sapņi nemainīgi bija veidoti tā, lai maigi bikstītu viņu uz lielākas pašapzināšanās limeni.

Vēl vairāk — šādi sapņi nebija viendienīši. Savā praksē Ulmans pamanīja: ka ja kāds viņa pacients nespēja atzīt kādu patiesību attiecībā uz sevi, tad šī patiesība atkal un atkal uzpeldēja viņa sapņos — citos metaforiskos norādījumos un saistībā ar dažādām citām atbilstošām pagātnes pieredzēm. Vienmēr tas bija acīmredzams mēģinājums piedāvāt vēl kādas citas iespējas, lai viņš varētu atzīt šo patiesību.

Tā kā cilvēks var ignorēt savu sapņu padomu un joprojām dzīvot kā "lielais", Ulmans domā, ka šis patības pašnovērošanas process tiecas pēc kā vairāk nekā tikai indivīda labklājība. Viņš uzskata, ka dabas ziņā ir rūpēties par sugu izdzīvošanu. Tāpat viņš piekrīt arī Bomam, ka svarīgs ir veselums, un domā, ka sapņi ir veids, kā daba mēģina mijiedarboties ar mūsu šķietami obligāto vēlmi fragmentēt pasauli. Ulmans saka: "Indivīds var atvienoties no visa tā, kas sadarbojas, būt nozīmīgs un mīlošs un joprojām var izdzīvot, taču nācijas tādu luksusu nevar atļauties. Ja vien mēs neiemācīsimies pārvarēt visus veidus, kādos esam sadalījuši pa fragmentiem cilvēku rasi — nacionāli, reliģiozi, ekonomiski un jebkurā citā veidā —, varam nejauši iznīcināt visu kopējo gleznu. Vienīgais veids, kā to var izdarīt, ir aplūkot, kā mēs paši savu esamību fragmentējam kā individi. Sapņi atspoguļo mūsu individuālo pieredzi, taču es domāju — tā notiek tāpēc, ka visam pamatā ir vēl kāda lielāka vajadzība: saglabāt sugas un uzturēt to savstarpējo saistību."4

Kas gan ir tās nebeidzamās gudrības plūsmas avots, kas nemitīgi burbuļo mūsu sapņos? Ulmans atzīst, ka viņš to nezina, taču sniedz kādu ierosinājumu. Pieņemot, Jfci iekšējais savstarpējās saistības līmenis savā ziņā pārstāv bezgalīgu informācijas avotu — varbūt tas tad arī ir kaut kāda lielāka zināšanu fonda izcelsmes vieta. Iespējams, ka sapņi ir tilts starp uztveramo un nemanifestēto lietu kārtību un pārstāv to "dabisko transformāciju, kāda pastāv starp iekšējo un ārējo saistību".5 Ja Ulmanam ir taisnība, tas atspēko tradicionālo psihoanalītiķu viedokli par sapņiem, jo tā vietā, ka sapņu saturs ir kaut kas tāds, kas apziņā iesniedzas no personības primitīvās substances, tas patiesībā var būt arī pavisam citādi.

Psihoze un iekšēji saistītā kārtība

Ulmans domā, ka ar hologrāfisko ideju var izskaidrot arī dažus psihozes aspektus. Gan Boms, gan Pribrems ir atzīmējuši, ka pieredzes, kuras gadsimtu gaitā ir pieminējuši mistiķi, proti, vienotības sajūtu ar kosmosu, vienotības sajūtu ar visu dzīvo utt., daudzējādā ziņā ir līdzīgas šīs iekšējās caurvītās sakārtotības aprakstiem. Viņi rosina domu, ka mistiķi varbūt kaut kādā veidā spēja saredzēt, kas atrodas tālāk aiz parastā ārējā eksistences līmeņa, un vatēja iemest skatu tās dziļākās hologrāfiskās kvalitātēs. Ulmans tic, ka arī psihiski nelīdzsvarotie spēj pieredzēt noteiktus šī hologrāfiskā līmeņa izteiksmes veidus. Taču, tā kā viņi apzināti nespēj sakārtot savu pieredzi, viņu ieskati ir I ik vien kā traģiskas šo mistiķu ziņoto pieredžu parodijas.

Piemēram, šizofrēniķi bieži vien ziņo par it kā "okeāniskām vienotības i/|iitām ar Visumu", bet tas notiek kaut kādā maģiskā un iluzoriskā veidā. Viņi apraksta, ka pazūd robežas starp sevi un citiem — ticību tam, ka viņu domas vairs nav privātas. Viņi uzskata, ka spēj lasīt citu domas, un tā vietā, lai uzskatītu cilvēkus, priekšmetus un jēdzienus par individuālām lietām, viņi bieži vien tās uzlūko kā lielākas apakšklases — tā ir tendence, kas, šķiet, ir veids, kā izteikt realitātes hologrāfiskās īpašības, kurā viņi paši sevi atrod.

Ulmans tic, ka šizofrēniķi mēģina tur nogādāt savu sadalītās vienotības izjūtu tieši tādā pašā veidā, kā viņi uzlūko telpu un laiku. Pētījumos konstatēts, ka šizofrēniķi bieži vien uzskata pretējo apgalvojumu, kas kaut kādā veidā attiecas uz apskatāmo tēmu, par identisku.6 Piemēram, saskaņā ar šizofrēniķa domāšanas veidu teikt, ka: "notikums A seko notikumam B", ir tas pats, kā pateikt "notikums B seko notikumam A". Šī ideja par viena notikuma sekošanu citam jebkurā laika secibā ir bez jēgas, jo visi punkti laikā tiek uzskatīti par vienlīdzīgiem. Tas pats ir vērojams telpisko sakarību ziņā. Ja cilvēka galva atrodas viņam virs pleciem, tad viņa pleci arī ir novietoti pār galvu. Līdzīgi šim hologrāfiskās filmas gabaliņa attēlam, lietām vairs nav precīza novietojuma un izgaist jebkura telpisko savstarpējo attiecību jēga.

Ulmans uzskata, ka maniakālas depresijas gadījumā šie hologrāfiskās domāšanas raksturojumi izpaužas vēl spilgtāk. Kamēr vien šizofrēniķi gūst kādu hologrāfiskās kārtības dvesmu, maniakālais tajā jau ir dziļi iesaistīts un grandiozā veidā to identificē ar bezgalīgo potenciālu. "Viņš nevar paspēt izsekot visām tām domām un idejām, kuras tik pārsteidzoši lielā apjomā pie viņa nonāk," saka Ulmans. "Viņam ir jāmelo, jāizliekas un jāmanipulē ar apkārtējiem — tā, lai spētu akumulēt to visu savā paplašinātajā ainavā. Beigu rezultāts, protams, lielākajā vairumā ir haoss un apjukums, kas ir samaisīts ar radošuma izpausmes gadījumiem un panākumiem secīgajā realitātē."7 Pretēji tam, atgriežoties no savām sirreālisma brīvdienām, maniaks kļūst vēl depresīvāks un tad atkal tik vien kā uzlūko ikdienības riskus un ierobežojumus.

Ja tā ir patiesība, ka sapņojot mēs saskaramies ar iesaistītās sakārtotības īpašībām, kāpēc gan šim iespaidam nav tādu seku, kā tas ir gadījumā ar psihiski nelīdzsvarotajiem? Ulmans teic, ka viens no iemesliem ir tas, ka pamostoties mēs visu šo unikālo un izaicinošo sapņu loģiku turpat arī atstājam. Toties psihiski nelīdzsvarotais sava stāvokļa dēļ ir spiests ar to spēkoties, papildus tam vēl mēģinot darboties ikdienas realitātē. Ulmans arī teorētiski apskata to, ka sapņojot vairākumam no mums darbojas dabiskais aizsargmehānisms, kas mūs pasargā no nonākšanas kontaktā ar kaut vairāk no šīs iesaistītās iekšējās kārtības, nekā mēs spētu to izturēt. [9]

Apskaidrotie jeb spilgtie sapņi un paralēlie visumi

Pēdējos gados psihologi sevišķi ir ieinteresējušies par apskaidrotajiem sapņiem — sapņiem, kur sapņotājs saglabā nomoda stāvokļa apziņu, bet apzinās, ka sapņo. Papildus šim apziņas faktoram jāteic, ka spilgtie sapņi arī dažās citās jomās ir unikāli. Pretēji normālajiem sapņiem, kuros sapņotājs pirmām kārtām ir pasīvs dalībnieks, spilgtajos sapņos sapņotais bieži vien spēj sapņus dažādi arī kontrolēt: pārvērst murgus par patīkamu pieredzi, mainīt sapņa norises apkārtni un iesaistīt tajā noteiktus indivīdus vai situācijas. Šie pārskatāmie sapņi ir arī daudz spilgtāki un dzīvāki nekā normālie sapņi. Šajos gaišajos sapņos marmora grīda šķiet dīvaini cieta, puķes — žilbinoši krāsainas un smaržīgas un it viss ir tik vibrējošs un tik dīvaini enerģizēts. Pētnieki, kas pēta šos sapņus, domā, ka tie varētu aizvest pie jauniem ceļiem, kā veicināt personisko izaugsmi un vairot pašapziņu, stimulēt garīgo un fizisko veselību, kā arī veicināt problēmu radošu risinājumu.11

1987. gada Sapņu izpētes asociācijas ikgadējā sanāksmē, kas notika Vašingtonā, fiziķis Freds Alans Volfs lekcijā apgalvoja, ka hologrāfiskais modelis var palīdzēt izskaidrot šo neparasto parādību. Volfs, kas arī šad tad pieredzēja šos spilgtos sapņus, norāda, ka hologrāfiskās filmas gabaliņš patiesībā rada divus attēlus: virtuālo (to, kas parādās tajā telpā, kura atrodas aiz filmas) un to reālo attēlu, kāds fokusējas filmas priekšā. Atšķirība, kāda starp abiem pastāv, — tie gaismas viļņi, kas veido virtuālo attēlu, šķiet novirzāmies no acīm redzamā fokusa jeb avota. Kā jau redzējām, tā ir ilūzija, jo virtuālajam attēlam telpā nav lielāka pagarinājuma kā spogulī redzamajam attēlam. Reālajam attēlam patiešām piemīt šis pagarinājums telpā. Diemžēl parastajos hologrāfijas lietojumos šim reālajam attēlam tiek pievērsts maz uzmanības, jo tas tēls, kas rodas šajā fokusā, tukšumā, ir neredzams un to var saredzēt vienīgi tad, ja tam cauri iet putekļu daļiņas vai kāds izpūš dūmu mutuli.

Volfs uzskata, ka visi sapņi ir iekšējās hologrammas un parastie sapņi nav tik spilgti tāpēc, ka ir virtuālie tēli. Viņš domā, ka smadzenēm piemīt spējas radīt īstus attēlus, un tieši to tās arī dara tad, kad mēs redzam šos spilgtos sapņus. Šis neierastais spilgto sapņu dzīvīgums rodas tādēļ, ka šie viļņi tiek apkopoti, nevis izkliedēti. "Ja ir kāds "skatītājs" tajā vietā, kur šie viļņi fokusējas, šis vērotājs peldēsies ainā, un tas skats, nonākot fokusā, "ietvers" arī viņu pašu. Tādējādi pati sapņa pieredze izskatīsies "spilgtāka"," atzīmē Volfs.9

Līdzīgi Pribremam, Volfs domā, ka mūsu prāts ar tādiem pašiem procesiem, kurus ir studējis Bekesi, rada realitātes ilūziju "tur, ārā". Viņš uzskata, ka tieši šie procesi ari atļauj spilgto sapņu sapņotājam radīt tās subjektīvās realitātes, kur tādas lietas kā marmora grīda un puķes ir tikpat sataustāmas un īstas kā to tā dēvētās objektīvās sastāvdaļas. Faktiski viņš uzskata, ka mūsu spēja pašiem sapņos būt spilgtiem rosina domu, ka visā visumā varētu arī nebūt nekādas lielas atšķirības starp pasauli mums apkārt un to, kas mājo mūsu galvā. Volfs saka: "Ja novērotājs un novērojamais var sevi atdalīt viens no otra un pateikt, ka tas, lūk, ir novērojamais un šis — novērotājs, kas tad arī ir tas efekts, kādu, šķiet, pieredzam šo caurspīdīgo sapņu laikā, tad es domāju: tas arī vēl ir apšaubāms, vai tie [spilgtie sapņi] vispār uzskatāmi par subjektīviem."10

Volfs apgalvo, ka šie spilgtie sapņi (iespējams, visi sapņi) patiesībā ir ciemošanās paralēlajos visumos. Tās vienkārši ir kādas mazākas hologrammas lielāku un aptverošāku kosmisko hologrammu iekšpusē. Viņš pat ierosina spēju sapņot spilgtus sapņus labāk nosaukt par paralēlo visumu apziņu. Volfs paziņo: "Es to nosaucu par paralēlo visumu apziņu, jo ticu, ka paralēlie visumi hologrammā rodas kā tie citi attēli."11 Šī un citas līdzīgas idejas par sapņu īsto dabu turpmāk aplūkotas sīkāk.

Izrāvienu brauciens pa bezgalīgu metro

Ideja, ka spējam piekļūt tēliem, kas glabājas kolektīvajā zemapziņā, vai pat apmeklēt paralēlos sapņu visumus, nobāl to secinājumu priekšā, kurus izteicis cits izcils pētnieks, ko arī bija ietekmējis hologrāfiskais modelis. Tas ii Staņislavs Grofs, Merilendas Psihiatrisko pētījuma centra vadītājs un 1 V/.ona Hopkinsa Medicīnas augstskolas psihiatrijas docents. Pēc trīsdesmit gulu ilgiem neordinārās apziņas pētījumiem Grofs secina, ka mūsu psihei ar hologrāfisko saišu palīdzību pieejami vairāk nekā plaši izpētes ceļi. Patiesībā lie ir nebeidzami.

Pirmo reizi par neparastiem apziņas stāvokļiem Grofs ieinteresējās 60. gados dzimtajā Prāgā — Psihiatrisko pētījumu institūtā Čehoslovākijā pētot halucigēna LSD klīnisko lietošanu. Viņa pētījumu mērķis bija noteikt, vai LSD varēja būt arī kāds terapeitiskas iedarbības lietojums. Kad Grofs saka šos pētījumus, vairākums zinātnieku LSD pieredzi neuzskatīja ne par ko vairāk kā stresa izraisītu reakciju — veidu, kā smadzenes reaģē uz kaitīgu ķimikāliju. Tomēr, iepazīstoties tuvāk ar pacientu pieredžu pierakstiem, viņš neatrada nekādus pierādījumus, ka rastos stresa reakcijas. Tā vietā bija noteikta nepārtrauktība, kas gāja cauri katra pacienta seansam. Grofs saka: "Tā vietā, lai būtu visai nesakarīgs un nejaušs, eksperimenta saturs šķita pārstāvam aizvien dziļāku un dziļāku zemapziņas līmeņu secīgu atvēršanos."12 Atkārtotie LSD seansi psihiatrijas teorijai un praksei deva nopietnu ierosmi, l<ā arī uzmundrināja Grofu un viņa kolēģus pētījumus turpināt. Rezultāti bija pārsteidzoši. Ātri tika noskaidrots, ka LSD sesijas spēj veicināt psihoterapijas procesu un saīsināt laiku, kāds nepieciešams dažādu noviržu ārstēšanai. Tika atklātas un pārstrādātas tās traumatiskās atmiņas, kas indivīdiem nedeva mieru gadiem; dažkārt tika izārstēta tāda nopietna slimība kā šizofrēnija.13 Tomēr vēl pā&teidzošāk bija tas, ka daudzi pacienti ātri izkļuva ārpus savu slimību problēmām un nonāca jomās, kur Rietumu psiholoģija vēl nebija kāju spērusi.

Kāda kopēja pieredze bija no jauna izdzīvot atrašanos dzemdē. Vispirms C irofs domāja, ka tās ir tikai iedomātas pieredzes, tomēr, pieaugot šo liecību daudzumam, viņš atskārta, ka tās embrioloģijas zināšanas, kādas atrodamas šajos aprakstos, bieži vien ir daudz pārākas par pacientu sākotnējām zināšanām šajā jomā. Pacienti rūpīgi aprakstīja mātes sirds skaņas, akustiskos fenomenus vēderplēves dobumā, specifiskas detaļas attiecībā uz asinscirkulāciju placentā un pat tādas, kas saistās ar notiekošajiem šūnu un bioķīmiskajiem procesiem. Tāpat viņi aprakstīja tās nozīmīgās domas un sajūtas, kādas viņu mātei bijušas grūtniecības laikā, un notikumus, tādus kā fiziska trauma, ar ko viņa šajā laikā saskārās.

Kad vien tas bija iespējams, Grofs šos apgalvojums pētīja sīkāk un dažos gadījumos spēja apstiprināt, iztaujājot māti un citus iesaistītos indivīdus. Tie psihiatri, psihologi un biologi, kas treniņa laikā šīs programmas ietvaros bija pieredzējuši pirmspiedzimšanas atmiņas (visiem terapeitiem, kas piedalījās studijās, bija pašiem jāiziet dažas LSD psihoterapijas sesijas), izteica līdzīgu pārsteigumu par šo pieredžu acīmredzamo autentiskumu.14

Vismulsinošākās pieredzes bija tās, kur pacienta apziņa šķietami izgāja ārpus parastajām ego robežām un pētīja, kā ir būt kādai citai dzīvai būtnei vai pat priekšmetam. Piemēram, Grofam bija kāda paciente, kas pēkšņi bija pārliecināta, ka pieņēmusi kāda aizvēsturiska sieviešu kārtas rāpuļa identitāti. Viņa ne tikai sniedza bagātīgu aprakstu par sajūtām, kas pavada šo iekapsulēšanos šādā formā, bet atzīmēja arī to, ka šo sugu tēviņos par seksuāli visuzbudinošāko uzskata krāsotu zvīņu plankumu galvas sānos. Lai gan šai sievietei nebija nekādu iepriekšēju zināšanu par šādām lietām, vēlāk sarunā ar zoologu Grofs guva apstiprinājumu, ka noteiktām reptiļu sugām patiešām galvas krāsotās vietas bija seksuālā uzbudinājuma izraisītājas.

Tāpat pacienti spēja piekļūt savu radinieku un senču apziņai. Kāda sieviete pieredzēja, kā ir būt par savu māti triju gadu vecumā, un precīzi aprakstīja kādu bailes raisošu notikumu, kas šajā vecumā bija atgadījies viņas mātei. Šī sieviete sniedza izsmeļošu mājas aprakstu, kur māte bija dzīvojusi, minēja arī balto priekšautu, kādu viņa valkājusi. Visas šīs detaļas māte vēlāk apstiprināja un apgalvoja, ka nekad par to iepriekš nebija runājusi. Citi pacienti deva vienlīdz precīzus to notikumu aprakstus, kādi bija atgadījušies ar senčiem, kas dzīvojuši pirms gadu desmitiem vai pat simtiem gadu iepriekš.

Vēl kādas citas pieredzes saistījās ar piekļūšanu rasu un kolektīvajām atmiņām. Slāviskas izcelsmes indivīdi pieredzēja, kā piedalījušies cīņās pret Čingishana mongoļu ordām, dejojuši kopā ar Kalahari bušmeņiem, piedalījušies Austrālijas aborigēnu iniciācijas rituālos un miruši kā acteku ziedojumu upuri. Šajos aprakstos bieži vien atainojās dīvaini vēsturiski fakti un zināšanas, kas bieži nesaistījās ar pacienta izglītību, rasi un iepriekšējo saskarsmi ar šīm lietām. Piemēram, kāds neizglītots pacients sniedza bagātīgu atstāstu par tehnikām, kas saistās ar ēģiptiešu praktizēto balzamēšanu un mumifikāciju, tostarp dažādo amuletu un apbedījumu kastu formu un nozīmi; to materiālu sarakstu, kādus lietoja, lai nostiprinātu mūmijas drēbes; mūmiju aptinamo saišu izmērus un veidus, un vēl citas ēģiptiešu apbedījumu rituālo norišu ezoteriskas skaldnes. Vēl citi indivīdi "ietonējās" Tālo Austrumu kultūrās un ne tikai sniedza iespaidīgus pierakstus par to, kā ir būt ar japāņa, ķīnieša vai tibetieša psihi, bet arī izklāstīja dažādas daoisma vai budisma mācības.

Faktiski nešķita, ka pastāvētu kādi ierobežojumi — ka kaut kur un kaut kam Grofa LSD subjekti nespētu piekļūt. Šķita, ka viņi spēj iepazīt, kā ir būt jebkuram dzīvniekam, pat augam evolūcijas gaitā. Viņi varēja pieredzēt, kā ir būt asinsķermenītim, atomam, kodolreakcijas dalībniekam Saulē; pieredzēt visas planētas apziņu un pat visa kosmosa apziņu. Vēl vairāk — viņi parādīja spējas pārvarēt laiku un telpu un nereti sniedza ari pārdabiski precīzi pareģojumu informāciju. Pat vēl dīvaināk — viņi savu smadzeņoto ceļojumu laikā dažkārt sastapās ar necilvēka veida inteliģenci, ar jau mirušām būtnēm, ar garīgajiem pavadoņiem no "augstākiem apziņas līmeņiem" un citām pārcilvēciskām radībām.

Gadījās arī tā, ka cilvēki ceļoja turp, kas šķiet esam pavisam citi visumi un citi realitātes līmeņi. Kādā sevišķi baiļpilnā sesijā jauns depresīvs vīrietis atklāja sevi citā dimensijā. Tai piemita "dīvaina luminiscence", un, lai gan nespēja tur neko saskatīt, viņš sajuta, ka tā ir pārpilna ar būtnēm — aizgājējiem. Pēkšņi viņš tiešā tuvumā sajuta kāda klātbūtni un sev par lielu pārsteigumu sāka sazināties ar to telepātiski. Šī būtne lūdza viņam nodibināt kontaktu ar kādu pāri, kas dzīvoja Morāvijas pilsētā Kromericā, un pateikt, ka viņu dēls Ladislavs ir labi aprūpēts un jūtas labi. Pēc tam tā atklāja šī pāra vārdu, adresi un telefona numuru.

Nedz Grofam, nedz arī jaunajam vīrietim šī informācija neko neizteica un šķita pilnīgi nesaistīta ar vīrieša problēmām un ārstēšanos. Un tomēr Grofs nevarēja to izmest no prāta. "Pēc vilcināšanās un ar dalītām sajūtām es galu galā nolēmu izdarīt to, kas mani padarītu kolēģu acīs par izjokošanas objektu, ja vien viņi to atklātu," teica Grofs, "es piegāju pie telefona, uzgriezu šo telefona numuru Kromericā un pajautāju, vai varu runāt ar Ladislavu. Man par lielu pārsteigumu sieviete līnijas otrā galā sāka raudāt. Kad viņa nomierinājās, aizlauztā baftī pavēstīja: "Mūsu dēla vairs nav starp mums. Mēs viņu zaudējām pirms trim nedēļām.""15

60. gados Grofam piedāvāja amatu Merilendas Psihiatrisko pētījumu centrā un viņš pārcēlās uz Amerikas Savienotajām Valstīm. Šis centrs pētīja arī LSD lietojumu psihoterapijā, un tas ļāva Grofam turpināt pētījumus, turklāt vēl veikt atkārtotu LSD seansu iedarbības izpēti indivīdiem ar dažādiem mentālajiem traucējumiem. Šis centrs pētīja arī LSD iedarbību uz normāliem brīvprātīgajiem: ārstiem, medicīnas māsām, gleznotājiem, mūziķiem, filozofiem, zinātniekiem, priesteriem un teologiem. Grofs konstatēja, ka šīs parādības atkārtojas atkal un atkal. Tas bija gandrīz vai tā, ka LSD nodrošinātu cilvēka apziņu ar pieeju sava veida bezgalīgai metro sistēmai — tuneļu labirintam un tiem sānceļiem, kādi pastāvēja zemapziņas dzīlēs un bija veids, kas pavisam burtiski apvienoja Visumā it visu ar visu pārējo.

Personiski veicot vairāk nekā trīstūkstoš LSD sesiju (no kurām katra ilga vismaz piecas stundas) un izpētot vairāk nekā divtūkstoš sesiju pierakstu, kuras vadīja viņa kolēģi, Grofs negrozāmi pārliecinājās, ka notiek kaut kas patiešām agrāk neredzēts. Viņš paziņoja: "Pēc gadiem ilgas konceptuālās cīņas un apjukuma esmu secinājis, ka dati, kas uzkrāti pētījumos ar LSD, norāda uz steidzamu nepieciešamību pēc pastāvošo psiholoģijas, psihiatrijas, medicīnas un varbūt arī pašas zinātnes paradigmu pārskatīšanas. Man prātā mājo maz šaubu par to, ka mūsu pašreizējā Visuma, realitātes un dabas sapratne un jo sevišķi cilvēcisko būtņu izpratne ir virspusēja, nepareiza un nepilnīga."16

Lai šādas parādības — tās pieredzes, kur apziņa izkļūst ārpus ierastās personības žogiem, — aprakstītu, Grofs ieviesa terminu "pārpersonisks". 60. gadu beigās viņš kopā ar dažiem citiem līdzīgi domājošiem profesionāļiem, tostarp psihologu un pedagogu Ābramu Maslovu, nodibināja jaunu atzaru psiholoģijā, dēvētu par pārpersonisko psiholoģiju.

Ja reiz mūsu pašreizējais realitātes skatījums neder pārpersoniskajiem notikumiem, kas gan jauns varētu nākt tā vietā? Grofs domā, ka tas ir hologrāfiskais modelis. Kā viņš norāda: pārpersonisko pieredžu būtiska raksturiezīme ir sajūta, ka visas robežas ir šķietamas, ka nav lielas starpības starp daļu un veselo un ka it visām lietām piemīt savstarpēja saistība — tās visas ir īpašības, kādas mēs gribētu sagaidīt no hologrāfiskā Visuma. Turklāt viņš uzskata, ka telpas un laika ievīstītās sakārtotības daba hologrāfiskajā valstībā izskaidro, kāpēc ar ierastajiem telpiskajiem vai laicīgajiem ierobežojumiem pārpersoniskās pieredzes nav atrodamas.

Grofs domā, ka hologrammām piemīt gandrīz vai neierobežota kapacitāte, lai spētu uzglabāt un atgūt informāciju, un tās arī ir atbildīgas par to, ka vīzijas, fantāzijas un citi "psiholoģiskas dabas smalkumi" satur milzīgu daudzumu informācijas par indivīda personību. Katrs vienkāršs attēls, ko pieredz LSD seansa laikā, var saturēt informāciju par personas attieksmi pret dzīvi kā tādu, par kādu traumu, kas pieredzēta bērnībā, to, cik daudz pašapziņas kādam piemīt, ko viņš jūt pret saviem vecākiem un ko domā par savu laulību — tas viss ietverts kopējā ainas metaforā. Šādas pieredzes ir hologrāfiskas citā ziņā — katrs neliels kopainas gabaliņš var saturēt sevī veselu informācijas galaktiku. Tādējādi brīvās asociācijas un citas analītiskās tehnikas, kuras var lietot attiecībā uz ainas mazākajām detaļām, var sniegt papildu datu plūsmu par tajā iesaistito indivīdu.

Ar hologrāfisko ideju var modelēt arhetipisko tēlu salikto dabu. Kā novērojis Grofs, hologrāfija padara iespējamu izveidot tādu izklāsta secību, piemēram: katra atsevišķa lielas ģimenes locekļa attēlus uz vienas un tās pašas filmas. Kad tas ir paveikts, attīstītās filmas gabaliņš saturēs tā indivīda attēlu, kas pārstāv ne tikai vienu ģimenes locekli, bet gan vienlaikus tos visus. Grofs saka: "Šie patiešām kompleksie attēli demonstrē ekskluzīvu, noteikta veida pārpersoniskās pieredzes modeli, tādu kā kosmiskais cilvēks, sieviete, māte, tēvs, mīļotais, jokdaris, muļķis vai moceklis."17

Ja katru ekspozīciju uzņem no nedaudz atšķirīga leņķa, iegūtā kompleksā attēla vietā šo filmas gabaliņu var lietot, lai radītu tādu hologrāfisko Ielu sērijas, kuras izskatās it kā ieplūstam cita citā. Grofs domā, ka tas ilustrē kādu citu vizionārās pieredzes aspektu, proti, neskaitāmo attēlu tendenci atvērties ātrā secībā, kurā katrs it kā gluži maģiski parādās un tad izšķīst nākamajā tēlā. Viņš uzskata, ka hologrāfijas panākumi tik daudzu un dažādu arhetipisko pieredžu aspektu modelēšanā rosina domu, ka starp hologrāfiskajiem procesiem un to veidu, kā arhetipi paši rodas, pastāv dziļa saistība.

Tiešām Grofs uzskata, ka slēptās hologrāfiskās kārtības pierādījumi uzpeld virspusē ik reizi, kad vien kāds pieredz neparastu apziņas stāvokli.

Boma koncepcijai par atvērtajām savstarpējām sakārtotībām un ietītajam iesaistītajām sakārtotībām un tai idejai, ka daži noteikti realitātes aspekti pieredzei un izpētei normālos apstākļos nav pieejami, ir tiešs sakars ar neparasto apziņas stāvokļu izpratni. Indivīdi, tostarp labi izglītoti un pieredzējuši dažādu nozaru zinātnieki, kas ir piedzīvojuši dažādus neparastus apziņas stāvokļus, bieži vien konstatē, ka bija iegājuši tādās apslēptās realitātes jomās, kas šķita esam autentiskas un kaut kādā veidā iesaistītas un pārdabiskā veidā pakārtotas ikdienas realitātei.1 "

Holotropiskā terapija

Iespējams, ka pats nozīmīgākais Grofa atklājums ir tas, ka tā pati parādība, par kuru ziņo indivīdi, kuri lietojuši LSD, ir pieejama pieredzei arī bez jebkādu zāļu lietošanas. Darbojoties šajā virzienā, Grofs un viņa sieva izstrādāja vienkāršu, ar zālēm nesaistītu terapiju, lai inducētu šos holotropiskos jeb neierastās apziņas stāvokļus. Par holotropu apziņas stāvokli viņi definē tādu, kurā iespējams piekļūt šim hologrāfiskajam labirintam, kas vieno visus esības aspektus. Tie sevī ietver bioloģisko, psiholoģisko, rasu un garīguma vēsturi, pasaules pagātni, tagadni un nākotni, citus realitātes līmeņus un visas tās pieredzes, kuras jau apskatījām LSD kontekstā.

Savu tehniku Grofi nosauca par holotropisko tehniku un, lai izraisītu izmainītus apziņas stāvokļus, izmanto vienīgi ātru un kontrolētu elpošanu, atraisošu mūziku, masāžu un vingrinājumus. Līdz šim jau tūkstošiem indivīdu ir apmeklējuši viņu seminārus un ziņo par pieredzēm, kuras mazliet atgādina tās tikpat efektīgās un emocionāli iespaidīgās, par kurām vēsta Grofa iepriekšējais darbs — par LSD. Grāmatā Ihe Adventure of Self-Discovery Grofs apraksta tābrīža darbu un sniedz detalizētu savu metožu pārskatu.

Domu virpuļi un daudzās personības

Daudzi pētnieki hologrāfisko modeli ir lietojuši, lai izskaidrotu pašu domāšanas procesu. Piemēram, Ņujorkas psihiatrs Edgars A. Līvensons domā, ka hologramma ir vērtīgs modelis, lai saprastu tās pēkšņās un transformējošas pārmaiņas, kādas bieži vien cilvēki pieredz psihoterapijas laikā. Savu secinājumu viņš pamato ar faktu, ka šādas pārmaiņas notiek neatkarīgi no tā, kādu tehniku vai psihoanalītisko pieeju izmanto terapeits. Tātad viņš domā, ka visas psihoanalītiskās pieejas ir ceremoniālas un pārmaiņas notiek pavisam citu iemeslu dēļ.

Līvensons uzskata, ka šis "kaut kas" ir rezonanse. Viņš novēroja, ka terapeits vienmēr zina, kad terapija labi iedarbojas. Tajā visā pastāv sajūta, ka it kā kādas izvairīgas sistēmas gabali ir tuvu tam, lai sanāktu kopā. Pats terapeits pacientam neko jaunu nepasaka, bet tā vietā, šķiet, rezonē ar ko tādu, ko šis pacients neapzināti pats zina: "Tas ir tā, it kā terapijā attīstītos kāds milzīgs kodēts pacienta pieredžu trīsdimensionāls attēlojums, kas iet cauri ikvienam viņa dzīves aspektam, viņa pagātnei dalībā ar terapeitu. Kādā bridi notiek sava veida "pārplūšana" un viss sāk nostāties savās vietās."19

Līvensons uzskata, ka šie trīsdimensiju pieredžu attēli ir hologrammas, kas ir dziļi apslēptas pacienta psihē, un rezonanses sajūta starp terapeitu un pacientu izraisa to iznākšanu virspusē — līdzīgi kā lāzers ar noteiktu frekvenci izraisa tā attēla parādīšanos, kas ir veidots ar to pašu lāzera frekvenci, izceļot to no visas daudzveidīgo tēlu hologrammas. "Hologrāfiskais modelis ierosina radikāli jaunu paradigmu, kas varētu dod mums jaunu ceļu, kā uztvert un apvienot tās klīniskās parādības, kuras vienmēr bijušas zināmas kā nozīmīgas, bet tikušas novirzītas citā kategorijā — "psihoterapijas mākslas ligā"" saka Līvensons. "Tas piedāvā kādu teorētisku pārmaiņu šablonu un praktiskas cerības — iespēju noskaidrot psihoterapijas tehniku."20

Psihiatrs Dāvids Šeinbergs — Ņujorkas Viljama Alansona Vaita Psihiatrijas institūta psihoanalītikas aspirantūras programmu dekāns — uzskata, ka Boma apgalvojumi, ka domas ir kā virpuļi upes straumē, jāuztver burtiski un tic izskaidro, kāpēc mūsu attieksmes un ticējumi dažkārt tā "ieciklējas", ka tos ir grūti mainīt. Pētījumi parādījuši, ka bieži vien šie virpuļi ir ļoti stabili. Lielais sarkanais plankums uz Jupitera — milzīgs gāzes virpulis apmēram 25 000 jūdžu platumā — neskarts palicis kopš laika, kad to atklāja pirms 200 gadiem. Šeinbergs domā, ka šī pati tieksme uz stabilitāti ir tas, kas noteiktiem domu (mūsu ideju un viedokļu) virpuļiem šad tad liek apziņā sacementēties.

Viņš uzskata, ka dažu virpuļu klātbūtne bieži vien ir neizdevīga mūsu kā cilvēcisko būtņu izaugsmei. Kāds sevišķi spēcīgs virpulis var dominēt mūsu uzvedībā un mazināt spējas uzņemt jaunas idejas un informāciju. Tas var likt mums atkārtoties, radīt blokādes apziņas radošajā plūdumā, neļaujot saredzēt pašiem savu pilnību, un liek justies atrautiem no visa pārējā savas sugas veseluma. Šeinbergs domā, ka ar šiem virpuļiem var pat izskaidrot tādas lietas kā bruņošanās drudzi: "Palūkojieties uz šo bruņošanās sacensību kā uz virpuli, kas rodas no to cilvēku badīguma, kuri ir iežogoti savā atšķirīgajā patībā un nejūt nekādu saistību ar citām cilvēciskām būtnēm. Viņi izjūt vēl arī dīvainu tukšumu un badīgi metas uz visu, lai tik vien piepildītu sevi. Tādējādi paplašinās atomenerģijas iznftntošanas industrijas nozares, jo tās nodrošina lielu naudas daudzumu, un šis badīgums tajā ir tik spilgti izteikts, ka šie ļaudis nebūt nedomā, kas varētu notikt viņu darbības dēļ."2 '

Līdzīgi Bomam, Seinbergs uzskata, ka mūsu apziņa pastāvīgi veras vaļā no šī ieslēgtā sakārtotības līmeņa. Pēc viņa domām, atļaujot atkārtoti veidoties šiem virpuļiem, mēs uzceļam barjeru starp sevi un nebeidzamajām un arvien jaunajām mijiedarbībām, kādas mums veidotos ar šo visa esamības neizsīkstošo avotu. Lai notvertu kaut zibsni no tā, ko mēs palaižam garām, viņš piedāvā pavērot bērnu. Bērniem vēl nav bijis laika formēt šo virpuļus, un tas viss atspoguļojas tajā atvērtajā un elastīgajā veidā, kādā viņi sadarbojas ar pasauli. Pēc Šeinberga domām, ja bērnu netraucē, tad šis dzirkstošais dzīvīgums izsaka pašu apziņas ietvēruma un atvērtuma sakārtotības būtību.

Ja vēlaties apzināt savus personīgos iesaldētos domu virpuļus, Seinbergs iesaka pievērst uzmanību tam, kā izturaties kādas sarunas laikā. Ja sarunājas cilvēki ar iesakņojušos pārliecību, viņi mēģina apliecināt savu identitāti, izsakot un aizstāvot savu viedokli. Viņu spriedumus reti kad maina jauna informācija, un viņi izrāda ļoti mazu interesi, lai notiktu patiesa saruna. Persona, kas apziņas plūstošajai dabai ir vairāk atvērta, ar lielāku gatavību saredzēs to sastinguma stāvokli, kāds iestājies savstarpējās attiecībās, kuras noteic šādi domu virpuļi. Viņi drīzāk ir gatavi tam, lai meklētu sarunās kādu savstarpēju apmaiņu, nekā vēlēsies bezgalīgi atkārtot kādu viedokļu statisko litāniju. Seinbergs saka: "Cilvēciska atsaucība un šīs atsaucības artikulēta izteiksme, reakciju atbildes uz šo atsaucību un savstarpējo attieksmju noskaidrošana starp dažādām atbildēm ir veids, kā cilvēciskas būtnes piedalās iesaistītās sakārtotības plūsmā."22

Kāds cits psiholoģiskais fenomens, kam piemīt iesaistītās sakārtotības pazīšanās zīme, ir "sadalītas personības traucējumi" (MPD — multiple personality disorder). MPD ir dīvains sindroms, kad divām vai vairāk personībām piemīt viens un tas pats ķermenis. Šī traucējuma upuri vai "daudzkārtīgie" bieži vien pat neapzinās savu stāvokli. Viņi neatskārš, ka viņu ķermeņa kontrole tiek svaidīta uz priekšu un atpakaļ starp dažādām personalitātēm, un jūtas tā, it kā ciestu no sava veida amnēzijas, apjukuma vai prāta aptumšošanas burvestībām. Vairākumam šādu daudzkāršo ir no astoņām līdz trīspadsmit individualitātēm, lai gan tā dēvētajiem pārdabiski daudzkārtīgajiem pakārtoto individualitāšu skaits var sasniegt vairāk nekā simtu.

Attiecībā uz daudzkārtīgajiem viena no iespaidīgajām statistikām ir tada, ka 97% viņu ir bijusi ļoti smaga bērnības trauma, kas bieži vien ir i/.paudusies kāda briesmonīga psiholoģiska, fiziska pāridarījuma vai ari dzimumnozieguma veidā. Tas licis daudziem pētniekiem secināt, ka ši daudzkāršošanās ir veids, kā psihe mēģina pārvarēt šīs ārkārtējās un dvēseli graujošās sāpes. Sadaloties vienā vai vairākās personalitātēs, psihe spēj sadalīt arī sāpes un tādā veidā vairākas individualitātes nes to, kas vienai personībai būtu vienkārši neizturami.

Šajā nozīmē kļūšana par daudzkārtēju varētu būt kā galējais piemērs tam, ko Boms apzīmē ar fragmentāciju. Interesanti, ka tad, ja psihe pati sevi fragmentē, tā nebūt nekļūst par kādu salauztu lausku kopumu, bet gan par mazāku veselumu apkopojumu, kas katrs tāpat ir vesels un pašpietiekams — ar visām savām personiskajām iezīmēm, motivāciju un vēlmēm. Lai gan šie veselumi nav sākotnējās oriģinālās personības identiskas kopijas, tie attiecināmi uz sākotnējās personības dinamiku, un tas jau pats par sevi rosina domu, ka tajā visā iesaistīts kāds sava veida hologrāfiskais process.

Boma apgalvojums, ka vienmēr ir iespējams, ka šī fragmentācija var būt iznīcinoša, saskatāms arī pašā sindromā. Lai gan šī daudzkāršošanās palīdz kādai personai pārdzīvot citādi nepanesamu bērnību, citā ziņā tā izsauc daudzas nepatīkamas blakusparādības. Tās var būt depresija, raizes un panikas lēkmes, fobijas, sirds un elpceļu kaites, neizskaidrojama slikta dūša, migrēnai līdzīgas galvassāpes, tieksme pašiem sevi mocīt, kā arī daudzi citi mentāli un fiziski traucējumi. Pārsteidzoši, bet tikpat regulāra kā pulksteņa gaita ir arī atziņa, ka šo daudzkāršošanos konstatē, kad cilvēki ir vecumā no divdesmit astoņiem līdz trīsdesmit pieciem gadiem; tā arī ir kā sava veida "sagadīšanās", kas liecina, ka šajā vecumā darbojas kāda iekšēja signalizācija, kura viņus brīdina, ka ļoti svarīgi noteikt diagnozi un saņemt nepieciešamo palīdzību. Šķiet, šī ideja izriet no fakta, ka indivīdi, kuri sasniedz četrdesmit gadu vecumu, pirms šīs diagnozes noteikšanas bieži vien teic, ka ir bijusi sajūta — ja ātri nemeklēs palīdzību, zudīs jebkura iespēja atgūties.23 Noraugoties uz īslaicīgo ieguvumu, kādu mocītā psihe saņem, pati sevi fragmentējot, skaidrs ir tas, ka mentālā un fiziskā labsajūta un, iespējams, pat izdzīvošana, joprojām ir atkarīga no kopējā veseluma.

Kāda cita neparasta MPD iezīme: daudzkārtīgajām personflitātēm piemīt dažādi smadzeņu svārstību modeļi. Tas ir pārsteidzoši, jo Nacionālā veselības institūta psihiatrs Frenks Tatnams norāda, ka pat ļoti ārkārtēju emociju gadījumā ir normāli, ka personas smadzeņu svārstību ritmi ne mainās. Smadzeņu viļņu ritmi nav vienīgais, kas mainās no personības uz personību. Asinsrites modelis, muskuļu tonuss, sirdspukstu ritms, stāja un pat alerģijas — tas viss var mainīties, ja "daudzkārtējais" pārvietojas no vienas patības uz nākamo.

Tā kā smadzeņu ritmi ir kopīgs smadzeņu īpašums un nav piesaistīti kādam noteiktam neironam vai neironu grupai, jādomā, ka varētu darboties sava veida hologrāfiskais process. Tieši tāpat kā daudzkārtējais hologrammas attēls var uzglabāt un projicēt dučiem veselu ainu, iespējams, arī smadzeņu hologramma var uzglabāt un līdzīgi atbilstoši izraisīt veselu daudzkārtīgu personalitāšu kopumu. Citiem vārdiem, varbūt tas, ko mēs saucam par "sevi/ patību", arī ir hologramma un tad, kad smadzenes no šiem daudzkārtīgajiem pārslēgumiem (no vienas hologrāfiskās patibas uz nākamo), no šiem līdzīgi projektora veiktajiem atspoles gājieniem atspoguļojas tajās kopējās pārmaiņās, kas notiek gan smadzeņu viļņu darbībā, gan arī pašā ķermenī kopumā. (Sk. 10. att.) Tām psiholoģiskajām pārmaiņām, kuras kā daudzkārtējas pārbīdes notiek no vienas personalitātes pie nākamās, ir arī dziļa ietekme uz prāta un veselības savstarpējām attiecībām, un tās mēs tuvāk apskatīsim nākamajā nodaļā.

10. attēls. Četru ar daudzkārtēju personības dalīšanos slimojoša indivīda smadzeņu frekvenču ritmu modelis. Vai iespējams, ka smadzenes izmanto hologrāfiskos principus, lai uzglabātu to plašo informācijas daudzumu, kāds nepieciešams, lai vienā ķermenī iemājotu dučiem un pat simtiem personalitāšu? (Grāmatas autora pārkopēts attēls no Benneta Dž. Brauna raksta par oriģinālmākslu amerikāņu izdevumā Journal of Clinical Hypnosis.)

Realitātes auduma nepilnības

Vēl viens no Junga lielajiem ieguldījumiem bija sinhronitātes jēdziena definēšana. Kā jau ievadā minēts, sinhronitātes ir tās sagadīšanās, kuras ir tik neparastas un nozīmīgas, ka nez vai tās var attiecināt tikai uz gadījumu. Kaut kādā dzīves brīdi katrs no mums ir pieredzējis šādus momentus: uzzinot kādu divainu jaunu vārdu, pāris stundu vēlāk izdzirdēt to jaunāko ziņu pārraidē; domājot par kādu noslēpumainu lietu, pamanīt, ka ļaudis par to runā.

Pirms pāris gadiem es saskāros ar veselu sinhronitāšu sēriju, kurās bija pārstāvēts rodeo paraugdemonstrētājs, saukts Vēršu Bils. Šad tad, pārāk nepiepūloties rīta vingrinājumu izpildē — pirms sāku rakstīt, es ieslēdzu televizoru. Kādā 1983. gada janvāra rītā, kad izpildīju spiešanos uz rokām, TV rādīja kādas sacensības, bet es atklāju sevi izkliedzam skaļā balsī: "Vēršu Bils." Vispirms es pats biju pārsteigts par savu bļāvienu, taču tad atskārtu, ka šo spēļu sacensību vadītājs bija pajautājis: "Ar kādu vārdu vēl mēs pazīstam Viljamu Frideriku Sodi?" Lai gan apzināti sacensībām vērību nebiju veltījis, kaut kāda iemesla dēļ mans neapzinātais prāts bija spēlei šajā jautājumā "piešāvies" un devis atbildi. Toreiz es par šo parādību neko daudz neprātoju un turpināju dienas nodarbes. Pāris stundu vēlāk piezvanīja kāds draugs un pavaicāja, vai es nevaru atrisināt kādu draudzīgu strīdu, kāds viņam bija radies kādu teātra nieku dēļ. Es piedāvājos pamēģināt, un draugs vaicāja: "Vai tā ir taisnība, ka Džona Berimora pēdējie vārdi, mūžībā aizejot, bija: "Vai jūs esat Vēršu Bila ārlaulības dēls?" Tajā sekundē es padomāju, ka šī otrā "sastapšanās" ar Vēršu Bilu bija dīvaina, taču joprojām to "noraku" kā sagadīšanos, līdz vēlāk tajā pašā dienā, saņemot pastu, es atvēru žurnālu Smithsonian. Vienu no ievadrakstiem sauca: "Pēdējais no lielajiem skautiem atkal atgriežas!"Jūs jau varat iedomāties — tas bija Vēršu Bils. (Starp citu, es nevarēju atbildēt uz drauga uzdoto nenozīmīgo jautājumu, un man joprojām nav ne mazākās idejas par to, vai tie patiešām bija Berimora pēdējie vārdi.)

Lai ar cik neticams šis gadījums būtu, vienīgā lieta, kas man likās nozīmīga, bija tas, ka tā daba nebija pierādāma. Tomēr pastāv vēl kāda cita veida sinhronitāte, kuru vērts pieminēt ne tikai tāpēc, ka to nevar pierādīt, bet tās acīmredzamās saistības dēļ ar tiem notikumiem, kādi risinļp cilvēku psihes dziļumos. Klasisks piemērs ir Junga stāsts par skarabeju. Jungs ārstēja sievieti, kuras izteikti racionālā attieksme pret dzīvi neļāva no terapijas gūt nekādu labumu. Pēc zināma ārstniecības seansu kursa sieviete pastāstīja Jungām sapni, kurā bija iesaistīta vabole — skarabejs. Jungs zināja, ka ēģiptiešu mitoloģijā skarabejs ataino atdzimšanu, un prātoja, vai tik sievietes zemapziņas prāts nemēģināja tā simboliski pateikt, ka viņai gaidāma sava veida psiholoģiskā atdzimšana? Viņš jau gatavojās viņu pasaukt, lai par to pastāstītu, kad kaut kas uzsita pa logu; viņš paskatījās augšup un ieraudzīja stikla otrā pusē zeltaini zaļu skarabeju (tā bija vienīgā reize mūžā, kad jebkad šāda vabole — skarabejs — parādījās Jungām pie loga). Sapņa izklāsta laikā viņš logu atvēra un ļāva vabolei ielidot istabā. Sieviete bija tik pārsteigta, ka beidzot apvaldīja savu pārlieko racionālismu un no šī brīža viņas reakcija uz terapiju uzlabojās.

Psihoterapeita darbā Jungs daudzreiz saskārās ar šādām nozīmīgām nejaušībām un ievēroja, ka gandrīz vienmēr tās seko pēc kādiem noietiem emocionālas intensitātes un transformācijas posmiem: kādas ticības maiņai pašos pamatu pamatos, pēkšņu un jaunu atklāsmju gadījumā, sastopoties ar nāvi, piedzimšanu un pat mainot profesiju. Tāpat viņš pamanīja to, ka augstāko punktu tās sasniedza tad, kad nupat, nupat pacientam apziņas virspusē bija gaidāma kāda jauna atklāsme vai ieskats. Viņa idejām kļūstot plašāk pazīstamām, citi ārsti arī sāka atsaukties un stāstīt par savu sinhronitātes pieredzi.

Piemēram, Cīrihē dzīvojošais psihiatrs Karls Alfrēds Meijers — ilgstošs Junga sadarbības partneris — stāsta par kādu sinhronitāti, kas norisa gadiem ilgi. Kāda amerikāniete, kas cieta no smagas depresijas, ceļoja garo ceļu no Vučangas Ķīnā, lai ārstētos pie Meijera. Viņa bija ķirurģe un jau divdesmit gadus vadīja Misijas hospitāli Vučangā. Viņa bija arī iesaistījusies kultūras dzīvē un kļuvusi par eksperti ķīniešu filozofijā. Ārstniecības gaitā viņa pastāstīja Meijeram kādu sapni, kurā bija redzējusi šo hospitāli ar vienu sagrautu spārnu. Ta kā viņas personība bija cieši saistīta ar šo hospitāli, Meijers juta, ka šis sapnis vēsta, ka viņa zaudē "patības izjūtu" — savu amerikānietes identitāti, un tas tad arī bija viņas depresijas iemesls. Viņš ieteica atgriezties Savienotajās Valstīs, un, kad viņa tā arī izdarīja, depresija ātri vien izgaisa — tieši tā, kā viņš to bija pareģojis. Pirms aizbraukšanas viņš ieteica viņai uzzīmēt detalizētu brūkoša hospitāļa skatu.

Gadu vēlāk japāņi uzbruka Ķīnai un nometa bumbas uz Vučangas hospitāli. Sieviete vēlāk atsūtīja Meijeram žurnāla Life eksemplāru, kur atvērumā bija ievietota daļēji iznīcinātā hospitāļa fotogrāfija, un tā bija identiska zīmējumam, ko viņa bija zīmējusi pirms deviņiem gadiem. Šis sapņu simboliskais un dziļi personīgais vēstījums kaut kā bija pārplūdis pāri visām psihes robežām un iekļuvis fiziskajā realitātē.24

Sinhronitāšu pārsteidzošās dabas dēļ Jungs ieguva pārliecību, ka tās nebija nejaušību tipveida parādības, bet gan faktiski attiecās uz tiem indivīdu psiholoģiskajiem procesiem, kuri tās pieredzēja. Ta kā viņš nevarēja apjēgt, kādas parādības pašos psihes dziļumos tieši varētu izraisīt kādu gadījumu vai veselu notikumu sēriju fiziskajā pasaulē — vismaz klasiskās izpratnes ziņā ne, tad viņš ierosināja domu, ka te jābūt iesaistītam kādam jaunam principam — kaut kam bezcēloniskam, kas saistās ar zinātnei līdz šim vēl nepazīstamu principu.

Kad Jungs sākotnēji izvirzīja šo ideju, vairākums tālaika fiziķu to neuzņēma nopietni (lai gan izcils tālaika fiziķis Volfgangs Pauli juta, ka tas ir pietiekami svarīgi, lai kā līdzautors kopā ar Jungu uzrakstītu grāmatu par šo tēmu, sauktu The Interpretation and Nature of the Psyche). Tomēr tagad, kad nelokalitātes saistību pastāvēšana jau ir iedibināta, daži fiziķi vēlreiz no jauna pievēršas šai Junga idejai.*

Fiziķis Pauls Deiviss paziņo: "Šie nevietējas dabas kvantu efekti patiešām ir sinhronitātes veids — tajā nozīmē, ka tie iedibina saiti, vēl precīzāk, korelāciju starp tādiem notikumiem, kuru starpā jebkura cēloņsakarība ir aizliegta."25

Cits fiziķis, kuram ir nopietna attieksme pret sinhronitāti, ir F. Deivids Pīts. Pīts uzskata, ka Junga tipa sinhronitātes ir ne tikai reālas; tās piedāvā arī papildu pierādījumus šai iesaistītajai sakārtotībai. Kā jau minēts, pēc Boma domām, visa šī šķietamā apziņas atsevišķošana un matērija ir ilūzija — kāds mākslas darbs, kas notiek vienīgi tad, ja abi atveras ārēji iesaistītajā objektu laika secības pasaulē. Ja reiz iekšēji iesaistītajā nepastāv atšķirības starp prātu un matēriju — tajā pamatnē, no kuras kā avots viss izplūst, tad nemaz tik negaidīti nav arī sagaidīt to, ka šo realitāti var izdabūt cauri kopā ar visām šo dziļo saistību pēdām. Pīts uzskata, ka sinhronitātes ir tās nepilnības, kādas

piemīt realitātes audumam, kuras ir kā momentāni šķēlumi, kas atļaujot gūt

«

* Kā noskaidrots, nelokālie efekti nenotiek, pateicoties cēloņu un seku savstarpējām sakarībām, tātad var teikt, ka tie ir bezcēloniski. (Tulk. piez.) ātru ieskatu tai netveramajā un vienotajā kārtībā, kāda atrodas visas Dabas pamatā.

Citiem vārdiem, Pīts domā, ka sinhronitātes atklāj to, ka starp fizisko pasauli un iekšējo psiholoģisko realitāti nepastāv nekāds dalījums. Relatīvais sinhronitātes gadījumu retums mūsu dzīvē tātad parāda ne tikai to pakāpi, līdz kādai mēs paši sevi esam atdalījuši no kopējā apziņas lauka, bet arī to pakāpi, līdz kādai esam sevi aizslēguši pieejai bezgalīgajam un žilbinošajam potenciālam, kāds piemīt prāta un realitātes dziļākajām sakārtotībām. Pīts par to, kad mēs pieredzam sinhronitāti, teicis: "Patiesībā pieredzamais ir pats cilvēka prāts, kas uz mirkli atrodas darbībā un savā īstajā kārtībā un paplašinoties iesniedzas cauri sabiedrībai un dabai, kustoties cauri arvien vairāk pieaugošajam smalkumam, līdz, iesniedzoties pat vēl tālāk aiz prāta avota un matērijas, sasniedz pašu radošumu."26

Tas ir pārsteidzošs uzskats. Visi mūsu saprātīgie aizspriedumi par pasauli balstās uz pieņēmumu, ka subjektīvā un objektīvā realitāte ir ļoti atdalītas. Tieši tāpēc arī šķiet, ka sinhronitāti ir tik grūti un neiespējami izskaidrot. Tomēr, ja reiz nav nekāda dalījuma starp fizisko pasauli un mūsu iekšējiem psiholoģiskajiem procesiem, mums jābūt gataviem mainīt ko vairāk nekā tikai veselā saprāta vadīto Visuma izpratni, jo tā visa sekas ir vienkārši satricinošas.

Rezultāts ir tāds, ka objektīvā realitāte vairāk atbilst sapnim, nekā mums tas vispār varētu ienākt prātā. Piemēram: iedomājieties sapni, kurā jūs sēžat uz krēsla un kopā ar savu priekšnieku un viņa sievu ieturat vakara maltīti. Kā jau zināt no pieredzes, visi šie dažādie rekvizīti, kas redzami sapnī, — galds, krēsli, šķīvji, sāls un piparu dzirnaviņas —, šķiet atsevišķi priekšmeti. Iedomājieties arī, ka sapnī jūs pieredzat sinhronitāti — iespējams, jums tika pasniegts kāds nepatīkams ēdiens un, kad jūs pavaicājāt oficiantam, kas tas ir, viņš paziņoja, ka ēdiena nosaukums ir "Tavs boss". Atskāršot, ka šīs maltītes netīksme nodod jūsu patiesās izjūtas attiecībā pret paša priekšnieku, jūs samulstat un brīnāties, kā gan šis jūsu "iekšējās patības" aspekts varēja pamanīties pārlīt pāri malām un izkļūt ārējā realitātē, tostarp tajā, ko patlaban sapņojat. Tiklīdz pamodīsities, jūs, protams, atklāsit, ka šī sinhronitāte nemaz nebija tik jocīga, jo patiešām nepastāvēja nekāda jūsu sapņa "iekšējās patības" un "ārējās realitātes". Līdzīgi atskai tīsit arī to, ka šis šķietamais dažādu priekšmetu dalījums sapnī arī bija tikai ilūzija, jo it viss tajā tika radīts kādā daudz dziļākā un pamatīgākā kārtībā — tajā jūsu pašu zemapziņas prāta nesarautajā veselumā.

Ja nepastāv iedalījums starp mentālo un fizisko pasauli, tās pašas īpašības paliek spēkā arī objektīvajā realitātē. Pēc Pīta domām, tas nenozīmē, ka materiālais Visums ir ilūzija, jo realitātes radīšanā nozīme ir abiem: iesaistītajam iekšējam un iesaistītajam ārējam. Un tas nebūt nenozīmē, ka individualitāte būtu zaudēta lielākā mērā, kā tas notiek, kad zūd rozes attēls, to ieskaņojot hologrāfiskās filmas gabaliņā. Tas vienkārši nozīmē, ka mēs atkal esam kā tie virpuļi upē — unikāli, bet no dabas plūsmas neatdalāmi jeb, kā izsakās Pīts: "Patība turpina dzīvot tālāk, bet tikai kā cits kādas liegākas kustības aspekts, kurā ir ietverta visa apziņas kārtība."27

Un tā esam nostaigājuši pilnu apli no atklājuma, ka apziņa sevī ietver visu subjektīvo realitāti — visu planētas bioloģiskās dzīves vēsturi, pasaules reliģijas un mitoloģijas: asinsķermenīšu un zvaigžņu dinamiku — līdz pat atklājumam, ka materiālais visums satur sevī pašu vislabāk apslēpto apziņas procesu sanesas un metus. Tāda ir dziļā visu lietu saistība hologrāfiskajā Visumā. Nākamajā nodaļā papētīsim, kā šī saistība un arī pārējie hologrāfiskās idejas aspekti ietekmē mūsu pašreizējo izpratni par veselību.

4. nodaļa es izdziedu hologrāfisko ķermeni

Jūs nez vai zināsit, kas esmu un ko es ar to domāju, Taču būšu jūsu labā veselibā iesaistīts tik un tā…

(Valts Vitmens. Song of Myself)

Sešdesmit vienu gadu vecam vīrietim, kuru mēs saucām par Frenku, tika diagnosticēta kāda parasti neārstējama kakla vēža forma. Viņam jau bija pateikts, ka cerības uz izdzīvošanu ir mazākas par pieciem procentiem. Frenka svars bija samazinājies no 130 uz 98 mārciņām. Viņš bija ļoti nespēcīgs, knapi varēja norīt siekalas, un viņam bija grūtības elpot. Ārsti sprieda, vai vispār vērts veikt radiācijas terapiju, jo bija bažas, ka šī ārstēšana vienīgi radīs vēl kādu papildu neērtību, nerodot nekādu ieguldījumu viņa spējām izdzīvot. Un tomēr viņi izlēma mēģināt.

Veiksmīgi un pašam Frenkam tik par labu piedalīties ārstniecībā tika uzaicināts dakteris O. Karls Simontons, Dalasas Pretvēža terapijas centra Teksasā radiologs onkologs. Simontons ierosināja, ka pats Frenks varētu ietekmēt slimības gaitu. Simontons iemācīja Frenkam vairākas atslābināšanās un garīgi vizuālas tehnikas, kuras viņš kopā ar kolēģiem bija izstrādājis. No tā brīža trīsreiz dienā Frenks iedomājās, ka radiācijas terapija, ko viņš saņem, sastāv no mazmazītiņu enerģijas lodīšu miljoniem, kuras bombardē viņa šūnas. Vēl viņš iedomājās, ka viņa vēža šūnas ir nespēcīgākas un vairāk apjukušas nekā normālās; līdz ar to tās nespēja šos bojājumus novērst. Pēc tam viņš iedomājās sava ķermeņa baltos asinsķermenīšus — imūnsistēmas aizsargkareivjus, kuri skrien, bariem vien kāpjot pāri jau mirušajām un vēl mirstošām vēža šūnām, aiznesdami tās prom uz aknām un nierēm, lai izskalotu no ķermeņa.

Rezultāti bija fantastiski un pārspēja visu to, kas parasti notika, kad pacientu ārstēja vienīgi ar radiāciju. Šī ārstēšana ar radiāciju darbojās līdzīgi maģijai; Frenks neizjūta nevienu negatīvu blakusparādību, kādas parasti saistās ar šādu terapiju: nebija nekādu ādas vai gļotādu savainojumu. Viņš atguva zaudēto svaru un ātrāk nekā divu mēnešu laikā visas pazīmes, kas liecinātu par vēža klātbūtni, jau bija izgaisušas. Simontons uzskata, ka Frenka brīnumainā atveseļošanās lielā mērā notika, pateicoties viņa ikdienas vizualizāciju vingrinājumu režīmam.

Turpmākajos pētījumos Simontons un viņa kolēģi savas mentāli iedomātās terapijas iemācīja vēl 159 ar it kā medicīniski neārstējamu vēzi sirgstošajiem pacientiem. Paredzētais laiks, ko atlicis dzīvot, šādam slimniekam bija divpadsmit mēneši. Četrus gadus vēlāk 63 no šiem cilvēkiem vēl joprojām bija dzīvi. No tiem 14 vairs nebija nekādu vēža slimības klātbūtnes pazīmju, vēl 12 tās bija mazinājušās un 17 pacientiem bija stabils stāvoklis. Vidējais izdzīvošanas ilgums šai grupai visumā bija 24,4 mēneši, kas ir apmēram divreiz ilgāk, nekā tas ir saskaņā ar nacionālā normatīva datiem.1

Pēc tam Simontons veica vēl daudz līdzīgu pētījumu, kuriem visiem bija pozitīvi rezultāti. Taču, neraugoties uz šādiem daudzsološiem atradumiem, viņa darbs vēl joprojām tiek uzskatīts par pretrunīgu. Tā, piemēram, kritiķi strīdas, ka pacienti, kas piedalās Simontona pētījumos, taču nav nekādi "vidējie" pacienti. Daudzi no viņiem paši esot meklējuši Simontonu, tātad ar īpašu mērķi — lai iemācītos šīs tehnikas —, un tas vien norādot, ka viņiem jau ir piemitis neparasts cīnītāja gars. Tomēr daudzi pētnieki uzskata, ka Simontona iegūtie rezultāti ir pietiekami pievilcīgi, lai viņa darbu atbalstītu. Simontons ir nodibinājis Simontona Pretvēža centru, sekmīgu pētījumu un ārstniecības iestādi, kas atrodas Pasifika Palisādēs (Klusā Okeāna klinšu grēdās) Kalifornijā, un uzticīgi nodarbojas, lai iemācītu iztēles tehniku tiem pacientiem, kas cīnās ar dažādām slimībām. Šis iztēles terapeitiskais lietojums saistījis arī publikas uzmanību, un nesen kāda aptauja parādīja, ka tā tiek uzskatīta par ceturto visbiežāk lietoto alternatīvo vēža ārstniecības metodi.2

Kā gan tas ir iespējams, ka prātā izveidotais attēls spēj ietekmēt kaut ko tik grūti uzveicamu kā vēzi? Tas, ka, skaidrojot arī šo parādību, var lietot smadzeņu hologrāfisko teoriju, nebūs nekāds pārsteigums. Teksasā Dalasas universitātes Veselības centra pētījumu un rehabilitācijas zinātņu psiholoģe

Džina Ahterberga un viens no tiem zinātniekiem, kas palīdzēja attīstīt tās iztēles tehnikas, kuras lieto Simontons, uzskata, ka atslēgu par šim smadzeņu iztēles spējām sniedz hologrāfiskais modelis.

Kā jau tika minēts, galu galā visas pieredzes ir neiropsihologiski procesi smadzenēs. Saskaņā ar hologrāfisko modeli iemesls, kāpēc mēs pieredzam kādas lietas, piemēram, emocijas kā iekšējo realitāti un vēl kādas citas — putnu dziesmas un suņu rejas — kā ārējo realitāti, ir vieta, kur smadzenes tās novieto, radot iekšējo hologrammu, kuru mēs tad pieredzam kā realitāti. Kā jau redzējām, smadzenes gan ne vienmēr spēj atšķirt to, kas ir "ārā" un to, par ko tās domā, ka tas ir "ārā", un tieši tāpēc amputētajiem dažkārt rodas neesoša locekļa sajūtas. Citiem vārdiem, smadzenēs, kas darbojas hologrāfiski, priekšmeta attēlam, kuru atceras, uz sajūtu orgāniem var būt tikpat liels iespaids kā pašai lietai kā tādai. [10]

Tam visam var būt vienlīdz spēcīga iedarbība uz ķermeņa psiholoģiju — tādu lietu stāvokli izbauda jebkurš, kas jebkad ir sajutis sirdi "joņojam auļos", iedomājoties apskaujam savu mīļoto, vai arī ikviens, kurš ir kādreiz sajutis, kā nosvīst delnas, atsaucot atmiņā kādu neparasti briesmīgu pieredzi. Pēc pirmā acu uzmetiena var šķist dīvaini, ka ķermenis ne vienmēr var atšķirt reālu no iedomātas lietas, taču šī situācija kļūst skaidrāka, ja ņemam vērā hologrāfisko modeli — to modeli, kas apgalvo, ka visas pieredzes, reālas vai iedomātas, tiek reducētas uz vienu un to pašu kopējo valodu — hologrāfiski organizētiem viļņiem. Vai arī, kā par to izsakās Ahterberga: "Ja iedomājamie tēli ir nepieciešami hologrāfiskajā izpildījumā, tad pavisam loģiski seko ari viņu visspēcīgā ietekme uz kādu fizikālo funkciju. Tēls, uzvedība un līdztekus notiekošā psiholoģiskā komponente — visi ir tā paša fenomena kopējs aspekts."3

Boms šo iesaistītās sakārtotības ideju — šo dziļākās un nelokālās eksistences līmeni, no kura uzvirmo viss Visums, — lieto, lai atbalsotu kādu citu viedokli, sakot: "Katra darbība iesākas ar iesaistītās sakārtotības nodomu. Iztēle vien jau ir formas radīšana — tai jau piemīt nodoms un visu to kustību iedīgļi, kādi ir nepieciešami, lai to īstenotu. Tas ietekmē ķermeni un tā tālāk — tādējādi, ja kādā no liegākajiem iesaistītās sakārtotības līmeņiem notiek radīšana; tā dodas cauri šiem limeņiem, līdz sevi manifestē ārējā sakārtotībā."4 Citiem vārdiem, tādā iekšējā sakārtotībā, kādas ir arī pašas smadzenes, iztēle un realitāte ir neatšķiramas lietas, tātad tas mums vairs nebūs nekāds pārsteigums, ka attēli prātā arī sevi paši var izteikt kā ķermenī notiekošo realitāti.

Ahterberga atklāja, ka psiholoģiskā iedarbība, kādu izraisīja ar iztēles palīdzību, ir ne tikai spēcīga, bet arī ļoti specifiska. Piemēram, termins "baltais asinsķermenītis" faktiski attiecas uz vienu no dažādajiem šūnu paveidiem. Ahterberga nolēma izpētīt, vai var ietrenēt indivīdus tā, lai viņi spētu pavairot kāda noteikta veida balto asinsķermenīšu skaitu savā ķermenī. Lai to paveiktu, vienai grupai koledžas studentu viņa iemācīja, kā iztēloties šūnu, kuru dēvē par neitrofilu un kas ir balto asinsķermenīšu saimes galvenā sastāvdaļa. Otru grupu viņa apmācīja iedomāties T šūnas — kādu specializētāku balto asinsķermenīti. Pētījuma noslēgumā grupai, kura iemācījās neitrofila attēlu, ķermenī ievērojami palielinājās neitrofilu skaits, bet nebija nekādu pārmaiņu T šūnu skaitā. Tajā grupā, kura iemācījās T šūnu attēlu, bija vērojama ievērojama šo šūnu skaita palielināšanās, bet neitrofilu skaits viņu ķermenī palika iepriekšējais.5

Ahterberga teic, ka kādas personas veselības stāvoklī izšķiroša nozīme ir ticībai. Viņa norāda, ka praktiski jebkurš, kam kādreiz bijusi darīšana ar medicīnas pasauli, zina vismaz vienu stāstu par pacientu, kurš aizsūtīts uz mājām — nomirt, bet… tā kā pats ir "ticējis" citam rezultātam, tad savus ārstus pārsteidzis ar pilnīgu izveseļošanos. Interesantajā grāmatā Imagery in Healing viņa apraksta dažus šādus gadījumus. Lūk, viens no tiem: kāda sieviete atradusies komā, jau ievietojot slimnīcā, viņa bijusi paralizēta, diagnoze — pamatīgs audzējs smadzenēs. Pēc operācijas, kurā viņas smadzenes tika "atslogotas" no šī audzēja, tas ir, tika izņemts tik daudz, cik vien bija iespējams droši izdarīt, viņa tika aizsūtīta mājup, neveicot nekādu radiācijas terapiju vai ķīmijterapiju, jo tika uzskatīta par tuvu nāvei esošu.

Bet šī sieviete nevis ātri nomira, bet ar katru dienu kļuva arvien spēcīgāka. Būdama viņas bioloģiskās atgriezeniskās saites terapeite, Ahterberga novēroja šīs sievietes progresu — pēc sešpadsmit mēnešiem šai sievietei no vēža vairs nebija nekādu pēdu. Kāpēc? Lai gan var teikt, ka "pasaulīgajā ziņā" sieviete bija inteliģenta, viņa bija mēreni izglītota un pat lāgā nezināja vārda "audzējs" nozīmi un ari to, ka tas piešķir nāves spriedumu. Tādējādi viņa neuzvedās tā, it kā gatavotos mirt un ar tādu pašu pašpārliecību un noteiktību pārvarēja šo vēzi, ar kādu parasti pārvarēja jebkuru citu slimību savā dzīvē, — tā raksta Ahterberga. Kad viņa to pēdējo reizi redzēja, sievietei vairs nebija nekādu paralīzes pazīmju; viņa jau bija aizsviedusi kruķus un spieķi un pat bija paspējusi pāris reižu jau uzdejot…6

Savu apgalvojumu Ahterberga pamato, pie viena piebilstot, ka garīgi atpalikušie vai tic indivīdi, kam ir emocionāli traucējumi — tādi, kuri nespēj apjēgt šo jēgu: nāves spriedumu, kādu sabiedrība piešķir vēzim, tāpat uzrāda zemāku saslimstību ar vēzi. Četru gadu ilgā laikposmā Teksasā tikai ap četriem procentiem gadījumu no kopējās mirstības šajās abās grupās tā bija vēža izraisīta, ja salīdzina ar štata kopējo rādītāju, kas bija 15-18 procenti. Interesanti, ka šajās abās grupās no 1925. līdz 1978. gadam nav bijis neviena saslimšanas gadījuma ar leikēmiju. Visumā ņemot, jāteic, ka pētījumos, veiktos Savienotajās Valstīs un citās valstīs, arī Anglijā, Grieķijā un Rumānijā, gūti līdzīgi rezultāti.7

Šo un citu atradumu dēļ Ahterberga uzskata, ka slimam cilvēkam, pat ja tā ir vienkārša saaukstēšanās, jāsauc palīgā tik daudz "nervu hologrammu", cik vien iespējams, — ticējumu veidā, labsajūtas un harmonijas iztēlē — un jāiedomājas, kā tiek aktivizētas specifiskās imūnsistēmas funkcijas. Viņa uzskata, ka nepieciešams atbrīvoties arī no jebkuriem ticējumiem un tēliem, kuri mūsu veselībai dara sliktu, un atskārst, ka mūsu ķermeņa hologrammas ir kaut kas vairāk nekā tikai attēli. Tās satur cita veida informācijas nesēju,. tostarp intelektuālo sapratni un skaidrojumus, visu veidu aizspriedumus, apzinātus un neapzinātus, bailes, raizes utt.

Ahterbergas ieteikumi — ka mums būtu jāatbrīvojas no negatīvajiem tēliem — jau tiek labi uzņemti, jo ir pierādīts, ka iztēle var gan izraisīt slimību, gan arī to izdziedēt. Grāmatā Love, Medicine and Miracles Bernijs Zīgels raksta, ka bieži sastapies ar tādiem gadījumiem, kuros tās mentālās ainas, kādas pacienti lieto, lai aprakstītu sevi vai savu dzīvi, šķiet, spēlē lomu viņu apstākļu radīšanā. Kā piemēru var minēt krūts vēža slimnieci, kura izteicās, ka "viņai kaut kas ir jādabū prom no savām krūtīm", bet kāds pacients ar daudzkārtējām miomām mugurkaulā sacīja, ka "viņš vienmēr esot uzskatīts par tādu, kam nav sava mugurkaula", un vēl kādu vīrieti, kurš slimoja ar balsenes vēzi, bērnībā tēvs regulāri bija sodījis, saspiežot viņa kaklu un liekot "aizvērties".

Dažkārt šīs savstarpējās attiecības, kas pastāv starp tēlu un slimību, ir tik pārsteidzošas, ka grūti pat saprast, kāpēc tas viss nav saredzams arī tajā iesaistītajam indivīdam, kā tas ir gadījumā ar psihoterapeitu, kuram steidzami bija nepieciešama operācija, lai izgrieztu dažas pēdas garu, jau atmirušu zarnu, un kurš pēc tam teica Zīgelam: "Es priecājos, ka jūs esat mans ķirurgs. Es nodarbojos ar mācību analīzi. Es vienkārši nevarēju tikt galā ar visiem tiem mēsliem, kas pacēlās virspusē, jeb sagremot visās tās drazas savā dzīvē."8 Šādi un līdzīgi atgadijumi pārliecināja Zīgelu, ka gandrīz vai visu slimību izcelsme — vismaz kaut kādā mērā — aizsākas prātā, taču tāpēc viņš nebūt nedomā, ka tas padara tās par kā psihosomatiskām vai nereālām. Viņš priekšroku dod izteicienam, ka tās ir"soma-nozīmīgas". Šo terminu izdomājis Boms, lai labāk summētu šo savstarpējo saistību, un tas ir atvasināts no grieķu vārda soma, kas nozīmē 'ķermenis'. Tas, ka visām slimībām izcelsmes avots varētu atrasties prātā, Zīgelu neuztrauc. Viņš drīzāk to saredz kā milzīgu cerību zīmi, kā indikatoru — ja reiz pastāv iespēja radīt slimību, tad tikpat labi tam pašam slimības radītājam piemīt arī spēks atjaunot labsajūtu.

Šī saistība starp tēlu un slimību ir tik spēcīga, ka iztēli var pat lietot tajā nolūkā, lai paredzētu pacienta izdzīvošanas cerības. Kādā citā eksperimentā, kas jau bija ar pagrieziena punkta vērtību, Simontons un viņa sieva psiholoģe G. Frenka-Lavlisa veica asins analīžu pārbaudi 126 pacientiem, kas slimoja ar vēzi ieilgušā stadijā. Pēc tam viņi šos slimniekus apstrādāja ar vienādiem psiholoģiskajiem testiem, pacientiem bija arī jāuzzīmē pašiem sevi, savu vēzi, ārstēšanu un imūnsistēmu. Asins analižu rezultāti deva informāciju par slimnieku stāvokli, taču neko būtiski daudz neatklāja. Taču psiholoģisko pārbaužu rezultāti — it sevišķi jau zīmējumi — bija īstas enciklopēdijas, kur atrodama informācija par pacientu veselības stāvokli. Patiešām, analizējot pacientu zīmējumus, Ahterberga vēlāk 95% gadījumu spēja paredzēt, kuri pacienti nomirs nākamo dažu mēnešu laikā un kuri savu slimību pārvarēs un iestāsies atlabšana.9

Prāta basketbols

Lai arī cik neticami skanētu iepriekš minēto pētnieku atlasītās liecības, ja reiz runājam par to, kāda ir hologrāfiskā prāta kontrole pār fizisko ķermeni, tad tā vēl ir tikai aisberga redzamā daļa, un praktiskajā lietojumā šāda kontrole neaprobežojas tikai ar veselības jautājumiem. Tie neskaitāmie, visā pasaulē veiktie izpētes darbi parādījuši, ka iztēlei piemīt milzīga iedarbība arī uz fizisko un atlētisko sniegumu.

Ebreju universitātes Jeruzalemē psihologs Šlomo Breznics nesen veica eksperimentu ar dažām Izraēlas kareivju grupām, kuras maršēja četrdesmit kilometrus, taču katrai grupai viņš iedeva citādu informāciju. Dažām grupām bija jānoiet trīsdesmit kilometru, un tad viņš pateica, ka tām jāiet vēl desmit. Citām viņš sacija, ka tām būs jānoiet sešdesmit kilometru, taču patiesībā tās maršēja vienīgi četrdesmit. Dažām viņš ļāva saredzēt distances apzīmētājus, bet citām nedeva nekādu informāciju par to, cik tālu viņi jau nogājuši. Pētījuma beigās Breznics atklāja, ka stresa hormonu līmenis kareivju asinīs vienmēr atspoguļoja viņu novērtējumu, nevis īsto attālumu, kādu viņi bija nogājuši.10 Citiem vārdiem, viņu ķermenis atbildēja nevis uz realitāti, bet gan uz to, ko viņi paši iedomājās par realitāti.

Pēc doktora Čarlza A. Garfilda — bijušā Nacionālā aeronautikas un kosmisko pētījumu administrācijas (NASA) pētnieka un pašreizējā Veiktspēju zinātņu institūta Berklijā Kalifornijā — domām, padomju zinātnieki ļoti plašos apjomos pētīja savstarpējās attiecības, kādas pastāv starp iedomāto un fizisko veiktspēju. Kādā pētījumā pasaules klases sportistus iedalīja vairākās grupās. Pirmā grupa simtprocentīgi visu treniņu laiku pilnībā aizvadīja trenējoties. Otrā 75% treniņu laika trenējās un 25% — vizuāli iedomājās, kādas tieši kustības un sasniegumus vēlas panākt savā sporta veidā. Trešā grupa 50% laika pavadīja treniņos un atlikušos 50% — vizualizācijām, bet ceturtā grupa 25% laika trenējās un 75% vizualizēja. Neticami, bet… tieši ceturtā grupa ziemas sporta spēļu laikā, kas notika Leikpleisidā, Ņujorkas štatā, uzrādīja vislabākos sasniegumus; tai sekoja trešā, pēc tam otrā un tikai tad pirmā grupa un tieši tādā kārtibā.11

Garfīlds, kas, intervējot sportistus un sporta pētniekus visā pasaulē, bija aizvadījis simtiem stundu, teic, ka padomju zinātnieki daudzās sportistu sagatavošanas programmās bija iesaistījuši sarežģītus iztēles paņēmienus un ka viņi tic, ka mentālie tēli darbojas kā priekšteči neironu un muskuļu impulsu ģenerēšanas procesam. Garfīlds uzskata, ka šīs iedomas iedarbojas tieši tāpēc, ka kustība ir hologrāfiski ieskaņota smadzenēs. Grāmatā Peak Performance: Mental Training Techniques of the World's Greatest Athletes viņš paziņo: "Šie ir hologrāfiskie tēli, un tie sākotnēji funkcionē racionālai apziņai netveramā līmenī. Hologrāfiskais iztēles mehānisms sniedz iespēju ātri atrisināt tādas telpiskas problēmas kā samontēt sarežģītu mašīnu, izveidot horeogrāfiju dejai vai arī veikt lugu izspēles vizuāli — savā prātā."12

Darbojoties ar basketbola spēlētājiem, austrāliešu psihologs Alans Ričardsons ieguvis līdzīgus rezultātus. Viņš pētīja trīs basketbola spēlētāju grupas un pārbaudīja viņu spējas veikt trīs metienu sēriju. Pēc tam viņš ieteica pirmajai grupai divdesmit minūtes dienā aizvadīt, trenējoties šo triju metienu veikšanā. Otrai grupai neieteica trenēties, bet trešajai grupai deva instrukciju: divdesmit minūtes dienā aizvadīt, iztēlojoties, kā viņi precīzi iemet bumbu grozā. Kā jau to varētu sagaidīt, tā grupa, kas nedarīja neko, arī nekādu snieguma uzlabošanos neparādīja. Pirmās grupas sekmes uzlabojās par 24%. Taču trešā grupa, darbojoties tikai ar iztēles palīdzību, savu sniegumu uzlaboja par 23% — gandrīz tikpat lielā mērā kā tā grupa, kas trenējās."

Nav tāda iedalījuma: starp slimību un veselību

Ārsts Larijs Dosejs uzskata, ka iztēle nebūt nav vienīgais darbarīks, kuru var lietot hologrāfiskais prāts, lai iedarbotos uz ķermeni. Vēl kāds cits ir vienkārši atskārsme, ka visas lietas ir nesaraujami saistītas. Kā Dosejs novērojis: mums pastāv tieksme uzskatīt slimību par kaut sev ārēju piemītošu. Slimība nāk no iekšienes, un tā mūs aplenc, tādējādi samazinot mūsu labsajūtu. Taču, ja reiz telpa un laiks, un visas pārējās lietas Visumā ir patiešām neatdalāmas, tad mēs nevaram izdalīt ari nekādu atšķirību uzskatos, kas pastāv starp veselību un slimību.

Kā šīs zināšanas var lietot dzīvē? Dosejs saka: kad mēs pārstājam uzskatīt slimību kā kaut ko atsevišķi pastāvošu, lai tā vietā saredzētu to kā daļu no kāda lielāka veseluma — kā uzvedības, ēšanas paradumu, miega, fizisko vingrojumu darbības modeli un vēl daudzas citas savstarpējās attiecības, kādas pastāv ar pasauli kopumā, mums bieži vien kļūst labāk. Pierādījumam viņš pievērš uzmanību pētījumiem, kuros cilvēkiem, kuriem regulāri sāp galva, tika palūgts rakstīt dienasgrāmatu, atzīmējot sāpju biežumu un intensitāti. Lai gan šie pieraksti bija iecerēti kā pirmais solis, lai cietējus sagatavotu nākamajai ārstniecības pakāpei, vairākums atklāja, ka, sākot rakstīt dienasgrāmatu, galvassāpes izzuda!14

Kādā citā Doseja pieminētā eksperimentā ar videokamerām novēroja bērnus epileptiķus un viņu ģimenes — kā viņi savstarpēji mijiedarbojās. Dažkārt šajās sesijās gadījās, ka pēc emocionālām kaujām sekoja pavisam īstas slimības lēkmes. Kad bērniem parādīja šos ierakstus un viņi redzēja to sakarību, kāda pastāv starp emocionāliem notikumiem un viņu lēkmēm, viņi gandrīz vai pilnībā no tām atbrīvojās.1;> Kāpēc? Rakstot dienasgrāmatu vai skatoties videolenti, šie cilvēki spēja saredzēt savu stāvokli, ņemot to attiecībā pret kādu lielāku savu dzivi raksturojošu sakarību. Kad tas notiek, vairs nevar uzskatīt, ka "slimība uzbrūk no kaut kurienes, bet var saredzēt, ka tā ir tādas dzīvošanas daļa, ko var uzskatīt par nedalītu veselumu". Dosejs saka: "Ja mūsu mērķis ir virzība uz vienotības principu, uz veselumu, prom no fragmentācijas un izolācijas, tad arī veselība tam seko."16

Dosejs domā, ka vārds "pacients" ir tikpat maldinošs kā vārds "daļiņa". Tā vietā, lai būtu atsevišķas un jau pašos pamatos atdalītas bioloģiskas vienības, mēs savā būtībā esam dinamiski procesi un tādas mijiedarbības modeļi, kurus nevar analizēt atsevišķi pa daļām lielākā mērā, kā to var darīt ar elektroniem. Vēl jo vairāk: mēs esam saistīti, piesaistīti tiem spēkiem, kas rada abus — slimības un veselību, piesaistīti pie mūsu sabiedrības ticējumiem, pie draugu attieksmes, pie ģimenes un saviem ārstiem, kā arī pie tiem tēliem, ticības un pat pie tiem vārdiem, kādus lietojam, lai apjēgtu Visumu.

Hologrāfiskajā Visumā mēs vēl esam piesaistīti arī savam ķermenim. Iepriekšējās lappusēs jau redzējām dažus veidus, kā šīs saistības pašas sevi izteic. Tomēr pastāv vēl arī citas, iespējams, pat bezgalīgi daudz citu saišu. Kā saka Pribrems: "Ja patiešām katra mūsu ķermeņa daļa ir kāda veseluma atspoguļojums, tad jābūt arī dažādiem mehānismiem, lai kontrolētu notiekošo. Par šo gan nekādas noteiktas skaidrības nav."17 Ņemot vērā mūsu neziņu šajā jautājumā, tā vietā, lai vaicātu: "Kā prāts kontrolē hologrāfisko ķermeni?" iespējams, vēl daudz svarīgāks jautājums ir: "Cik tālu šī kontrole iesniedzas? Vai tai ir arī kādi ierobežojumi? Ja ir — kādi tie ir?" Tāds ir jautājums, kam tagad pievērsīsim uzmanību.

Nekā dziedinošais spēks

Kāda cita medicīniska parādība, kas sniedz mums ieskatu, kādā mērā prātam piemīt kontrole pār ķermeni, ir tā dēvētais placebo efekts. Placebo ir tāda ārstniecības metode, kurai nav nekādas īpašas iedarbības uz ķermeni, bet kura tiek sniegta vai nu tāpēc, lai nomierinātu pacientu, vai arī kā kontrole eksperimentā, kuram jābūt "abpusēji aklam", — tas ir pētījums, kurā vienai grupai dod īstu ārstniecības līdzekli, bet otrai — viltojumu. Lai paši pētījuma rezultāti būtu maksimāli droši, nedz pētnieki, nedz arī pārbaudāmie nezina, kurā grupā atrodas. Medikamentu pētījumos kā placebo bieži vien lieto cukura pilienus. Tāds ir ari sāls šķīdums (destilēts ūdens ar sāli), lai gan ne vienmēr placebo jābūt zālēm. Daudzi tic, ka medicīniskais efekts, kādu gūst no kristāliem, vara rokassprādzēm un kādām citām netradicionālajām ārstniecības metodēm, ari notiek tā paša placebo efekta dēļ.

Dažkārt pat ķirurģija tiek lietota kā placebo. Tā 50. gados sirds nepietiekamas apgādes ar skābekli izraisītu atkārtotu sāpju gadījumā krūtīs un kreisajā rokā, kas radās nepietiekamas asiņu plūsmas uz sirdi dēļ, parasti ārstēja ķirurģiski. Tad atjautīgi ārsti nolēma veikt eksperimentu. Tā vietā, lai veiktu ierasto operāciju, kas saistījās arī ar krūšu artērijas atkabināšanu, viņi vienkārši izdarīja slimniekiem atvēršanu un pēc tam atkal aizšuva ciet. Tie pacienti, kuri saņēma šādu krāpšanas operāciju, sacīja, ka… izjūt atvieglojumu — tieši tāpat kā tie slimnieki, kam bija veikta pilnīga operācija. Pilna apmēra operācija, kā izrādījās, bija tik vien kā placebo efekta radīšana.18 Viltus operācija norāda, ka dziļi mūsos mīt spēja kontrolēt šo sirds mazspēju.

Tas vēl nav viss. Pagājušā gadsimta otrajā pusē placebo efekts tika pētīts lielos mērogos — simtiem pētījumos it visā pasaulē. Tagad mēs zinām, ka vidēji no visiem gadījumiem, kur ārstniecībā lietots placebo efekts, 35% gadījumu cilvēki izjūt ievērojamu atvieglojumu, lai gan katrā situācijā šis rādītājs var arī mainīties. Bez sirds mazspējas ārstniecībā placebo efektam vēl labi padevās tādi stāvokļi kā galvassāpes, alerģija, drudzis, parastā saaukstēšanās, pinnes, astma, varžacis, dažādu veidu sāpes, nelaba dūša, jūras slimība, peptiskā čūla, psihiatriskie sindromi — kā depresija un raizes —, reimatisms un vecuma radīts artrīts, diabēts, radiācijas slimība, Parkinsona slimība, izkliedētā skleroze un vēzis.

Skaidri saredzams, ka šis loks ietver it visu, sākot ar ne tik nopietnām slimībām, līdz tādām, kas apdraud dzīvību. Pat maigākajos gadījumos placebo efekts var izraisīt psiholoģiskas pārmaiņas, kas ir gandrīz vai brīnumainas. Piemēram, parastā kārpa. Kārpas ir mazi izaugumi uz ādas, ko izraisa vīruss. Lietojot placebo, var ļoti viegli izārstēt — kā to var novērot neskaitāmajos tautas rituālos, kur pats rituāls jau kalpo kā placebo, lai atbrīvotos no kārpām. Tādus rituālus lieto dažādās kultūrās. Luijs Tomass, Sloana Keteringa vārdā nosauktā Ņujorkas Pretvēža centra vadītājs, stāsta par ārstu, kas regulāri noņēma pacientiem kārpas, vienkārši uzklājot tām pilnīgi nekaitīgu violetu krāsu. Tomass uzskata, ka šī mazā brīnuma skaidrojums ar apgalvojumu, ka tā iedarbojas zemapziņas prāts, vēl ir nepietiekama placebo efekta novērtēšana. Viņš paziņo: "Ja reiz zemapziņa var atrast, kādā veidā regulēt nepieciešamos mehānismus, lai pievārētu šo vīrusu, un kā tieši izvērst darbību visās nepieciešamās šūnās — pareizā secībā, lai tās šīs šūnas atgrūstu, tad viss, ko atliek pateikt, ir tas, ka mana zemapziņa pastāv daudz ilgāk un senāk nekā es."19

Jebkuros konkrētos apstākļos placebo iedarbīgums lielā mērā ir atšķirīgs. Deviņos "abpusēji aklos pētījumos", kuros placebo salīdzināja ar aspirīnu, placebo 54% gadījumu izrādījās tikpat iedarbīgs kā īstais sāpju noņēmējs.20 Tādējādi varētu sagaidīt, ka placebo būs mazāk iedarbīgs salīdzinājumā ar daudz stiprākiem sāpju remdinātājiem, tādiem kā morfijs, taču tā tas nav. Sešos "abpusēji aklos" eksperimentos atrada, ka placebo sāpju noņemšanā 56% gadījumu bija tik iedarbīgs kā morfijs!21

Kāpēc? Viens faktors, kas var iedarboties uz placebo efektivitāti, ir metode, ar kādu to iedod. Injekcijas parasti uzskata par spēcīgākām nekā tabletes, tātad, injicējot placebo, var stiprināt tā iedarbīgumu. Līdzīgi bieži vien par iedarbīgāku medikamentu tiek uzskatītas kapsulas, nevis tabletes, un nozīme var būt pat zāļu izmēram, formai un krāsai. Kādā pētījumā, lai noteiktu, kāda ierosinoša spēja piemīt zāļu krāsai, zinātnieki konstatēja, ka zāles dzeltenā krāsā ļaudis tiecas uzskatīt par garastāvokļa pārveidotājiem — par stimulatoriem vai arī depresantiem. Zāles tumši sarkanā krāsā tika pieņemtas par nomierinātājiem, lavandas krāsā — par halucigēniem un baltās — par sāpju remdētājām.22

Vēl kāds cits faktors ir pati attieksme, ar kādu ārsts iesaka šo placebo. Doktors Dāvids Sobels, Kaizera hospitāļa speciālists placebo jautājumos.

Kalifornijā kā piemēru min stāstu par kādu ārstu, kurš ārstēja ar astmu saslimušu pacientu, kam bija ievērojamas grūtības noturēt bronhu ceļus atvērtus. Šis ārsts farmaceitiskajā kompānijā pasūtīja kādu jaunu un potenciāli spēcīgu zāļu paraugus un iedeva šim vīram, l'āris minūšu laikā viņa stāvoklis jau bija ievērojami uzlabojies, un viņš jau elpoja daudz vieglāk. Tomēr nākamās lēkmes laikā ārsts izlēma paskatīties, kas notiks, ja viņš šim vīrietim iedos placebo. Šoreiz vīrietis sūdzējās, ka kaut kas noteikti neesot bijis pareizi, jo zāles pilnībā nenovērsa viņa elpošanas grūtības. Tas pārliecināja ārstu, ka tās patiešām ir jaunas spēcīgas astmas zāles — līdz brīdim, kad viņš saņēma vēstuli no farmaceitiskās kompānijas, kas informēja, ka jauno zāļu vietā viņi nejauši ievietojuši placebo! Acīmredzot tas bija paša ārsta neviltotais entuziasms, kas bija izpaudies attiecībā pret pirmo placebo, nevis pret otro, kas noveda pie šādas pretrunas."

Hologrāfiskā modeļa terminoloģijā šī vīrieša atbilde uz placebo astmas zālēm atkal ir izskaidrojama ar prāta/ķermeņa nespēju kārtīgi atšķirt iedomāto realitāti no īstenības. Vīrietis noticēja, ka viņam tiek dotas jaunas, spēcīgas astmas zāles, un šai noticēšanai bija tikpat spēcīgs psiholoģisks efekts uz viņa plaušām, kā tas būtu bijis tad, ja viņam būtu iedotas īstas zāles. Ahterbergas brīdinājums, ka tās nervu hologrammas, kuras iedarbojas uz mūsu veselību, ir dažādas un daudzšķautņainas, tiek par zemu novērtēts tā fakta dēļ, ka pat jau mazliet atšķirīga ārsta attieksme (un, iespējams, arī "ķermeņa valoda"), kas bija novērojama šo divu dažādo placebo gadījumā, bija pietiekami, lai liktu vienam iedarboties, bet otram ne. No tā izriet, ka pat informācija, ko saņemam neapzinātā līmenī, lielā mērā var iespaidot ticību un mentālos tēlus, kuri rada ietekmi uz mūsu veselību. Jāpabrīnās, cik gan daudz zāļu iedarbojas vai arī nav darbojušās tieši ārstējošo ārstu attieksmes dēļ.

Audzēji, kas pazūd kā sniega pika uz karstas plīts

Šādu faktoru nozīmes izpratne placebo efektivitātē ir svarīga, jo atklāj, ka ticība ietekmē un veido mūsu spēju kontrolēt hologrāfisko ķermeni. Mūsu prātam piemīt spējas gan atbrīvoties no kārpām, gan iztīrīt bronhus un atdarināt morfija spēju mazināt sāpes. Taču, tā kā šo spēku klātbūtni paši nepazināmies, mūs jāiesaista ar viltu. Tas varētu būt pat komiski, ja vien nebūtu traģēdiju, kādas bieži vien rodas tieši no šī spēka neapzināšanās.

Nekas to labāk neilustrē kā jau tagad slavenais gadījums, par kuru ziņojis Bruno Klopfers. Viņš ārstēja vīrieti, sauktu Raits, kam bija limfu bumbuļi — vēzis jau ielaistā stadijā. Visas standarta metodes jau bija izmēģinātas, un, kā šķita, Raitam bija atlicis pavisam maz laika. Viņa kakls, paduses, krūtis, vēders un iegurnis jau bija piepildīts ar apelsīna lieluma audzējiem, bet liesa un aknas jau bija tik daudz palielinājušās, ka katru dienu no viņa krūtīm vajadzēja nodrenēt divas kvartas pienaina šķidruma.

Tomēr Raits nevēlējās mirt. Viņš bija dzirdējis par kādām lieliskām zālēm, sauktām par krebizoenu, un palūdza ārstu tās izmēģināt. Vispirms ārsts atteicās, jo šīs zāles tika ieteiktas vienīgi tādiem cilvēkiem, kam bija atlicis dzīvot trīs mēnešus. Tomēr Raita lūgumi bija tik nemitīgi, ka ārsts galu galā piekāpās. Viņš injicēja Raitam krebiozenu piektdienā, tomēr sirds dziļumos necerēja, ka Raits pārdzīvos šīs brīvdienas. Pēc tam ārsts devās mājup.

Sev par pārsteigumu nākamajā pirmdienā viņš konstatēja, ka Raits vairs neguļ gultā, bet staigā. Klopfers paziņoja, ka Raita "audzēji izkusuši… kā sniega pikas uz karstas plīts", un jau samazinājušies uz pusi. Tas bija daudz lielāks samazinājums nekā jebkad spēja sasniegt pati stiprākā ārstēšana, lietojot rentgena starus. Desmit dienas pēc pirmās krebiozena lietošanas Raita ārstēšanā viņš jau atstāja hospitāli un bija no vēža izdziedināts — vismaz tiktāl, cik par to varēja spriest paši dakteri. Iestājoties hospitāli, viņam elpošanai vajadzēja skābekļa masku, bet pēc izrakstīšanas viņš pat 12 000 pēdu augstumā, lidojot ar savu lidmašīnu, jutās pietiekami labi, lai neizjustu nekādas neērtības.

Raitam bija labi apmēram divus mēnešus, bet tad… sāka parādīties publikācijas, kurās bija apgalvots, ka krebiozenam uz limfmezglu vēzi faktiski nav nekādas iedarbības. Raits, kas domāšanā parasti bija dzīvinoši loģisks, kļuva ļoti nomākts, cieta no slimības atkārtojuma un atkal tika ievietots hospitālī. Šoreiz ārsts nolēma eksperimentēt. Viņš Raitam teica, ka sākotnēji krebiozens bijis iedarbīgs, bet ar kuģi piegādātās zāles sabojājušās. Kā viņš skaidroja, viņam ir pieejama jauna, ļoti koncentrēta zāļu versija un ar tām viņš var ārstēt Raitu. Protams, ka ārstam nebija nekādas šo zāļu jaunās versijas, un viņa nodoms bija injicēt Raitam tīru ūdeni. Lai raditu atbilstošu atmosfēru, viņš pat pirms placebo injekcijas veica kādu sarežģītu procedūru.

Rezultāti atkal bija pārsteidzoši. Audzēji pazuda, šķidrums no krūtīm izzuda, un Raits drīz vien bija uz kājām un jutās lieliski. Vēl divus mēnešus viņš bija brīvs no jebkādiem simptomiem, taču tad ASV Medicīnas asociācija paziņoja, ka valstī veiktajā pētījumā atklāts, ka šīm zālēm vēža ārstniecībā nav nekādas vērtības. Šoreiz Raita ticība tām bija pilnīgi sadragāta. Viņa audzējs atkal uzziedēja pilnā plaukumā, un divas dienas vēlāk viņš nomira.24

Raita stāsts ir traģisks, taču tajā ir spēcīgs vēstījums. Ja esam pietiekami veiksmīgi, lai apietu savu neticību un spētu "ietonēties" tajos dziedinošajos spēkos, kas mūsos mājo, mēs audzējam varam likt pazust pat vienas nakts laikā.

Ar krebiozenu bija saistīta tikai viena persona, taču līdzīgos gadījumos var iesaistīt daudz vairāk cilvēku. Ņemsim ķīmiskās terapijas medikamentu, sauktu par cisplatīnu. Kad cisplatīns kļuva pieejams, to arī uzskatīja par brīnumzālēm, un labumu no tā guva 75% terapiju saņēmušo. Tomēr, kad sākotnējais sajūsmas vilnis noplaka, kad ārstēšana ar cisplatīnu jau bija kļuvusi par ikdienu, tā iedarbīgums samazinājās par 25-30%. Acīmredzot vislielākais labums no cisplatīna tika iegūts, tieši pateicoties tam pašam placebo efektam.25

Vai ir zāles, kas patiešām arī iedarbojas?

Minētie atgadījumi uzdod kādu svarīgu jautājumu — ja tādas zāles kā krebiozens un cisplatīns darbojas tad, kad to efektam noticam, un pārstāj iedarboties, kad vairs neticam, ko tad tas galu galā vēsta par pašu zāļu dabu? Lai gan uz šo jautājumu ir grūti atbildēt, tomēr mums ir daži minējumi. Piemēram, ārsts Herberts Bensons no Hārvarda Medicīnas skolas norāda, ka lielais vairums zāļu, kuras lietoja iepriekšējā gadsimtā, — no dēlēm līdz rāpuļu asinīm — bija bezjēdzīgas, tomēr placebo efekta dēļ bez šaubām bija noderīgas — vismaz uz kādu laiku.26

Kopā ar doktoru Dāvidu P. Makaliju junioru no Hārvarda Torndaikas laboratorijas Bensons pārskatīja dažādu sirds mazspējas ārstniecības metožu rezultātus — ar tām metodēm, kuras tolaik tika lietotas, un atklāja: lai gan zāles ir nākušas un gājušas, taču izveseļošanās gadījumu rādītāji, — pat tādu ārstniecības metožu gadījumos, kurus tagad vairs vispār nelieto, vienmēr bijuši augsti.27 No šiem novērojumiem izriet, ka pagātnes medicīnā placebo efektam bijusi liela nozīme. Taču pastāv jautājums: vai tā ir arī šodien? Šķiet, ka atbilde ir — jā! Pēc Federālā Tehnoloģiskā novērtējuma biroja vērtējuma vairāk nekā 75% gadījumu pašreizējās zāles nav bijušas pakļautas pietiekamai zinātniskai pārbaudei. Tas rosina domu, ka ārsti joprojām dod placebo un paši par to neko nezina (kas attiecas uz Bensonu, tad viņš domā, ka daudzas zāles, ko var nopirkt bez receptes, vismaz sākotnēji darbojas tieši kā placebo).28 [11]

Ja ņemam tās liecibas, kuras mēs līdz šim aplūkojām, var domāt: vai tik visas zāles nav placebo. Skaidra atbilde ir — nē! Daudzi medikamenti ir iedarbīgi, vai mēs tiem ticam vai neticam: C vitamīns palīdz pret cingu, un insulīns atvieglo diabētiķu stāvokli pat tad, ja viņi paši pret to izturas skeptiski. Tomēr joprojām šī lieta vēl nav īsti skaidra.

1962. gada eksperimentā doktori Hariete Lintona un Roberts Langs pārbaudāmajiem teica, ka viņi piedalīsies pētījumā par LSD iedarbību, taču iedeva viņiem placebo. Neraugoties uz to, pusstundu pēc placebo lietošanas šiem cilvēkiem parādījās narkotiku lietošanas klasiskie simptomi: kontroles zaudēšana, šķietami ieskati par dzīves jēgu un citi. Šie "placebo ceļojumi" turpinājās vairākas stundas.29

Dažus gadus vēlāk — 1966. gadā — tagad jau maz zināmais Hārvarda psihologs Ričards Alperts ceļoja uz Austrumiem, lai satiktos ar svētajiem vīriem, kas varētu piedāvāt viņam kādu ieskatu par LSD lietošanas pieredzi. Dažus, kas vēlējās nomēģināt narkotiku paraugu, viņš tur atrada un uzzināja daudz dažādu reakciju. Viens gudrais teica, ka tā bijusi laba manta, bet ne tik laba kā meditācija. Vēl kāds cits — tibetiešu lama — sūdzējās, ka LSD viņam devusi vienīgi galvas sāpes.

Tomēr reakcija, kas Alpertu izbrīnīja visvairāk, bija kādam mazam, izdēdējušam vīram — svētajam, kuru viņš sastapa Himalaju priekškalnē. Tā kā šim vīram jau bija pāri sešdesmit gadiem, Alperts domāja iedot viņam vieglu devu, tā ap 50-75 mikrogramiem. Tomēr šis vīrietis daudz vairāk ieinteresējās par 305 mikrogramu lielu tableti, kuru Alperts bija paņēmis līdzi, kas ir samērā liela deva. Alperts vienu viņam iedeva, taču vīrs joprojām nebija apmierināts. Ar šķelmīgu skatienu viņš paprasīja vēl vienu un tad vēl vienu un novietoja visus 915 mikrogramus LSD (tā pēc jebkuriem standartiem ir milzīga deva) uz savas mēles un norija (salīdzinājumam: parastā deva, kādu Grofs lietoja savos pētījumos, bija ap 200 mikrogramiem).

Pārsteigts Alperts cieši viņu novēroja, jo gaidīja, ka vīrs plātīsies ar rokām un kā sirēna gaudodams sāks lēkāt, taču viņš uzvedās tā, it kā nekas nebūtu noticis. Visu atlikušo dienas daļu viņa uzvedība joprojām bija tikpat netraucēta un rāma kā vienmēr, ja vien neņēma vērā mirdzošos skatienus, ar kādiem viņš šad tad paķircināja Alpertu. Acīm redzami LSD uz viņu ļoti maz iedarbojās. Alpertu šī pieredze tā aizkustināja, ka viņš atmeta LSD lietošanu, mainīja vārdu — kļuva Rams Dass — un pievērsās misticismam.w

Un tā mēs secinām, ka placebo var radīt tādu pašu efektu kā īsto zāļu lietošana. Šo jucekli atklāj arī eksperimenti ar amfetamīnu. Vienā pētījumā desmit cilvēkus izvietoja divās istabās: pirmajā deviņiem deva stimulējošo amfetamīnu un desmitajam — mieru rosošu barbiturātu, bet otrajā — pretēji. Abos gadījumos atšķirīgā persona rīkojās tieši tāpat kā pārējie sabiedrotie. Pirmajā istabā vienīgais barbiturāta lietotājs nevis aizmiga, bet kļuva rosigs un ātrs, bet otrajā istabā vienīgais amfetamīna lietotājs aizmiga…31 Pierakstos atrodam šādu gadījumu: vīrietim, kam bija atkarība no stimulējošā līdzekļa ritalina, šī atkarība tika padota tālāk uz placebo. Citiem vārdiem, šādi ārsts deva viņam iespēju izvairīties no nepatīkamajām parādībām, kas bija saistītas ar ritalīna trūkumu, parakstāmās zāles slepeni aizvietojot ar cukura pilieniem. Diemžēl pēc tam vīrietis atkal uzrādīja atkarību — jau no šī paša placebo.32

Tadi notikumi raksturīgi ne tikai eksperimentālām situācijām. Arī mūsu ikdienas dzīvē placebo ir nozīme. Vai kofeīns patiešām jūs uztur nomodā? Pētījumos atklāts, ka pret kofeīnu jutīgos indivīdus pat kofeīna injekcija neturēs nomodā, ja vien viņi paši notic, ka ir saņēmuši kādu nomierinošu līdzekli.33 Vai gan antibiotikas kādreiz vispār ir palīdzējušas pārvarēt saaukstēšanos un ārstēt sāpošu kaklu? Ja atbilde ir jā, tad jūs esat pieredzējuši placebo iedarbību. Visas saaukstēšanās izraisa vīrusi, bet dažu veidu kakla iekaisumus — angīna. Antibiotikas noder vienīgi gadījumā, ja cīnās ar baktēriju izraisītām infekcijām, nevis ar vīrusu izraisītajām. Vai jūs, lietojot zāles, esat kādreiz saskārušies ar to nepatīkamajām blakusparādībām? Pētot trankvilizatoru Mephenesin, zinātnieki konstatēja, ka 10-20% pārbaudāmo izjuta negatīvu blakusiedarbību — nelabumu, niezi, sirdsklauves — neatkarīgi no tā, vai viņiem deva īstās zāles vai placebo.34 [12] līdzīgi nesen veiktajā jaunas ķīmijterapijas pētījumā 30% kontrolgrupas indivīdu, kam tika dots placebo, zaudēja matus.3S Tā ka, ja zināt kādu, kas iziet šo ķīmijterapiju, pasakiet, lai labāk savās prognozēs paliek pie optimisma. Prāts ir spēcīga lieta.

Papildus tam, ka placebo piedāvā ieskatu par šo spēku, tas arī atbalsta hologrāfiskāku pieeju prāta un ķermeņa savstarpējās attiecības izpratnē. Kā to avīzē New York Times paudusi veselības un uztura apskata slejas korespondente Džeina Brodi, rakstot: "Placebo lietošanas iedarbīgums nodrošina iespaidīgu atbalstu uzskatam par cilvēka organismu, kas ir saucams par veselumu, uzskatam, kurš arī medicīniskajos pētījumos gūst arvien lielāku uzmanību. Tas ir uzskats, ka prāts un ķermenis ilgstoši mijiedarbojas un ir pārāk cieši savstarpēji caurausti, lai ar katru no tiem varētu darboties kā ar neatkarīgām būtnēm — ar katru atsevišķi."36

Kā to parādījuši nesenie un ļoti noslēpumainie medicīnisko mīklu gadījumi, placebo efekts varētu mūs iespaidot daudz plašākā veidā, nekā to spējam iedomāties. Ja vien vispār skatāties televīziju, jūs noteikti pagājušajā gadā vai jau iepriekš [13] esat redzējuši to komercreldāmu uzlidojumu, kas reklamēja aspirīna spēju samazināt risku iedzīvoties sirdslēkmē. Visam pamatā ir pietiekami daudz pārliecinošu pierādījumu, citādi televīzijas cenzori, kas patiešām ir dedzīgi precizitātes piekritēji, kad runa ir par komerciālo reklāmu medicīnisko apgalvojumu pamatotību, neatļaus tādai reklāmai nonākt ēterā. Tas viss ir labi. Vienīgā problēma, ka… aspirīnam Anglijā uz cilvēkiem, kā šķiet, nav vērojama tāda pati iedarbība. Sešus gadus ilgā pētījumā, ko veica 5139 britu ārsti, netika atklāti nekādi pierādījumi, ka aspirīns patiešām samazinātu šo risku — dabūt sirdslēkmi.37

Vai tādā gadījumā pētījumā ir kāda kļūme, vai arī, iespējams, vainojams sava veida masveida placebo efekts? Lai arī kurš gadījums tas būtu, nepārstājiet ticēt aspirīna profilakses spējām. Tas joprojām var glābt jūsu dzīvību.

Līdzdalība veselībā salikto personalitāšu gadījumā

Kāds cits stāvoklis, kas uzskatāmi grafiski parāda prāta spēju ietekmēt ķermeni, ir saliktās personalitātes traucējumi (Multiple Personality Disorder, turpmāk MPD). Papildus tam, ka tādā gadījumā sastopamies ar kādam piemītošiem atšķirīgiem smadzeņu viļņu rakstiem, šīm pakārtotajām personībām piemīt arī stipra psiholoģiska atšķirtības izjūta. Katrai ir savs personiskais vārds, vecums, atmiņas un spējas. Bieži vien katrai ir arī savs rokraksts, atšķirīgais dzimuma, kultūras un rasu pamatfons, mākslinieciskie talanti, viegli apgūstamas svešvalodas un savs inteliģences koeficients. Vēl vairāk pieminēšanas vērtas ir tās bioloģiskās pārmaiņas, kas notiek šajā saliktajā ķermenī, kad notiek kāda personalitāšu pārbīde. Bieži vien medicīniskais stāvoklis, kas bija raksturīgs vienai personībai, pēkšņi mistiski pazudīs, ja tās vietu pārņem cita personalitāte. Doktors Benets Brauns no Internacionālās Salikto personalitāšu pētījumu biedrības Čikāgā ir dokumentējis gadījumu, kurā visas pacienta pakārtotās personalitātes, izņemot vienu, bija alerģiskas pret apelsīnu sulu. Ja šis vīrietis dzēra apelsīnu sulu — laikā, kad kontrole viņā bija kādai no šīm alerģiskajām personalitātēm —, viņam radās briesmīgi izsitumi. Taču, ja viņš "pārslēdzās" uz savu nealerģisko personalitāti, izsitumi momentāni sāka izgaist un viņš droši varēja dzert apelsīnu sulu.

Dr. Frensins Haulends, Jeilas psihiatrs, kas specializējās šādu "daudzšķautņaino" ārstēšanā, atsaucas uz kādu vēl pārsteidzošāku gadījumu, kas novērots attiecībā uz šī "salikteņa" reakciju pret lapsenes dzēlienu. Vīrietis ieradās pie Haulenda norunātajā vizītē, bet ar aizpampušām acīm; šo pampumu bija izraisījis lapsenes dzēliens. Apjaušot, ka cietušajam nepieciešams okulists, Haulends piezvanīja acu ārstam. Diemžēl tas šo vīru varēja apskatīt tikai pēc stundas, un, tā kā vīrietis turpināja ciest no spēcīgām sāpēm, Haulends nolēma izmēģināt ko citu. Kā noskaidrojās, kāds no šī vīra pretmetiem bija viņa "bezsāpju personalitāte", kas vispār nejuta nekādu sāpju.* Haulends pārliecināja šo bezsāpju personalitāti uzņemties kontroli pār ķermeni, un sāpes izzuda. Līdz laikam, kad jau varēja satikties ar acu ārstu, pampums bija izzudis un acs atguvusi normālu izskatu. Neredzot nekādu nepieciešamību ārstēt, acu ārsts aizsūtīja pacientu mājās.

Pēc kāda brīža tomēr šī bezsāpju personalitāte atteicās no kontroles pār ķermeni, un vīrieša sākotnējā personalitāte atgriezās savā vietā kopā ar sāpēm un sapampumu, ko bija izraisījis lapsenes dzēliens. Nākamajā dienā viņš devās pie acu ārsta, lai beidzot saņemtu ārstēšanu. Nedz Haulends, nedz arī slimnieks neteica acu ārstam, ka šis vīrietis bija daudzkāršā personiba, un pēc apārstēšanas acu ārsts piezvanīja Haulendam, kurš smēja: "Viņš domāja, ka pacients ar viņu izspēlē joku. Viņš vienkārši gribēja pārliecināties, ka es patiešām dienu iepriekš viņam zvanīju, ka viņš to visu nebija vienkārši pats iedomājies."39

Alerģija nebūt nav vienīgā, ko "daudzkārtainie" var ieslēgt un izslēgt. Ja ir kādas šaubas attiecībā uz zemapziņas prāta kontroli pār to iedarbību, kādu izraisa zāles, tad to visu izolē daudzkārtainā farmaceitiskā maģija. Mainot šīs personalitātes, piedzēries var momentāni tapt skaidrs, un tāpat arī dažādas personalitātes atšķirīgi reaģē uz dažādām zālēm. Brauns ir pierakstījis gadījumu, kad 5 miligrami diazepāma, trankvilizatora, nomierina vienu pacientu, bet… 100 miligramiem uz kādu citu nav nekādas iedarbības. Bieži vien viena vai dažas no šīm daudzslāņainajām personībām ir bērns un, ja pieaugušajai personalitātei iedod zāles, bet pēc tam to pārņem bērns, pieaugušā cilvēka deva var būt daudz par lielu, un tas izraisa saindēšanos. Tāpat grūtības rodas arī ar kādas daudzkārtējas personības anestēziju; ir gadījumi, kad šāds daudzkārtnis pamostas uz operāciju galda — pēc tam, ka viņu ir pārņēmusi kāda no tā "neanestezējamām" personalitātēm.

Vēl citos gadījumos tas ir saistīts ar rētām, dzimumzīmēm, cistām un to, vai cilvēks visu dara ar kreiso vai labo roku, un tas viss dažādām personalitātēm noris atšķirīgi. Arī redze var mainīties, un dažiem daudzveidīgajiem jānēsā līdzi pat divu vai triju veidu brilles, lai pielāgotos savām mainīgajām personalitātēm. Viena personalitāte var neatšķirt krāsas vispār, vēl kāda cita nav tāda, bet dažkārt var mainīties pat acu krāsa. Ir sievietes, kurām katru mēnesi ir divi vai trīs menstruāciju cikli, jo katrai no viņas pakārtotajām personalitātēm ir savs cikls. Runas patoloģe Kristi Ludlova atklājusi, ka runas veids katrai no šīm daudzkārtīgajām personalitātēm ir atšķirīgs. Tas ir varoņdarbs, kas prasa tik dziļas psiholoģiskas pārmaiņas, ka pat paši lielākie aktieri nespēj pietiekami mainīt balsi, lai noslēptu tās raksturīgās īpatnības.40 Kāda daudzkārtne, kuru hospitālī ievietoja diabēta dēļ, mulsināja ārstus ar to, ka neuzrādīja nekādus šis slimības simptomus tad, kad viena no viņas personalitātēm — nediabētiķe — bija pie "kontroles grožiem".41 Tāpat ir arī liecība par to, ka epilepsija nāk un iet atkarībā no personalitāšu maiņas. Psihologs Roberts A. Filips juniors ziņo, ka līdzīgā veidā var parādīties un izzust pat audzēji (lai gan viņš konkrēti nenorāda, tieši kāda veida audzēji).42

Tāpat ir novērots, ka daudzkārtīgas personības izveseļojas ātrāk nekā normālie indivīdi. Piemēram, ir dokumentēti daži smagi trešās pakāpes apdegumu gadījumi, kad cietušie sevi sadziedējuši neparastā ātrumā. Pētniece Dr. Kornēlija Vilbura, kuras jaunievedumi Sibillas Dorsetas ārstniecībā attēloti grāmatā Sybil, ir pārliecināta, ka šādi daudzkārtņi arī nenoveco tik ātri kā citi cilvēki.

Kā gan kas tāds vispār iespējams? Nesen kādā simpozijā, veltītam šim daudzkāršo personalitāšu sindromam, kāda daudzkārtne, vārdā Kasandra, deva iespējamo atbildi. Pati Kasandra savu spēju ātri izdziedināties attiecina uz vizualizācijas tehnikām, kuras pati lieto, un ko tādu, ko nosauc par paralēlajiem procesiem. Kā viņa pati to skaidro: pat tad, ja viņas pretmetiem attiecīgajā brīdī nav kontroles pār viņas ķermeni, tie joprojām atrodas pie apziņas. Tas savukārt ļauj viņai "domāt" vienlaikus vairākos kanālos un paveikt tādas lietas, kā, piemēram, darboties pat pie dokumentiem ar dažādiem izpildes laikiem un "gulēt" arī tad, kamēr citas personalitātes gatavo viņai pusdienas un tīra māju.

Tādējādi, kamēr normālie cilvēki savus iedomātos dziedniecības vingrinājumus izpilda divreiz vai trīsreiz dienā, Kasandra tos izpilda visu laiku. Viņai pat ir kāda pakārtotā personalitāte, saukta Selese, kurai piemīt plašas zināšanas anatomijā un fizioloģijā un kuras vienīgā nodarbošanās ir… divdesmit četras stundas dienā aizvadīt meditējot un iztēlojoties ķermeņa labklājību. Pēc Kasandras teiktā, tieši šī nemitīgā aprūpe viņai piešķir priekšrocības, salīdzinot ar normālajiem cilvēkiem. Vēl citi daudzkārtņi ir apgalvojuši ko līdzīgu.

Mēs visi esam dziļi pieķērušies kādu lietu neizbēgamībai. Ja mums ir slikta redze, tad domājam, ka tā būs visu mūžu, un, ja mēs slimojam ar diabētu, pat uz mirkli neiedomājamies, ka šāds stāvoklis varētu izgaist līdz ar garastāvokļa vai domu maiņu. Tomēr daudzkāršo personalitāšu fenomens izaicina šo ticību un piedāvā kādu liecību, cik lielā mērā mūsu psiholoģiskais stāvoklis spēj mainīt ķermeņa bioloģiju. Ja MPD gadījumā indivīda psihe ir sava veida daudzkārtēju attēlu hologramma, tad šķiet, ka ķermenis arī ir viena no tādām, kas var "pārslēgties" no viena bioloģiskā stāvokļa uz kādu citu tikpat ātri, kā kārtis pazib uz galda.

Lai spētu fiksēt šādus prātu reibinošus stāvokļus, kontroles sistēmām jābūt savā vietā, un tad mūsu spējas ar prātu nodzīt kārpu būs pavisam bālas. Alerģiska reakcija uz lapsenes dzēlienu ir komplekss un daudzšķautņains process; tas sevī ietver antivielu iedarbību, histamīna ražošanu un nepieciešamo asinsķermenīšu ekstāzi — lai izdalītu nepieciešamās imūnvielas. Kādi gan ir tie nezināmie ceļi, kas dod šim saliktajam prātam spēju ietekmēt šos procesus tā, lai tie apstātos? Vai arī — kas ļauj izvairīties no jebkādām alkohola vai zāļu lietošanas pēdām asinīs vai arī "ieslēgt un atslēgt" diabētu? Šobrīd mēs to nezinām, tāpēc jāapmierinās ar vienkāršu faktu. Ja reiz šāds daudzkāršais ir izgājis terapiju un kaut kādā veidā kļuvis atkal "vesels kopums", viņš vai viņa joprojām var šo pārslēgšanos veikt ar gribas palīdzību.44 Tas rosina domu, ka kaut kur psihē mums visiem piemīt spējas kontrolēt šīs lietas. Un tomēr… mēs visi tā nedarām.

Grūtniecība, orgānu pārstādīšana un ģenētiskā līmeņa zondēšana

Kā jau redzējām, vienkāršai ticībai ikdienas līmenī uz ķermeni var būt spēcīga iedarbība. Protams, vairākumam no mums nav tik daudz garīgās disciplinētības, lai pilnībā kontrolētu savus ticējumus (tas tad arī ir iemesls, kāpēc ārsti izmanto placebo, lai mūs pašus iesaistītu sevis izdziedināšanas procesā, kas notiek ar pieeju savām dziedinošajām spējām). Lai šo kontroli atgūtu, vispirms mums jāsaprot dažādie ticību veidi un kā tas mūs var ietekmēt, jo tie atver savu unikālo logu jautājumā par prāta/ķermeņa savstarpējo attiecību plastiskumu.

Kultūrticējumi

Viena veida ticējumu mums uzliek sabiedrība. Piemēram, Trobriandas salas ļaudis brīvi stājas seksuālajās attiecībās vēl pirms kāzām, taču par grūtniecību pirms kāzām jau tiek raukta piere… Viņi nelieto nekādus izsargāšanās līdzekļus un reti kad, ja vispār, meklē iespēju veikt abortu, un tomēr — pirmslaulību grūtniecība tur ir gandrīz nezināma. Tas rosina domāt, ka kultūrticējumu dēļ neprecētās sievietes sevi no grūtniecības pasargā tīri neapzināti.45 Ir liecības, ka kaut kas līdzīgs varētu notikt arī mūsu pašu kultūrā. Gandrīz vai ikviens pazīst kādu pāri, kuri gadiem ilgi nesekmīgi mēģinājuši tikt pie bērniņa. Beigu beigās viņi kādu adoptē un tad… sievietei iestājas grūtniecība. Tas atkal rosina domāt, ka galu galā bērns bija tas, kurš deva sievietei un/vai vīrietim spēju tikt pāri kaut kādiem kavējumiem, kas bloķēja viņas vai viņa auglibu.

Arī bailes, kurās dalāmies ar savas kultūras cilvēkiem, lielā mērā var mūs ietekmēt. Deviņpadsmitajā gadsimtā tuberkuloze nogalināja desmitiem tūkstošu cilvēku, bet, sākot ar 1880. gadu šis rādītājs sāka sarukt. Kāpēc? Līdz tam neviens vēl nezināja, kas īsti izraisa tuberkulozi, un tieši tas slimībai piešķīra briesmīgas mistērijas auru. Tomēr 1882. gadā Dr. Roberts Kohs izdarīja svarīgu atklājumu: tuberkulozi izraisa baktērija. Tiklīdz šī ziņa sasniedza vispārējo sabiedrību, mirstība samazinājās no 600 uz 200 cilvēkiem uz katriem 10 000 slimniekiem, kaut gan, lai atrastu iedarbīgu ārstniecības līdzekli, vēl bija nepieciešama gandrīz vai puse gadsimta.46

Arī orgānu transplantācijas sekmībā bailes acīmredzami bija nozīmīgs faktors. 50. gados nieru transplantācija bija vienīgi mokoša iespēja. Tad kādam ārstam no Čikāgas izdevās visai sekmīga transplantācijas operācija. Savus atklājumus viņš publicēja, un drīz vien pēc tam jau citas sekmīgas transplantācijas notika arī citviet pasaulē. Tad pirmās transplantācijas pacientam radās sarežģījumi. Faktiski ārsts atklāja, ka jau pašā sākumā šī niere tika atvairīta. Taču tam nebija nozīmes. Ja reiz cilvēki, kam tika veikta transplantācija, ticēja, ka spēj izdzīvot, viņi arī izdzīvoja un sekmīgas operācijas bija daudz vairāk nekā cerēts.47

Ticējumi, kādus mēs ievijām savā attieksmē

Vēl kāds veids, kā mūsu dzīvē sevi manifestē ticējumi, notiek ar attieksmes starpniecību. Pētījumos atklāts, ka attieksme, kas mātes cerībās esošajai ir pret savu bērnu, ir tieši saistīta ar sarežģījumiem, kādi būs dzemdībās, kā arī ar tām medicīniskajām problēmām, kādas būs jaundzimušajam."' Tik tiešām pagājušajā gadu desmitā bijusi virkne pētījumu, kuri demonstrē, kāda mūsu gaidām — attieksmēm — ir ietekme uz daudziem medicīniska rakstura stāvokļiem. Cilvēki, kas gūst augstu vērtējumu pārbaudēs, kurās mēra naidīgumu un agresiju, septiņreiz biežāk mirst ar sirdsslimībām nekā tie cilvēki, kam testā ir zems vērtējums.41 ' Precētām sievietēm ir stiprāka imūnsistēma nekā tām, kas dzīvo atsevišķi vai šķirtenēm, un laulībā laimīgajām sievietēm ir pat vēl stiprāka imūnsistēma.50 Cilvēki, kam piemīt "cīnītāja gars", ar A1DS dzīvo ilgāk nekā tie, kuriem raksturīga pasīva attieksme.51 Arī ļaudis ar vēzi dzīvo ilgāk, ja vien uztur sevī cīnitāja garu.52 Pesimisti daudz biežāk slimo ar saaukstēšanos nekā optimisti.53 Stress mazina imūnsistēmas atbildes spējas.>4 Cilvēki, kuri tikko zaudējuši savu dzīvesbiedru, biežāk saslimst, un tā tālāk.55

Ticējumi, kurus mēs izpaužam ar savu gribu

Tos ticējumu veidus, kurus pētījām līdz šim, kopumā var uzskatīt par pozitīviem ticējumiem — ticību, kas ļauj ņemt virsroku mūsu kultūrai vai domu normālajam stāvoklim ļaut mūs pašus pārņemt. Apzinātu ticību, kas izpaužas dzelžainā un nelokāmā gribā, arī var lietot, lai veidotu un kontrolētu hologrāfisko ķermeni. 70. gados Džeks Švarcs, holandiešu izcelsmes rakstnieks un lektors, pārsteidza zinātniekus visā Amerikā ar savu spēju kontrolēt ķermeņa iekšējos procesus.

Pētījumos, kas tika veikti Meningera fondā, Kalifornijas universitātes Langleja Portera Neiropsihiatriskajā institūtā un citviet. Švarcs pārsteidza ārstus ar to, ka bez jebkādas asiņošanas un bez jebkādiem beta smadzeņu viļņiem (smadzeņu viļņi, kādus parasti raida persona, kas cieš sāpes) izdūra cauri savām rokām sešas collas garas buru taisītāju adatas. Pat ja šīs adatas izņēma, Svarcam joprojām nebija asiņošanas un dūriena vietas cieši sakļāvās. Pēc savas gribas un nenodarot sev nekādu ļaunumu, Švarcs mainīja savu smadzeņu ritmu, lika pie miesas gruzdošas cigaretes un pat turēja rokās degošas akmeņogles. Viņš apgalvoja, ka šīs spējas guvis nacistu koncentrācijas nometnē, jo bija spiests iemācīties kontrolēt sāpes, lai izturētu briesmīgo sišanu. Viņš uzskata, ka ikviens var iemācīties ar gribu kontrolēt ķermeni un tādējādi pārņemt atbildību pašam par savu veselību.56

Dīvainā kārtā 1947. gadā kāds cits holandietis demonstrēja līdzīgas spējas. Šo vīrieti sauca Mirins Dajo. Atklātā uzstāšanās reizē Corso teātri Cīrihē viņš publiku pavisam pārsteidza. Visiem redzot, Dajo ļāva palīgam izdurt cauri savam ķermenim paukošanās floreti, skaidri saskatāmi skarot vitāli svarīgu orgānu, bet nenodarot Dajo nekādu ļaunumu vai sāpes. Līdzīgi Švarcam, floreti izvelkot Dajo nebija vērojama nekāda asiņošana, vienīgi blāvi sarkana līnija norādīja to vietu, kur florete bija iedurta un tikusi izņemta.

Dajo izrāde izrādījās tik nervus plosoša, ka galu galā viens skatītājs dabūja sirdslēkmi, un Dajo oficiāli tikai aizliegts publiski uzstāties. Tomēr kāds Šveices ārsts Hanss Naegeli-Osjords uzzināja par Dajo spējām un pavaicāja, vai viņš nevēlas pakļaut sevi zinātniskai izpētei. Dajo piekrita, un tā 1947. gada 31. maijā viņš nokļuva Cīrihes kantona hospitālī. Bez Dr. NaegeliOsjorda vēl piedalījās Verners Brunners, hospitāļa galvenais ķirurgs, kā arī citi ārsti, studenti un žurnālisti. Dajo atkailināja krūtis, koncentrējās un tad visa šī pūļa priekšā ļāva asistentam izdurt sev cauri floreti.

Kā vienmēr, asiņu nebija un Dajo palika nemainīgi omulīgs. Tomēr viņš bija vienīgais, kurš smaidīja. Pārējie, kas bija sapulcējušies, stāvēja kā pārakmeņojušies… Bez šaubām, Dajo vitāli svarīgajiem orgāniem vajadzēja būt nopietni bojātiem, un viņa šķietami labā veselība bija noslēpums. Neticības pilni viņi pavaicāja Dajo, vai viņam nebūtu nekas iebilstams pret rentgena uzņēmumu? Viņš piekrita un bez jebkādas acīmredzamas piepūles ar visu floreti krūtīs viņu pavadībā devās uz rentgena kabinetu. Rentgena uzņēmums tika iegūts, un tā rezultāti nav noliedzami. Dajo patiešām bija caurdurts. Pēc divdesmit minūtēm floreti izņēma, un tā atstāja vienīgi divas grūti pamanāmas brūces. Vēlāk zinātnieki pārbaudīja Dajo Bāzelē; tur viņš atļāva sevi caurdurt ar floreti pat ārstiem. Doktors Naegeli-Osjords vēlāk šo gadījumu atstāstīja vācu fiziķim Alfrēdam Stelteram, un Stelters to apraksta grāmatā Psi-Healing.s7

Šādi pārdabiski varoņdarbi neaprobežojas tikai ar holandiešiem vien. 60. gados Džilberts Grosvenors, Nacionālās ģeogrāfu biedrības prezidents, viņa sieva Donna un žurnāla fotogrāfu grupa viesojās Ceilonā, lai kļūtu par lieciniekiem vietējā brīnumdara, vārdā Mohoti, paraugdemonstrējumiem. Jaunais zēns Mohoti lūgšanā ceiloniešu dievībai, sauktam Kataragama, bija pavaicājis, vai viņš nevarētu atbrīvot zēna tēvu no apsūdzības slepkavībā un tad katru gadu viņam par godu zēns nožēlotu grēkus. Mohoti tēvs tika at brīvots, un saskaņā ar doto solījumu Mohoti izpildīja savu grēksūdzi.

Ta sevī ietvēra iešanu cauri ugunij un pāri karstām oglēm, vaigu caurduršanu ar iesmiem, iesmu iedzīšanu rokā no pleca līdz aprocei, lielu āķu ieduršanu mugurā, un tad pie āķiem piestiprinātas virves palīdzību milzīgu kamanu vilkšanu apkārt pagalmam. Kā Grosvenori vēlāk ziņoja, šie āķi pamatīgi savilka Mohoti miesu mugurpusē, bet nebija vērojamas nekādas asiņošanas pazīmes. Kad Mohoti beidza un āķi bija izvilkti, no ievainojumiem nebija nekādu pēdu. Ģeogrāfu grupa nofotografēja šo nervus kutinošo izrādi un publicēja gan fotogrāfijas, gan arī aprakstu žurnāla National Geogphic 1966. gada aprīļa numurā.58

1967. gadā žurnāls Scietttific American publicēja ziņojumu par līdzīgu ikgadējo rituālu Indijā. Sajā gadījumā vietējā sabiedrība katru gadu izvēlē kādu cilvēku un pēc ilgu ceremoniju izpildes divus āķus (pēc lieluma pilnīgi pietiekami, lai tajos uzkārtu liellopa sānu) iegremdē upura mugurā. Cauri āķiem tika izvilktas virves; tās tika piesietas pie vēršu pajūga baļķa, un pēc tam upuris ar milzu vēzieniem tika šūpots pāri sakrālo ziedojumu vietai, kas veltīta auglības dieviem. Pēc āķu izņemšanas upuris bija pilnīgi neskarts; asiņu nebija un arī pašā miesā nebija atrodamas nekādas dūrienu vietas.59

Ticējumi, kurus mēs paši neapzināmies

Kā jau iepriekš redzējām, ja mums nav pietiekami laimējies un nav tādas paškontroles, kāda piemīt Dajo vai Mohoti, ir vēl kāds cits veids, kā aizsniegt dziedinošos spēkus sevī: apiet biezās skepses un šaubu bruņas, kādas mīt mūsu prātā. Viens veids, kā to panākt, ir apmānīt ar placebo. Hipnoze ir vēl viens veids. Līdzīgi tam, kā ķirurgs iesniedzas mūsos un maina nosacījumus iekšējiem orgāniem, tā arī prasmīgs hipnozes terapeits var iesniegties mūsu psihē un palīdzēt izmainīt visnozīmīgākos ticējumus — mūsu zemapziņas ticējumus.

Neskaitāmos pētījumos pavisam neatspēkojami ir pierādīts, ka, atrodoties hipnozes ietekmē, persona var ietekmēt procesus, kurus parasti uzskata par neapzinātiem. Piemēram, dziļi hipnotizētas personas, līdzīgi minētajiem daudzkārtņiem, var kontrolēt alerģiskās reakcijas, asins plūsmu un tuvredzību. Turklāt tās vēl var kontrolēt sirdsdarbības ātrumu, sāpes, ķermeņa temperatūru un pat atbrīvoties no dzimumzīmēm. Hipnozi var arī lietot, lai paveiktu ko tādu, kas pats par sevi jau ir kaut kas ievērības cienīgs — piemēram, negūt nekādus ievainojumus, kad vēderā bijis iedurts iesms…

Tas "kaut kas" sevī ietver kādu šausmīgu iedzimtu stāvokli, kas saistīts ar ķermeņa izkropļojumu, kurš ir zināms kā Broska slimība. Broska (Brocq's) slimības skartajiem veidojas biezs ragveida virsādas pārklājums, kas atgādina reptiļu zvīņas. Āda var kļūt tik cieta un stiva, ka pat pie vismazākās kustības tā sāk plaisāt un asiņot. Cirka atrakcijās daudzi cilvēki, kam bija tā sauktā aligatora āda, faktiski bija indivīdi, kam piemīt šī Broska slimība. Infekciju riska dēļ Broska slimības upuri parasti dzīvo neilgi.

Līdz 1961. gadam Broska slimība bija neārstējama — līdz kādam sešpadsmit gadus vecam zēnam, kam šī slimība jau bija kulminācijas stadijā, kā pēdējais glābiņš tika ieteikta vizīte pie hipnoterapeita A. A. Meisona, kurš strādāja Karalienes Viktorijas hospitālī Londonā. Meisons atklāja, ka uz zēnu labi iedarbojās hipnoze un ka viņu var viegli ievest dziļā transa stāvoklī. Kamēr zēns atradās transā, Meisons viņam pateica, ka Broska slimība tiek ārstēta un drīz vien tā jau būs izzudusi. Piecas dienas vēlāk zvīņojums no zēna kreisās rokas nokrita, atklājot zem tā maigu, veselīgu miesu. Desmitās dienas beigās roka jau bija pilnīgi normāla. Meisons un zēns turpināja strādāt pie dažādām ķermeņa daļām, lidz visa zvīņām klātā āda bija nost. Vismaz vēl piecus gadus zēnam nebija nekādu šīs slimības simptomu. Kā bija pēc tam, Meisons nezina, jo zaudēja kontaktu ar zēnu.60

Tas ir neparasti tieši tāpēc, ka Broska slimībai ir ģenētiska izcelsme, un, lai no tās atbrīvotos, tas jau ir saistīts ar ko vairāk nekā tikai autonomo procesu kontroli — tādu procesu kā asinsrites īpatnības un imūnsistēmas šūnas. Tas nozīmē, ka jāsasniedz "māsterplāns" — pati mūsu DNS programmēšana. Tātad, kā izrādās — kad mēs gūstam pieeju savu ticējumu pareizajiem "nosēdumiem", mūsu prāts var pārrakstīt pat… mūsu ģenētiku.

Mūsu ticībā dusošie ticējumi

Iespējams, visspēcīgākais ticējumu veids ir tas, ko apzīmējam ar ticību garīgumam. 1962. gadā Veronas Militārajā hospitālī uzņēma vīrieti, sauktu par Vitorio Mičelu, kura kreisajā iegurnī bija liels ļaundabīgs audzējs (sk. 11. att.). Prognoze bija tik drausmīga, ka bez jebkādas ārstēšanas un ar diagnozi, ka desmit mēnešu laikā viņa gūža ir galīgi sadalījusies, atstādama kājas augšdaļas kaulu peldot tajā, ko varētu nosaukt par mīksto audu masu, viņu aizsūtīja mājup. Viņš burtiski juka laukā pa sastāvdaļām. Pēdējo glābiņu meklēdams, vīrietis aizceļoja uz Lurdu un tur peldējās avotā. (Šajā laikā viņš jau bija iegrožots ģipsi un kustības jau lielā mērā ierobežotas.) Tiklīdz iegāja ūdenī, viņš izjuta cauri ķermenim izplūstam siltuma vilni. Pēc peldes slimniekam atgriezās apetīte un viņš sajuta atjaunojošu enerģiju. Viņš tā izpeldējās vēl pāris reižu un atgriezās mājās.

11. attēls. 1962. gadā uzņemtais rentgena attēls parāda, cik lielā mērā Vitorio Mičelu gurna kauls jau bija izjucis ļaundabīgās sarkomas iedarbībā. Tik maz kaula bija jau atlicis, ka kājas augšdaļā šī bumba jau brīvi peldēja mīksto audu masā, kuri rentgenstaros izskatās kā pelēka migla.

12. attēls. Pēc peldēšanās kursa Lurdas avotā Mičels piedzīvoja brīnišķo izdziedināšanos. Dažu mēnešu laikā viņa gurns pilnīgi atjaunojās, un tas ir tāds brīnums, kuru medicīniskā zinātne noliedz. Šis 1965. gadā veiktais rentgena uzņēmums parāda, ka brīnumainā veidā viņa gurnu savienojuma vieta ir atjaunojusies. [Avots: Michel-Marie Salmon: The Extraordinary Cure ofVittorio Mitchelli. Lietots ar atļauju.]

Nākamā mēneša laikā viņš tik ļoti izjuta atgriežamies veselibu, ka uzstāja, lai ārsti vēlreiz izdara rentgenu. Atklājās, ka audzējs ir samazinājies, un ārsti bija tik ļoti ieintriģēti, ka dokumentāri pierakstīja katru nākamo pacienta atlabšanas soli. Tas bija labi, jo pēc tam, kad Mičela audzējs izzuda, sāka atjaunoties arī viņa kauls, ko medicīniskā sabiedrība visā visumā uzskata par kaut ko neiespējamu. Divu mēnešu laikā pacients jau bija uz kājām, atkal staigāja, un pāris nākamo gadu laikā viņa kauls bija pilnīgi atjaunojies. (Sk. 12. att.)

Lietu par Mičelu nosūtīja Vatikāna Medicīniskajai komisijai — ārstu grupai, kas bija nodibināta, lai izmeklētu šādus gadījumus. Pēc liecību izpētes komisija nolēma, ka Mičels patiešām ir pieredzējis brīnumu. Komisija oficiālajā atskaitē paziņoja: "Ir notikusi brīnumaina vidējā no trim iegurņa kauliem atjaunošanās. Rentgena uzņēmumi, kas veikti 1964., 1965., 1968. un 1969. gadā, kategoriski un bez jebkādām šaubām apstiprina, ka ir notikusi neredzēta un pat milzīga kaula atjaunošanās un tādā veidā, kāds medicīnas pasaules pierakstos nav zināms."*61

Vai Mičela izdziedināšanās bija brīnums tajā nozīmē, ka pārkāpa jebkurus mums jau zināmos fizikas likumus? Lai gan žūrija izvairās no atbildēm uz šo jautājumu, šķiet, nav neviena skaidra iemesla tam, lai ticētu, ka kaut kādi likumi vispār tika pārkāpti. Drīzāk jau Mičela izveseļošanās vienkārši notika to dabisko procesu dēļ, kurus mēs vēl nesaprotam. Paraugoties uz to fenomenālo dziedinošo spēku amplitūdu, kādu līdz šim apskatījām, ir skaidrs, ka prāta un ķermeņa mijiedarbībai ir daudz un dažādi ceļi — arī tādi, kurus mēs vēl joprojām neizprotam.

Ja Mičela izārstēšanās nopelnus var pierakstīt kādam vēl nezināmam dabiskam procesam, tad būtu labāk, ja mēs pavaicātu, kāpēc gan šāda kaula atjaunošanās ir tik reta un kas tieši Mičela gadījumā to izraisīja. Varētu būt tā, ka kaulu atjaunošanās reti notiek tāpēc, ka, lai to sasniegtu, nepieciešams piekļūt ļoti dziļiem psihes līmeņiem — tiem, kurus parasti ar "normālu apziņas darbību" sasniegt nav iespējams. Tas, domājams, ir iemesls, kāpēc nepieciešama hipnoze, lai atbrīvotos no Broska slimības. Analizējot, kas izraisīja Mičela izārstēšanos, sākotnējās aizdomas ir par to, ka nozīme šeit un daudzos citos prāta un ķermeņa elastīguma piemēros ir tieši ticībai. Vai varētu būt tā, ka ar šo ticību Lurdas avota dziednieciskajam spēkam Mičels kaut kādā veidā — apzināti vai arī ar talantu uz jaunatklājumiem — iedarbināja šo pašizārstēšanās procesu?

Ir stingri pierādījumi, ka vismaz dažos "brīnumainajos atgadījumos" tā ir ticība, nevis dievišķā iejaukšanās, kas ir primārais dzinējspēks. Atsauksim atmiņā to, kā Mohoti ieguva savus pārdabiskos paškontroles spēkus, lūgdamies Kataragamu. Ja vien negribam pieņemt, ka tāds Kataragama eksistē, tad Mohoti spējas, šķiet, vēl labāk var izskaidrot ar viņa dziļo un pastāvīgo ticību tam, ka viņš pats bija dievišķā veidā pasargāts. Tāda pati, kā šķiet, ir patiesība to daudzo brīnumu gadījumos, kurus parādījuši kristiešu brīnumdari un svētie.

Viens kristiešu brīnums, kas parādās prāta darbības iespaidā, ir stigma. Vairākums teologu piekrīt, ka sv. Francisks no Azizi bija pirmā persona, kas spontāni manifestēja krustā sišanas brūces. Taču kopš viņa nāves bijis vēl simtiem citu stigmatiķu. Lai gan nav divu tādu askētu, kuru stigmas izpaustos puslīdz vienādi, šai parādībā ir kaut kas kopējs. Sākot no sv. Franciska, visiem bijušas brūces uz rokām un kājām — tajās vietās, kur Kristus esot bijis pienaglots pie krusta. Tas nav kaut kas tāds, ko varētu sagaidīt, ja stigma būtu Dieva dota lieta. Kā norāda parapsihologs D. Skots Rogo, Džona F. Kenedija universitātes absolvents Orindā Kalifornijā, novietot naglas cauri plaukstas pamatnes locītavām bija romiešu paraža, un tie skeleti, kas palikuši vēl no Kristus laikiem, to uzskatāmi parāda. Pašās plaukstās iedzītas naglas nevar noturēt ķermeni, kas karājas pie krusta.62

Kāpēc gan sv. Francisks un pārējie stigmatiķi, viņa sekotāji, ticēja, ka naglu radītie caurumi bija tieši plaukstās? Tāpēc, ka… tāds bija veids, kā mākslinieki attēloja šīs rētas jau kopš astotā gadsimta. Tas, ka māksla ir ietekmējusi stigmas izvietojuma pozīciju, pat tās izmērus un formu, ir jo sevišķi labi saredzams kādas itāļu stigmatiķes Džemmas Galgani gadījumā, kura nomira 1908. gadā. Džemmas rētas precīzi atspoguļoja to stigmu, kāda bija attēlota uz viņas krucifiksa.

Vēl kāds pētnieks, kurš uzskatīja, ka stigma ir pašiedvesta parādība, bija I lerberts Turstons — angļu priesteris, kas par brīnumiem bija sarakstījis vairākus sējumus. Savā lieliskajā meistardarbā The Physical Phenomena of Mysticism, kuru izdeva pēc viņa nāves — 1952. gadā — viņš uzskaitīja vairākus iemeslus, kāpēc, kā viņš pats domāja, stigma bija pašiedvesmas galaprodukts. Atkarībā no paša stigmatiķa mainās arī šo rētu izmērs, forma un novietojums, — tā ir vēl kāda nekonsekvence, kas norāda, ka tās nebūt nenāk no viena kopēja avota, tas ir, nenorāda, ka tie būtu Kristus ievainojumi. To vīziju salīdzināšana, kādas ir pieredzējuši dažādi stigmatiķi, arī parāda šo mainīgumu. Tas rosina domāt, ka tie nav vēsturiskās krustā sišanas izspēlēšanas gūtie rezultāti, bet gan stigmatiķu pašu prāta spēļu rezultāts. Iespējams, ka visnozīmīgākais ir tas, ka pārsteidzoši liels stigmatiķu daudzums cieš arī no histērijas — fakts, ko Turstons pats skaidroja kā turpmāko norādi uz to, ka stigma ir nepastāvīgas un pārlieku emocionālas psihes blakusparādības, kas ne vienmēr ir apgaismības ražojums.63 Šādu pierādījumu gaismā izbrīnu nerada tas, ka pat visliberālākie katoļu vadītāji tic tam, ka stigma ir "mistiskas apceres" ražojums — tas ir, intensīvu meditāciju laikā tādas tiek radītas ar prāta palīdzību.

Ja stigmas ir pašiedvesmas rezultāti, tad mums vēl tālāk vajadzētu paplašināt to apvārsni, līdz kuram prātam ir pieejama kontrole pār hologrāfisko ķermeni. Līdzīgi Mohoti savainojumiem, arī stigma var izdziedēties ar mulsinošu ātrumu. Šo gandrīz vai bezgalīgo ķermeņa elastīgumu turpmāk saredzam arī dažu stigmatiķu spējā no savām rētām izaudzēt arī naglām līdzīgus izciļņus. Atkal jāsaka, ka sv. Francisks bija pirmais, kas demonstrēja šādu fenomenu. Pēc Tomasa no Celano, sv. Franciska stigmas aculiecinieka un arī viņa biogrāfa teiktā: "Viņa kājas un rokas izskatījās it kā vidū tās būtu naglu caurdurtas. Šādas zīmes plaukstu iekšpusē bija apaļas un pagarinājās uz to ārpusi; brūcēs kā naglu galviņas rēgojās mazi miesas gabaliņi, kuri it kā bija atliekti atpakaļ un šķita izmesti ārpus pārējās miesas."64

Kāds cits sv. Franciska laikabiedrs sv. Bonaventura ari redzēja šo svētā stigmu un teica, ka naglas bija tik skaidri izteiktas, ka varēja tām apakša un pašās rētās iebāzt pirkstu. Lai gan sv. Franciska naglas likās it kā sastā vam no nomelnējušas un sacietējušas miesas, tām piemita vēl kāda cila naglām līdzīga kvalitāte. Saskaņā ar Tomasa no Celano liecībām: ja šādai naglai uzspieda vienā pusē, tā momentāni izlēca laukā otrā — tieši tāpat, kā to darītu īsta nagla, ja to cauri plaukstas vidum bīdītu uz priekšu un atpakaļ!

Terēzei Neimanei, labi pazīstamai Bavārijas stigmatiķei, kas nomira 1962. gadā, arī bija šādi naglām līdzīgi izvirzījumi. Analogi sv. Franciskam, tie acīm redzami ari bija veidoti no sacietējušas ādas. Vairāki ārsti tos rūpīgi pētīja un konstatēja, ka to struktūra ir līdziga tām struktūrām, kādas pilnībā gāja cauri viņas rokām un kājām. Pretēji sv. Franciska brūcēm, kuras visu laiku bija atvērtas, Neimanei tās atvērās tikai periodiski. Brīdī, kad tās pārstāja asiņot, tām ātri vien pāri pārvilkās maigi membrānveida audi.

Arī citi stigmatiķi ir parādījuši iespaidīgas ķermeņa pārmaiņas. Tēvam Pio, slavenajam itāļu stigmatiķim, kurš nomira 1968. gadā, bija tādas stigmas rētas, kuras visā pilnībā izgāja cauri plaukstām. Sānos esošā brūce viņam bija tik dziļa, ka ārsti, to apsekodami, baidījās pat mērit tās dziļumu, lai nesavainotu viņa iekšējos orgānus. Godājamajai Džovanni Marijai Solimani, astoņpadsmitā gadsimta itāļu stigmatiķei, rokās bija pietiekami dziļas rētas, lai tajās varētu ievietot atslēgu. Kā jau tas notiek ar visu stigmatiķu brūcēm, arī viņai tās nekad nepūžņoja, — tajās neieviesās infekcija un tās pat neiekaisa. Un vēl kādai citai astoņpadsmitā gadsimta stigmatiķei sv. Veronikai Džuliani, Kastello pilsētiņas klostera abatei Umbrijā Itālijā, sānos bija liela rēta, kura atvērās un aizvērās pēc komandas.

Smadzeņu uz ārpusi projicētie attēli

Hologrāfiskais modelis ierosinājis zinātnieku interesi arī Padomju Savienībā, un divi pētnieki Dr. Aleksandrs P. Dubrovs un Dr. Venjamins N. Puškins ir plaši aprakstījuši šo ideju. Viņi uzskata, ka smadzeņu spējas apstrādāt svārstības pašas par sevi vēl nepierāda cilvēka prāta domu un tēlu hologrāfisko dabu. Tajā pašā laikā viņi tomēr pieļauj iespēju, ka pastāv kaut kas tāds, kas to pierādītu. Dubrovs un Puškins domā: ja varētu atrast kādu piemēru, kas apstiprina, ka smadzenes izstaro uz ārpusi attēlus, tad ar to pārliecinoši varētu demonstrēt prātam piemītošo hologrāfisko dabu vai, lietojot viņu pašu vārdus: "Izstaroto psiholoģisko struktūru esamība ārpus smadzenēm varētu nodrošināt nepieciešamo liecību smadzeņu hologrammu pastāvēšanai."65

Šķiet, ka sv. Veronika Džuliani šādu liecību nodrošināja. Mūža nogalē viņa bija tik ļoti pārliecināta, ka krustā sišanas aina bija īsta, ka šie tēli: dzelkšņu kronis, trīs naglas, krusts un zobens simboliski "ierakstījās" viņas sirdi. Viņa uzzīmēja to attēlus un pat norādīja, kurā vietā tieši tie bija novietoti. Pēc viņas nāves autopsija atklāja, ka šādi simboli patiešām bija uzspiesti viņas sirdij un tieši tajās vietās, kā viņa to bija teikusi. Abi ārsti, kuri veica šo autopsiju, parakstīja ar zvērestu apstiprinātus dokumentus, kas šo viņu atradumu apstiprināja.66

Citiem stigmatiķiem ir bijušas līdzīgas pieredzes. Sv. Terēzei no Avilas bija vīzija, ka eņģelis ar zobenu caurdur viņas sirdi un pēc nāves viņas sirdi patiešām atrada dziļu plaisu. Viņas sirds ar joprojām tur saredzamo brīnumaino zobena rētu tagad ir izstādīta kā relikvija Alba de Tornes pilsētā Spānijā.67 Deviņpadsmitā gadsimta franču stigmatiķe Marija Džulija Džaheni (Marie-Julie Jahenny) atkārtoti savā prātā redzēja puķi un galu galā šīs puķes attēls viņai parādījās uz krūtīm. Tur tas palika veselus divdesmit gadus.68 Šādas spējas nebūt nepiemīt vienīgi stigmatiķiem. 1913. gadā trīspadsmit gadu veca meitene no Bussus-Bue-Suel ciema, netālu no Abervilas Francijā nokļuva avīžu jaunākajās ziņās pēc tam, kad tika atklāts, ka viņa apzināti var komandēt attēlus, liekot suņu un zirgu attēliem parādīties uz savām rokām, kājām un pleciem. Viņa spēja arī izsaukt vārdu uzrakstus un tad, ja kāds viņai kaut ko pajautāja, atbilde momentāni parādījās uz viņas ādas.69

Šādi demonstrējumi ir piemēri psihofizikālo struktūru katapultēšanai ārpus smadzenēm. Stigmas pašas, it sevišķi jau tās, kuras miesā izveidojušas naglām līdzīgas izvirzījumus, ir piemēri tam, ka smadzenes projicē ārpus sevis attēlus un iespiež tos hologrāfiskā ķermeņa mīkstajā mālā. Dr. Maikls Grosso, Džersijas pilsētas Valsts koledžas filozofs, kas daudz rakstījis par brīnumiem, arī ir nonācis pie tāda paša slēdziena. Grosso, kurš devās uz Itāliju, lai pētītu Padres Pio stigmatu pats savām acīm, saka: "Mēģinot analizēt Padri I'io, būtu jāsaka, ka viņam piemita spējas simboliski pārveidot fizikālo realitāti. Citiem vārdiem, tas apziņas līmenis, kurā viņš darbojās, deva iespēju noteiktu simbolisku ideju gaismā pārveidot fizisko realitāti. Piemēram, viņš sevī identificējās ar krustā sišanas rētām, un tā viņa ķermenis kļuva caurlaidīgs šiem psihes simboliem, kas pamazām pieņēma savu apveidu."'0

Kā izrādās, ar tēlu palīdzību smadzenes spēj pateikt ķermenim, ko darīt, kā arī Likt tam veidot vēl vairāk tēlu. Tēli, kas veido tēlus. Divi spoguļi, kas bezgalīgi viens otru atstaro. Tāda ir prāta un ķermeņa savstarpējo attiecību daba hologrāfiskajā Visumā.

Abējādie likumi: gan zināmie, gan nezināmie

Šis nodaļas iesākumā minēju, ka tā vietā, lai pētītu dažādos mehānismus, kādus prāts lieto ķermeņa kontrolēšanai, nodaļa pirmām kārtām tiks veltīta tam, lai pētītu pašu šo kontroles diapazonu. Tā rīkojoties, es negrasījos noliegt vai samazināt šādu mehānismu nozīmi. Mūsu izpratnei par prāta un ķermeņa mijiedarbību tie ir būtiski svarīgi, un jauni atklājumi šajā jomā, šķiet, parādās vai ik dienu.

Piemēram, kādā nesen notikušajā konferencē — par jaunās zinātnes psihoneiroimunoloģijas jautājumiem, kura studē veidu, kā mijiedarbojas prāts (psihe), nervu sistēma (neiro) un imūnsistēma (imunoloģija). Kandace Pērta, Nacionālā garīgās veselības institūta smadzeņu bioķīmijas sekcijas vadītāja, paziņoja, ka imūnsistēmas šūnām atrodami neiropeptīdu receptori. Neiropeptīdi ir molekulas, kuras smadzenes lieto saziņā, lai pārraidītu, teiksim, smadzeņu hologrammas. Bija laiki, kad domāja, ka šos neiropcptīdus var atrast tikai smadzenēs pašās. Taču šādu receptoru (hologrammu saņēmēju) eksistence uz mūsu imūnsistēmas šūnām norāda, ka pati imūnsistēma nemaz nav kaut kas cits kā vienīgi smadzeņu pagarinājums. Šādi neiropeptīdi atrasti arī dažādām citām ķermeņa daļām, kas Pērtu vedināja uz secinājumu, ka viņa vairs nevar īsti pateikt, kur beidzas smadzenes un kur sākas pats ķermenis.71

Tik specifiskus gadījumus es te esmu izslēdzis — ne tikai tāpēc, ka uzskatīju par mūsu diskusijai vairāk piemērotu un vairāk izpētes vērtu pētīt, cik tālu prāts aizsniedzasspējā formēt un kontrolēt ķermeni, bet arī vēl tāpēc, ka tie bioloģiskie procesi, kuri atbild par prāta un ķermeņa savstarpējo sadarbību, šīs grāmatas apskatāmajai tēmai ir par plašiem. Nodaļas iesākumā, kad minējām par brīnumiem, es teicu, ka nepastāv stingri izteikts iemesls tam, lai ticētu, ka Mičela kaula atjaunošanos ar pašreizējo izpratni par fiziku nav iespējams izskaidrot. Mazāk patiesi tas ir jau gadījumā ar stigmām. Tāpat arī šķiet, ka tas tā nav arī lielā vairumā paranormālo parādību, par kurām vēsturē un tagadējos laikos ziņojuši uzticami indivīdi — biologi, fiziķi un citi zinātnieki.

Šajā nodaļā mēs aplūkojām pārsteidzošas lietas — to, ko spēj paveikt prāts, lai arī nav saredzami nekādi mums jau zināmo fizikas likumu pārkāpumi. Nākamajā nodaļā aplūkosim dažas no tām lietām, kuras prāts spēj paveikt, bet kuras… nespēj izskaidrot pašreizējā zinātne. Kā redzēsim, ari šajā jomā pati hologrāfiskā ideja var ienest kādu gaismu. Uzdrīkstēšanās doties šajās teritorijās dziļāk laiku pa laikam sevī ietver staigāšanu pa kaut ko tādu, kas sākumā izskatās kā grīļīga pamatne, un tad jāpēta parādības, kuras ir vēl skurbinošākas un neticamākas nekā Mohoti ātri aizdzīstošās brūces un attēli uz sv. Veronikas Džuliani sirds. Tomēr mēs redzēsim, ka, par spīti to biedējošai dabai, zinātne jau sāk veidot šajās teritorijās iekšzemes ceļus.

Akupunktūras mikrosistēmas un

"mazais cilvēciņš ausī"

»

Pirms noslēdzam šo nodaļu, vēl jāpiemin kāds ķermeņa hologrāfiskās dabas pierādījums. Senās Ķīnas akupunktūras māksla sakņojas idejā, ka ķermenī katrs orgāns un katrs kauls ir pievienots specifiskiem punktiem, kuri atrodas ķermeņa ārpusē. Uzskata, ka, aktivizējot šos akupunktūras punktus vai nu ar adatu, vai kādu citu stimulējošu līdzekli, var atvieglot vai pat pavisam novērst tās slimības un harmoniskās darbības traucējumus, kas ietekmē ķermenī tās daļas, kuras pievienotas šiem punktiem. Ir atrasts apmēram ap tūkstots akupunktūras punktu, kas ķermeņa virspusē sakārtoti uz iedomātām līnijām, kuras sauc par meridiāniem. Lai gan joprojām uzskatīta par kaut ko pretrunīgu, akupunktūra pamazām gūst piekrišanu arī medicīniskajā sabiedrībā un to sekmīgi lieto, lai ārstētu hroniskas muguras sāpes sacīkšu zirgiem.

1957. gadā franču ārsts un akupunktūrists Pols Nožīrs (Paul Nogier) publicēja grāmatu Trcatise of Auriculotherapy, kurā paziņoja par atklājumu — ka papildus galvenajai akupunktūras sistēmai abās ausīs pastāv vēl divas mazākas akupunktūras sistēmas. Viņš tās nosauca par akupunktūras mikrosistēmām un piezīmēja, ka tad, ja kāds ar tām izspēlē "punktu savienošanas spēli", tie izveido miniatūra cilvēciņa anatomisko karti, kurš ir ielocījies lidzīgi embrijam. (Sk. 13. att.)

Nožīram nebija zināms, ka ķīnieši paši "mazo cilvēciņu ausī" atklāja gandrīz vai pirms 4000 gadiem, taču šīs ķiniešu ausu sistēmas karte netika publicēta līdz brīdim, kamēr Nožīrs nepaziņoja, ka šī ideja pieder viņam.

13. attēls. Mazais cilvēks ausī. Akupunktūristi ir atraduši, ka šie akupunktūras punkti iezīmē miniatūras cilvēciskas būtnes aprises. Dr. Terijs Olesons, UCLA Medicīnas skolas psihologs, uzskata, ka tā tas ir tāpēc, ka ķermenis ir hologramma un katra tā daļa satur visa veselā attēlu. (Lietots ar atļauju. Autortiesības pieder Terijam Olesonam no UCLA Medicīnas skolas.)

Šis mazais vīriņš ausī ir tik vien kā burvīga sāņus remarka akupunktūras vēsturē. Doktors Terijs Olesons, psihologs Losandželosas Medicīnas skolas pretsāpju klīnikā, kas izveidota Kalifornijas universitātē, atklāja, ka auss mikrosistēmu var lietot, lai precīzi noteiktu diagnozi ķermenī notiekošajam. Piemēram, Olesons atklāja, ka pieaugusī elektriskā aktivitāte kādā auss aku-

punktūras punktā norāda, ka šim punktam atbilstošajā ķermeņa daļā ir bijusi vai patlaban tajā ir vērojama kāda patoloģija. Kādā pētījumā tika apsekoti četrdesmit cilvēki, lai noteiktu tās vietas viņu ķermeņos, kurās viņi izjuta hroniskas sāpes. Pārbaudē pacienti tika ievīstīti palagā tā, lai tas noslēptu jebkādas acīm redzamas problēmas. Pēc tam akupunktūrists, kurš nezināja viņu veselības stāvokli, pārbaudīja tikai viņu ausis. Pēc tam, kad rezultāti tika salīdzināti, atklājās, ka ausu pārbaude 75,2% gadijumu uzrādīja pilnībā to pašu medicīnisko diagnozi.72

Ausu pārbaude var arī atklāt, vai ir kādas problēmas ar kauliem vai iekšējiem orgāniem. Reiz, kad Olesons ar kādu paziņu atradās izbraukumā ar laivu, viņš vienā vīrieša ausī pamanīja nenormāli zvīņojošu ādas plankumu. No saviem pētījumiem Olesons zināja, ka šī vieta atbilst sirdij, un viņš ieteica vīrietim pārbaudīt sirdi. Vīrs devās pie ārsta jau nākamajā dienā, un tur atklāja, ka viņam ir problēmas ar sirdi un nekavējoties nepieciešama sirds operācija.71

Olesons lieto arī auss akupunktūras punktu elektrisko stimulāciju, lai ārstētu hroniskas sāpes, svara problēmas, dzirdes zudumu un šķietami visus atkarības veidus. Kādā pētījumā, kurā piedalījās četrpadsmit no narkotikām atkarīgi indivīdi, Olesons kopā ar kolēģiem divpadsmit no viņiem lietoja ausu akupunktūru, lai novērstu nepieciešamību pēc narkotikām. Vidēji tas prasīja piecas dienas, un bija novērojami ļoti minimāli narkotiku atkārtotas lietošanas recidīvi.74 Patiešām, ausu akupunktūra ir tik sekmīgi pierādījusi sevi, spējot veikt strauju atindēšanos no narkotikām, ka klīnikas Losandželosā un Ņujorkā tagad šo metodi lieto, lai ārstētu narkomānus.

Kāpēc gan šie akupunktūras punkti ausī ir tā novietoti, ka izveido miniatūra cilvēciņa formu? Olesons domā, ka tā tas ir prāta un ķermeņa hologrāfiskās dabas dēļ. Tieši tāpat kā katra hologrammas daļiņa satur veselā attēlu, tā arī katra ķermeņa daļa var saturēt veselā attēlu. Viņš saka: Auss hologrāfija, loģiski ņemot, ir savienota ar smadzeņu hologrāfiju, kas pati ir savienota ar visu ķermeni. Veids, kādā mēs ausi lietojam, lai ietekmētu pārējo ķermeni, darbojas ar smadzeņu hologrāfijas palīdzību."75

Olesons uzskata, ka, pilnīgi iespējams, tādas pašas mikrosistēmas pastāv arī citās ķermeņa daļās. Tam piekrīt Dr. Ralfs Alans Deils, Ziemeļu Maijami Bičas Apmācības centra akupunktūrā Floridā direktors. Pēc diviem gadu desmitiem, kas aizvadīti, lai savāktu klīniskos un pētījumu datus no Ķīnas,

Japānas un Vācijas, viņš ir apkopojis pietiekami daudz pierādījumu par ķermenī atrodamām astoņpadsmit dažādām mikroakupunktūras hologrammām: plaukstās, pēdās, rokās, kaklā, mēlē un pat smaganās. Tāpat kā Olesons, arī Deils domā, ka šīs mikrosistēmas ir "kopapjoma ķermeņa hologrāfiskie atkārtojumi", un tic, ka pastāv vēl arī citas līdzīgas sistēmas, kuras vēl tikai gaida savu atklāšanu. Viedoklī, kas atgādina Boma apgalvojumu — ka katrs elektrons savā veidā ietver sevī kosmosu —, Deils izsaka pieņēmumu, ka katrs pirksts un pat katra šūna arī var ietvert sevī savu akupunktūras mikrosistēmu.76

Ričards Levitons, žurnāla East West līdzstrādnieks, redaktors, kurš rakstīja par akupunktūras mikrosistēmu hologrāfisko līdzdarbību, domā, ka alternatīvās medicīnas metodes, tādas kā refleksoloģija (masāžas terapijas veids, kurā masē un tādējādi stimulē pēdas, tiek aizsniegti visi ķermeņa punkti) un iridologija (diagnostikas tehnika, kas ietver sevī acs varavīksnenes izpēti, lai noteiktu ķermeņa stāvokli), arī var būt norādes par ķermeņa hologrāfisko dabu. Levitons pieļauj, ka neviens no šiem darbības laukiem nav bijis pietiekami eksperimentāli apstiprināts (it sevišķi jau iridoloģijas studijas devušas pavisam pretrunīgus rezultātus), taču uzskata, ka hologrāfiskā ideja piedāvā veidu, kā tās saprast, ja vien tiks konstatēta kāda likumsakarība.

Levitons domā, ka kaut kas interesants varētu būt atrodams pat hiromantijā. Ar to viņš nebūt nedomā "lasīšanu no rokas", kādu piekopj zīlnieki, kuri sēž veikalu stiklotajā vestibilā — to priekšpusē un vilina cilvēkus ienākt, bet gan 4500 gadu senā hiromantijas zinātnes indiešu versiju. Šo ierosinājumu viņš pamato ar personisko pieredzi — kādu zīmīgu sastapšanos ar indiešu "lasītāju no rokas", kas dzīvoja Monreālā un kam bija iegūts doktora grāds Agras universitātē Indijā. Levitons paziņo: "Hologrāfiskā paradigma nodrošina kontekstu hiromantijas izteikti ezoteriskajiem un pretrunīgākajiem apgalvojumiem."77

Ir grūti uzzināt, tieši kāda veida hiromantiju piekopa Levitona minētais indiešu "roku pētnieks", jo netika veikti nekādi "dubulti aklie eksperimenti". Taču zinātne jau sākusi nopietnāk izturēties pret to, ka roku līnijas un to vijumi satur vismaz kādu informāciju par mūsu ķermeni. Hermanis Veinrebs, Ņujorkas universitātes neirologs atklājis, ka pirkstu nospiedumu zīmējums, ko sauc par ulnar loop, biežāk parādās slimniekiem ar Alcheimera slimību nekā tiem, kuri ar to neslimo. (Sk. 14. att.) Tika pētīts piecdesmit Alcheimera

slimības pacienti un piecdesmit normāli indivīdi — 72% no Alcheimera grupas šis raksta modelis bija atrodams vismaz uz astoņiem pirkstiem, ja salīdzinām ar 26% šādu gadījumu kontrolgrupā. Protams, no tiem, kuriem ulnar loops bija uz visiem desmit pirkstiem, četrpadsmit jau cieta no Alcheimera slimības, bet kontrolgrupā šāds pirkstu nospieduma raksts bija tikai četriem tās dalībniekiem.78

14. attēls. Neirologi ir atklājuši, ka pastāv lielākas iespējas, ka tiem, kas slimo ar Alcheimera slimību, piemīt viegli atpazīstams pirkstu nospieduma raksts, kuru zina ar nosaukumu ulnar loop. Vismaz vēl desmit citas ģenētiski iedzimtas kaites ir saistītas ar dažādiem citiem rakstiem, kas atrodami uz rokas. Šādi atradumi var nodrošināt neieciešamās liecības tam hologrāfiskā modeļa apgalvojumam, ka katra ķermeņa daļa satur informāciju par visu kopumu/veselumu. [Autora pārzīmēts attēls no oriģināla mākslas darba žurnālā Medicinc.]

Tagad jau ir zināms, ka desmit vispārzināmās ģenētiskās kaites, tostarp Dauna sindroms, ir saistīts ar dažādiem roku rakstiem. Rietumvācijā ārsti šo informāciju lieto, lai analizētu vecāku roku nospiedumus un tādā veidā palīdzētu noteikt, vai grūtniecēm būtu jāveic augļa ūdeņu analīze, kas ir potenciāli bīstama izmeklēšanas procedūra. Tās laikā dzemdē ievada adatu, lai tā iegūtu šo laboratoriskajai izmeklēšanai nepieciešamo šķidrumu.

Rietumvācijas Dermatoglifikas institūtā Hamburgā zinātnieki pat izstrādājuši datorsistēmu, kura lieto optoelektrisko skenētāju, lai iegūtu pacienta rokas digitalizētu "fotogrāfiju". Pēc tam dators salīdzina šo roku ar tiem 10 000 citu attēlu, kas atrodas tā atmiņā, un noskenē pēc apmēram piecdesmit dažādiem atšķirīgiem rakstiem — pazīmēm, par kurām tagad jau zināms, ka tās saistās ar dažādām iedzimtām slimībām. Pēc tam ātri tiek aprēķināti pacienta riska faktori.79 Tātad, pilnīgi iespējams, mums nemaz nevajadzētu tik ātri hiromantiju atlikt maliņā. Līnijas un dažādie raksti mūsu rokās var dot par mums daudz vairāk informācijas, nekā mēs paši atskāršam.

Hologrāfisko smadzeņu spēku lietošana

Šajā nodaļā skaļi un skaidri atskan divi vērienīgi vēstījumi. Saskaņā ar hologrāfisko modeli prāts un ķermenis galu galā nevar noteikt atšķirību starp tām nervu hologrammām, kuras smadzenes lieto, lai pieredzētu realitāti, un tām, ap kurām tās darbojas, kamēr šo realitāti iztēlojas. Abiem procesiem uz cilvēka organismu piemīt pārsteidzoša iedarbība — tik spēcīgs efekts, ka var modulēt imūnsistēmu, dubultot vai pat novērst spēcīgu zāļu ietekmi, apbrīnojamā ātrumā izārstēt ievainojumus, iznīcināt audzējus un pārrakstīt mūsu ģenētisko kodu, kā arī mainīt mūsu dzīvo miesu veidos, kas nav izprotami. Tātad pirmais vēstījums ir šāds: katram no mums piemīt spējas vismaz kaut kādā līmeni ietekmēt veselību un kontrolēt fizisko formu ar tādiem paņēmieniem, kas ir vienkārši pārsteidzoši. Mēs visi esam potenciāli brīnumdari — apslēpti jogi. No iepriekšējās lappusēs sniegtajām liecībām ir skaidrs, ka mums kā indivīdiem un kā sugai piederētos veltīt daudz vairāk pūļu tam, lai izpētītu un lietotu šos talantus.

Otrais vēstījums ir secinājums, ka to elementu, kuri piedalās šo nervu hologrammu izveidē, ir daudz un tie ir ļoti liegi. Tie ietver sevī tēlus, ar kuriem mēs meditējam, kā arī mūsu cerības un bailes, mūsu ārstu attieksmi, pašu neapzinātos aizspriedumus, individuālos un kultūrai kopumā piemītošos ticējumus un mūsu ticību gan garīgajām, gan arī tehnoloģiskām lietām. Tie ir vairāk nekā tikai fakti; tās ir svarīgas norādes — zīmes, kas norāda uz lietām, kas mums jāapzinās un pār kurām jāiegūst meistarīga pārvaldes prasme, ja vien gribam iemācīties, kā atbrīvot un prasmīgi apieties ar šiem atbrīvotajiem talantiem. Nav šaubu, ka tajā ir ietverti arī citi faktori un citas ietekmes — tās, kuras veido un arī ierobežo šīs spējas, un vismaz vienai lietai tagad vajadzētu būt jau pilnīgi acīm redzamai. Hologrāfiskajā Visumā — Visumā, kurā vieglas pārmaiņas attieksmē var nozīmēt to atšķirību, kas šķir dzīvību no nāves; Visumā, kurā lietas ir tik neredzami un smalki savstarpēji sasaistītas, ka sapnis var izraisīt skarabeja parādīšanos, un tie faktori, kas ir atbildīgi par slimību, var izraisīt noteiktus rakstus plauktu līnijās un to vijumos, mums ir iemesls aizdomām, ka katram efektam ir neskaitāmi cēloņi. Katra sasaiste ir sākumpunkts dučiem citu, jo izsakoties Valta Vitmena vārdiem: "Plaša līdzība sevī ietver it visu."

5. nodaļa brīnumu pilna kabata..

Brīnumi notiek nevis par spīti Dabai,

bet gan… par spīti tam, ko mēs par Dabu zinām.

(Sv. Augustīns)

Katru gadu maijā un septembrī Sv. Džennāro Domā — Neapoles galvenajā katedrālē — pulcējas daudz ļaužu, lai kļūtu par aculieciniekiem brīnumam. Šis brīnums saistās ar nelielu flakoniņu, kurā atrodas kreveļaina, brūna viela, ko pieņem par sv. Džennāro vai sv. Janvārija, kuram mūsu ēras 305. gadā Romas imperators Diokletiāns nocirta galvu, asinīm. Saskaņā ar leģendu pēc tam, kad svētais bija nomocīts, kāda apkopēja kā relikviju savāca mazliet viņa asiņu. Neviens gan nevar precīzi pateikt, kas notika vēlāk, tāpēc pateiksim tikai to, ka šīs asinis atklātībā nekur neuzradās — vismaz līdz 13. gadsimta beigām ne, kad tās šajā katedrālē ievietoja sudraba relikvijā.

Brīnums ir tāds, ka divreiz gadā, kad sanākušie ļaudis, metot skatus flakoniņa virzienā, visi kopā sauc, šī brūnā sakaltusi substance pārvēršas burbuļojošā spilgti sarkanā šķidrumā. 1902. gadā grupa Neapoles universitātes zinātnieku veica tā spektrogrāfisko analīzi, izlaižot tam cauri gaismas staru un tādējādi apstiprinot, ka tās bija asinis. Diemžēl, tā kā relikviju trauks, kas glabā asinis, ir tik vecs un trausls, baznīca neatļauj to atvērt, lai varētu veikt arī citas pārbaudes, tāpēc šī parādība tā arī nekad nav tikusi rūpīgi pētīta.

Tomēr ir pierādījumi, ka šī pārvērtība ir kaut kas vairāk par parastu notikumu. Dažkārt vēstures ritumā (pats pirmais šī brīnuma publiskais pieraksts datējams 1389. gadā) trauks tiek izņemts, bet asinis atsakās sašķidrināties. Lai gan tas notiek reti, tomēr Neapoles iedzīvotāji to uzskata par sliktu zirni. Pagātnē šāda brīnuma nenotikšana bija novērojama tieši pirms Vezuva izvirduma un tad, kad Neapolē iebruka Napoleons. Nesenākos laikos — 1976. un 1978. gadā — tas gaišredzīgi paziņoja par pašu postošāko zemestrīci Itālijas vēsturē un komunistu ievēlēšanu Neapoles pilsētas valdībā.

Vai tas, ka sv. Džennāro asinis sašķidrinās, ir brīnums? Kā šķiet, ir — vismaz tajā nozīmē, ka neiespējami to izskaidrot ar jau zināmo zinātnisko likumu palīdzību. Vai šo sašķidrināšanu izraisa pats sv. Džennāro? Manas sajūtas vēsta, ka šķietami iemesls tam ir drīzāk to cilvēku, kuri vēro šo brīnumu, stingrā ticība Dievam un brīnumam. Es saku, ka tā notiek tāpēc, ka gandrīz vai pusi no visiem brīnumiem, kurus veikuši pasaules lielo reliģiju svētie un brīnumdari, ir atkārtojuši arī mistiķi. Tas rosina domāt, ka ar stigmu saistītos brīnumus veic spēki, kas guļ dziļi cilvēku prātā, spēki, kas apslēptā stāvoklī atrodas katrā no mums. Priesteris Herberts Turstons, kas sarakstījis grāmatu The Physical Phenomens of Mysticism, pats ari apzinājās šo līdzību un pretstatā mistiķiem vai paranormālā piekritējiem necentās katru brīnumu pieskaitīt patiešām pārdabiskiem iemesliem. Kāds cits pierādījums, kas apstiprina šo ideju, ir daudzās stigmas, tostarp tās, kas piemita Pio tēvam un Terēzai Neumanei, kuri bija plaši pazīstami ar savām psihes (gaišreģa, ekstrasensa, medija) spējām.

Kāda psihes spēja, kurai, kā izrādās, ir nozīme brīnumu notikšanā, ir psihokinēze jeb PK. Tā kā sv. Džennāro brīnuma gadījumā iesaistīta matērijas fiziska maiņa, tad PK ir lieta, ko mēs varētu turēt aizdomās par atbildīgo. Rogo tic, ka PK ir atbildīga par dažiem citiem, vēl dramatiskākiem stigmas aspektiem. Viņš uzskata, ka likt maziem zem ādas esošiem asinsķermenīšiem izlauzties un izraisīt ārēju asiņošanu, ir pavisam normālas ķermeņa hologrāfiskās iespējas, bet tikai PK var izskaidrot šo lielo brūču strauju izveidošanos.1 Vai tas ir pareizi vai ne, lai paliek vēlākiem patiesības noskaidrošanas laikiem. Taču skaidri redzams, ka PK ir faktors, kurš darbojas dažos fenomenos, kas pavada pašu stigmu. Tad, kad asinis plūda no Terēzas Neumanes pēdām, tās vienmēr plūda pirkstu virzienā, neraugoties uz to, kā bija novietotas viņas kājas, tas ir, tieši tāpat, kā tās būtu plūdušas no Kristus ievainojumiem, kad viņš atradās pie krusta. Tas nozīmēja — kad viņa sēdēja gultā taisni, asinis plūda augšup pretēji gravitācijas spēka iedarbībai. To redzēja neskaitāmi aculiecinieki, tostarp daudzas ASV militārpersonas, kuras pēc kara bija izvietotas Vācijā un apmeklēja Neumani, lai redzētu viņas brīnumainās spējas. Arī citos stigmas gadījumos novērotas šādas gravitāciju neievērojošas asins plūsmas.2

Šādi gadījumi pietiekami lielā mērā ieintriģē mūs, jo pašreizējais pa saules uzskats nedod nekādu kontekstu PK sapratnei. Boms tic, ka Visuma uzskatīšana par holokustību var nodrošināt šādu kontekstu. Lai labāk varētu izskaidrot savu domu, viņš piedāvā apsvērt šādu situāciju. Iedomājieties, ka vēlā naktī soļojat pa ielu un pēkšņi ne no kurienes uzrodas kāda ēna. Jūsu pirmā doma varētu būt, ka ēna ir kāds uzbrucējs un nu jūs esat briesmās. Savukārt šī informācija jums liks iedomāties veselu virkni iedomātu darbību, tādu kā: mesties skriešus, tikt ievainotam un pat pašu cīniņu. Tomēr šo aktivitāšu klātbūtne prātā nav tikai "mentāls" jeb "garīgs" process vien. Tas ir nešķiramas no iesaistītajiem bioloģiskajiem procesiem, tādiem kā nervu ierosinājums, sirdsdarbības paātrināšanās, adrenalīna un citu hormonu izdalīšanās, muskuļu spriedze un citiem. Un pretēji: ja pirmā doma ir, ka ēna ir vienkārši ēna, tam sekos pavisam citāds mentālo un holoģisko atbilžu komplekts. Vēl jo vairāk — neliela apcere pārliecinās, ka uz itin visu, ko mēs pieredzam, reaģējam abējādi: gan mentāli, gan arī bioloģiski.

Saskaņā ar Boma uzskatiem, tas svarīgais, ko no šī var secināt, ir šāds: apziņa nebūt nav vienīgā lieta, kas atbild uz jēgu (meaning). Ķermenis arī var atbildēt, un tas atklāj, ka jēga pēc savas dabas vienlaikus ir abējāda: mentāla un fizikāla. [14]

Tas ir dīvaini, jo ierasti mēs par jēgu domājam kā kaut ko tādu, kam var būt kāda aktīva iedarbība tikai attiecībā uz subjektivu realitāti — uz domām mūsu galvās, nevis kā ko tādu, kas var izraisīt atbildi lietu un objektu fiziskajā pasaulē. Boms paziņo: "Jēga tātad var kalpot kā sasaiste jeb "tilts" starp šīm abām realitātes pusēm. Šī saite ir neredzama tajā nozīmē, ka informācija, kuru satur doma, un ko sajūtam kā atrodošos "mentālajā" pusē, tajā pašā laikā ir neiropsiholoģiska, ķīmiska un fizikāla aktivitāte, — tātad tas, kas domāts ar domu "materiālo" pusi".3

Boms uzskata, ka objektīvi aktīvas jēgas piemērus var atrast fizikālos procesos. Viens no tādiem ir datora mikroshēmas funkcionēšana, un informācijas jēga ir aktīva tajā nozīmē, ka nosaka, kā elektriskā strāva plūst cauri datoram. Cits piemērs ir elementārdaļiņu uzvedība. Ortodoksālais viedoklis fizikā ir tāds, ka kvantu viļņi iedarbojas uz daļiņu, kontrolējot tās kustību līdzīgi kā okeāna viļņi varētu kontrolēt galda tenisa bumbiņu, kas peld tajos. Tomēr Boms nedomā, ka šis viedoklis varētu izskaidrot, piemēram, elektronu koordinēto spēku plazmas stāvoklī vairāk, nekā ūdens viļņveida kustību var izskaidrot ar kustīgajām tenisa bumbiņām — to vienādās kustības horeogrāfiju, ja vien šādu kustību kāds atklātu uz okeāna virsmas. Viņš pats tic, ka attiecības starp daļiņām un kvantu viļņiem vairāk līdzinās kuģim, ko vada autopilots, kuru savukārt vada radara viļņi. Kvantu viļņi uz elektronu nespiež ar lielāku spēku kā radara viļņi uz kuģi, — tie drīzāk elektronu nodrošina ar informāciju par apkārtējo vidi, ko elektrons pēc tam lieto savos manevros.

Citiem vārdiem, Boms domā, ka elektrons ir ne vien kaut kas līdzīgs prātam, bet gan uzskata to par augstas sarežģītības pakāpes būtni. Tas ir ļoti atšķirīgs no ierastā standarta viedokļa, ka elektrons ir vienkāršs punkts, kuram nav nekādas struktūras. Tis, ka elektroni un arī citas elementārdaļiņas aktīvi lieto informāciju, norāda, ka spēja atbildēt uz jēgu piemīt ne tikai apziņai, bet arī matērijai. Boms teic, ka tā ir raksturīga kopēja iezīme, kas piedāvā iespēju izskaidrot PK. Viņš saka: "Pamatojoties uz šo, psihokinēze var rasties, ja viena vai vairāku cilvēku mentālie procesi tiek fokusēti uz tādu jēgu, kas atrodas harmonijā ar tiem — vadošajiem, jēgas ziņā, kas pārrauga materiālo sistēmu dabiskos procesus, kuros šāda psihokiēnēze tika ierosināta un materializēta."4

Svarīgi piebilst, ka šāda psihokinēze nenotiks kā parasts un ikdienišķs process, tas ir, cēloņu un seku attiecību sakarība, kas sevī ietver jebkuru no jau fizikā zināmajiem spēkiem. Tā vietā būs nelokālu "jēgu rezonanses" vai arī nelokālas savstarpējās iedarbības veida rezultāts — līdzīgs tam un tomēr ne gluži tāds pats kā nelokālā savstarpējā mijiedarbība, kas atļauj dvīņu fotoniem sevi manifestēt tajā pašā polarizācijas leņķi, kā jau to redzējām 2. nodaļā. (Boms uzskata, ka tehnisku iemeslu dēļ tikai kvantu nelokalitāte nevar izraisīt PK vai telepātiju; tā noteikti ir dziļāka veida nelokalitāte — sava veida "supernelokalitāte" kas var piedāvāt šādu skaidrojumu.)

"Spoks mašīnā"

Kāds cits pētnieks, kura idejas par PK ir lidzīgas Boma viedoklim, bet kurš ir gājis vēl vienu soli tālāk, ir Prinstonas universitātes Inženieru un lietojamo zinātņu gaisa-kosmisko zinātņu profesors un goda dekāns Ro bērts G. Jāns. Viņa iesaistīšanās PK izpētē notika gandrīz vai gadījuma pēc. Agrākā NASA un Aizsardzības departamenta konsultanta oriģinālo interešu lauks bija pārvietošanās kosmosa dziļumos. Kad pie viņa pirmoreiz vērsās kāds students, lai palūgtu novērot PK eksperimentu, kādu viņš vēlējās veikt kā neatkarīgu studiju projektu, Jāns, faktiski būdams vadošās mācību grā matas šajā jomā Physics of Electric Propulsion autors, pat neticēja nekādiem pārdabiskiem spēkiem. Negribīgi Jāns piekrita, un, tā kā rezultāti bija tik ļoti provocējoši, tie viņu pašu 1979. gadā iedvesmoja nodibināt Prinstonas Inženierzinātņu anomāliju pētniecības (PEAR) laboratoriju. Kopš tā laika PEAR zinātnieki ir ne tikai sakrājuši neapstrīdamu liecību kaudzi par PK eksistenci, bet arī vairāk par visiem citiem valstī savākuši datus par to.

Kādā eksperimentu sērijājāns un viņa kolēģe klīniskā psiholoģe Brenda Danne darbojās ar ierīci, sauktu par "nejauši izvēlēto notikumu ģeneratoru" vai REG (Randon Event Generator). Paļaujoties uz tādu neparedzamu dabas procesu kā radioaktīvā sabrukšana, REG spēj radīt veselu virkni nejaušu bināro ciparu. Šāda virkne var izskatīties, piemēram, šādi: 1, 2, 1,2, 2, 1,1, 2, 1, 1, 1,2, 1. Citiem vārdiem, REG ir sava veida "monētas mētātājs", kas spēj radīt milzīgu skaitu šo monētu mešanu ļoti īsā laikposmā. Kā jau ikviens zina, ja metat precīzi nosvērtu monētu 1000 reižu, pastāv iespēja, ka attiecībā uz ģerboni vai ciparu rezultātā dabūsit 50 : 50 rezultātu. īstenībā no katriem 1000 metieniem rezultāts mazliet atšķirsies vienā vai otrā virzienā. Un tomēr — jo lielāks būs šo metienu skaits, jo tuvāk tas nonāks 50 : 50 rezultātam.

Jāns un Danne uzaicināja brīvprātīgos pasēdēt pie REG un koncentrēties domās uz to, lai radītu kādu neparastu iznākumu, kas atšķirtos vai nu uz vienu, vai otru pusi. Pēc tam kad mašīna bija veikusi simtiem tūkstošu izmēģinājumu, viņi atklāja, ka koncentrējoties brīvprātīgie tiešām bija radījuši nelielu, taču nozīmīgu iespaidu uz REG eksperimenta iznākumu. Viņi atklāja vēl divas citas lietas. Spēja izraisīt PK efektus nav tikai dažiem apdāvinātiem indivīdiem; tā piemita pārbaudāmo brīvprātīgo vairākumam. [15]

Tas rosina domāt, ka vairākumam no mums kaut kādā pakāpē piemīt psihokinēzes spējas. Vēl viņi atklāja, ka dažādi brīvprātīgie izraisa dažādus un noturīgi atšķirīgus rezultātus, kas bija tik atšķirīgi, kajāns un Danne sāka saukt tos par "parakstiem".5 [16]

Citās eksperimentu sērijās Jāns un Danne nodarbojās ar ko līdzīgu galda tenisa mašīnai, kas ļauj 9000 trīs ceturdaļcollas lielām stikla bumbiņām cirkulēt ap 330 neilona mietiņiem un pēc tam, ripojot lejup, sadalīties pa 19 traukiem — savācējiem. Pati ierīce ievietota seklā, vertikālā ietvarā, kas ir desmit pēdu [17] augsts un sešas pēdas plats; priekšā tam novietots stikls — lai brīvprātīgie varētu redzēt krītošās bumbiņas un savākt tās traukos. Parasti vairāk bumbiņu krita centrālajos traukos nekā citur un šo vispārējo sadalījumu raksturo līkne, kurai irzvanveida izliekuma forma.

Līdzīgi kā eksperimentos ar REG, arī tagad Jāns un Danne bija brīvprātīgie, kas sēdēja mašīnas priekšā un mēģināja bumbiņas novirzīt vairāk uz ārējiem traukiem. Kā šķita — pēc pietiekami liela eksperimentu skaita operatori spēja radīt, lai arī nelielu, bet tomēr novirzi savā izvēles mērķī, nosakot tieši to vietu, kurā ļaut bumbiņām iekrist. REG eksperimentos brīvprātīgie lietoja PK iedarbību uz mikroskopiskiem procesiem — radioaktīvas vielas sabrukšanu. Tenisa bumbiņu eksperimenti atklāja, ka pārbaudāmie objekti var lietot PK, lai tikpat labi ietekmētu priekšmetus arī ikdienas pasaulē. Vēl jo vairāk: to indivīdu "paraksti" kas piedalijās REG eksperimentos, atkal parādijās eksperimentos ar tenisa bumbiņām, tādējādi rosinot domāt, ka, lai arī jebkura indivīda spējas, turpinot eksperimentus, paliek vienas un tās pašas, tās katram indivīdam ir atšķirīgas. Kā norāda Jāns un Danne, "šo rezultātu mazos segmentus var pietiekami viegli "norakstīt" kā gadījuma rezultātus, tādējādi apstiprinot vien pastāvošās zinātniskās dogmas, taču, ja apskata kopējo ansambli, tad pietiekami lielā mērā atklājas neatspēkojamas novirzes."6

Jāns un Danne domā, ka viņu atradumi var izskaidrot tieksmi, kāda, šķiet, piemit dažiem indivīdiem, tas ir, spējas sabojāt mehānismus un izraisīt kādu priekšmetu nepareizu darbību. Viens no šādiem cilvēkiem bija fiziķis Volfgangs Pauli, kura talants šajā lauciņā bija tik leģendārs, ka fiziķi jo kodamies tādiem gadījumiem piešķīra pat titulu, nosaucot tos par "Pauli efektu". Stāsta, ka Pauli klātbūtne laboratorijā vien jau izraisīja gāzes aparātu eksploziju vai jutigas mērierīces salūšanu. Kāds fiziķis rakstīja Pauli, ka tomēr ir kāda lieta, kurā nevar vainot Pauli, un tā ir nesenā un noslēpumaina kādas komplicētas ierīces detaļas salūšana, jo Pauli šajā laikā tur nebija. Tomēr Pauli tajā laikā, kad notika šis negadījums, bija braucis gar šo laboratoriju tramvajā. Jāns un Danne domā, ka šis izslavētais "spoka efekts" — tendence, kad rūpīgi pārbaudītu ierīču atsevišķas daļas piedzīvo neizskaidrojamu nespēju darboties tieši pašos visnepiemērotākajos brīžos, par kādiem bieži vien ziņo piloti, gaisa satiksmes apkalpe un militārie operatori, — ari var liecināt par kādu neapzinātu PK aktivitāti.

Ja jau mūsu prāts spēj mainīt bumbiņu kaskādes kustību vai ari kādas mašīnas darbību, kas gan tā ir par dīvainu alķīmiju, kura ir atbildīga par šādām spējām? Jāns un Danne uzskata: ja reiz visiem zināmajiem fizikāliem procesiem piemīt daļiņas un viļņa divējādība, tad nebūtu nekāds brīnums, ka tāda pati daba tikpat labi piemistu arī apziņai. Kad tā izpaužas daļiņu veidā, apziņa šķitīs novietota mūsu galvā, bet savā viļņveida aspektā, līdzīgi visām viļņveida parādībām, izraisīs tālvadības iedarbības efektus. Viņi uzskata, ka viens no šiem iedarbības efektiem no attāluma tad arī ir PK. [18]

Tomēr Jāns un Danne ar to vēl neapmierinājās. Viņi uzskata, ka realitāte pati par sevi jau ir rezultāts, kas rodas mijiedarbībā starp apziņas viļņveida aspektiem un matērijas viļņveida modeli. Tomēr, tieši tāpat kā Boms, viņi netic, ka apziņu jeb materiālo pasauli var apskatīt izolēti vai pat tam, ka PK var uzskatīt par kāda spēka pārneses izpausmi. "Vēstījums varētu būt pat vēl netveramāks nekā šis," saka Jāns, "varētu būt ari tā, ka šādi jēdzieni vienkārši nav pieejami un ka mēs nemaz nevaram auglīgi runāt par abstraktu vidi vai apziņu. Vienīgais, ko varam pieredzēt, ir kaut kādā veidā notiekošā šo abu savstarpējā iespiešanās (caurvīšanās) vienam otrā."7

Ja par PK nevar domāt kā par kādu spēku pārnesi, ar kādu gan citu terminoloģiju mēs varētu sasummēt šo prāta un matērijas mijiedarbību? Līdzīgi Bomam, Jāns un Danne piedāvā ideju, ka PK [19] faktiski iesaista informācijas apmaiņu starp apziņu un fizisko realitāti. Par šo apmaiņu mazāk vajadzētu domāt kā par plūsmu, pastāvošu starp garīgo un materiālo, bet gan vairāk kā par rezonansi, kas notiek starp abām vidēm. Šīs rezonanses nozīmi PK eksperimentos brīvprātīgie pat sajuta un komentēja, uzsverot, ka visbiežāk pieminētais faktors, kuru var saistīt ar sekmīgu eksperimentu, bija tieši šī "rezonanses" sajūta ar mašīnu. Viens brīvprātīgais to aprakstīja šādi: "Tā ir it kā iegremdēšanās procesā, kas izraisa sevis apzināšanās zudumu. Kad esmu "rezonansē" ar mašīnu, es neizjūtu nekādu tiešu kontroli pār ierīci, drīzāk pavisam minimālu iespaidu. Tas ir līdzīgi kā atrašanās kanoe laivā — kad tā peld, kur vien pati vēlas; es vienkārši peldu tai līdzi. Ja tā nenotiek, es plūsmu mēģinu salauzt un dodu tai iespēju atkal atgriezties rezonansē ar

. mfl

mani.

Jāna un Dannes idejas ir līdzīgas Boma idejām ari dažos citos izšķirīgi nozīmīgos veidos. Līdzīgi Bomam, viņi uzskata, ka jēdzieni, kurus lietojam, lai aprakstītu realitāti — elektroni, viļņa garums, apziņa, laiks, frekvence —, ir noderigi tikai un vienīgi kā "informāciju organizējošas kategorijas", kurām pašām par sevi nepiemīt neatkarīgs statuss. Tāpat viņi uzskata, ka visas teorijas, ieskaitot viņu pašu izvirzīto, ir vienīgi metaforas. Lai gan viņi sevi neidentificē ar hologrāfisko modeli (un viņu teorija dažos nozīmīgos veidos ir atšķirīga no Boma domām), tomēr atzīst ari kopīgo. "Mēs drīzāk vairāk runājam par paļaušanos uz viļņa mehānisko dabu. Tomēr pastāv kopīgas iezimes — tajā, ko postulējam mēs, un tajā, kas ietverts hologrāfiskajā idejā," saka Jāns, "tas dod apziņai iespēju funkcionēt viļņa mehāniskajā nozīmē un tādējādi vienā vai otrā veidā, izejot no visām laika un telpas iespējām, būt noderīgai pašai sev."9

Danne piekrīt: "Hologrāfisko modeli savā ziņā var uztvert kā tādu, kas vēršas pie mehānisma, ar kuru apziņa savstarpēji mijiedarbojas ar vilni mehāniski, pirmatnēji un veselā saprāta pilnībā. Rezultātā tā kaut kādā veidā spēj to pārveidot lietojamā informācijā. Citiem vārdiem, ja iedomājaties, ka apziņai pašai piemīt savi, tikai tai raksturīgi viļņveida raksti, jūs to varat apskatīt metaforiski, līdzīgi kā noteiktas frekvences lāzer kosmiskajā hologrammā mijiedarbību ar (sev raksturīgu) specifisku rakstu."10

Kā jau varētu sagaidīt, Jāna un Dannes darbu ortodoksālā zinātnes sabiedrība saņēma ar ievērojamu pretestību, toties dažos novirzienos to jau sāk atzīt. Liela daļa no PEAR finansējuma nāk no Makdonela fonda, ko izveidojusi Makdonela Duglasa korporācija, un žurnāls New York Times nesen Jāna un Dannes darbam veltīja rakstu. [20] Jānu un Danni nebūt nemulsina fakts, ka viņi tik daudz laika veltījuši tādu parādību pētīšanai, kuras vairākums zinātnieku uzskata par neeksistējošām. Kā izsakās Jāns: "Mana izjūta par šīs tēmas svarīgumu vēsta, ka tā ir daudz nozīmīgāka par visu pārējo, pie kā jelkad agrāk esmu strādājis.""

Psihokinēze lielākos mērogos

Kā redzējām līdz šim, tad laboratorijās radīti PK efekti aprobežojās ar salīdzinoši nelieliem priekšmetiem. Tomēr liecības rosina domāt, ka vismaz daži cilvēki PK var lietot, lai fiziskajā pasaulē izraisītu arī lielākas pārmaiņas. Biologs Laiels Vatsons, lieliski pārdotās grāmatas Supernature autors un zinātnieks, kas studējis pārdabiskos notikumus it visā pasaulē, ar vienu no šādiem cilvēkiem sastapās Filipīnās. Šis vīrs bija viens no tiem, kurus dēvē par "garīgajiem dziedniekiem". Tā vietā, lai pieskartos pacientam, viņš turēja rokas apmēram desmit collu [21] attālumā no tiem, norādot uz kādu punktu viņu ādā, un tur momentāni parādījās iegriezums. Vatsons pats bija liecinieks dažiem šī vīra psihokinētiskajiem ķirurģiskas prasmes lietojumiem. Reiz, kad vīrietis ar savu roku veica plašāku vēzienu nekā parasti, Vatsons pat guva iegriezumu savas delnas virspusē. Rēta vēl joprojām redzama.12

Ir liecības, ka PK spējas lieto kaulu sadziedēšanai. Par šādiem iz dziedināšanas gadījumiem savulaik varētu būt ziņojis arī doktors Reks Gardners, Sunderlendas apgabala vispārēja tipa slimnīcas ārsts Anglijā. Kāds interesants aspekts — 1983. gada žurnālā British Medical Journal Gardners, dedzīgs brīnumu pētnieks, šos mūsdienu brīnumaino izdziedināšanu gadījumus salīdzina ar šķietami pilnīgi identiskiem izdziedināšanas piemēriem, kurus angļu vēsturnieks un teologs Godājamais Bede bija apkopojis 7. gadsimtā.

Patlaban tādas izdziedināšanās notikušas luterāņu mūķeņu grupā, kuras dzīvo Darmštatē Vācijā. Ceļot kapelu, kāda no māsām izkrita cauri tikko uzlietajai cementa grīdai un uzkrita zemāk stāvošam baļķim. Viņu steigšus nogādāja hospitālī, kur rentgenā konstatēja ļoti sarežģītu iegurņa lūzumu. Tā vietā, lai paļautos uz ierastajām medicīniskajām metodēm, mūķenes noturēja lūgšanu nakti. Par spīti ārsta nostājai, ka māsai par pārvietošanās spējām autotransportā vēl daudzas nedēļas jāaizmirst, mūķenes viņu aizveda mājās jau pēc divām dienām. Tur viņas turpināja aizlūgumus un roku uzlikšanu. Viņām par izbrīnu, tūlīt pēc roku uzlikšanas māsa piecēlās no gultas, brīva no jebkādām lūzuma sāpēm un acīm redzami izdziedinājusies. Pilnīga atveseļošanās viņai prasīja tikai divas nedēļas, pēc kurām viņa atgriezās hospitālī, lai atrādītos pārsteigtajam ārstam.13

Lai arī Gardners nemēģina šo konkrēto vai jebkuru citu izdziedināšanās gadījumu, ko apskata savā rakstā, attiecināt uz PK, bet, šķiet, ka šāds skaidrojums te būtu īsti vietā. Ja ņem vērā, ka lūzuma izdziedināšana ir ilgstošs process un pat brīnumainā Mičela iegurņa dziedināšana prasīja vairākus mēnešus, jādomā, ka varbūt tās bija ar roku uzlikšanu saistītās mūķeņu neapzinātās PK spējas, kas paveica šo uzdevumu.

Gardners apraksta kādu līdzigu izārstēšanās gadījumu, kas noticis 7. gadsimtā Hesamas baznīcas celtniecības laikā, Anglijā. Tajā piedalījās sv. Vilfrīds, tolaik Heksamas bīskaps. Baznīcas celtniecības laikā kāds akmeņkalis, saukts Bothelms, nokrita no liela augstuma, salaužot abas rokas un kājas. Viņam guļot jau nāves gultā, Vilfrīds aizlūdza par viņu un aicināja pārējos strādājošos pievienoties lūgšanā. Viņi tā izdarīja, un Bothelmam "atgriezās dzīves elpa", un viņš strauji atveseļojās. Tā kā šī dziedināšana acīmredzami nenotika, kamēr sv. Vilfrīds nelūdza pārējiem strādniekiem viņam pievienoties, jādomā, ka sv. Vilfrīds pats darbojās kā katalizators vai arī tā bija apvienotā un kopējā ansambļa neapzinātā PK.

Dr. Viljams Tafts Brigams, Honolulu Pāvestu muzeja pārzinis un atzīts botāniķis, kurš daudz sava personiskā laika veltījis, pētījot pārdabisko, ir pierakstījis atgadījumu, kurā kāds Havaju salu šamanis (kaluma) momentāni sadziedējis salauztu kaulu. Šī atgadījuma liecinieks bija arī Brigama draugs —J. A. K. Kombs. Komba radu vecmāmiņa tika uzskatīta par vienu pašām spēcīgākajām kahunu sievietēm šajās salās. Reiz, piedaloties svinībās šīs sievietes mājā, Kombs viņas spējas novēroja pats savām acīm.

Kāds viesis paslīdēja un nokrita pludmales smiltīs, pamatīgi salaužot kāju, ka varēja redzēt izspiedušos kaulu galus. Novērtējis lūzuma nopietnību, Kombs ieteica nekavējoties vīrieti nogādāt hospitāli. Taču vecīgā kahuna par to negribēja ne dzirdēt. Nometusies uz ceļiem, viņa iztaisnoja kāju, un uzspieda tajās vietās, kur ādā bija redzami izspiedušies kauli. Pēc dažu minūšu ilgām lūgšanām un meditācijas viņa piecēlās un paziņoja, ka ārstēšana ir pabeigta. Brīnumainā kārtā vīrietis piecēlās, paspēra vienu soli, tad otru… Viņš bija pilnīgi izdziedināts, un viņa kājā nevarēja saskatīt nekādu lūzuma pēdu.14

Masveida psihokinēze 18. gadsimta Francijā

Viens no vispārsteidzošākajiem psihokinēzes demonstrējumiem un visievērojamākais no tiem brīnumainajiem notikumiem — parādībām, kādas vispār pierakstītas —, notika 18. gadsimta pirmajā pusē Parīzē. Šie notikumi saistījās ap holandiešu ietekmētiem puritāņu sektas katoļiem, kurus pazīst kā jansenistus. Tos pārsteidza kāda svēta un apbrīnota jansenistu diakona, saukta par Parīzes Francisku, nāve. Lai gan daudzi mūslaiku cilvēki neko nav dzirdējuši par šiem jansenistu brīnumiem, Eiropā šie bija visvairāk apspriestie notikumi lielākajā tā gadsimta daļā.

Lai pilnībā izprastu jansenistu brīnumus, mazliet jāiepazīstas ar vēsturiskajiem notikumiem vēl pirms Parīzes Franciska nāves. Jansenismu iedibināja 17. gadsimta pašā sākumā. Jau kopš pirmsākumiem tam nebija saskaņas ne ar Romas katoļu baznīcu, ne ari ar franču monarhiju. Daudzi viņu ticējumi krasi atšķīrās no baznīcu standarta doktrīnām, taču tā bija populāra kustība, kam ātri radās sekotāji franču vienkāršo ļaužu vidū. Vis noraidošāk pret to izturējās gan paši svētie tēvi, gan arī karalis Luijs XV, l< as bija cītīgs katolis. Viņi to uzskatīja par protestantismu, kas sevi vienīgi ma-.l< >■ .ii katolicismu. Gan baznīca, gan karalis pastāvīgi centās noniecināt šīs kustības spēku. Šķērslis šādai rīcībai un viens no faktoriem, kas veicināja kustības popularitāti, bija tāds, ka jansenistu lideri šķita jo sevišķi izveicīgi dažādās brīnumainās izdziedināšanās. Par spīti tam, baznīca un karalis neatlaidās, liekot dedzīgiem strīdiem paņemt visu Franciju. Šo cīņu pašā pilnbriedā — 1727. gada I. maijā — Parīzes Francisks nomira un tika apbedīts sv. Menarda baznīcas kapsētā Parīzē.

Ta kā šim abatam bija "svētā" reputācija, pie kapavietas sāka pulcēties viņa pielūdzēji, un jau iesākumā tika ziņots par milzum daudz tur notiekošajiem izdziedināšanās gadījumiem. Kaites, kas tādā veidā tika izdziedētas, bija audzēji, paralīze, kurlums, artrīts, reimatisms, pūžņojoši augoņi, nepārejošs drudzis, ilgstoša asiņošana un aklums. Tomēr tas arī vēl nebija viss. Sērotāji sāka just tādas kā dīvainas spazmas jeb konvulsijas un locekļos pārsteidzošu grīļošanos un izlocīšanos. Šīs lēkmes ātri vien izrādījās lipīgas un brīvi izplatījās kā meža ugunsgrēks… līdz ielas jau bija pilnas ar vīriešiem, sievietēm un bērniem, kas locījās un vārtījās, it kā atrastos kādā sirreālā apburtībā.

Atrodoties šādā enerģizētā un transam līdzīgā stāvoklī, daudzi "konvulsīvie", kā viņus pēc tam nosauca, uzrādīja pārsteidzošus talantus. Daži spēja bez jebkādām fiziskām sekām izturēt visneiedomājamāko spīdzināšanu, stiprus sitienus ar smagiem un asiem priekšmetiem un pat žņaugšanu. Visos gadījumos nebija novērojamas nekādas ievainojuma pazīmes un nepalika pat ne mazākās skrambiņas vai rētiņas…

Šādus brīnumainus notikumus par tik vienreizējiem padara apstāklis, ka tos pieredz burtiski tūkstošiem novērotāju. Bez šaubām, šīs apsēstības pilnās pulcēšanās Parīzē pie abata kapa nekādā ziņā nebija īslaicīgas. Kapsētā un ielās tās apkārtnē ļaudis pulcējās dienu un nakti — gadiem ilgi, un pat divdesmit gadu vēlāk joprojām tika ziņots par brīnumiem. Lai dotu kādu ieskatu par šīs parādības aprisēm, 1733. gadā hronikā tika atzīmēts, ka šiem "konvulsīvajiem" palīdzēja un gādāja ap 3000 brīvprātīgo, lai, piemēram, sievietes lēkmes laikā nepiedienīgi neatsegtos… Rezultātā "konvulsīvo" pārdabiskās spējas kļuva par tādu kā svinību iemeslu. To aplūkot ieradās tūkstošiem ziņkārīgo, cilvēki no visiem sociālajiem slāņiem, pārstāvji no ikvienas izglītojošās, reliģiskās un valsts institūcijas. Tālaika dokumentos — gan oficiālajos, gan neoficiālajos — sastopami šo pieredzēto brīnumu apraksti.

Vēl jo vairāk, daudziem lieciniekiem — tādiem kā pētnieki no Romas katoļu baznīcas — bija norīkojums noliegt jansenistu brīnumus. Taču, dodoties prom no Parīzes, viņi tos apstiprināja paši. (Romas katoļu baznīca šo apkaunojošo stāvokli gan vēlāk centās labot, pieļaujot šo brīnumu pa stāvēšanu, taču apgalvojot, ka tas ir sātana roku darbs — līdz ar to it kā pierādot, ka jansenisti bija samaitāti.)

Viens pētnieks, Parīzes parlamenta loceklis Bazils Karre de Montžerons, pats bijis liecinieks tik daudziem brīnumainiem atgadījumiem, ka par šo tēmu sarakstījis četrus pamatīga apjoma sējumus, kurus 1737. gadā izdevis ar nosaukumu La Verite des Miracles. Šajā darbā viņš minējis neskaitāmus piemērus, ka "konvulsīvie" acīmredzot nejūt spīdzināšanu. Vienā gadījuma divdesmit vienu gadu veca "konvulsīvā" Žanete Mulē balstījās pret akmens sienu, bet kāds cits stiprinieks — "brīvprātīgais vīrs no pūļa" — simt reižu iesita viņai pa pavēderi ar trīsdesmit pudus smagu veseri ("konvulsīvie" paši uzaicināja sevi spīdzināt, sacīdami, ka tas palīdzot pret konvulsiju mokošajām sāpēm.) Lai pārbaudītu sitienu spēku, Montžerons paņēma rokā veseri un izmēģināja to pret akmens sienu, pret kuru šī meitene bija atspiedusies. Viņš rakstīja: "Pēc divdesmit piektā sitiena akmens, kuru es dauzīju, pēkšņi izļodzījās un nokrita otrpus sienas, atstājot vairāk nekā puspēdu lielu atvēlis

rumu. 5

Montžerons apraksta arī kādu citu gadījumu, kurā "konvulsīvā" sevi salieca tādā lokā, ka viņas "apakšdaļa turējās tik vien kā uz kādas tapas". Pēc tam viņa palūdza, lai virvei piesien piecdesmit mārciņu [22] smagu akmeni, ko ar vinču piestiprināja "ļoti lielā augstumā", un pēc tam ļāva tam krist uz sava vēdera. Tad akmens atkal tika uzvilkts augšup un tas krita atkal un atkal, bet sievieti, kā likās, tas vispār nekādi neietekmēja. Viņa bez piepūles saglabāja neveiklo pozu, necieta sāpes, netika ievainota un no šīs smago pārbaudījumu vietas prom devās bez nevienas skrambiņas. Montžerons atzīmēja, ka laikā, kamēr šī pārbaude notika, viņa turpināja saukt: "Sitiet spēcīgāk, sitiet vēl spēcīgāk!"16

Kā šķiet, "konvulsīvajiem" nevar nodarīt ko sliktu. Tos nespēj ievainot ne metāla stieņi, nedz ķēdes, nedz arī sitieni ar koka gabaliem. Paši stiprākie vīri nespēj viņus nosmacēt. Dažus piesita krustā un pēc tam viņiem nebija atrodamas nekādu ievainojumu pēdas.17 Vispārsteidzošākais ir tas, ka viņiem pat nevar iedurt vai iegriezt ar nazi, zobenu vai cirvi! Montžerons ziņo par kādu gadījumu, kurā dzelzs urbja asais gals tika turēts pret "konvulsīvā" vēderu un pēc tam ar veseri pa virsu dauzīja tik varmācīgi, ka šķita: "tam būtu jāiziet cauri mugurai un jāsaplēš visas iekšas". Tomēr tā nenotika, un "konvulsīvais", kliegdams: "Ak, man dara labu! Saņem drosmi, brāl, sit divtik stipri, ja vien tu vari!" turpināja saglabāt "ideālu eksaltācijas izteiksmi".'8 Neievainojamība nebūt nebija vienīgais talants, ko jansenisti demonstrēja lēkmju laikā. Daži kļuva gaišreģi un spēja "saskatīt neredzamas lietas". Vēl citi spēja lasīt ar aizvērtām un cieši aizsietām acīm; bija gadījumi, kad tika ziņots par levitācijām. Viens no tiem, kurš spēja Ievitēt — abats Beščerands no Montpeljēras —, konvulsiju laikā tika "tik spēcīgi uzmests gaisā", ka pat tad, kad klātesošie mēģināja viņu novilkt lejup, tie nespēja viņu noturēt, un viņš atkal pacēlās virs zemes.19

Lai gan mūsdienās mēs esam tikpat kā aizmirsuši par jansenistu brīnumiem, tā laika inteliģence tos nebūt neignorēja. Matemātiķa un filozofa Paskāla krustmeita ar jansenistu brīnumu palīdzību atbrīvojās no pamatīga augoņa acī, un tas notika pāris stundu laikā. Kad karalis Luijs XV, slēdzot sv. Menarda kapliču, nesekmīgi mēģināja "konvulsīvos" apturēt, Voltērs izmeta asprātību: "Pēc karaļa pavēles Dievam tiek aizliegts te darīt jebkādus brīnumus." Skotu filozofs Deivids Hjūms Philosophical Essays rakstīja: "Pavisam noteikti, nekad nav redzēts tik daudz vienai personai pierakstītu brīnumu, kā tas bijis ar tiem, kuri tika pieredzēti pie Parīzes abata kapa Francijā. Daudzi šie brīnumi nekavējoties tika apstiprināti vēl turpat notikumu vietā — tādu tiesnešu priekšā, kam izglītotajā laikmetā piemīt viss izcilības un uzticamības kredīts, un tajā visizcilākajā teātrī, kāds vien tagad ir atrodams pasaulē."

Kā gan varētu izskaidrot tos brīnumus, kurus veica "konvulsīvie"? Lai gan Boms pieļauj, ka tajā piedalās PK un citas parādības, viņš priekšroku dod idejai: neizteikt nekādas spekulācijas par tādiem specifiskiem notikumiem, kā tas ir gadījumā ar jansenistu pārdabiskajām spējām. Tomēr, ja reiz nopietni attiecamies pret tik daudzu liecinieku liecībām un ja vien paši nevēlamies pieļaut domu, ka Dievs jansenistu katoļiem piešķir lielāku labvēlību nekā Romas katoļiem, tad PK šķiet vienīgais izskaidrojums. Uz to, ka šeit iesaistīta kaut kāda veida psihes funkcionēšana, īpaši norāda tādu citu ar psihes spējām saistītu parādību klātbūtne, kā tās gaišredzības izpausmes, kas parādās šo konvulsiju laikā. Turklāt vēl var bilst, ka jau apskatījām piemērus, kur patiesa ticība un histērija aizskar kādus dziļākus prāta spēkus un ari tie šajos gadījumos izpaužas bagātīgi. Faktiski jāsaka — tā vietā, lai tos radītu viens indivīds, šos psihokinētiskos efektus varētu izraisīt visu klātesošo aizrautība un ticība; tikpat labi tas varētu izskaidrot arī to, kāpēc šīm manifestācijām piemīt tāds dzīvelīgums. Šī nebija jauna ideja. 20. gados lieliskais Hārvarda psihologs Viljams Makdugals izteica pieņēmumu, ka reliģiozie brīnumi varētu būt liela skaita pielūdzēju kolektīvās psihes pūliņu rezultāts.

PK varētu izskaidrot daudzas no šķietamajām "konvulsīvo" neievainojamībām. Zannas Malē gadījumā varētu vēl strīdēties, vai viņa neapzināti lietoja PK, lai bloķētu vesera sitienus. Ja "konvulsīvie" PK lietoja apzināti: lai kontrolētu ķēdes, kokus un nažus, lai tos apturētu kādā precīzā trajektorijas brīdī, tādējādi novēršot sadursmi, tas vienlaikus varētu izskaidrot arī kāpēc šie priekšmeti neatstāja nekādas pēdas un neradīja ievainojumus. Līdzīgi — tad, kad indivīdi mēģināja jansenistus žņaugt, pilnīgi iespējams, viņu rokas uz vietas noturēja PK, un, lai gan viņi paši domāja, ka saspiež miesu, patiesībā viņi spieda tukšumu — neko.

Kosmisko bilžu rādītāja pārprogrammēšana

Tomēr PK vēl nebūt neizskaidro katru "konvulsīvo" neievainojamības aspektu. Pastāv vēl kāda problēma, kas te būtu jāapsver, — tā ir inerce: kustībā atrodošos ķermeņu tieksme saglabāt šo kustību. Ja lejup krīt piecdesmit mārciņu smags akmens vai koka baļķis, tas nes līdzi daudz enerģijas, un, ja reiz to ceļā aptur, šai enerģijai būtu jāiet kur citur. Piemēram: ja kādai personai, kas ir ietērpta bruņās, iesit ar trīsdesmit mārciņu smagu veseri, šo personu tas pamatīgi sapurinās, ja arī metāla bruņas neuzrādīs nekādu sitiena pēdu. Žannas Mulē gadījumā, kā izrādās, šī enerģija kaut kādā veidā apiet viņas ķermeni un sasniedz aiz viņas esošo sienu, jo, kā Montžerons atzīmēja: "Ar šo piepūli tika izkustināts akmens." Tomēr ar sievieti, kura bija saliekusies tiltiņā un uz kuras vēdera tika nomests piecdesmit mārciņu smags akmens, viss ir vēl neskaidrāks. Jāpabrīnās, kāpēc gan viņa vispār netika iedzīta zemē kā kroketa stīpa vai arī kāpēc šie sitieni ar kokiem "konvulsīvos" nenogāž no kājām? Kur tad īsti ši novirzītā enerģija aiziet?

Te, iespējams, atbildi atkal dod īstenības hologrāfiskais modelis. Kā jau redzējām, Boms uzskata, ka apziņa un matērija ir tik vien kā viena un tā paša fundamentālā "kaut kā" dažādie aspekti; kaut kā tāda aspekti, kam sākums rodams iesaistitajā sakārtotībā. Daži zinātnieki rosina domu, ka apziņa spēj izdarīt daudz ko vairāk, nekā tikai veikt psihokinētiskās pārmaiņas materiālajā pasaulē. Piemēram, Grofs domā, ka iesaistīto un ārēji sasaistītās lietu kārtības ir precīzi realitātes apraksti: "Pilnīgi pieņemams, ka daži neparasti apziņas stāvokļi var būt par starpnieku tiešai un ar iesaistīto lietu kārtību saistītai pieredzei un ir tādas iejaukšanās apliecinājums. Tādējādi, ietekmējot tos ģenerējošo matricu, būtu iespējams modificēt ari šīs neparastās pasaules parādības."20 Izsakot to citiem vārdiem, pie lietu psihokinētiskās pārvietošanas prāts var ari spēt aizsniegt limeni, kurā var pārprogrammēt pašu kosmisko attēlu projektoru, kas šos attēlus sākotnēji radījis. Tādējādi varētu pilnībā apiet ne tikai tādus vispāratzītus dabas likumus kā inerce, bet ar prāta palīdzību arī pārveidot materiālo pasauli veidos, kas ir vēl pat daudz iedarbīgāki nekā psihokinēze.

Par to, ka šai vai kādai citai teorijai vajadzētu būt pareizai, liecina kāda pārdabiska spēja, ko vēstures gaitā parādījuši citi individi. Grāmatā The Physical Phenomena of Mysticism Thurstons sniedz neskaitāmu atgadījumu piemērus — par svētajiem, kam piemita šāda spēja. Viens no tiem bija Paulas sv. Francisks. Viņš spēja ne tikai neapdedzinoties rokās turēt kvēlojošas ogles, bet ari vēl ko citu: 1519. gadā viņa kanonizācijas klausījumos astoņi klātesošie apliecināja, ka redzējuši viņu sveiku un veselu izejam cauri krāsns liesmām, lai salabotu vienu no sabojātajām sienām.

Šī liecība atsauc prātā Šadraha, Mešaha un Abednego stāstus no Vecās Derības. Pēc tam, kad karalis Nebukadnecars bija ieņēmis Jeruzālemi, viņš pavēlēja ikvienam pielūgt savu statuju. Šadrahs, Mešahs un Abednego atteicās, un Nebukadnecars pavēlēja tos iemest tik karstā krāsnī, ka liesmas apdedzināja pat vīrus, kas viņus meta. Tomēr tieši savas ticības dēļ viņi palika neskarti un iznāca ar neapdegušiem matiem, neskartām drēbēm un pat bez jebkādas deguma smakas tajās. Izskatās, ka tie ticības izaicinājumi, kādus karalis Luijs XV mēģināja uzspiest jansenistiem, izraisīja brīnumus vairāk nekā vienā gadījumā vien.

Lai gan Havaju salu kahunas nestaigā cauri degošām liesmām, tomēr ir liecības, ka viņas neskartas spēja pāriet pāri lavas straumei. Brighams pastāstīja par tikšanos ar trim kahunām, kuras solīja viņam šo varoņdarbu parādīt. Viņš sekoja līdzi kahunām pa garo ceļu lidz lavai, kas plūda no Kilau vulkāna. Viņas izvēlējās 150 pēdu plato lavas plūsmu, kas jau bija pietiekami atdzisusi, lai noturētu viņu svaru, taču vēl joprojām tik karsta, ka tās virsmā bija redzamas tās līdz baltkvēlei nokaitētās vietas. Brighamam skatoties, kahunas noāva sandales un sāka skaitit garu garās lūgsnas, kas bija nepie ciešamas aizsardzībai, kamēr viņas ietu pār šo izkusušo kalnu iežu masu.

Izrādījās, ka kahunas Brighamam agrāk jau bija teikušas, ka savu imu nitāti spēj nodot arī viņam, ja vien viņš vēlētos pievienoties, un viņš drosmīgi bija piekritis. Tomēr, uzlūkojot lavas karstumu, viņam radās citas domas… Brighams par šo atgadījumu rakstīja: "Lietas iznākums bija tāds, ka es apsēdos un atteicos novilkt apavus." Pēc tam kad viņas beidza dievu izsaukšanu, vecākā kahuna bez jebkādiem savainojumiem šķērsoja 150 pēdu plato lavas straumi. Pārsteigts, taču joprojām nelokāms savā pārliecībā, ka viņam pašam nav jāiet, Brighams piecēlās, lai pavērotu otro kahunu un vienīgi tāpēc, lai… saņemtu pretī tādu svelmi, kas viņam lika skriet prom, lai tik neiekristu ar seju izkausētajā lavā.

Un tā Brighams… aizskrēja. Sasniedzis augstāku vietu, viņš atklāja, ka sadedzis viens no viņa zābakiem un deg arī zeķes. Tomēr viņa pēdas brīnumainā kārtā bija pilnīgi neskartas. Arī kahunām nebija nekādu savainojumu, un viņas locījās smieklos par Brighama šoku. "Es pats arī smējos," rakstīja Brighams, "vēl nekad dzīvē nebiju juties tik viegli kā tad, kad sajutos esam drošībā. Ir vēl kas tāds, kas man būtu jāpasaka par šo pieredzi. Man bija intensīva karstuma sajūta uz sejas un ķermeņa, bet gandrīz nekādu sajūtu pēdās."21 [23]

Arī "konvulsīvie" nereti attiecībā uz uguni parāda pilnigu imunitāti. Divi paši pazīstamākie "cilvēki salamandras" (viduslaikos termins "salamandras" attiecās uz kādu mitoloģisku rāpuli, par kuru ticēja, ka tas dzīvo ugunī) bija Marī Soneta un Gabriela Molera. Reiz daudzu aculiecinieku klātbūtnē, Montžeronu ieskaitot, Soneta izstiepās uz diviem krēsliem pāri liesmojošai ugunij un palika tā guļam veselu pusstundu. Nedz viņai, nedz drēbēm netika nodarīts kāds ļaunums. Citā reizē viņa apsēdās ar plikām kājām pannā, kas bija pilna kvēlojošām oglēm. Kā tas bija gadījumā ar Brighamu, kurpes un zeķes sadega, bet pēdas palika neievainotas.22

Gabrielas Molēras eksperimenti bija vēl šokējošāki. Viņa palika zobenu un sitienu ar lāpstu neskarta, turklāt vēl varēja ielikt galvu degošā pavardā un turēt tur, negūstot nekādus ievainojumus. Aculiecinieki apgalvoja, ka viņas drēbes bija tik karstas, ka tām nevarēja pieskarties, bet tajā pašā laikā skropstas nebija pat apsvilinātas." Nav nekādu šaubu, ka viesībās viņa bija lieliska izklaidētāja.

Patiesībā gan jansenisti nebūt nebija pirmā "konvulsīvo" kustība Francijā. Ap 1600. gadu — kad karalis Luijs XIV nekaunīgi mēģināja iztīrīt valsti no protestantiem hugenotiem —, grupa nepaklausīgo hugenotu Sevennes ielejā, pazīstami ar vārdu "kamisardi", parādīja līdzīgas spējas. Viens no vajātājiem, klostera priekšnieks abats Šailā (Chayla) sūdzējās: lai ko viņš darītu, nekādi nevarēja kamisardiem nodarit ko sliktu. Kad viņš pavēlēja tos nošaut, muskešu lodes atrada saplacinātas starp viņu drēbēm un ādu. Kad saslēdza to rokas virs degošām oglēm, viņi netika ievainoti, kad viņiem ap galvām aptina eļļā samērcētu kokvilnu un pielaida uguni, viņi nedega.24

It kā ar to vēl nepietiktu, kamisardu vadonis Klariss paprasīja, lai izveidotu ugunskuru, uguns apbedījuma vietu, un pēc tam uzkāpa uz tā, lai tur noturētu… eksaltētu runu. Sešsimt liecinieku klātbūtnē viņš pavēlēja aizdedzināt šo vietu un, liesmām paceļoties virs galvas, turpināja savu skaļo runu. Kad ugunskura vieta bija jau pilnīgi izdegusi, Klariss joprojām nebija cietis; viņa mati un drēbes bija uguns neskarti. Lai apspiestu kamisardus, turp tika aizsūtīts franču armijas virspavēlnieks pulkvedis Žans Kavaliers, kas vēlāk emigrēja uz Angliju, kur 1707. gadā grāmatā A Cry from the Desert aprakstīja šo notikumu." Kas attiecas uz abatu Šailā, viņu atbildes uzbrukumā nogalināja paši kamisardi. Atšķirībā no dažiem citiem viņam pašam nepiemita neievainojamība.26

Par neuzņēmību pret uguni eksistē simtiem ticamu liecību. Ziņots, ka tad, kad Lurdas Bernadete atradās ekstāzes stāvoklī, arī viņa bija ugunij nepieejama. Pēc liecinieku atstāstiem, reiz transa stāvoklī viņas roka noliecās tik tuvu degošai svecei, ka liesmas apņēma pirkstus. Viens no klātesošajiem bija doktors Dozouss, Lurdas pašvaldības ārsts. Būdams visai attapīgs, Dozouss notikumu aprakstīja, fiksēdams laiku, un atzīmēja, ka tas ilga desmit minūtes, pirms viņa iznāca no transa stāvokļa un atvilka roku. Viņš rakstīja: "To visu es redzēju pats savām acīm, tomēr varu apzvērēt — ja mani kāds mēģinātu pārliecināt noticēt šādam stāstam, es viņu nežēlīgi izsmietu.'"

1871. gada 7. septembrī avīze New York Herald ziņoja, ka kalējs Natans Kokers — vecīgs nēģeris, kurš dzīvoja Jūstonā Merilendā, — bez jebkādiem ievainojumiem varēja turēt rokās karsti nokaitētu metālu. Ārstu komitejas klātbūtnē viņš ogļu pannā līdz baltkvēlei uzkarsēja dzelzi un pēc tam pielika un turēja to pie savām pēdām, līdz tā atdzisa. Tāpat viņš arī nolaizīja karsti nokaitētās ogļu pannas malu un ielēja mutē šalti izkausēta svina, ļaujot apņemt zobus un smaganas, līdz tas sacietēja. Pēc katra varoņdarba ārsti viņu pārbaudīja un neatrada nekādu ievainojumu pēdu.28

1927. gadā medību ceļojumā Tenesī kalnos Ņujorkas ārsts K. R. Visens sastapa divpadsmitgadīgu zēnu, kas bija līdzīgā veidā neievainojams. Visens vēroja, kā zēns pilnīgā visatļautībā no kamīna ņēma laukā karsti nokaitē tus dzelžus. Zēns pastāstīja, ka šo spēju pats atklājis vienkārši gadījuma pēc — kad bija paņēmis karsti sakarsētu pakavu tēvoča — kalēja — veikaliņā.29 Kvēlojošo ogļu bedre, kurai pāri ejošo Grovenori vēroja Mohoti, bija divdesmit pēdu gara, un žurnāla National Geographie pētnieku termometri uzrādīja 1328 grādu pēc Fārenheita skalas [24] . Žurnāla Atlantic Monthly 1959. gada maija numurā Dr. Leonards Feinbergs no Ilionisas universitātes ziņoja, ka bijis aculiecinieks kādam citam rituālam — staigāšanai pāri oglēm Ceilonā [25] , kur vietējie iedzīvotāji karsti nokaitētu ogļu podus nesa rokās un neguva nekādus apdegumus. Rakstā žurnālam Psychiatric Quarterly psihiatrs Bertolds Švarcs ziņo, ka vērojis, kā Apalaču Vasarsvētku draudzes pārstāvji tur rokas acetilēna liesmās, un tas viņiem nenodara nekādu ļaunumu, un tā tālāk un tā joprojām.50

Fizikas likumi kā ieradumi un realitāte, abējādi: gan potenciālie, gan reālie

Tikpat grūti kā iedomāties, kurp aplūkoto PK piemēru gadījumā dosies novirzītā enerģija, ir saprast, kurp iet līdz sarkankvēlei nokaitētā dzelzs enerģija, kamēr tās trauks stāv plakaniski uzlikts uz kāda Ceilonas iedzīvotāja miesas… Tomēr, ja reiz apziņa tieši iesaistās lietu sakārtotajā kārtībā, problēma kļūst vieglāk izpētāma. Tā vietā, lai to varētu uzskatīt par kādu fizikas likumu agrāk neatklātu enerģiju, kāds būtu, piemēram, izolējošais spēka lauks, kas darbojas pastāvošās realitātes ietvaros, tas rastos no notiekošās aktivitātes daudz lielākā pamata līmenī un kas jau sākotnēji varētu sevī ietvert tos procesus, kas rada gan fizisko Visumu, gan arī fizikas likumus.

Paraugoties uz to no citas puses, apziņas spēja pārvietoties no vienas realitātes uz citu rosina domāt, ka "parastais" likums, ka uguns apdedzina cilvēka miesu, varētu būt tikai viena kosmiska datorprogramma, kas ir tikusi atkārtota tik bieži, ka jau kļuvusi par vienu no dabas paradumiem. Kā jau iepriekš minēts, saskaņā ar hologrāfisko ideju matērija arī ir sava veida paradums, un tā visu laiku piedzimst no iesaistītās lietu kārtības — tieši tāpat kā strūklakas formu regulāri uztur pastāvigā ūdens plūsma. Ar humora pieskaņu Pīts atsaucas uz šo procesa atkārtošanās raksturu kā uz vienu no paša Visuma neirozēm, sakot: "Ja jums piemīt neiroze, jūs tiecaties atkārtot to pašu darbības modeli savā dzīvē vai arī veikt vienas un tās pašas darbības — it kā būtu izveidojusies atbilstoša atmiņa un lieta tajā "ieklemmējusies". Es tiecos domāt, ka tādas lietas kā krēsli un galdi arī mazliet ir no šīs pašas jomas. Viņi ir sava veida "materiālā neiroze" — atkārtojums. Tomēr aiz visa tā notiek kaut kas neredzamāks, un tas ir: pastāviga ieloču veidošanās un to • atvēršanās. Šajā nepārtrauktajā plūsmā un šajā nozīmē krēsli un galdi ir tik vien kā ieradums, bet pati plūsma ir realitāte pat tad, ja mēs tiecamies to uzlūkot vien kā kādu paradumu."31

Patiešām, pieņemot, ka Visums un tajā valdošie fizikas likumi ir šīs nepārtrauktības plūsmas produkti, jāteic, ka ari tad tie ir jāuzlūko tik vien kā par ieradumiem. Skaidrs, ka tie ir paradumi, kas jau dziļi iegravēti holokustībā, toties pārdabiskie talanti — kā spēja neapdedzināties ar uguni — norāda, ka, neraugoties uz šķietamo pastāvīgumu, var atmest vismaz dažus likumus, kas valda pār realitāti. Tas nozīmē, ka fizikas likumi nebūt nav izkalti akmenī, bet vairāk lidzinās Sainberga virpuļiem un tādiem neaptveramiem inerces spēka atvariem, kas holokustībā ir fiksēti kā mūsu personiskie ieradumi un domās dziļi iesakņojušās pārliecības.*

'Gribu gan piebilst, ka, manuprāt, attiecībā uz tām spējām, runa gan vairāk ir par pašas apziņas novietošanu dažādos, mums pašiem piemītošos enerģiju ķermeņos. (Tulk. piez.)

Grofa ideju, ka šādu pārmaiņu paveikšanai nepieciešami mainītas apziņas stāvokļi, apstiprina biežums, ar kādu imunitāte pret uguni saistās ar pastiprinātu ticību un reliģisku aizrautību. Šis modelis tiks apskatīts pēdējā nodaļā, un tā vēstījums kļūst vēl skaidrāks: jo dziļāki un vairāk emocionāli uzlādēti ir mūsu ticējumi, jo lielākas ir pārmaiņas, kādas mēs spējam paveikt ar savu ķermeni un pašu realitāti.

Šajā vietā mēs varētu sev pavaicāt: ja noteiktos specifiskos apstākļos apziņa var paveikt šādas neredzētas pārmaiņas, kāda gan tai ir nozīme mūsu ikdienas realitātes veidošanā? Domas par to ir ļoti atšķirīgas. Kādā privātā sarunā Boms atzīst, ka pats tic, ka viss Visums ir "doma" un visa tā realitāte pastāv vienīgi tajā, ko mēs domājam. Tomēr viņš pats labāk izšķiras par šīm brīnumainajām parādībām daudz neprātot/2 Pribrems attiecībā uz komentāriem par atsevišķiem notikumiem arī ir izvairīgs, taču tic, ka pastāv daudz dažādu potenciālo realitāšu un apziņai pašai piemīt zināma brīvība izvēlēties, kuru tā pati manifestēs. Viņš saka: "Es neticu, ka var notikt itin viss, taču skaidrs, ka pastāv daudz lielāks pasauļu daudzums — tādu, kuras mēs paši nesaprotam."33

Vatsons pēc gadiem ilgas pieredzes "brīnumu lietās" jau ir drosmīgāks: "Man pašam nav šaubu, ka realitāte pati lielā mērā ir iztēles konstrukcija. Es nerunāju kā atomfizikas vai kā kāds, kurš pilnībā apzinātos, kas tad patiešām notiek uz atomfizikas robežām, taču domāju, ka mums piemīt iespējas mainīt apkārtējo pasauli, turklāt pietiekami pamatīgā veidā." (Vatsons, kuru arī reiz iejūsmināja hologrāfiskā ideja, vairs nebūt nav tik pārliecināts, ka jebkura no fizikas teorijām var adekvāti izskaidrot prāta pārdabiskās spējas.)34

Gordonam Globusam, Kalifornijas universitātes psihiatrijas un filozofijas profesoram Irvinā, ir cits, tomēr līdzīgs viedoklis. Globuss domā, ka hologrāfiskā teorija ir pareiza tiktāl, ciktāl tā apgalvo, ka no iesaistītās lietu kārtības izejmateriāliem prāts veido konkrētu realitāti. Tomēr jāteic, ka viņu lielā mērā ietekmējušas antropologa Karlosa Kastanedas tagad jau plaši pazīstamās citu pasauļu pieredzes, piedzīvotas kopā ar jakuiji indiāņu cilts šamani donu Huanu. Pretstatā Pribremam viņš uzskata, ka šis šķietami neizsmeļamais "atsevišķo realitāšu" kūlis, kādu Kastaneda pieredzēja apmācības procesā pie dona Huana, un pat tas neaptveramais realitāšu sakārtojums, kādu mēs pieredzam parastajos sapņos, norāda, ka šajā iesaistītajā lietu kārtībā pastāv bezgalīgs iespējamo realitāšu daudzums. Vēl jo vairāk — i i Li tic hologrāfiskie mehānismi, kādus smadzenes lieto ikdienas realitātes konstruēšanai, ir tie paši, kādus tās lieto, lai konstruētu mūsu sapņus un ic.ilitalcs, kādas pieredzam Kastanedas izmainītās apziņas stāvokļos. Viņš uzskata, ka būtībā visi trīs realitātes veidi faktiski ir viens un tas pats.35 [26]

Vai apziņa rada elementārdaļiņas vai nerada — tāds ir jautājums

Šī viedokļu atšķirība atkal norāda, ka hologrāfiskā ideja vēl atrodas tikai tapšanas stāvoklī līdzīgi kādai jaunizveidotai salai Klusajā okeānā, kuras vulkāniskās aktivitātes neļauj tai pieņemt skaidri izteiktas krastu kontūras… Lai gan daži šo vienota viedokļa trūkumu varētu lietot, lai to kritizētu, vajadzētu atcerēties, ka Darvina evolūcijas teorija, neapšaubāmi viena no spēcīgākajām un veiksmīgākajām idejām, kādas zinātne jelkad radījusi, arī vēl joprojām daudzējādā ziņā atrodas veidošanās stāvoklī. Evolucionārie teorētiķi joprojām turpina strīdēties gan par to, cik lielā mērā tā ir visaptveroša, gan arī par tās tulkojumiem, regulējošajiem mehānismiem un atzarojumiem.

Viedokļu atšķirības atklāj arī to, cik sarežģīts ir pats brīnumu puzlis… Tajā pašā laikā Jāns un Danne attiecībā uz nozīmi, kāda ikdienas realitātes radīšanā ir apziņai, piedāvā vēl kādu citu viedokli. Tas gan atšķiras no Boma pamatpieņēmumiem, tomēr tā iespējamā ieskata dēļ, kādu tas piedēvē procesiem, kas darbojas brīnumu tapšanā, tam pienākas mūsu uzmanība.

Pretēji Bomam, Jāns un Danne domā, ka elementārdaļiņām nekāda atšķirama realitāte nepiemīt — līdz brīdim, kamēr kopējā ainā neienāk apziņa. Jāns paziņo: "Es uzskatu, ka mēs jau sen esam pagājuši garām tai vietai augsto enerģiju fizikā, kurā pētījām pasīva Visuma struktūru. Domāju, ka esam iegājuši valstībā, kuras apkārtnē šīs valstības un apziņas savstarpējā mijiedarbība notiek jau tik sākotnējā līmenī, ka ar katru pieņemami sakarīgu terminu definīciju mēs jau radām īstenību."36

Kā jau minēts, šo viedokli pārstāv vairākums zinātnieku. Tomēr Jāna un Dannes pozīcija būtiski atšķiras no ierastajiem uzskatiem. Vairākums fiziķu noliegtu ideju, ka PK skaidrošanai varētu lietot jebkuru savstarpējo mijiedarbību, kāda notiek starp apziņu un elementārdaļiņu pasauli, kur nu vēl lietot to pašu… attiecībā uz brīnumiem. Faktiski lielākā daļa fiziķu ne tikai ignorē sekas, kādas varētu būt bijušas šai savstarpējai mijiedarbībai, bet taktiski izturas, it kā tāda nepastāvētu vispār. "Lielākais vairums fiziķu attīsta sava veida šizofrēnisku uzskatu," saka Sirakūzu universitātes kvantu teorētiķis Fricis Rorliks. "No vienas puses, viņi pieņem ierasto kvantu teorijas skaidrojumu, bet, no otras puses, uzstāj uz kvantu sistēmu realitāti pat tur, kur tāda netiek novērota."37

Šāda dīvaina attieksme "es nedomāšu par to pat tad, ja es zinu, ka tas ir pareizs" daudziem zinātniekiem neļauj vērst uzmanību uz visneticamāko kvantu fizikas atklājumu filozofiskām sekām. Kā norāda Kornelas universitātes fiziķis N. Dāvids Mermins, fiziķus var iedalīt trijās kategorijās. Tikai mazākumu uztrauc filozofiskas sekas. Otrajā grupā ir tie, kam jau ir rūpīgi izstrādāts pamatojums, ar kuru attaisnot, kāpēc viņus pašus tas neinteresē, taču viņu skaidrojums tiecas "galīgi zaudēt lietas būtību". Vēl trešā grupa — tie, kuriem nav šo sarežģīto skaidrojumu un kuri liedzas paskaidrot, kāpēc tas viņus pašus neuztrauc. "Viņu pozīcijas ir neieņemamas," saka Mermins.38 Jāns un Danne nav tik kautrīgi. Viņi uzskata, ka tā vietā, lai atklātu daļiņas, fiziķi paši varbūt tādas rada. Kā pierādījumu viņi nosauc nesen atklāto elementārdaļiņu, sauktu par anomalonu, kuras īpašības katrā laboratorijā ir atšķirīgas… Iedomājieties, ka jums pieder auto, kam atkarībā no tā vadītāja piemīt dažāda krāsa un izskats! Tas viss ir ļoti dīvaini un rosina domāt, ka anomalona realitāte ir atkarīga no tā, kurš to atrod/rada.39

Līdzīgi pierādījumi atrodami arī kādā citā elementārdaļiņā. 20. gs. 30. gados Pauli izvirzīja ideju, ka ir daļiņa, kurai nepiemīt masa, tā sauktā neitrīno, — lai tādējādi atrisinātu tālaika aktuālo problēmu attiecībā uz radioaktivitāti. Gadiem ilgi neitrīno bija tikai ideja, taču — 1957. gadā fiziķi atrada pierādījumus tā eksistencei. Nedaudz vēlāk fiziķi jau atskārta: ja neitrīno tomēr būtu kāda masa, tas atrisinātu dažas, pat vēl atskabargainākas problēmas nekā tās, ar kurām saskārās Pauli. Un — kāds brīnums…

1980. gadā parādījās liecības, ka neitrīno piemīt lai ar maza, tomēr izmērāma masa! Tas arī vēl nav viss. Kā izrādījās, tikai PSRS laboratorijās atklātajiem neitrīno piemita masa, bet ASV laboratorijās — ne! Tā tas turpinājās visus 80. gadus. Lai gan tagad laboratorijas jau ir atkārtojušas padomju eksperimentus, jautājums vēl joprojām nav pilnībā atrisināts.40

Varbūt šīs dažādās īpašības, kādas uzrāda neitrīno, rodas sagaidāmo uzskatu dēļ un dažādo kultūru aizspriedumu dēļ, kādi piemīt tiem fiziķiem, kuri tos meklēja? Ja tā, tad šāda lietu kārtība uzdod patiešām interesantus jautājumus. Ja jau fiziķi elementārdaļiņu pasauli neatklāj, bet gan to rada, kāpēc dažām daļiņām — tādām kā elektroni — piemīt stabila realitāte neatkarīgi no tā, kurš tās novēro? Citiem vārdiem, kāpēc gan fizikas students, kam nav nekādu zināšanu par elektronu, arī atklāj tās pašas īpašības, kā to izdara jau rūdīts zinātnieks?

Viena no iespējamām atbildēm: mūsu pasaules uztvere varētu arī nebūt balstīta tikai tajā informācijā vien, kuru uztveram ar savām piecām maņām. Lai arī cik fantastiski tas izklausītos, šāda ideja varētu daudz ko atrisināt. Pirms paskaidrot sīkāk, es vēlētos veikt atsauci uz kādu parādību, ko novēroju 20. gs. 70. gadu vidū. Mans tēvs bija noīrējis profesionālu hipnotizētāju, lai viņš mājās izklaidētu viņa draugus, un uzaicināja arī mani piedalīties šajā pasākumā. Pēc ātras klātesošo indivīdu hipnotiskās ietekmējamības pārbaudes hipnotizētājs par savu objektu izvēlējās tēva draugu Tomu. Tā bija pirmā reize, kad Toms vispār satika kādu hipnotizētāju.

Toms izrādījās esam ļoti pateicīgs eksperimenta subjekts, un jau dažu sekunžu laikā hipnotizētājs ieveda viņu dziļā transa stāvoklī. Pēc tam viņš ķērās pie ierastajiem trikiem, kādus hipnotizētāji parasti rāda uz skatuves. Viņš pārliecināja Tomu, ka istabā atrodas žirafe un lika Tomam brīnīties. Viņš iestāstīja Tomam, ka kartupelis patiesībā ir ābols un ar baudu lika viņam to ēst. Tomēr šī vakara kulminācija bija hipnotizētāja apgalvojums, ka, Tomam iznākot no transa, viņa meita — pusaudze Laura — viņam būs pilnīgi neredzama. Pēc tam, liekot Laurai nostāties krēsla priekšā, uz kura sēdēja Toms, hipnotizētājs viņu pamodināja un pavaicāja, vai viņš redz meiteni? Toms meklējoši raudzījās istabā, un šķita, ka viņa acu skats gāja tieši cauri smejošajai meitai… "Nē," viņš atbildēja. Hipnotizētājs pārvaicāja, vai Toms patiešām ir par to pārliecināts, un atkal, neraugoties uz Lauras smiekliem, kas pieņēmās skaļumā, viņš atbildēja noliedzoši. Tad hipnotizētājs aizstājās aiz Lauras, tā pats Toma acu skatam paliekot apslēpts, un izvilka no kabatas kādu priekšmetu. Šo priekšmetu viņš turēja rokā rūpīgu apslēptu — lai neviens istabā to nevarētu saredzēt — un piespieda to mazas Lauras mugurai. Tad viņš lūdza Tomu atpazīt šo priekšmetu. Toms paliecās uz priekšu — it kā skatītos cauri Lauras vēderam — un teica, ka tas ir pulkstenis. Hipnotizētājs piekrītoši pamāja un lūdza Tomu nolasīt uzrakstu uz pulksteņa. Toms samiedza acis, it kā pūlētos saburtot rakstu, un noskaitīja gan pulksteņa īpašnieka vārdu (kas, starp citu, bija istabā esošajiem nepazīstama persona), gan arī pašu uzrakstu. Pēc tam hipnotizētājs parādīja, ka priekšmets patiešām ir pulkstenis, un palaida to apkārt — lai ikviens varētu saredzēt, ka Toms uzrakstu bija izlasījis pilnīgi pareizi.

Kad pēc tam sarunājos ar Tomu, viņš sacīja, ka meitu vispār nav saredzējis. Viss, ko viņš tad bija redzējis, bija pats hipnotizētājs, kas stāvēja un turēja delnā paslēpto pulksteni. Ja pats hipnotizētājs būtu atstājis Tomu neziņā par notiekošo, viņam pat prātā neienāktu, ka neuztver normālu realitāti.

Acīmredzami Toma pulksteņa uztvere nebalstījās uz to informāciju, ko viņš uztvēra ar savām piecām maņām. No kurienes tad viņš saņēma informāciju? Viens skaidrojums varētu būt, ka viņš to saņēma telepātiski no kāda cita prāta, šajā gadījumā no hipnotizētāja. Citi pētnieki norāda uz hipnotizēto indivīdu spēju "ietonēties" citu cilvēku sajūtās. Britu fiziķis sers Viljams Barnets eksperimentu sērijās ar kādu jaunu meiteni atradis pierādījumus šai parādībai. Meiteni nohipnotizējot, viņš tai pateica, ka viņa sajutīs jebko, ko vien viņš nogaršos. "Stāvēdams meitenes priekšā, kurai acis bija cieši aizsegtas, viņš paņēma mazliet sāls un ielika sev mutē, bet viņa momentāni sāka sprauslāt un iesaucās: kāpēc gan viņai mutē liek sāli? Tad pamēģināju cukuru, un viņa teica: tas jau ir labāk. Es pavaicāju, kā tas garšo, un viņa atbildēja: tas ir salds. Pēc tam tika izmēģinātas sinepes, pipari, ingvers un daudz kas cits; jebkas tika nosaukts un acīm redzami arī meitene tos "nogaršoja" — tad, kad es tos liku sev mutē."41

Grāmatā Experiments in Distant lnjluenece padomju psihologs Leonīds Vasiļjevs citē kādu vācu pētnieku eksperimentu 20. gs. 50. gados, kas devis līdzīgus rezultātus. Pētījumā nohipnotizētais subjekts ne tikai izgaršoja to pašu, ko nogaršoja hipnotizētājs, bet mirkšķināja acis tad, kad gaisma krita hipnotizētājam acīs, šķaudīja, kad hipnotizētājs paostīja amonjaku, sadzirdēja pulksteņa tikšķēšanu, ko turēja pie hipnotizētāja auss, un cieta sāpes, kad hipnotizētājs sev iedūra ar adatu. Turklāt viss tika paveikts tā, ka nohipnotizētais rūpīgi tika pasargāts no jebkādas informācijas ieguves ar parastajiem maņu orgāniem.42

Mūsu spējas "iejusties" citu izjūtās neaprobežojas tikai ar hipnotiskiem stāvokļiem vien. Tagad jau plaši pazīstamajās eksperimentu sērijās fiziķi Harolds Pathofs un Rasels Targs no Stanfordas Zinātniski pētnieciskā institūta Kalifornijā konstatēja, ka ikvienam no pārbaudāmajiem, kurus viņi pētīja, piemita spējas, ko viņi nosauca par "spējām redzēt attālumā" — precīzi aprakstīt to, ko saredz kādā attālumā novietotais pārbaudes objekts. Viņi atklāja, ka, vienkārši atpūšoties, daudzi indivīdi var saredzēt attālumā un aprakstīt jebkurus tēlus, kādi vien uzpeld viņu prātā.43 Vēlāk daudzviet citās laboratorijās visā pasaulē, šie Pathofa un Targa atradumi ir atkārtoti, kas norāda, ka spēja saredzēt attālumā, iespējams, snauž ikvienā no mums.

Pathofa un Targa atradumus ar faktiem apstiprina arī Prinstonas Anomāliju izpētes laboratorija. Kādā eksperimentā Jāns pats darbojās kā šāds "uztvērējs" un mēģināja saprast, ko viņa kolēģis vēroja Parīzē — pilsētā, ko Jāns nekad nebija apmeklējis. Bez trokšņainās ielas ainas Jānām prātā nāca vēl bruņutērpā tērpts vīrieša tēls. Kā vēlāk izrādījās, "nosūtītājs" bija stāvējis valdības mājas priekšā, kas izrotāta ar vēsturiskām militārajām figūrām, no kurām viena arī bija kāds bruņinieks.44

Tātad, kā šķiet, esam cits ar citu cieši saistīti vēl kādā citā īpatnā veidā. Tomēr hologrāfiskajā Visumā šī situācija nemaz nav tik dīvaina. Vēl jo vairāk — šīs savstarpējās saistības sevi manifestē pat tad, ja paši tās neapzināmies. Pētījumos ir parādīts: ja vienā istabā kāda persona saņem elektrisko triecienu, to pašu reģistrēs arī mērījumos, kas tiek veikti pavisam citai personai — citā istabā.45 Iespīdināto gaismu pārbaudāmā subjekta acis tieši tāpat reģistrēs arī elektroencefalogrāfijas (EEG) mērījumos, kas tiek veikti citai pārbaudāmajai personai, kura atrodas citā istabā.46 Pārbaudāmās personas pirkstā izmainās pat asiņu daudzums, kā to uzrāda jutīgs autonomās nervu sistēmas funkcionēšanas indikators — tas notiek tad, ja, lasot sarakstu, kurā ir galvenokārt viņam nezināmi vārdi, "sūtītājs", kurš atrodas citā istabā, atrod zināmu vārdu.47

Ņemot vērā abus faktorus, mūsu dziļo savstarpējo saistību un spēju ar šīs savstarpējās saistības starpniecību no saņemtās informācijas uzkonstruēt pavisam pārliecinošu realitāti — kā to paveica Toms —, jābrīnās: kas gan notiktu, ja divi vai vairāki nohipnotizētie cilvēki mēģinātu veidot vienu un to pašu imagināro realitāti? Intriģējoši, bet atbilde uz šo jautājumu atrodama kādā eksperimentā, ko paveicis Čarlzs Tarts, Kalifornijas universitātes psiholoģijas profesors Deivisa v. n. universitātes pilsētiņā. Tarts atrada divus aspirantus — Annu un Bilu —, kuri varēja ieiet dziļā transā un paši par sevi jau bija prasmigi hipnotizētāji. Viņš ieteica Annai nohipnotizēt Bilu un pēc tam Bilam — Annu. Tarta domu gājiens bija šāds: jau tā pietiekami spēcīgā saite, kas pastāv starp hipnotizētāju un hipnotizējamo personu, lietojot šādu neparastu procedūru, tiktu vēl vairāk spēcināta.

Viņam bija taisnība. Kad Anna un Bils pavēra acis šajā abpusēji hipnotizētā stāvoklī, itin viss izskatījās pelēks. Tomēr šī pelēcība ātri deva vietu spilgtām krāsām un gaismām, un pēc neilga brīža viņi jau atradās neizsakāma skaistuma pilnā pludmalē. Smiltis spīguļoja kā dimanti, jūra bija pilna milzīgiem, saputotiem burbuļiem un zaigoja kā šampanietis, bet krasta līnija bija caurspīdīgu kristālisku klinšu nosēta, kas pulsēja savā iekšējā gaismā. Lai gan Tarts nevarēja saredzēt to, ko redzēja Anna un Bils, tomēr pēc viņu sarunām viņš ātri vien atskārta, ka abi pieredz vienu un to pašu halucināciju realitāti. Tartam par nelaimi viņi pārstāja runāt, pareizāk sakot, pārtrauca runāt par lietām no Tarta perspektīvas. Kad viņš vēlāk Annu un Bilu izjautāja par šo klusumu, viņi pastāstīja, ka kopīgajā sapņu pasaulē viņi esot sarunājušies. Tarts domā, ka šis fenomens saistās ar sava veida paranormālo komunikāciju, kāda starp abiem noritējusi.

Katrā jaunā eksperimentu sesijā Anna un Bils turpināja veidot dažādas realitātes. Tās visas bija tikpat īstas, izteiktas ar dimensijām un pieejamas piecām maņām, kā itin viss pārējais, ko viņi pieredz normālajā apziņas stāvoklī. Faktiski, sprieda Tarts, tās pasaules, kuras apciemoja Anna un Bils, īstenībā bija daudz reālākas nekā tā bālā, lunārā īstenības versija, ar kuru jāiztiek katram no mums. Kā viņš pats saka, pēc tam, "kad abi tā kādu laiku bija sarunājušies par savām pieredzēm un atklājuši, ka apspriež redzēto, kaut par to magnetofona lentē nebija nekādu vārdisku pierakstu, viņi jutās tā, it kā patiešām būtu bijuši "iekšā" tajās ārpuszemes vietās, kuras paši bija pieredzējuši."48

Annas un Bila okeāniskā pasaule ir hologrāfiskās realitātes precīzs piemērs — tā ir trīsdimensiju konstrukcija, kas radusies no savstarpējās saistības un kuru uztur apziņas plūsma, un galu galā tā ir tikpat plastiska kā procesi, kas to izraisījuši. Šis plastiskums saredzams vairākās izpausmēs. Lai gan tā bija trīsdimensionāla, tās telpa bija elastīgāka nekā mūsu ikdienas dzīves realitātē sastopamā un dažkārt pieņēma pat tādu elastīgumu, ka Annai un Bilam trūka vārdu, lai to visu aprakstītu. Vēl dīvaināk — lai gan skaidri bija redzams, ka viņi ir visai prasmīgi savu ārpasaules skulptūru veidošanā, viņi bieži vien aizmirsa par nepieciešamību nodarboties ar savu ķermeņu uzturēšanu un eksistēja vien kā peldošas sejas vai galvas. Kā Anna ziņoja: reiz, kad Bils palūdza iedot viņai roku: "Man nācās krietni padarboties, lai uzburtu roku."'19

Kā gan šis abpusējās hipnozes eksperiments beidzās? Par nožēlu, jāsaka — ideja, ka šīs brīnišķīgās vīzijas bija kaut kādā veidā īstas, varbūt pat vēl lielākā mērā īstas nekā ikdienas realitāte, tā nobaidīja Annu un Bilu, ka abu nervozitāte attiecībā uz to, ko viņi darīja, arvien auga augumā. Pamazām viņi pārstāja sniegt skaidrojumus, un Bils pat pilnīgi pārstāja nodarboties ar hipnozi…

Šo ārpusmaņu savstarpējo saistību, kas ļāva Annai un Bilam veidot kopējo realitāti, var uzlūkot kā sava veida lauka efektu, kāds pastāvēja starp viņiem, kā savdabīgu "realitātes lauku". Diezin kas gan būtu noticis, ja hipnotizētājs, kas darbojās mana tēva mājā, būtu mūs visus ievedis transā? Ņemot vērā iepriekšējās liecības, ir daudz iemeslu ticēt — ja saistība būtu bijusi pietiekami dziļa, Laura mums visiem būtu kļuvusi neredzama. Mēs būtu varējuši kolektīvi konstruēt pulksteņa realitātes lauku, lasit uzrakstus uz tā un būtu bijuši pavisam pārliecināti, ka viss, ko uztveram, ir pavisam reāls.

Ja reiz apziņai ir tāda nozīme elementārdaļiņu radīšanā, vai tad nav iespējams arī tas, ka mūsu elementārdaļiņu pasaules novērojumi arī nav tie paši sava veida realitātes lauki? Ja Jāns caur sava drauga sajūtām Parīzē var uztvert bruņinieka tērpu (citviet), vai tad tik ļoti "aiz matiem būtu pievilkts" apgalvojums, ka fiziķi it visā pasaulē zemapziņā cits ar citu ir vienoti un lieto tādu kā "sava veidu kopējo hipnozi" (līdzīgu tai, ko lietoja Tarta novērojamie) tā radot tos vienprātīgos raksturojumus, kādus viņi novēro saistībā ar elektronu? Šo iespējamību var atbalstīt ar kādu citu hipnozei raksturīgu īpašību. Pretēji izmainītās apziņas stāvokļiem hipnoze netiek asociēta ar kādu neparastu EEG uzvedību. No psiholoģiskā skatpunkta hipnozes garīgais stāvoklis vairāk atgādina mūsu parasto ikdienas nomoda stāvokli. Vai gan tas var nozīmēt, ka mūsu ikdienas nomoda apziņas stāvoklis jau pats par sevi ir sava veida hipnoze un ka mēs visi pastāvīgi klauvējam pie šiem realitātes laukiem?

Nobela prēmijas laureāts Džozefsons ierosinājis domu, ka kaut kas tāds patiešām varētu notikt. Līdzīgi Globusa attieksmei, arī viņš uztver Kasta nedas darbu nopietni un ir mēģinājis to attiecināt arī uz kvantu fiziku. Viņa piedāvātā versija ir tāda, ka objektīvā realitāte tiek radīta no cilvēku rases kolektīvajām atmiņām, bet anomālijas — tādi notikumi, kādus pieredzēja Kastaneda, — ir individuālās gribas manifestācija.50

Cilvēka apziņa varētu arī nebūt vienīgā, kas piedalās šo realitātes lauku veidošanā. Eksperimenti, veikti "saredzēšanai attālumā", parādījuši, ka cilvēki var precīzi aprakstīt tālas vietas pat tad, ja tajās nav neviena novērotāja — cilvēka vispār.51 Cilvēki var noteikt kādas aizvērtas kastes saturu — pat ja tā ir izvēlēta no vairākām līdzīgām un to saturs piepildīts nejauši ar pilnīgi nezināmām lietām.52 Tas nozīmē, ka mēs varam paveikt ko vairāk nekā tikai "ietonēties" citu cilvēku sajūtās. Lai iegūtu informāciju, mēs varam "ietonēties" pašā realitātē. Lai ar cik dīvaini tas šķistu, ja atceramies, ka hologrāfiskajā Visumā apziņa caurvij visu matēriju, tas nemaz nav tik dīvaini, jo "jēgas" aktīvā klātbūtne vērojama gan mentālajā, gan fiziskajā pasaulē.

Boms uzskata, ka jēgas visuresamība piedāvā iespējamo skaidrojumu gan telepātijai, gan saredzēšanai no attāluma. Viņš domā, ka tās varētu būt dažādas psihokinēzes formas. Tieši tāpat kā PK ir jēgas rezonanse, ko prāts nodod priekšmetam, tā arī telepātiju var uzlūkot kā tās jēgas rezonansi, kādu prāts nodod citam prātam, — tā Boms. Līdzīgā veidā saredzēšanu no attāluma var aplūkot kā tās jēgas rezonansi, kādu objekts nodod tālāk prātam. "Kad tiek iedibināta jēgas rezonanse, darbība notiek abos virzienos — lai kādas attālas sistēmas "jēgas" varētu uz skatītāju iedarboties tā, ka rada viņā sava veida apgriezto psihokinēzi, kas savukārt turpmākas iedarbības veidā nodod šīs sistēmas attēlu viņam pašam," apgalvo Boms.53

Jānām un Dannei ir līdzīgi uzskati. Lai gan viņi domā, ka realitāte tiek iedibināta vienīgi apziņas un apkārtnes savstarpējā mijiedarbībā, viņi ir ļoti liberāli attiecībā uz apziņas definīciju. Kā viņi paši to saprot, tam noder jebkas, kas vien spēj ģenerēt, saņemt un lietot informāciju. Tādējādi dzīvnieki, vīrusi, DNS, mašīnas (mākslīgā inteliģence) un tā dēvētie nedzīvie priekšmeti — visiem varētu būt šie priekšnoteikumi, lai piedalītos realitātes veidošanā.54

Ja šādi apgalvojumi ir pareizi un mēs informāciju varam iegūt ne tikai no citu cilvēku prātiem, bet arī no pašas realitātes dzīvās hologrammas, tad iespējams izskaidrot arī psihometriju, kas ir spējas iegūt informāciju par kāda priekšmeta vēsturi, vienkārši tam pieskaroties. Tā vietā, lai būtu nedzīva lieta, šāds objekts varētu būt piepildīts ar sava veida apziņu. Tā vietā, lai būtu kāda no Visuma atsevišķi pastāvoša "lieta", tā varētu būt daļa no kopējās visu lietu savstarpējās saistības, kas pievienota katras personas domai, kuri vien kādreiz ir nonākuši saskarē ar to, — lieta, kas ir pievienota tai apziņai, kura caurvij katru dzīvnieku un priekšmetu, kam vien bijusi kāda asociācija ar tās pastāvēšanu un kas ar savstarpēji saistīto lietu kārtību atrodas saistībā pati ar savu pagātni un ir saistīta ar tā psihometrista prātu, kurš to tur rokā.

Jūs varat iegūt kaut ko no nekā

Vai fiziķiem tiešām ir kāda loma elementārdaļiņu radīšanā? Patlaban tas vēl ir noslēpums. Taču mūsu spēja, savstarpēji iedarboties vienam uz otru un veidot kopējas realitātes, kuras ir tikpat reālas kā mūsu ikdienas nomoda realitāte, nav vienīgais minējums, ka tas varētu būt šis gadījums. Patiešām, liecības par brīnumiem norāda, ka mēs tik tikko sākam apjēgt savas spējas šajā jomā. Apsveriet, piemēram, šādu brīnumaino izdziedināšanos, par kuru ir ziņojis Gārdners.

1982. gadā angļu mediķe Ruta Kogina, kas strādāja Pakistānā, savā vizītē bija apmeklējusi kādu trīsdesmit piecus gadus vecu pakistāniešu sievieti Kamro. Viņa bija astotajā grūtniecības mēnesī un lielāko daļu grūtniecības laika bija cietusi no iekšējas asiņošanas un neregulārām sāpēm vēderdobumā. Kogina ieteica nekavējoties doties uz hospitāli, taču Kamro atteicās. Tomēr pēc divām dienām asiņošana jau kļuva tik spēcīga, ka viņu hospitalizēja.

Koginas veiktā izmeklēšana atklāja, ka Kamro asiņošana bija ļoti smaga un ka viņas pēdas un vēderdobums bija jau patoloģiski uztūkuši. Nākamajā dienā Kamro atkal piedzīvoja smagu asiņošanu, kas Koginu piespieda izšķirties par ķeizargriezienu. Tiklīdz Kogina atvēra dzemdi, tā vēl bagātīgāk sāka plūst tumšas asinis. Tas turpināja plūst tik lielā daudzumā, ka kļuva skaidrs, ka Kamro asinīm faktiski nepiemita nekādu asins recēšanas spēju. Līdz brīdim, kad Kogina pieņēma Kamro veselīgo jaundzimušo meitenīti, nesarecējušu asiņu peļķe piepildīja viņas gultu un turpināja plūst no griezuma. Kogina pamanījās iegūt apmēram divas pintes [27] asiņu, lai tās pārlietu nāvējoši ievainotajai sievietei, taču tas nebūt nebija pietiekami, lai aizvietotu visu asiņu zudumu. Tā kā viņai nekādu citu iespēju vairs neatlika, Kogina pievērsās lūgšanām.

Kā viņa raksta: "Es izskaidroju pacientei par Jēzu, kurš arī bijis lielisks dziednieks, un mēs abas viņa vārdā vēl pirms operācijas aizlūdzām par pacienti. Es viņai pastāstīju, ka mēs neļausimies nekādām raizēm, jo esmu jau redzējusi, ka Jēzus tādu stāvokli iepriekš jau varējis izdziedēt, un biju pārliecināta, ka viņš izdziedēs arī viņu."5S

Pēc tam viņas gaidīja.

Nākamo dažu stundu laikā Kamro turpināja asiņot, tomēr — tā vietā, lai kļūtu sliktāk, viņas vispārējais stāvoklis stabilizējās. Vakarā Kogina kopā ar Kamro atkal lūdzās, un, lai gan asiņošana neatslābstoši turpinājās, asiņu zaudējums viņu šķietami neietekmēja. Četrdesmit astoņas stundas pēc operācijas asinis beidzot sāka sarecēt un iesākās atlabšana. Desmit dienas vēlāk sieviete jau kopā ar mazuli devās mājup.

Lai gan Koginai nebija iespējams izmērīt Kamro īsteni zaudēto asiņu daudzumu, viņai nebija nekādu šaubu, ka jaunā māte operācijas un tai sekojošās dāsnās asiņošanas laikā bija zaudējusi vairāk asiņu, nekā viņas pašas kopējais asiņu daudzums. Kad Gārdners izskatīja šī gadījuma dokumentāciju, viņš tam piekrita. Sarežģījumi, kas šajā skaidrojumā rodas, ir tādi, ka cilvēciskas būtnes nespēj radīt jaunas asinis tik ātri, lai kompensētu šādu katastrofālu asiņu zudumu. Ja varētu, mazāk būtu tādu, kuri noasiņo līdz nāvei. Tas rada kādu neparastu domu — ka Kamro jaunās asinis droši vien materializējās no tukša gaisa.

Spēja radīt bezgalīgi mazu daļiņu nobāl salīdzinājumā ar desmit vai divpadsmit pintu nepieciešamo asiņu daudzuma materializāciju, kas nepieciešamas, lai no jauna piepildītu vidēja lieluma cilvēka ķermeni. Un asinis nebūt nav vienīgā lieta, ko varam radīt no tukša gaisa. 1974. gada jūnijā, kamēr Vatsons ceļoja pa pašām galējām Austrumindonēzijas salām, viņš tur sastapas ar vienlīdz mulsinošu parādību. Lai gan viņa sākotnējais nodoms bija apmeklēt slaveno matan do'ok — indonēziešu brīnumdari, par kuru teica, ka viņš spēj izraisīt lietu "pēc pieprasījuma" —, viņu no šī ceļa novirzīja ziņojumi par kādu neparasti darbīgu buan — ļauno garu, kas tuvējā ciematā kādā mājā sagādāja lielas nepatikšanas.

Šajā mājā dzīvoja precēts pāris un divi mazi puikas, kā arī vīra vēl neprecētā pusmāsa. Pats pāris un viņu bērni pēc skata bija tipiski indonēzieši: ar tumšu ķermeni un sprogainiem matiem, bet pusmāsa, kuras vārds bija Aliņa, fiziski izskatījās pavisam citāda. Viņas ķermenis bija daudz gaišāks un sejas vaibsti bija gandrīz vai ķīniski, ar ko tad arī izskaidrojama viņas nespēja atrast vīru. Arī ģimenes attieksme bija vienaldzīga. Vatsonam momentāni kļuva skaidrs, ka tieši viņa bija psihisko traucējumu cēlonis.

Vakariņu laikā, kas notika šīs ģimenes ar zālēm apjumotajā mājā, Vatsons pieredzēja vairākas pārsteidzošas parādības. Vispirms bez jebkāda brīdinājuma pāra astoņgadīgais zēns iekliedzās un nometa krūzīti uz galda, jo viņa roka sāka neizskaidrojami asiņot. Vatsons, kas sēdēja blakus zēnam, nopētīja viņa roku un pamanīja, ka tajā vērojams svaigu dūrienu pusloks — līdzīgs cilvēka kodienam, tikai ar lielāku diametru nekā zēnam. Kad tas notika, Aliņa, kā jau vienmēr, būdama liekā persona, bija aizņemta un darbojās pie pavarda.

Kamēr Vatsons pētīja šos ievainojumus, lampas gaisma kļuva zila un spīdēja visai aprauti. Tad pēkšņi jau daudz spožākā gaismā pāri galdam sāka birt "sāls duša" — līdz tā pilnīgi pārklāja ēdienu, padarot to neēdamu. "Tās nebija momentānas pārmaiņas, bet gan visai lēna un nesteidzīga darbība, kas bija pietiekami ilga, lai es varētu pavērot un saredzēt, ka tā iesākās it kā gaisā, vidū — apmēram acu līmenī, iespējams, kādas četras pēdas virs galda," sacīja Vatsons.

Vatsons momentāni pielēca kājās, taču izrāde vēl nebija beigusies. Pēkšņi galds izdeva skaļas grabošas skaņas un sāka grīļoties. Arī ģimene pielēca kājās un skatījās, kā galds lēkāja, "it kā būtu vāciņš traukam, kurā iesprostots mežonīgs dzīvnieks", un beigu beigās nokrita uz sāniem. Vatsons reaģēja pirmais, izskrienot no mājas kopā ar ģimeni. Atguvies viņš atgriezās un sāka meklēt pierādījumus jebkuriem trikiem, kam varētu piedēvēt šīs parādības. Tomēr viņš neko tādu neatrada.56

Notikumi, kas risinājās šajā mazajā indonēziešu būdiņā, ir klasiski piemēri poltergeista apsēstlbām — spoku parādībām, kas drīzāk raksturojamas ar noslēpumainām skaņām un psihokinētisko aktivitāti neka pašu spoku vai parādibu parādīšanos. 1a kā poltergeisti vairāk tiecas koncentrēties ap cilvēkiem, šajā gadījumā — ap Aliņu, tad daudzi parapsihologi uzskata, ka patiesībā tie ir personas, ap kuru viņi darbojas visaktivak, ne apzināto psihokinētisko spēju manifestācija. Pat materializācijai poltergeista pētījumos ir gara un izcila vēsture. Piemēram, klasiskajā darbā par šo tēmu Can We Explain the Poltergeist? A. R. G. Ouens (Owen), Kembridžas Trīsvie nības koledžas padomes loceklis un matemātikas lektors, min neskaitāmus piemērus, ka šādu poltergeista aktivitāšu dēļ kā "no zila gaisa" materializējušies priekšmeti jau kopš mūsu ēras 530. gada un līdz pat mūsu dienām.57 Visbiežāk gan šie materializējamie priekšmeti ir nevis sāls, bet gan nelieli akmentiņi.

Ievadā jau minēju, ka pats savām acīm esmu pieredzējis daudzas pārdabiskas parādības. Dažas no manām personiskajām pieredzēm tiks izskatitas šajā grāmatā. Tādējādi laiku pa laikam jāatzīstas, ka es zinu, kā tobrīd vajadzēja justies Vatsonsam, kad viņš bija pieredzējis šo pēkšņo psihokinētisko aktivitātes uzbrukumu mazajam indonēzietim. Zinu to tāpēc, ka tad, kad pats biju bērns, māja, uz kuru mēs ar ģimeni pārcēlāmies (jauna māja, kuru uzcēla mani vecāki), pati kļuva par aktīvu poltergeista uzbrukumu vietu. Mūsu poltergeists ģimenes māju atstāja un sekoja man arī līdzi uz koledžu. Poltergeista darbības pavisam noteikti atbilda mana paša garastāvoklim, tā izlēcieni kļuva ļaunāki tad, kad pats biju dusmīgs vai nospiestā garastāvoklī, un tie kļuva daudz untumaināki un nebēdnīgāki tad, kad mans garastāvoklis bija gaišāks. Es vienmēr esmu pieņēmis ideju, ka poltergeisti ir tās personas zemapziņas psihokinētisko spēju manifestācijas, ap kuru to darbības notiek visaktīvāk.

Šī saistība ar manām emocijām parādījās bieži. Ja biju labā garastāvoklī, pamodies varēju atklāt, ka manas zeķes ir apvītas ap mājas augiem. Ja atrados nomāktākā prāta stāvoklī, poltergeists varēja manifestēties, pārsviežot pāri istabai kādu mazu priekšmetu vai pat ko saplēšot. Gadiem ilgi gan es, gan manas ģimenes locekļi kļuva par lieciniekiem plaša mēroga psihokinētiskajam darbībām. Māte pat atceras, ka vēl tolaik, kad es tikko mācījos staigāt, podi un pannas jau sāka no galda vidus lēkt uz grīdas. Par dažām pieredzēm esmu rakstījis grāmatā Beyond the Quantum.

Šī atzīšanās nebūt nenāk viegli. Es apzinos, cik svešas šādas parādības ir vairākumam cilvēku, un pilnīgi saprotu skepsi, ar kādu dažās aprindās tās tiks uzņemtas. Par spīti tam, esmu spiests par tām runāt, jo domāju, ka ir svarīgi mēģināt šādas parādības saprast, nevis "paslaucīt zem paklājiņa".

Joprojām ar tādu kā satraukumu atzīstu, ka mans paša poltergeists arī šad tad ir materializējis priekšmetus. Šīs materializācijas iesākās tad, kad man bija seši gadi. Naktī no mūsu mājas jumta tecēja neizskaidrojamas grants "dušas". Vēlāk mājas iekšpusē sākās grabināšanās ar maziem pulētiem akmentiņiem un stikla gabaliem, kādus var atrast pludmalē. Retākos gadījumos materializējās citi priekšmeti: monētas, kaklarotas un daži vēl dīvaināki krikumi. Diemžēl pašas šīs materializācijas es neredzēju, jo biju liecinieks vienīgi to sekām — tādām kā tā spageti makaronu kaudze (bez mērces), kas vienu dienu uzkrita man uz krūtīm, kamēr es snaudu pēcpusdienas miegā savā Ņujorkas dzīvoklī. Ņemot vērā, ka istabā biju viens pats un visi logi un durvis bija aizvērti, nebija neviena, kas būtu varējis iekļūt dzīvoklī. Tāpat nebija arī nekādu pazīmju, ka kāds būtu gatavojis kādus spageti vai ielauzies, lai man tos uzmestu. 1a es varu vienīgi veikt pieņēmumu, ka man nezināmu iemeslu dēļ sauja auksto spageti makaronu man uzkrita kā no plika gaisa un materializējās nez no kurienes.

Dažos citos gadījumos es tomēr redzēju, kā priekšmeti pieņem savu apveidu. Tā, piemēram, 1976. gadā strādājot savā studijā es pēkšņi palūkojos augšup un ieraudzīju dažas collas zem griestiem parādāmies mazu, brūnu priekšmetu. Tiklīdz tas ieskrēja esamībā, tas strauji un smailā leņķī nokrita man pie kājām. Kad es to pacēlu, tas izrādījās maza brūna stikla pudeles atlūza. Tas gan nebija tik iespaidīgi kā sāls "duša", kas ilga vairākas sekundes, taču tas man mācīja, ka tādas lietas ir iespējamas.

Varbūt vienas no pašām slavenākajām mūslaiku materializācijām bija tās, kuras radīja Sathia Sai Baba — sešdesmit četrus gadus vecs indiešu svētais vīrs, kurš dzīvoja Andra Pradešas štatā attālā Dienvidindijas nostūrī. Saskaņā ar neskaitāmu aculiecinieku teikto, Sai Baba spēj radīt daudz ko vairāk nekā tikai sāli un dažus akmentiņus. Viņš no gaisa plūc medaljonus, gredzenus un citus juvelierizstrādājumus un izdala tos dāvanās. Viņš arī materializē nebeidzamas indiešu pārtikas delikateses un saldumus un no savām plaukstām izber lielus vibuti jeb sakrālo pelnu daudzumus. Šos notikumus paši savām acīm pieredzējuši burtiski tūkstošiem cilvēku, arī magi un zinātnieki, un neviens nekad vēl nav spējis ieraudzīt kādas apmānīšanas pazīmes. Viens no lieciniekiem ir Islandes universitātes psihologs Erlendurs Haraldsons.

Haraldsons ir aizvadījis desmit gadus, studējot Sai Babu, un savus atradumus publicējis grāmatā Modern Miracles: An Investigative Report on Psychic Phenomena Associated with Sathya Sai Baba. Lai gan Haraldsons pie krīt, ka viņš izsmeļoši nevar pierādīt, ka Sai Babas ražojumi nav maldināša nas un roku veiklības rezultāts, viņš piedāvā daudzas liecības, kuras stingri norāda, ka notiek kas pārdabisks.

Iesākumam jāteic, ka Sai Baba spēj materializēt atsevišķus priekšmetus pēc pieprasījuma. Reiz, kad Haraldsons ar viņu sarunājās par garīgajām un ētikas lietām, Sai Baba teica, ka ikdienas dzīvei un garīgajai dzīvei būtu "jāaug blakus, līdzīgi dubultajai rudraksha". Haraldsons pavaicāja, kas šis dubultais rudraksha tāds ir, taču nedz Sai Baba, nedz arī tulks nezināja šī termina lidzību angļu valodā. Sai Baba mēģināja turpināt diskusiju, taču Haraldsons uzstāja uz savu. "Tad pēkšņi ar nepacietības grimasi Sai Baba aizvēra plaukstu un pamāja ar to kādu sekundi vai divas. To atvēris, viņš pavērsa plaukstu pret mani un teica: te tā ir! Plaukstā bija zilei līdzīgs priekšmets. Tas bija divas rudraksha, saaugušas kopā kā dubults apelsīns vai dvīņu ābols," sacīja Haraldsons.

Kad Haraldsons norādīja, ka gribētu šo dubulto sēklu paturēt kā piemiņu, Sai Baba tam piekrita, taču vispirms palūdza to iedot apskatīt vēlreiz. "Viņš ietvēra šo rudraksha savās rokās, uzpūta tam un atvēra tās, pārvērstas uz manu pusi. Šī dubultā rudraksha tagad gan no augšas, gan no apakšas bija pārklāta ar diviem zeltītiem vairogiem, kurus kopā saturēja īsa zeltīta ķēdīte. Virsū bija zeltīts krustiņš, ar tam piestiprinātu mazu rubīnu un mazītiņu atveri — lai to varētu iekārt ap kaklu apliekamā ķēdītē."58

Vēlāk Haraldsons atklāja, ka šāda dubultā rudraksha bija ļoti reta botāniska anomālija. Tie daži indiešu botāniķi, ar kuriem viņš konsultējās, teica, ka nekad tādu nav redzējuši, un, kad viņš beidzot atrada mazu, neizteikti noformētu paraugu kādā Madrasas veikalā, veikala īpašnieks par to vēlējās Indijas naudā saņemt summu, kas bija vienlīdzīga gandrīz vai trim simtiem dolāru. Zeltkalis Londonā apstiprināja, ka rotājumos izmantotā zelta tīrība bija vismaz divdesmit divi karāti.

Šādas dāvanas nebūt nav retas. Sai Baba bieži izsniedz dārgus gredzenus, juvelierizstrādājumus un no zelta pagatavotus priekšmetus pūlim, kurš ik dienu ierodas viņu apciemot un apbrīno kā svēto. Tāpat viņš materializē lielus pārtikas daudzumus, un, kad šie dažādie gardumi krīt viņa rokām, tie ir vēl čurkstoši karsti — tik karsti, ka cilvēki dažkārt tos nevar noturēt rokās. Viņš var pagatavot saldu sīrupu un ar rokām (un pat no pēdām) liet smaržīgu eļļu, un, kad ir pabeidzis to darīt, uz viņa ādas nav nekādu lipīgas vielas pazīmju. Viņš var radīt tādus neredzētus priekšmetus kā risa graudiņus ar smalkiem, bet precīzi izgrebtiem Krišnas attēliem, kā arī tādus augļus, kam vēl nemaz nav sezona (kas citādi ir neiespējami tajā valsts apvidū, kur nav pat elektrības un ledusskapju), augļus, anomālijas, piemēram, tādus ābolus, kas nomizoti izrādās ābols no vienas puses, bet cits auglis no otras puses.

Vienlīdz pārsteidzošas ir sakrālo pelnu rašanās demonstrācijas. Katru reizi, kad viņš dodas cauri ļaužu masai, kas ieradušies viņu apmeklēt, no viņa rokām krīt liels daudzums pelnu. Viņš tos izsēj it visur, ber izstieptajās rokās, trauciņos, uz galvām un atstāj aiz sevis kā gara serpentlna pēdas. Vienā pastaigas reizē ap savu ašramu viņš var radīt pietiekamu daudzumu pelnu, lai ar tiem varētu piepildīt vairākas bungas. Vienā no savām vizītēm Haraldsons kopā ar doktoru Kārli Osi, Amerikāņu psihes pētniecības biedrības direktoru, faktiski redzēja ari šo procesu materializējamies. Kā ziņo Haraldsons: "Viņa delna bija atvērta, pavērsta lejup, un ar to viņš veica dažus ātrus nelielus apļus. Kamēr viņš tā darīja, gaisā — tieši zem viņa delnas — parādījās pelēka viela. Dr. Osis piesēdās mazliet tuvāk un novēroja, ka šis materiāls vispirms parādījās tikai granulu veidā (kas, tām pieskaroties, pārvērtās par pelniem) un kuras varēja izjukt jau ātrāk, ja Sai Baba tās būtu radījis ar tādu roku veiklību, ka tā palika mums neredzama."59

Haraldsons atzīmē, ka Sai Babas manifestācijas nav masu hipnozes rezultāts, jo viņš brīvi ļauj filmēt šos paraugdemonstrējumus brīvā dabā, un it viss, ko viņš dara, parādās ari filmā. Līdzīgi, radot specifiskus objektus, šo dažu priekšmetu retums, pārtikas karstums un pašu materializāciju neiedomājamie apjomi jau vien izslēdz jebkādu maldināšanas iespēju. Haraldsons norāda, ka neviens vēl nav nācis klajā ar kādu ticamu pierādījumu, ka Sai Babas spējas varētu būt viltojums. Turklāt Sai Baba šo ilgstošo priekšmetu plūsmu rada jau pusgadsimtu — kopš tā laika, kad viņam bija četrpadsmit gadu. Gan šo materializāciju apjoms, gan viņa neaptraipītā reputācija ir fakts.

Vai Sai Baba rada šos priekšmetus no nekā? Patlaban vēl galīgais spriedums nav izteikts, taču Haraldsons savu personisko pozīciju izsaka visai skaidri. Viņš uzskata, ka Sai Babas demonstrācijas atgādina mums par to "milzīgo potenciālu, kāds apslēpts guļ kaut kur — cilvēciskajās būtnēs".60

Indijā šādi stāsti par cilvēkiem, kuri spēj materializēt lietas, nemaz nav jaunums. Grāmatā Autobiography of a Yogi Paramahansa Joganatuia (1893 1952) — pirmais izcilais Indijas svētais vīrs, kurš iedibināja savu pastāvigo uzturēšanās vietu Rietumos — apraksta tikšanos ar dažiem hindu askē tiem — tiem, kuri var radīt sezonai neraksturīgus augļus, zelta traukus un citus priekšmetus. Jogananda brīdināja, ka šādi spēki jeb siddis ne vienmēr liecina, ka persona, kurai tie piemit, ir izcili attīstīta arī garīgā ziņā. Jogananda saka: "Pasaule nav nekas cits kā vien objektivizēts sapnis, un, kam vien jūsu spēcīgais prāts notic, tas ļoti spēcīgi un momentāni paiet garām."61 Vai gan šādi indivīdi ir atklājuši veidu, kā mazliet "ietonēties" milzīgajā kosmiskās enerģijas jūrā, par kuru Boms teic, ka tā piepilda jebkuru tukšas telpas kubikcentimetru?

Ievērojamas materializāciju sērijas, kam bijis pat vēl lielāks apstiprinājums, nekā Haraldsons liecināja par Sai Babu, paveikusi Terēze Neumane. Bez stigmas Neumane demonstrēja arī inedia — pārdabisku spēju dzīvot bez ēdiena. Viņas inedia sākās 1923. gadā, kad viņa kāda jauna priestera kakla slimību "pārveda" uz savu ķermeni un dažus gadus pilnībā pārtika tikai no šķidruma. Pēc tam — 1927. gadā — viņa jau pilnībā atteicās no abiem: gan no pārtikas, gan arī no ūdens.

Kad vietējais Regensburgas bīskaps uzzināja par Neumanes badošanos, viņš pie tās aizsūtīja izmeklēšanas komisiju. No 1927. gada 14. jūlija līdz tā paša gada 29. jūlijam četras franciskāņu medmāsas vietējā ārsta Seidla vadībā rūpīgi uzraudzīja katru viņas soli. Viņi to novēroja dienu un nakti. Viss ūdens daudzums, kuru viņa lietoja, lai mazgātos un izskalotu muti, tika rūpīgi izmērīts un nosvērts. Māsas atklāja vēl dažas neparastas lietas. Neumane nekad negāja uz vannas istabu, pat pēc sešu nedēļu gara perioda viņai tikai vienreiz izgāja vēders. Pārbaudot ekskrementu saturu, doktors Reismans atklāja, ka tajos ir tikai nedaudz gļotu un žults, taču nav nekādu pārtikas produktu pēdu. Tāpat viņa neuzrādīja nekādu dehidrācijas pazīmju, lai gan parasti cilvēks vidēji ik dienu izvada apmēram četrsimt gramu ūdens — līdz ar izelpojamo gaisu, kā arī nelielu daudzumu caur porām. Tāpat nemainīgs palika arī Neumanes svars. Lai gan viņa zaudēja gandrīz vai deviņas mārciņas (asiņu) iknedēļas stigmas atvēršanās laikā; dienu vai divas dienas vēlāk viņas svars jau atkal atgriezās normālā stāvoklī.

Izmeklēšanas beigās Dr. Seidls un māsas bija pilnīgi pārliecināti, ka četrpadsmit dienu laikā Neumane nebija neko nedz ēdusi, nedz arī dzērusi. Šī pārbaude šķiet pietiekama, jo, ja arī cilvēka ķermenis var izdzīvot divas nedēļas bez ēdiena, tas reti kad spēj iztikt pusi no šī laika bez ūdens. Tomēr tas vēl nebija nekas Neumanei pašai, kas neko neēda un nedzēra visus nākamos trīsdesmit piecus gadus… Tatad, kā izrādās, viņa ne tikai materializēja milzīgus vielas daudzumus, kas bija nepieciešams, lai uzturētu un iemūžinātu viņas stigmu, bet regulāri vēl arī materializēja ūdeni un barības vielas, kuras bija vajadzīgas, lai paliktu dzīva un nesabojātu veselību. Inedia nebūt nav unikāli raksturīga tikai Neumanei. Thurstona darbā The Physical Phenomena oj Mysticism minēti vairāki šādi stigmatiķi, kas četrus gadus iztika bez ēšanas un dzeršanas.

Materializācija varētu būt ierastāka lieta, nekā mēs paši par to domājam. Nenoliedzamie ziņojumi par asiņojošām statujām, gleznām, svētbildēm un pat klintīm, kam piemīt kāda vēsturiska vai reliģiska nozīmība, ir plaši izplatīta parādība brīnumu literatūrā. Tajā ir arī stāsti par dučiem Dievmātes un citām svētbildēm, kuras lej asaras. 1953. gada Itāliju burtiski pārstaigāja "raudošo madonnu" epidēmija.62 Un Indijā tāpat — tur Sai Babas sekotāji Haraldsonam rādīja askētiķu attēlus, kas arī brīnumainā kārtā birdināja sakrālos pelnus.

Visas kopainas maiņa

Savā ziņā materializācija ir izaicinājums mūsu ierastajiem priekšstatiem. Lai gan ar piepūli, mēs tomēr varam tādas lietas kā PK iekļaut pašreizējā pasaules uzskatā, bet kāda priekšmeta radīšana no plika gaisa — tas jau grauj pašus šī pasaules uzskata pamatus… Un tomēr tas arī vēl nav viss, uz ko spējīgs prāts. Līdz šim apskatījām brīnumus, kuros iesaistītas tikai realitātes "daļas", — piemērus par cilvēkiem, kas ar psihokinēzi pārvieto tuvumā atrodošās lietas; par cilvēkiem, kas maina fizikas likumu, lai tā padarītu sevi imūnus pret uguni, un apskatījām cilvēkus, kuri materializē priekšmetus (asinis, sāli, akmeņus, juvelierizstrādājumus, pelnus, barības vielas un asaras). Taču, ja reiz realitāte patiesībā ir vienots veselums, kāpēc gan šie brīnumi šķietami ietver sevī tikai "daļas"?

Ja brīnumi ir mūsu prāta snaudošo spēju piemēri, tad atbilde, protams, ir šāda: tā tas ir tāpēc, ka mēs paši esam tik dziļi ieprogrammēti saredzēt šo pasauli, aprakstot to ar "daļu" terminiem. Tas sevī ietver domu — ja reiz mums iedvests domāt ar daļu terminiem un ja mēs uzlūkotu pasauli citādi, brīnumi arī noteikti būtu atšķirīgi. 1a vietā, lai atrastu tik daudz brīnumu piemēru, kur pārveidotas realitātes daļas, mēs atrastu daudz vairāk to ga dijumu, kuros tiek pārveidota visa realitāte. Faktiski šādi piemēri ir, taču tie ir tik reti un mūsu pieņemtajām idejām met vēl izsmalcinātāku izaicinājumu, nekā paveic pašas materializācijas.

Vatsonam ir viens tāds piemērs. Indonēzijā viņš sastapa jaunu sievieti, kam piemita spēks. Šīs sievietes vārds bija Tea, taču pretēji Aliņas spēkiem, viņējie neizskatījās pēc zemapziņas psihisko spēku dāvanu izpausmēm. Viss tika apzināti kontrolēts un šķita izaugam no Teas dabiskās saites ar spēkiem, kuri vairumā no mums tikai snauž. Proti, Tea bija topošā šamane. Vatsons bija aculiecinieks daudziem viņas talantiem. Viņa paveica brīnumainu izdziedināšanu un, reiz, kad pati bija iesaistījusies spēka cīņās ar vietējo musulmaņu reliģisko līderi, viņš redzēja, ka viņa lieto prāta spēku, lai pielaistu uguni vietējai mošejai.

Vienu no Teas bijību iedvesošajām spēku izrādēm viņš pieredzēja, kad nejauši uzgāja viņu kenari koku birzī sarunājamies ar mazu meitenīti. Jau iztālēm Vatsons varēja pateikt, ka Teas žesti norādīja, ka viņa mēģina pateikt bērnam kaut ko ļoti svarīgu. Lai gan sarunu viņš nevarēja sadzirdēt, no sašutuma pilnās gaisotnes bija skaidrs, ka viņa negūst nekādus panākumus. Beidzot šķita, ka Teai radusies kāda ideja, un viņa uzsāka pārdabisku deju.

Nonācis gandrīz vai transā, Vatsons turpināja vērot, kā Tea žestikulēja koku virzienā, un, lai gan viņa pati neko daudz nekustējās, kaut kas šajā liegajā žestikulācijā bija hipnotisks. Tad viņa izdarīja ko tādu, kas gan šokēja, gan izbiedēja Vatsonu. Viņa lika… visai koku birzij pēkšņi pazust no īstenības… Kā saka pats Vatsons: "Vienu brīdi Tea dejoja ēnaino kenari koku birzī — nākamajā jau stāvēja… viena pati saules smagajā un spožajā gaismā."63

Dažas sekundes vēlāk viņa lika birzij atkal parādīties no jauna. No veida, kā jaunā meitene uzlēca kājās un skrēja, visapkārt aizskardama kokus,

Vatsons bija pārliecināts, ka viņa arī bija iesaistīta šajā abu dalītajā pieredzē. Taču Tea vēl nebūt nebija beigusi. Viņa lika birzij uzrasties un pazust vairākas reizes, ar mazo meitenīti sadevās rokās, dejoja un smējās. Redzot visus šos brīnumus, Vatsons apjucis devās prom.

1975. gadā, kad es biju Mičiganas štata universitātes pēdējā kursa students, man bija līdzīga īstenību izaicinoša pieredze. Pusdienojot kopā ar kādu no profesoriem vietējā restorānā, mēs apspriedām Karlosa Kastanedas pieredžu filozofiskās sekas. Mūsu saruna pievērsās atgadījumam, ko Kastaneda apraksta grāmatā Journey to Ixtlan. Dons Huans un Kastaneda naktī atrodas tuksnesī un meklē kādu garu. Tad viņi sastopas ar radījumu, kas pa pusei atgādina teļu, bet ir ar vilka ausīm un putna knābi. Tas ir tā savijies čokurā un tā kliedz, it kā atrastos nāves agonijā.

Vispirms Kastaneda ir izbiedēts, bet tad iestāsta sev, ka tas, ko viņš redz, nevar būt nekas reāls. Tad viņa redzējums mainās, un viņš redz, ka mirstošais gars īstenībā ir nokritis koka zars, ko purina vējš. Kastaneda lepni norāda uz šīs lietas patieso identitāti, taču, kā jau ierasts, jakuji šamanis norāj viņu. Viņš pastāsta Kastanedam, ka zars bija šis mirstošais gars tikmēr, kamēr bija dzīvs un tam bija spēks, taču tas tika pārveidots ar koka zaru tad, kad… Kastaneda apšaubīja tā esamību. Tomēr, kā viņš uzsver, abas šīs realitātes bija vienlīdz reālas.

Sarunā ar profesoru es izteicu domu, ka mani ir ieintriģējis dona Huana apgalvojums — ka ir divas viena otru savstarpēji izslēdzošas realitātes un katra var būt reāla. Man šķita, ka šis viedoklis varētu izskaidrot daudzus pārdabiskus notikumus. Beiguši sarunu, mēs atstājām restorānu. Tā kā bija skaidra vasaras nakts, nolēmām atceļā iet kājām. Kamēr turpinājām sarunu, es ievēroju, ka mums priekšā soļo neliela grupiņa cilvēku. Viņi sarunājās nepazīstamā valodā un, spriežot pēc uzvedības, bija piedzērušies. Turklāt viena sieviete nesa zaļu lietussargu, kas šķita dīvaini, jo debesis bija absolūti skaidras un laika prognozē nesolīja lietu.

Negribēdami iejaukties šajā grupā, mēs mazliet atpalikām. Tad pēkšņi sieviete sāka vicināt savu lietussargu. Viņa aprakstīja gaisā lielus lokus un dažas reizes, pašai apgriežoties, lietussarga gals gandrīz vai ieskrambāja mūs. Mēs vēl vairāk palēninājām gaitu, taču kļuva arvien skaidrāks, ka viņas izrāde ir iecerēta, lai piesaistītu mūsu uzmanību. Galu galā, kad viņai tas bija izdevies un mūsu skati jau bija pievērsti viņas izdarībām, sieviete ar abām rokām turēja atvērto lietussargu sev virs galvas un tad… dramatiski nosvieda to mums pie kājām.

Mēs stulbi blenzām uz to, it kā brīnīdamies, kāpēc gan viņa tā dara… kad pēkšņi notika kaut kas neparasts. Lietussargs darīja ko tādu, ko varētu aprakstīt kā "gaismas mirkšķināšanu" — līdzīgi kā to dara laterna uz ielas, pirms tajā izdeg spuldze. Tas izdeva dīvainas krakšķošas skaņas, kādas d/.ir damas, burzot celofānu, un pārsteidzošā mirdzošas un daudzkrāsainas gaismas staru kūlī tā gali uzlocījās augšup. Lietussarga krāsa mainījās, tas pārveidojās par mezglainu brūni pelēku spieķi. Vairākas sekundes es klusēju. Profesors ierunājās pirmais un klusā, šokētā balsī teica, ka viņš esot domājis, ka priekšmets bijis lietussargs. Es pavaicāju, vai viņš redzējis, ka noticis kas neparasts, un viņš pamāja ar galvu. Mēs abi pierakstījām savas domas par to, kas ir atgadījies, un mūsu apraksti pilnībā saskanēja. Vienīgā nelielā atšķirība bija tā, ka profesors teica, ka lietussargs, pārveidodamies spieķī, bija čurkstējis. Taču tā bija skaņa, kas pārāk daudz neatšķīrās no celofāna burzīšanas skaņas.

Ko gan tas viss nozīmē?

Šis atgadījums izraisa daudz jautājumu, uz kuriem man atbilžu nav. Es tiešām nezinu, kas bija tie cilvēki, kuri nosvieda mums lietussargu pie kājām. Nezinu pat to, vai viņi apzinājās to maģisko pārvērtību, kāda notika, viņiem aizejot, lai gan sievietes dīvainā un šķietami mērķtiecīgā izrāde rosina domāt, ka viņi nebūt nebija zaudējuši apziņas spējas. Mēs abi ar profesoru bijām šī lietussarga maģiskās transformācijas tik apstulbināti, ka, pirms atjēdzāmies, lai ko pavaicātu, kompānija jau sen bija prom. Es nezinu, kāpēc šāds gadījums notika, lai neteiktu vairāk — ka, šķiet, tas acīmredzami kaut kādā veidā bija saistīts ar mūsu sarunu par Kastaņedas pieredzētajām līdzīgajām parādībām.

Es pat nezinu, kāpēc man bijusi tāda privilēģija pieredzēt tik daudz pārdabisku parādību. Iespējams, tas saistīts ar faktu, ka jau piedzimstot esmu mantojis samērā lielas dabiskās psihes spējas. Jau pusaudža vecumā man sākas neparasti dzīvīgi un detalizēti sapņi — par tiem notikumiem, kuri sekos vēlāk. Bieži vien par cilvēkiem zināju tādas lietas, kuras man nemaz nevajadzēja zināt. Septiņpadsmit gados pēkšņi attīstīju spēju ap dzīvām būtnēm saredzēt enerģijas lauku jeb auru. Pat līdz šai dienai bieži vien varu noteikt cilvēka veselības stāvokli — pēc gaismas miglas rakstiem un krāsām, ko saredzu viņu apņemam. Varu vēl piebilst, ka mums visiem piemīt talanti, tikai to iedaba un kvalitāte ir dažāda. Daži no mums ir dabiski mākslinieki, bet daži — dejotāji. Es šķiet, esmu piedzimis ar spējām, kas nepieciešamas, lai radītu ķēdes reakciju realitātes pārbidēs un kaut kādā veidā katalizētu tos spēkus, kādi vajadzīgi, lai pasteidzinātu pārdabiskos notikumus. Par šo spēju pats esmu ļoti pateicīgs, jo tā man daudz ko iemācījusi par Visumu. Taču es nezinu, kāpēc man piemīt tāda spēja.

Ko patiešām esmu sapratis: "lietussarga atgadījums", kā es to mēdzu saukt, atstāja pasaulē radikālu pārmaiņu pēdas. Šajā nodaļā aplūkojām brīnumus, kas realitātē spēja izraisīt vēl lielākas pārmaiņas. Mums ir vieglāk aptvert PK nekā spēju "noplūkt kādu priekšmetu — tieši it kā tukšā gaisā". Bet priekšmeta materializāciju vairākumam no mums ir daudz vieglāk pieņemt nekā koku birzs parādīšanos un pazušanu vai arī pārdabisko ļaužu grupas parādīšanos, kas spēja pārveidot matēriju no vienas formas citā. Arvien vairāk un vairāk šādi atgadījumi liecina, ka realitāte pati ir kāda hologramma, kāda konstrukcija.

Tad rodas nākamie jautājumi: vai tā ir salīdzinoši stabila ilglaicīga hologramma un vai apziņa spēj tajā radīt tikai ļoti mazas pārmaiņas, kā to uzskata Boms? Vai arī tā ir hologramma, kas tikai izskatās stabila, bet sevišķos apstākļos to var mainīt un pārveidot šķietami bezgalīgi daudz veidos, par ko liecina brīnumu eksistence. Daži pētnieki, kas pieņēmuši hologrāfisko ideju, domā, ka pēdējais skaidrojums ir tuvāk patiesībai. Piemēram, Grofs ne tikai nopietni uztver materializāciju un citas ekstremālas paranormālās parādības, bet domā, ka realitāte patiešām ir celta no mākoņiem un to viegli var ietekmēt apziņas liegā vadība. Viņš saka: "Pasaulei nebūt nav jābūt tik cietai, kādu mēs to uztveram!"64

Tam piekrīt cits hologrāfiskās idejas atbalstītājs — fiziķis Viljams Tillers, Stanfordas universitātes Materiālu zinātņu departamenta vadītājs. Tillers domā, ka realitāte ir līdzīga tai "holozemei," kādu televīzijā redzam filmā Star Trek: The Next Generation. Šajā seriālā holozeme ir apkārtne, kurā tās iedzīvotāji var izraisīt burtiski jebkuru realitātes hologrāfisko simulāciju: biezu mežu vai rosīgu pilsētu. Viņi tāpat spēj mainīt katru simulāciju un jebkurā veidā, kā vien paši to vēlas — liekot materializēties lampai vai pazust negribētam galdam. Tillers domā, ka ari Visums ir sava veida holozeme, kas radits, "integrējot" visas dzīvās būtnes. Viņš apgalvo: "Mēs to esam radījuši kā līdzekli, lai varētu izdzīvot savas pieredzes, un mēs esam radījuši tos likumus, kas to vada. Un tad, kad mēs nonākam lidz savas sapratnes robežām, mēs varam pārveidot likumus tā, lai, augot līdzi, varētu radīt jaunu fiziku."65

Ja Tilleram ir taisnība un Visums ir viena milzīga holozeme, tad spēja materializēt zelta gredzenu vai likt kenari koku birzij "ieslēgties un izslēgties" vairs nešķiet nemaz tik dīvaina. Pat atgadījumu ar lietussargu var uzlūkot ka šīs hologrāfiskās imitācijas, kuru saucam ar parasto īstenību, īslaicīgu abe rāciju. Lai gan mēs ar profesoru paši neapzinājāmies, ka mums piemīt šādas spējas, tas tikpat labi varēja būt mūsu diskusijas par Kastaņedu emocionālais satraukums, kas lika zemapziņas prātiem mainīt realitātes hologrammu, lai tā labāk atspoguļotu to, kam paši tajā brīdi ticējām. Ņemot vērā Ulmaņa apgalvojumu, ka mūsu psihe nemitīgi mēģina mācīt mums lietas, kuras paši ikdienas nomoda stāvoklī neapzināmies, mūsu zemapziņa varētu pat būt tā programmēta, lai laiku pa laikam radītu šādus brīnumus, tā piedāvājot mums ieskatu īstajā realitātē un parādot, ka pasaule, kuru sev radām, galu galā ir tikpat radoši neizsmeļama kā mūsu sapņu realitāte.

Apgalvojums, ka realitāte tiek radīta, integrējot visas dzīvās būtnes, patiesībā neko daudz neatšķiras no apgalvojuma, ka Visumu veido realitātes lauki. Ja tā ir patiesība, tas izskaidro, kāpēc dažu daļiņu — elektronu — realitāte šķiet relatīvi fiksēta, bet vēl kādu citu daļiņu — anomalonu — izskatās plastiskāka. Varētu būt tā, ka tie realitāšu lauki, kurus tagad uztveram kā elektronus, jau sen kā kļuvuši par kosmiskās hologrammas sastāvdaļu — varbūt pat ilgi vēl pirms tam, kad šis kopējās visu lietu integrācijas daļa bija arī cilvēks. Tātad elektroni var būt tik dziļi iestrādāti šajā hologrammā, ka tik viegli nepadodas cilvēka apziņas ietekmei kā citi jaunāki realitātes lauki. Līdzīgi: anomaloni katrā laboratorijā ir atšķirīgi tāpēc, ka tie ir jau daudz nesenāki realitātes lauki; tie vēl joprojām ir nepabeigti un it kā vēl atrodas savas identitātes meklējumos. Šajā ziņā viņi vairāk līdzinās tai šampanieša pludmalei, kuru Tarta veiktajā eksperimentā cilvēki uztvēra, kamēr tā pati vēl bija savā pelēkajā stadijā un nebija pilnībā iznākusi ārā no šīs savstarpēji iesaistītās lietu kārtības.

Tas varētu izskaidrot arī to, kāpēc aspirīns amerikāņiem palīdz novērst sirdskaiti, bet britiem — ne. Arī tas varētu būt samērā nesenas realitātes lauks un tāds, kas joprojām vēl tikai veidojas. Pastāv pierādījumi, ka arī spēja materializēt asinis ir samērā nesenas realitātes lauks. Rogo atzīmē, ka vēstījumi par ar asinīm saistītajiem brīnumiem aizsākās četrpadsmitā gadsimtā ar sv. Džennāro brīnumu. Fakts, ka pirms šī sv. Džennāro nav zināms neviens "asiņu brīnums", norāda, ka šī spēja realitātē uzplaiksnīja tieši tajā laikā. Kad tā jau bija iedibināta, arī pārējiem kļuva vieglāk "ietonēties" tās iespējamības realitātes laukā. Tas varētu izskaidrot, kāpēc kopš sv. Džennāro bijis daudz šādu ar asinīm saistītu brīnumu, taču neviena pirms tā.

Patiešām, ja Visums ir holozeme, visas tās lietas, kuras mums šķiet stabilas un mūžīgas — sākot no fizikas likumiem un beidzot ar starpgalaktiku vielu —, būtu jāuzskata kā šādi realitāšu lauki, t. i., kā malduguns, kura nav ne vairāk un ne mazāk īsta kā butaforijas, kas redzamas kādā milzīgā un kopējā sapnī. Viss esošais tad jāuzlūko kā ilūzija, un mūžīga būs tikai apziņa — dzīvā Visuma apziņa.

Protams, ir vēl kāda cita iespējamība. Varētu būt arī tā, ka tikai šie anomālie notikumi, kā atgadījums ar lietussargu, ir tikai realitāšu lauki, un pasaule savā kopumā joprojām ir tikpat stabila visās sastāvdaļās un apziņas netraucēta, kā mums ir iemācīts noticēt. Problēma ar šo pieņēmumu ir tāda, ka to… nekad nevar pierādīt. Vienīgais butaforiskais pārbaudījums, kāds mums ir, lai noteiktu, vai kaut kas vispār ir īsts, piemēram, tas violetais zilonis, kas tikko iesoļoja jūsu istabā, ir — pajautāt citiem cilvēkiem, vai viņi arī to redz? Taču, ja reiz mēs piekrītam, ka divi vai vairāk cilvēku var radīt kādu realitāti neatkarīgi no tā, vai tā ir lietussargs, kas pārveidojas, vai arī izzūdošā kenari koku birzs, mums vairs nav nekādu iespēju pierādīt, ka itin viss pārējais pasaulē arī nav tikai prāta radīts. Tas viss saistās ar personiskās filozofijas lietām.

Un šīs personīgās filozofijas ir atšķirīgas. Jāns priekšroku dod domai, ka vienīgā un īstā realitāte ir tā, kas radīta apziņas mijiedarbībā. Viņš saka: "Jautājums par to, vai tur ir "kaut kas ārā", ir abstrakts. Ja mums nav nekādu iespēju pārbaudīt šo abstrakciju, nav nekāda labuma arī no mēģināšanas to modelēt."66 Globuss, kurš labprāt piekrīt tam, ka realitāte ir apziņas konstrukcija, priekšroku dod domai, ka aiz mūsu sajūtu uztveramās realitātes "burbuļa" pastāv arī pasaule. "Esmu ieinteresēts skaistās teorijās," viņš saka, "un skaistā teorija postulē, ka eksistence pastāv."67 Tomēr pats viņš piekrīt, ka tā ir tik vien kā viņa paša pārliecība un nepastāv nekāda empīriska ceļa, kā pierādīt šādu pieņēmumu.

Kas attiecas uz mani, tad savu personisko pieredžu rezultātā es piekritu donam Huanam, kad viņš apgalvo: "Mēs esam uztvērēji. Mēs esam pati apzināšanās; mēs neesam objekti, mums nepiemit cietība. Mēs esam ne ierobežoti. Priekšmetu un cietvielu pasaule ir veids, kas padara mums ērtāku pārvietošanos uz zemes. Tas varētu būt tik vien kā apraksts, kas radīts, lai mums palīdzētu. Mēs vai drīzāk mūsu loģika jeb saprātīgums aizmirst, ka apraksts ir tikai apraksts un tādējādi iesloga mūsu kopību tādā kā apburta lokā, no kura reti kad paši izkļūstam savas dzīves laikā."68

Izsakot to pašu citiem vārdiem — šeit nav realitātes virs un aiz tās, kas radīta, integrējot visu apziņu. Ar prātu hologrāfisko Visumu potenciāli var veidot kā skulptūru neierobežotos veidos…

Ja tā ir patiesība, tad fizikas likumi un galaktiku viela nav vienīgās lietas, kuras ir realitātes lauki. Pat mūsu ķermeņus, kas ir mūsu pārvietošanās rīki šajā dzīvē, var uzlūkot vairāk vai mazāk kā tādas pašas anomāliju un šampaniešu pludmales. Vai arī kā Keits Floids, Virdžīnijas Intermontas koledžas psihologs un vēl viens hologrāfiskās idejas aizstāvis, paziņo: "Pretēji tam, ko katrs jau it kā zina, tās varētu arī nebūt smadzenes, kuras ražo apziņu, bet gan visdrīzāk tā ir apziņa, kas rada smadzeņu parādību — matēriju, telpu, laiku un it visu pārējo, ko mēs tik iepriecināti iztulkojam kā Visumu."69

Var būt, ka tas šķiet vistraumējošākais, jo mēs taču esam tik ļoti pārliecināti, ka mūsu ķermeņi ir veidoti no cietas vielas un ir objektīvi īsti. Mums ir visai grūti pieņemt ideju, ka tas viss nav nekas vairāk par maldugunīm. Tomēr pastāv kāds neapstrīdams pierādījums, kas bieži vien tiek asociēts ar svētajiem, un tā ir bilokācija jeb spēja vienlaikus būt divās vietās. Saskaņā ar Haraldsona teikto, Sai Baba šo bilokāciju paveic vislabāk. Neskaitāmi aculiecinieki teikuši, ka ir redzējuši viņu iekožam savos pirkstos un pazūdam, lai tajā pašā laikā uzrastos simts vai vēl vairāk jardu lielā attālumā. Šādi atgadījumi lielā mērā rosina domāt, ka mūsu ķermeņi nav objekti, bet gan hologrāfiskas projekcijas, kuras var "nomirkšķināt" un pazust vienā vietā, lai parādītos kādā citā ar to pašu vieglumu, ar kādu var pazust un atkal parā dīties attēls uz videoekrāna.

Kāds atgadījums, kas vēl vairāk uzsver ķermeņa hologrāfisko un nemateriālo dabu, rodams parādībā, ko radījis islandiešu medijs Indriķis

Indridasons. 1905. gadā daži Islandes ievērojamākie zinātnieki nolēma izpētīt paranormālās parādības un izvēlējās Indridasonu par vienu no savu pētījumu objektiem. Lai gan tajā laikā Indridasons bija viens no valsts lauksaimniekiem, kam nebija nekādas saskarsmes ar psihiskām lietām, viņš ātri vien pierādīja, ka ir talantīgs medijs. Viņš ātri varēja ieiet transa stāvoklī un radīt pārsteidzošas PK demonstrācijas. Tomēr visdīvainākais bija tas, ka tad, kad viņš pats dažkārt bija dziļā transā, dažas viņa ķermeņa daļas varēja pat pilnīgi izzust. Zinātnieki pārsteigumā vēroja, kā viņa roka vai delna varēja izzust no esamības, un tās materializējās vien tad, kad viņu pamodināja.70

Šādi notikumi atkal un atkal piedāvā burtiski spīdzinošu ieskatu iespējamībās, kuras varētu potenciāli dusēt… katrā no mums. Kā jau redzējām, mūsu pašreizējā zinātniskā Visuma izpratne absolūti nespēj izskaidrot tos dažādos fenomenus, kādus aprakstīju šajā nodaļā, un tādējādi nav nekādu citu iespēju, kā vien tos ignorēt. Tomēr, ja tādiem pētniekiem kā Grofs un Tillers ir taisnība un ja prāts spēj iejaukties iesaistītajā lietu kārtībā, hologrāfiskā plāksne, no kuras piedzimst tā hologramma, kuru mēs saucam par Visumu un kura tādējādi spēj radīt jebkuru realitāti vai tos fizikas likumus, kurus tā izvēlas, tad iespējamas ne tikai tādas lietas vien, bet iespējams burtiski kļūst itin viss…

Ja tā ir patiesība, tad acīm redzamā pasaules cietvielu forma ir tikai maza daļa no tā, kas ir pieejams mūsu uztverei. Lai gan vairākums no mums patiešām ir iesprostoti mūsu pašreizējā Visuma aprakstā, dažiem cilvēkiem piemīt spējas saredzēt vairāk un tālāk aiz pasaules cietuma. Nākamajā nodaļā papētīsim, ko tad īsti viņi saredz.

6. nodaļa saredzēt hologrāfiski…

Mēs, cilvēciskās būtnes, uzskatām, ka esam vei dotas no "cietvielas". Patiesībā var teikt, ka fiziskais ķermenis ir mūsu liegāko informatīvo lauku — kas piešķir formu gan mūsu fiziskajam ķermenim, gan arī visai fiziskajai matērijai — gala produkts. Šie lauki ir laikā mainīgas hologrammas un atrodas ārpus mūsu normālo sajūtu spējām tos aizsniegt. To visu kā olas formā veidotu oreolu jeb auru, kas aptver mūsu ķermeni, uztver gaišreģi.

(Ichāks Bentovs. Stalking the Wild Pendulum)

Pirms vairākiem gadiem es kopā ar draudzeni pastaigājos, un manu uzmanību piesaistīja kāda ceļa zīme. Tā bija norāde, ka šeit aizliegts novietot mašīnu. Šķietami tā ne ar ko neatšķīrās no tādām pašām zīmēm, kuras izraibināja citas ielas. Tomēr kaut kāda iemesla dēļ tā piesaistīja manu uzmanību. Es pat neapzinājos, ka cieši skatos uz to, līdz draudzene pēkšņi izsaucās: "Zīme taču ir kļūdaini uzrakstīta!" Viņas paziņojums izveda mani no sapņainības, un, kamēr es to vēroju, vārdā parking burts "i" ātri vien atdeva vietu burtam "e".

Tas, kas šeit notika, bija: mans prāts bija tā pieradis redzēt šo zīmi, uzrakstītu pareizi, ka mana zemapziņa izlaboja to, kas te patiesībā bija rakstīts, un lika to saredzēt tā, kā es to sagaidīju uzrakstītu. Kā izrādījās, draudzene arī sākotnēji vispirms redzēja šo zīmi kā pareizi uzrakstītu, tieši tāpēc viņai ari bija šāda vokālā reakcija — kad viņa atskārta, ka tā uzrakstīta nepareizi. Mēs turpinājām pastaigu, taču šis atgadījums mani turpināja satraukt.

I'irmo reizi aptvēru, ka acs/smadzenes nemaz nav tik uzticama kamera un ka t.i vispirms knibinās ap pasauli, pirms mums to pasniedz…

Šo taktu jau sen apzinās neiropsihologi. Savās agrīnajās redzes procesu studijās Pribrems atklāja, ka vizuālā informācija, kuru ar optisko nervu starpniecību saņem pērtiķis, nebūt neceļo taisnā ceļā uz vizuālo smadzeņu garozu, bet vispirms tiek izfiltrēta cauri citām smadzeņu daļām.1 Neskaitāmos pētījumos pierādīts, ka tāpat notiek arī ar cilvēka redzi. Vizuālā informācija, kas ienāk mūsu smadzenēs, tālāk tiek rediģēta un modificēta smadzeņu garozas daļā aiz deniņiem, pirms to tālāk pasniedz redzes centriem. Daži pētijumi rosina domāt, ka mazāk par piecdesmit procentiem no tā, ko "saredzam", balstīti uz to informāciju, kura ienāk acīs. Atlikušie vairāk nekā piecdesmit procenti tiek savirknēti kopā ar mūsu priekšstatiem par to, kā pasaulei jāizskatās un, iespējams, arī vēl no citiem avotiem, tādiem kā realitātes lauki. Lai gan acis ir vizuālie orgāni, taču smadzenes ir tās, kuras saredz.

Tieši tāpēc mēs arī bieži nepamanām, ja kāds mums tuvs draugs ir nodzinis ūsas. Tas ir iemesls, kāpēc atgriežoties pēc prombūtnes — atvaļinājuma — mūsu pašu māja vienmēr izskatās kaut kā citādi. Abos gadījumos mēs tā esam paraduši reaģēt uz to, par ko domājam, kam būtu jābūt, ka ne vienmēr vairs pamanām, kas tur ir patiesībā…

Eksistē pat vēl pārsteidzošākas liecības — par tā nozīmi, kāda ir prātam, radot to, ko mēs redzam. To labi demonstrē tā dēvētais acs aklā plankuma gadījums. Retinās vidū — tajā vietā, kur acs optiskie nervi piestiprināti acij, — mums ir tā dēvētais aklais punkts, kur nav fotoreceptoru. Tas redzams 15. attēlā.

Pat tad kad skatāmies uz pasauli sev apkārt, absolūti neapzināmies, ka mūsu redzē ir šādi pārejas tukšumi. Nav svarīgi, vai skatāties uz baltu papīra lapu vai arī uz ornamentiem izrotātu persiešu paklāju. Smadzenes līdzīgi prasmīgai šuvējai, kas aizpilda drēbē radušos caurumu, mākslīgi aizpilda šos caurumus. Vēl brīnumaināk ir tas, ka tās tik meistariski atjauno mūsu saredzamās realitātes gobelēnu, ka mēs pat neapzināmies notiekošo.

Tas uzdod kādu mulsinošu jautājumu. Ja reiz mēs saredzam mazāk par pusi no tā, kas patiesībā eksistē, kas tad ir tas, ko mēs nesaredzam? Kādas gan vēl kļūdainas ceļa zīmes un "aklie punkti" mums paliek pilnīgi nemanīti? Dažas atbildes dod mūsu tehnoloģiskās iespējas. Piemēram, lai gan zirnekļu tīkli cilvēkam šķiet sačabējuši un balti, tagad mēs zinām, ka tie insekti, kuru

15. attēls. Lai nodemonstrētu, kā mūsu smadzenes konstruē to, ko mēs 11/ tveram kā īstenību, turiet šo ilustrāciju acu līmenī; pēc tam aizveriet kreiso aci un ar labo aci cītīgi skatieties uz apli tīklojuma vidū. Lēnām pārvietojiet grāmatu uz priekšu un atpaka| gar savas redzes uztveres līniju, līdz zvaigzne pazūd (apmēram 10-15 collas). Zvaigzne pazūd tāpēc, ka tā nonāk uz jūsu pašu "akluma punkta". Tagad aizveriet labo aci un vērojiet zvaigzni. Pārvietojiet grāmatu uz priekšu un at pakaļ, līdz pazūd aplis, kas ir novietots tīklojuma vidū. Kad tas notiek, pievērsiet uzmanību tam, ka visas tīklojuma līnijas paliek neskartas, lai gan pats aplis pazūd. Tā tas notiek tāpēc, ka jūsu smadzenes aizpilda tukšumu ar to, kas tām šķiet, ka šeit ir atrodams.

acis ir jutīgas pret ultravioleto starojumu un kuriem šie tīkli ir domāti, tos redz spožus, krāsainus un līdz, ar to visai vilinošus. Tehnoloģijas mums stāsta arī to, ka dienasgaismas lampas nemaz nespīd tik nemainīgi, bet gan mirguļo. Šī mirgošana — izslēgšanās un ieslēgšanās — pārāk ātra, lai mēs to atšķirtu. Taču šis nepatīkamais ātrais gaismas ieslēgšanās un izslēgšanās efekts ir pietiekami labi saredzams medus bitēm, kurām jāspēj pa galvu pa kaklu traukties pāri pļavai un vēl saredzēt katru garām zibošo puķi. [28]

Tomēr jautājums ir: vai nav arī vēl kādi citi nozīmīgi realitātes aspekti, kurus mēs nesaredzam, — tādi aspekti, kas atrodas ārpus mūsu tehnoloģiju uztveres iespējām? Aplūkojot to saskaņā ar hologrāfisko modeli, atbilde ir: jā! Atcerieties, ka, pēc Pribrema domām, realitāte lielā mērā ir svārstību valstība un mūsu smadzenes ir sava veida lēca, kas šīs svārstības pārvērš objektīvajā parādību pasaulē. Lai gan Pribrems pētījumus aizsāka, studējot

mūsu normālo jutekļu pasauli ar skaņas un gaismas svārstībām, tagad viņš pats, atsaucoties uz interferenču rakstiem, kas veido iesaistīto lietu kārtību, lieto terminu "svārstību valstība".

Pribrems uzskata, ka šajā svārstību valstībā, kuru mēs neredzam, varētu būt daudz un dažādu lietu — arī tās, kuras mūsu smadzenes regulāri izrediģē no mūsu redzamās realitātes. Viņš domā: kad mistiķi saskaras ar savām pārpersoniskajām pieredzēm, tas ko viņi šajos brīžos noķer, ir ieskats svārstību valstībā. Viņš paziņo: "Mistiskajai pieredzei ir jēga tad, ja var nodrošināt arī tās matemātiskās formulas, kuras mūs var vest gan turp, gan ari atpakaļ starp parasto pasauli jeb "priekšmetu attēlu" valstību un "svārstību" valstību."2

Cilvēka enerģiju lauks

Kāda mistiska parādība, kas ir saistīta ar spēju saredzēt realitātes svārstību aspektus, ir aura jeb cilvēka enerģiju lauks. Liecības par to, ka ap cilvēka ķermeni pastāv neredzams enerģijas lauks, kas gaismas oreola veidā aptver cilvēku un pastāv ārpus normālas cilvēciskās uztveres sfēras, atrodamas daudzās senajās tradīcijās. Indiešu sakrālajos rakstos, kas tapuši pirms pieciem tūkstošiem gadu, uz šo dzīves enerģiju atsaucas kā uz prana. Ķīnā jau kopš trešā gadu tūkstoša p. m. ē. tā ir saukta par či un pastāv uzskats, ka tā ir enerģija, kas plūst caur akupunktūras meridiānu sistēmu.* Kabala (Kabbalah) — jūdaisma mistiskā filozofija, kas radusies sestajā gadsimtā p. m. ē., šo vitālo principu nosauc par nefish un māca, ka ikviena cilvēka ķermeni apņem olas apveida zaigojošs burbulis. Grāmatā Future Science tās autori — rakstnieks Džons Vaits un parapsihologs Stenlijs Kripners — uzskaita 97 dažādas kultūras, un katrai ir savs atšķirīgs auras nosaukums.

Daudzās kultūrās uzskata, ka ļoti garīgi attīstīta cilvēka aura ir tik spilgta, ka saredzama pat normālajai cilvēka uztverei. Tāpēc arī tik daudzās tradīcijās, tostarp kristiešu, ķīniešu, japāņu, tibetiešu un ēģiptiešu, svētie attēloti ar oreoliem vai ari ar kādu citu cirkulāru simbolu ap galvu. Grāmatā par brīnumiem Turstons veselu nodaļu velta pierakstiem par gaismas fenomeniem, kam ir saistība ar katoļu svētajiem. Tāpat arī ziņots, ka gan Neumanei, gan

Sai Babam šad tad apkārt bijusi saredzama aura. Runā, ka lielais sufi mistiķis Hazrats Inaiats Khans, kas nomira 1927. gadā, dažkārt izstarojis tik daudz gaismas, ka cilvēki tajā varēja pat lasīt.3

Tomēr parastos apstākļos cilvēka enerģijas lauku var saredzēt vienīgi tie, kuri sevī īpaši attīstījuši šo spēju. Dažkārt cilvēki jau piedzimst ar šādām spējām. Dažkārt tās attīstās negaidot — kādā noteiktā brīdī personas dzīvē, kā tas bija manā gadījumā. Dažkārt šādas spējas attīstās dažu tehniku lietošanas un disciplīnas, bieži vien garīgas disciplinētības dēļ. Pašā pirmajā reizē, kad ieraudzīju gaismas migliņu ap savu roku, es nodomāju, ka tie ir dūmi, un paraustīju roku, lai redzētu, vai tik nejauši neesmu apdedzinājis kaut kur savu piedurkni. Protams, ka nebiju, un tad ātri atklāju, ka šī gaisma apņēma visu manu ķermeni un veidoja nimbus arī ap citiem cilvēkiem.

Pēc dažu skolu mācības, cilvēka enerģiju laukam ir vairāki viegli atšķirami slāņi. Es pats laukā neredzu šos slāņus un man nav personiskās pieredzes, lai spriestu, vai tā ir taisnība. Teic, ka šie slāņi ir trīsdimensiju enerģētiskie ķermeņi, kas aizņem to pašu telpu, ko fiziskais ķermenis, taču ir daudz lielāka izmēra — tādējādi, aizstiepjoties prom no ķermeņa, tie tikai izskatās kā slāņi vai strukturēti veidojumi.

Daudzi, ar paaugstinātām psihes spējām apveltītie [29] apgalvo, ka ir septiņi galvenie slāņi jeb liegie ķermeņi, no kuriem katrs nākamais ir arvien retinātāks nekā iepriekšējais un katru nākamo ir arvien grūtāk saredzēt. Dažādās skolas, runājot par šiem enerģētiskajiem ķermeņiem, lieto atšķirīgus vārdus. Viena kopējas klasifikācijas sistēma pirmos četrus nosauc par ēterisko ķermeni, astrālo vai emocionālo ķermeni, mentālo ķermeni un cēloņu-seku jeb kauzālo/intuitīvo ķermeni. Vispārīgi ņemot, tiek uzskatīts, ka ēteriskais ķermenis — tas ķermenis, kas pēc izmēriem ir vistuvākais fiziskajam ķermenim, — ir sava veida enerģiju plāns, un tas ir iesaistīts fiziskā ķermeņa augšanā un izveidē. Kā jau liecina paši vārdi, nākamie trīs ķermeņi attiecas uz emocionālajiem, mentālajiem un intuitīvajiem procesiem. Šķietami nav vēl sasniegta vienprātība, kā tad īsti nosaukt atlikušos trīs ķermeņus, lai gan jāsaka: vispārpieņemts ir uzskats, ka tiem ir kāds sakars ar dvēseli un garīgo funkcionēšanu augstākā līmenī.

Saskaņā ar indiešu jogu literatūru, kā arī daudzu psihes pazinēju domām, mūsu ķermenī ir arī speciāli enerģiju centri. Šie smalko enerģiju fokusa punkti fiziskajā ķermenī ir savienoti ar endokrīnajiem dziedzeriem un galvenajiem nervu centriem un iesniedzas arī enerģiju laukā. Tā kā tie atgādina rotējošus enerģiju virpuļus, ja tos tieši uzlūko, tad jogu literatūrā uz tiem atsaucas kā uz čakrām. Šī vārda izcelsme saistīta ar sanskrita vārdu, kur ar to apzīmē "riteni", un tā šo terminu lieto vēl joprojām.

Galvas čakru — to svarīgo čakru, kas aizsākas pašu smadzeņu vistālākajā galā — asociē ar garīguma atmodu. Gaišreģi bieži vien apgalvo, ka tā izskatās kā mazs cikloniņš, kas virpuļo enerģiju laukā — virs galvas. Tā arī ir vienīgā čakra, kuru es pats skaidri saredzu. [30] Tā ir no dažām collām līdz pēdai vai pat lielāka. Ja cilvēki ir priecīgi, šis enerģiju virpulis aug un kļūst spožāks, un, viņiem dejojot, tas plīvo kā sveces liesma. Bieži vien esmu brīnījies, vai tas ir tas pats, ko apustulis Luka saredzēja, kad aprakstīja "Vasarsvētku liesmu" — liesmu mēlītes, kuras parādījās uz apustuļu galvām, kad pār tiem nolaidās Svētais Gars.

Ne vienmēr cilvēka enerģiju lauks ir zilgans vai balts — tam var būt dažādas krāsas. Saskaņā ar talantīgo psihes meistaru teikto šīs krāsas, to duļķainība vai intensitāte un izvietojums aurā attiecas uz pašas personas mentālo un emocionālo stāvokli, aktivitāti, veselības stāvokli un vēl daudz un dažādiem citiem faktoriem. Šad tad es varu saredzēt krāsas un dažkārt spēju arī iztulkot to nozīmi, taču atkal jāteic, ka manas spējas šajā jomā nav neko daudz attīstītas.

Persona, kurai piemīt patiešām attīstītas spējas šajā jomā, ir terapeite un dziedniece Barbara Brenmane. Savu karjeru Brenmane sāka, strādājot NASA Godarda Kosmisko lidojumu centrā par atmosfēras fiziķi —, un vēlāk pameta, lai kļūtu par padomdevēju. Pirmā apjausma, ka viņai ir attīstītas šo darbu psihes spējas, radās, kad viņa, vēl bērns būdama, atklāja, ka var aizsietām acīm staigāt pa mežu un ar rokām sajust koku enerģiju, izvairoties no sadursmes ar tiem. Dažus gadus vēlāk — kad jau bija padomdevēja — viņa sāka saredzēt arī krāsainas gaismas oreolu ap cilvēku galvu. Pārvarējusi pārsteigumu un skepsi, viņa sāka šīs spējas attīstīt un galu galā atklāja, ka viņai piemīt arī neparasts dziednieces talants.

Brenmane ne tikai ļoti skaidri saredz čakras, slāņus un citas liegas struktūras cilvēku enerģijas laukā, bet var noteikt ari pārsteidzoši precīzas medicīniskās diagnozes, kas balstās uz pašas saredzēto. Aplūkojot kādas sievietes enerģijas lauku, Brenmane teica, ka tai dzemdē ir kaut kāda ano mālija. Šī sieviete pēc tam stāstīja Brenmanei, ka ārsts arī atklājis to pašu problēmu un ka tās dēļ viņai savulaik jau bijis viens spontānais aborts. Vairāki ārsti bija ieteikuši viņai izgriezt dzemdi, kas arī bija iemesls, kāpēc viņa meklēja Brenmanes padomu. Brenmane teica: ja viņa mēnesi atpūtīsies un parūpēsies par sevi, problēma pati izzudīs. Brenmanes padoms izrādījās pareizs, un mēnesi vēlāk šīs sievietes ārsts apstiprināja, ka viņas dzemde ir atgriezusies normālā stāvoklī. Gadu vēlāk šī sieviete dzemdēja veselīgu puiku.4

Kādā citā gadījumā Brenmane spēja saredzēt, ka kādam vīrietim bija problēmas dzimumdzīvē, jo divpadsmit gadu vecumā viņš bija salauzis asteskaulu. Šis joprojām ne savā vietā esošais asteskauls uzlika pārmērīgu slodzi mugurkaulam, un tas savukārt izraisīja seksuālo disfunkciju.5

Kā šķiet, maz bija to diagnožu, ko, apskatot vien cilvēka enerģijas lauku, Brenmane nevarētu noteikt. Viņa pastāstīja, ka agrīnajās stadijās vēzis aurā izskatās pelēki zils, bet progresējot jau pāriet melnā. Galu galā šajā melnajā masā parādās balti punkti, un, ja baltie plankumi sāk spīdēt un izskatīties, it kā izvirstu no kāda vulkāna, tas jau nozīmē, ka izveidojušās metastāzes. Tādu apreibinošu vielu kā alkohola, marihuānas vai kokaīna klātbūtne organismā ari ir kaitīga spožajām un veselīgajām auras krāsām, un tās rada to, ko Brenmane nosauc par "ēteriskajām gļotām". Reiz viņa pārsteidza klientu, tieši pasakot, kurā nāsī viņš parasti iešņauca kokaīnu, jo tajā sejas pusē enerģiju lauks bija pelēks un pilns ar lipīgām ēteriskām gļotām.

Zāles nav nekāds izņēmums, tās bieži vien liek enerģijas laukā virs aknām izveidoties tumšiem laukumiem. Spēcīgas zāles, kā ķīmijterapija, piesārņo visu lauku, un Brenmane teic, ka saskatījusi pat šķietami nekaitīgu radioaktīvo starojumu necaurlaidošu kontrastkrāsu, kādu lieto, lai diagnosticētu mugurkaula savainojumu, vēl desmit gadus pēc injekcijas pacienta mu gurā. Saskaņā ar Brenmanes teikto, personu psiholoģiskais stāvoklis arī atspoguļojas viņu enerģijas laukā. Cilvēkam ar psihopātiskām tendencēm ir smaga aura augšpusē. Mazohistiski noskaņotas personas aura ir rupja un blīva, un tajā ir vairāk pelēkā nekā zilā. Personas, kuras pieeja dzīvei ir nelokāma, enerģiju lauks arī ir rupjš un pelēcīgs, vairums enerģijas koncentrēts pie auras ārējās apmales.

Brenmane uzskata, ka slimību patiesībā var izraisīt asaras, blokādes un auras nesabalansētība. Manipulējot šīs labi nedarbojošās vietas ar savām rokām un savu enerģijas lauku, viņa spēj lielā mērā pastiprināt cilvēka dziedinošos procesus. Viņas talanti nebūt nav palikuši nepamanīti. Šveices psihiatre un tanataloģe Elizabete Kublere-Ross teic, ka Brenmane, iespējams, "ir viena no pašiem labākajiem garīgajiem ārstiem Rietumu puslodē".6 Līdzīgi cildinošs ir Berilijs Sigels: "Barbaras Brenmanes darbs ir prāta atvēršana. Viņas koncepcijas par slimību nozīmi un kā var panākt izveseļošanos, labi sader arī ar manu pieredzi."7

Būdama fiziķe, Brenmane dedzīgi interesējas par enerģijas lauka zinātnisku aprakstīšanu un uzskata, ka Pribrema apgalvojums, ka aiz mūsu normāli uztveramā enerģiju lauka pastāv vēl svārstību valstība, ir pats labākais zinātniskais modelis, kāds mums līdz šim ir, lai saprastu šo fenomenu. Viņa saka: "No hologrāfiska Visuma redzes punkta skatoties, šie notikumi [pati aura un tie dziedinošie spēki, kādi nepieciešami, lai manipulētu šīs enerģijas] rodas no svārstībām, kas atrodas ārpus laika un telpas un nekur nav pat jānovada. Tie potenciāli vienlaikus pastāv it visur."8

To, ka cilvēka enerģijas lauks pastāv un ka tas ir nelokāls — līdz brīdim, kamēr ar cilvēka sajūtu orgāniem to nenoplūc no svārstību valstības —, apliecina arī Brenmanes atklājums, ka viņa var nolasīt kādas personas auru pat tad, ja tā atrodas jūdzēm attālu. Attāluma ziņā pats garākais auras lasījums, kādu viņa līdz šim ir veikusi, noticis telefona sarunas laikā starp Ņujorku un Itāliju. Šo un vēl daudzus citus savu atzīstamo spēju aspektus viņa apspriež aizraujošajā grāmatā Hatids ofLight.

Cilvēka psihes enerģiju lauks

Kāda cita talantīga psihes spēku meistare, kas sīkās detaļās var saredzēt auru, ir Losandželosā dzīvojošā "cilvēka enerģiju lauka konsultante" Karola Draijera. Draijera teic, ka vienmēr, cik vien sevi atceras, spējusi saredzēt auru. Ilgs laiks esot pagājis, pirms viņa atskārtusi, ka citi cilvēki to nespēj saredzēt. Neziņa viņai bieži vien bērnībā sagādāja problēmas, jo meitene stāstīja vecākiem par savu draugu intīmām detaļām — par tādām lietām, par kurām viņai nebija nekādu zināšanu.

Pēdējos desmit gados Draijera pieņēmusi vairāk nekā piecus tūkstošus klientu. Par viņu bieži ziņots arī plašsaziņas līdzekļos, jo viņas klientu vidu ir tādas slavenības kā Tina Tērnere, Madonna, Rosanna Arkuete, Džūdija Kolinsa, Valērija Harpere un Linda Greja. Tomēr pat klientu zvaigžņu spēks nespēj izteikt viņas talanta patiesās iespējas. Viņas klienti ir arī fiziķi, ievē rojami žurnālisti, arheologi, juristi un politiķi, savas spējas viņa veltījusi, palīdzot policijai, kā arī bieži vien sniedz konsultācijas psihologiem, psihi ātriem un citiem mediķiem.

Līdzīgi Brenmanei, Draijera var sniegt cilvēka auras lasījumu no attāluma, taču priekšroku dod iespējai atrasties ar viņiem vienā istabā. Cilvēka auru viņa var saredzēt gan aizvērtām, gan vaļējām acīm. Faktiski lasījuma veikšanas laikā Draijera parasti tur acis ciet — tas viņai palīdz koncentrēt uzmanību tikai uz šo enerģiju lauku. Tas nebūt nenozīmē, ka viņa saredz auru vienīgi ar prāta aci. "Tā vienmēr ir manā priekšā, it kā es vērotu kādu filmu vai lugu," saka Draijera, "tā ir tikpat reāla kā istaba, kurā sēžu. Patiesībā tā ir vēl reālāka un vēl spilgtākās krāsās."9

Tomēr viņa nesaredz dažādos slāņus, kādus apraksta citi gaišreģi, un bieži vien pat nesaredz fiziskā ķermeņa aprises. Viņa saka: "Kādas personas fiziskais ķermenis tajā var ienākt, bet tā notiek reti, jo tā drīzāk ir ēteriskā ķermeņa saredzēšana nekā pašas auras vai ķermenim apkārt esošā enerģiju lauka saredzēšana. Ja es saredzu ēterisko ķermeni, tas parasti notiek tāpēc, ka ķermenī ir plīsumi, pat sūces, kas neļauj aurai būt vienotam veselumam. Tādējādi es nevaru saredzēt pilnīgi, jo pastāv tikai un vienīgi tās plankumi. Līdzīgi saplēstai segai vai saplēstiem aizkariem. Šie caurumi ēteriskajā laukā parasti ir traumu, ievainojumu, slimību vai citu nepatīkamu pieredžu rezultāts."

Tomēr Draijera ne tikai saredz bez ēterisko ķermeni, bet arī, kā pati apgalvo, tā vietā, lai saredzētu auras slāņojumus, kas salikti cits uz cita, viņa tos pieredz kā vizuālo sajūtu mainīgumu, kas izteiktas tekstūrā un intensitātē. Viņa to salīdzina ar iegrimšanu okeānā un ar sajūtu, kāda rodas, ja garām aizskalojas atšķirīgas temperatūras ūdens slāņi. "Drīzāk tā vietā, lai gremdē tos tādās stīvās koncepcijās kā slāņi, es tiecos saredzēt šo enerģiju lauku, domājot par to enerģijas kustību un viļņu terminos," viņa saka. "Tas ir tā, il kā mana redze teleskopiski vērtos cauri dažādiem enerģiju lauka līmeņiem un dimensijām, taču es patiesībā nesaredzu to kārtīgi apkopotu dažādos līmeņos."

Tas nebūt nenozīmē, ka Draijeras veiktā cilvēka enerģijas lauka uztvere kaut kādā veidā būtu mazāk detalizēta nekā Brenmanes veiktā. Viņa uztver pārsteidzošu daudzumu struktūru un modeļu kā kaleidoskopiskus, ar gaismu cauraustus krāsu mākoņus, kompleksus attēlus, vizošas formas un migliņas zirnekļtīkla smalkumā. Tomēr ne jau visi enerģiju lauki ir vienādi. Saskaņā ar Draijeras teikto, sekliem cilvēkiem ir seklas un garlaicīgas auras. Jo kāda persona ir sarežģītāka, jo sarežģītāks un interesantāks ir arī tās enerģiju lauks. Viņa saka: "Katras personas enerģiju lauks ir tikpat individuāls kā pirkstu nospiedumi. Nekad vēl neesmu redzējusi divus, kas izskatītos vienādi."

Līdzīgi Brenmanei, uzlūkojot kādas personas auru, arī Draijera var diagnosticēt slimību un, ja vien pati vēlas, spēj piemērot savu redzi un saredzēt čakras. Tomēr Draijeras īpašās iemaņas ir viņas spēja dziļi ieskatīties personas psihē un sniegt precīzu atskaiti par emocionālās, psiholoģiskās un garīgās būtnes vājībām, stiprajām pusēm, vajadzībām un vispārējo veselības stāvokli. Šajā jomā viņas talants ir tik pilnīgs, ka daži pat šo vienu seansu pie Draijeras pielīdzina sešu mēnešu kursam psihoterapijā. Ļoti daudzi klienti izteikuši viņai pateicību par pārmaiņām dzīvē, un viņas atvilktnes ir siltu pateicības vēstuļu pilnas.

Arī es varu apstiprināt Draijeras spējas. Lai gan mēs bijām "virtuāli svešinieki", pirmajā apmeklējuma reizē viņa sāka aprakstīt tādas ar mani saistītas lietas, kuras nezināja pat mani tuvākie draugi. Tas nebūt nebija kādas izvairīgas stereotipiskas frāzes, bet gan detalizēts un specifisks manu talantu, vājo vietu un personības dinamikas novērtējums. Divu stundu ilgā seansa beigās es jau biju pārliecināts, ka Draijera pat nav uzlūkojusi manu fizisko klātbūtni, bet gan tikai to enerģiju, ko konstruē mana psihe. Tāpat man bijusi arī tā priviliģētā iespēja noklausīties vairāk nekā divus dučus citu Draijeras klientu seansu ierakstus, un es konstatēju, ka gandrīz vai bez jebkādiem izņēmumiem citi tāpat atklājuši, ka viņa ir tikpat precīza un ieskatiem bagāta, kā šķita man.

Cilvēka enerģiju lauku saredzošie ārsti

Lai gan ortodoksālā medicīniskā sabiedrība nepieņem cilvēka enerģiju lauku eksistenci, ne visi mediķi to pilnībā ignorē. Šāda profesionālā mediķe, kura enerģiju lauku uzlūko nopietni, ir neiroloģe un psihiatre Šalica Kara gulla. Viņa savu ārsta un ķirurga diplomu saņēma Amerikāņu universitāte Beirūtā Libānā, bet psihiatra praksi izgāja pie labi pazīstamā psihiatra pro fesora sera Dāvida K. Hendersona Edinburgas Mentālo un nervu slimību hospitālī. Trīsarpus gadus viņa bija pētījumu partnere kanādiešu neiroķurgam Vilderam Penfīldam, kura izcilie pētījumi par atmiņu aizveda meklējumu ceļos Lešliju un Pribremu.

Sākumā Karagulla bija skeptiska. Taču pēc sastapšanās ar vairākiem cilvēkiem, kuri varēja saredzēt auru un pēc tās noteikt precīzu medicīnisko diagnozi, viņa kļuva par auru piekritēju. Karagulla spēju saredzēt cilvēku enerģiju lauku sauc par uztveri ar augstākām sajūtām vai HSP (higher sense perception). 60. gados viņa izlēma izpētīt, vai medicīnā strādājošajiem ari piemīt šīs spējas. Viņa veica vairākus "izlūkgājienus" ar draugiem un kolēģiem, taču iesākumā viss noritēja lēni. Pat tie ārsti, par kuriem teica, ka viņiem piemīt šīs spējas, nevēlējās tikties ar viņu. Pēc tam, kad viens ārsts viņu noraidīja atkārtoti, galu galā pierakstījās pie viņa kā paciente.

Iegājusi ārsta darba kabinetā, viņa nevis atļāva veikt apskati diagnozes noteikšanai, bet izaicināja viņu izmantot augstākās sajūtu uztveres spējas. Atskāršot, ka ir "iedzīts stūrī", ārsts padevās. "Labi, palieciet turpat, kur esat," viņš teica, "un nesakiet man ne vārda!" Tad viņš "noskenēja" KaraguUas ķermeni un deva ātru pārskatu par viņas veselību, ieskaitot kādas iekšējās kaites aprakstu, kuras ārstēšanai būs nepieciešama operācija. Tā bija kaite, kuru viņa pati jau bija sev noteikusi. Karagulla pēc tam teica, ka "katrā detaļā viņam esot bijusi taisnība".10

KaraguUas paziņu tīklam paplašinoties, viņa satika ārstu pēc ārsta, kuriem piemita līdzīgas spējas. Šīs tikšanās viņa apraksta grāmatā Breakthrough to Creativity. Vairākums ārstu nezināja, ka arī citiem cilvēkiem piemīt līdzīgi talanti, un jutās tā, it kā viņi paši būtu kādi dīvaiņi šajā ziņā. Neraugoties uz to, viņi nemitīgi aprakstīja to, ko saredzēja — ap ķermeni esošo "enerģiju lauku" jeb "kustīgo svārstību tīmekli" — un to izskaidroja. Daži redzēja čakras. Taču, tā kā viņi nezināja terminoloģiju, viņi tās aprakstīja kā "enerģiju virpuļus, kas izvietoti noteiktos punktos gar muguru un ir saistīti vai arī tiek ietekmēti ar endokrīnās sistēmas starpniecību". Gandrīz vai visi savas spējas turēja slepenībā, jo baidījās sabojāt profesionālo reputāciju.

Cienot viņu privātumu, Karagulla savā grāmatā viņus apraksta, nosaucot tikai vārdu (bez uzvārda), taču vienlaikus pasakot, ka viņu vidū ir slaveni ķirurgi, Kornelas Universitātes medicīnas profesori, lielu hospitāļu nodaļu vadītāji un Maijo klīnikas ārsti. "Mani visu laiku pārsteidza šie atradumi — cik daudziem mediķiem piemita HSP spējas," viņa raksta. "Vairākums viņu jutās mazliet neērti par savām spējām, taču atklādami, ka tas noder diagnozes noteikšanā, to tās lietoja. Viņi nāca no dažādām valsts daļām un, lai gan cits citu nepazina, visi atstāstīja līdzīga veida pieredzes." Ziņojuma beigās Karagulla secina: "Ja tik daudzi cilvēki neatkarīgi stāsta par vienādām pieredzēm, ir pienācis laiks arī zinātnei to beidzot apzināties.""

Ne visi veselības darbinieki profesionāli ir tik negribīgi publiski paziņot par savām spējām. Viena no šiem cilvēkiem ir Dr. Doloresa Krigere, Ņujorkas universitātes Medmāsu nodaļas profesore. Pati Krigere par cilvēka enerģiju lauku ieinteresējās pēc piedalīšanās šo spēju izpētē pie kāda labi pazīstama ungāru dziednieka Oskara Estebani. Atklājot, ka Estebani var paaugstināt slimo pacientu hemoglobīna līmeni vienkārši ar viņu lauku manipulācijām, Krigere ķērās pie šo noslēpumaino enerģiju tuvākas izpētes. Viņa iedziļinājās pranas, čakru, auras studijās un galu galā kļuva par Doras Kuncas, citas labi pazīstamas gaišreģes, mācekli. Kuncas vadībā viņa iemācījās sajust cilvēka enerģiju lauka blokādes un izdziedēt, manipulējot šo lauku ar savām rokām.

Atklājot milzīgo ārstniecisko potenciālu, kāds piemita Kuncas tehnikām, Krigere nolēma iemācīt arī citiem, ko pati bija apguvusi. Ta kā viņa zināja, ka termini "aura" un "čakra" daudziem veselības aprūpes profesionāļiem izraisīs negatīvas asociācijas, viņa savu ārstniecības metodi nolēma nosaukt par "pieskārienu terapiju". Pirmā grupa, kurai viņa mācīja šo "pieskārienu terapiju", bija medmāsu meistarklase Ņujorkas universitātē. Mācību priekšmets ieguva nosaukumu "Kopšanas robežas; pieskārienu terapija lauka potenciāla aktualizācijai un savstarpējai mijiedarbībai". Gan kurss, gan tehnika izrādījās tik sekmīgi, ka kopš tā laika Krīgere šo pieskārienu terapiju iemācījusi tūkstošiem medicīnas māsiņu, un tagad to lieto hospitāļos it visā pasaulē.

Pieskārienu terapijas efektivitāte nodemonstrēta vairākos pētījumos.

Piemēram, Dr. Žanete Kvinna, Dienvidkarolīnas universitātes asociētā profesore un apkalpojošā personāla direktore Kolumbijā, nolēma pārbaudīt, vai šī pieskārienu terapija spēj mazināt stresa līmeni sirds slimniekiem. Lai to paveiktu, viņa nolēma izdarīt dubultaklo pētījumu. Ta laikā medmāsu grupa, kam šī tehnika bija iemācīta, veica "roku uzlikšanu" kādai sirds slimnieku grupai. Otrā grupa, kas šādu tehniku nebija apguvusi, nodarbojās ar "roku uzlikšanu" citai grupai, tikai — "tāpat vien". Kvinna konstatēja, ka stresa līmenis tajā grupā, kuru patiešām šādi ārstēja, jau pēc piecām minūtēm s.i mazinājās par 17 procentiem, taču otrajā grupā — tiem pacientiem, kas saņēma "viltus" ārstēšanu, — nekādu pārmaiņu "raižu līmenī" nevarēja no vērot. Kvinnas pētījuma apraksts bija žurnāla Science Times, ko izdod New York Times, 1985. gada 26. marta numura ievadraksts.

Kāds cits veselības aprūpes profesionālis, kurš bieži lasa lekcijas par cilvēka enerģiju lauku, ir Dievidkalifornijas universitātes sirds un plaušu slimību speciālists V. Brū Džoijs. Džoijs, kas ir mācījies Džona Hopkinsa un Maijo klīnikās, savu talantu atklāja 1972. gadā, izmeklējot darba kabinetā kādu pacientu. Džoijs nevis saredzēja auru, bet sākotnēji ar rokām sajuta tās klātbūtni. Viņš teica: "Es izmeklēju kādu veselīgu, gadus divdesmit vecu vīrieti. Kad mana roka pārslīdēja pāri saules pinuma vietai vēdera augšgalā, es sajutu ko tādu, kas atgādināja siltu mākoni. Šķita, ka tas izstaro trīs četru pēdu attālumā ārpus ķermeņa un veidots līdzīgi cilindram, četru collu diametrā."12

Džoijs atklāja, ka visiem viņa pacientiem ir novērojams šāds pulsējošs cilindriskas formas starojums un ne tikai no vēdera vien, bet arī no dažādiem citiem ķermeņa punktiem. Līdz brīdim, kamēr izlasīja seno hindu grāmatu par cilvēku enerģijām, viņš nezināja, ka ir atklājis jeb drīzāk — no jauna atklājis čakras. Līdzīgi Brenmanei, Džoijs domā, ka hologrāfiskais modelis piedāvā vislabāko skaidrojumu tam, lai saprastu cilvēka enerģiju lauku. Viņš arī uzskata, ka spēja saredzēt auru piemīt visiem cilvēkiem. "Es domāju, ka paplašinātās apziņas stāvokļu sasniegšana ir mūsu centrālās nervu sistēmas "pietonēšana" tiem uztverošajiem stāvokļiem, kādi mūsos pastāvējuši vienmēr, bet kurus mūs koriģējošie ārējie mentālie apstākļi nobloķē," saka Džoijs.13

Lai pierādītu sava viedokļa pareizību, viņš tagad lielāko daļu laika aizvada, mācot pārējiem, kā sajust cilvēka enerģiju lauku. Viens no Džoija studentiem ir Maikls Kričtons, bestselleru The Andromeda Strain un Sphere autors, kā arī filmu "Koma" un "Pirmā lielā vilciena aplaupīšana" režisors. Savā nesenajā, ļoti labi pārdotajā autobiogrāfijā Kričtons, kas mediķa izglītību ieguvis Hārvarda universitātes Medicīnas skolā, apraksta, ka pats mācījies sajust un pēc tam arī saredzēt cilvēka enerģiju lauku, mācoties gan pie Džoija, gan pie citiem talantīgiem skolotājiem. Šī pieredze pārsteidza un pārveidoja Kričtonu, un viņš paziņo: "Tajā nav nekādu maldu. Absolūti skaidrs, ka šī ķermeņa enerģija ir sava veida patiesa parādība."14

Haosa hologrāfiskais raksts

Ārstu pieaugošā vēlme publiski demonstrēt savas spējas nav vienīgās pārmaiņas, kādas ir notikušas kopš brīža, kad Karagulla veica savus pētījumus. Pēdējo divdesmit gadu laikā Valērija Hanta, UCLA fizioterapeite un kinesioloģijas profesore, ir izstrādājusi veidu, kā eksperimentāli noteikt cilvēka enerģiju lauka pastāvēšanu. Medicīnas zinātne jau sen zina, ka cilvēki ir elektromagnētiskas būtnes. Ārstu darbā tā ir rutīna: lietot elektrokardiogrāfus, lai veiktu elektrokardiogrāfiju (EKG) jeb sirds elektriskās aktivitātes pierakstus, kā arī elektroencefalogrāfiju, lai iegūtu smadzeņu elektriskās aktivitātes elektroencefalogrammas (EEGs). Hanta atklāja, ka elektromijogrāfs — ierīce, ko lieto, lai izmērītu muskuļu elektrisko aktivitāti, — arī var ziņot par cilvēka enerģētiskā lauka elektrisko klātbūtni.

Lai gan Hantas sākotnējie pētījumi saistījās ar cilvēka muskuļu kustību izpēti, pēc tam, kad viņa sastapās ar dejotāju, kas teica, ka personisko enerģiju lauks palīdz viņai dejā, Hanta ieinteresējās arī par enerģiju laukiem. Tas iedvesmoja Hantu veikt dejojošās sievietes muskuļu elektriskās aktivitātes mērījumus — elektromijogrāfiju (EMGs) — un papētīt arī to iedarbību, kāda ir dziedniekiem uz ārstējamo ļaužu elektrisko aktivitāti muskuļos. Pamazām viņas pētījumi paplašinājās, ietverot arī tos indivīdus, kas var saredzēt cilvēka enerģiju lauku, un tieši šajā jomā viņa izdarīja dažus no saviem nozīmīgākajiem atklājumiem.

Normālā smadzeņu elektriskās aktivitātes frekvenču josla ir no 0 līdz 100 herciem (Hz), bet vairums aktivitāšu notiek robežās starp 0 un 30 Hz. Muskuļu frekvence iet apmēram līdz 225 Hz un sirds — līdz apmēram 250 Hz, taču tā jau ir joma, kurā elektriskā aktivitāte, kas saistīta ar bioloģisko funkcionēšanu, tiek atmesta. Turklāt Hanta vēl atklāja, ka elektromijogrāfa elektrodi var uztvert vēl kādu citu enerģiju lauku, ko izstaro ķermenis, — daudz liegāku un mazākas amplitūdas nekā tās, kuras parasti atpazīstam kā ar ķermeņa saistīto elektrību. Šīm aktivitātēm frekvence vi dēji bija robežās starp 100 un 1600 Hz un dažkārt pat vēl augstāk. Vel jo vairāk — tā vietā, lai to izstarotu no smadzenēm, sirds vai muskuļiem, šis lauks visstiprākais bija tajās ķermeņa vietās, kuras asociē ar čakrām. "Šie rezultāti bija tik pārsteidzoši, ka naktī vienkārši nespēju pat gulēt," saka Hanta, "zinātniskais modelis, kuru biju visu mūžu izmantojusi, šos atradumus nespēja izskaidrot."'5

Hanta arī atklāja, ka tad, ja auras nolasītājs kādas personas laukā redzēja kādu noteiktu krāsu, elektromijogrāfs vienmēr uztvēra kādu specifisku svārstību rakstu, ko Hanta iemācījās asociēt ar šo krāsu. Viņa spēja šīs svārstības saredzēt ar oscilogrāfu — ierīci, kas pārvērš elektriskās svārstības saredzamajā rakstā, kas attēlojas uz monohromatiska videoekrāna. Piemēram, ja auras vērotājs redzēja kādas personas enerģiju laukā zilo krāsu, Hanta, raugoties uz oscilogrāfā redzamo attēlu, to apstiprināja. Kādā eksperimentā viņa pārbaudīja astoņus auru nolasītājus vienlaikus, lai redzētu, vai tie cits ar citu un oscilogrāfu ir vienisprātis. "Visu laiku šie rezultāti bija vienādi," saka Hunta.16

Ja reiz Hanta apstiprināja cilvēka enerģiju lauka eksistenci, viņa arī pārliecinājās, ka tieši hologrāfiskā ideja piedāvā veidu, lai to saprastu. Piedevām pie svārstību aspektiem viņa vēl norāda, ka enerģiju lauks un arī visas ķermeņa elektriskās sistēmas kādā citā veidā ir hologrāfiskas. Līdzīgi informācijai hologrāfijā, šīs sistēmas ir izvietotas pa visu ķermeni. Piemēram, elektriskā aktivitāte, ko mēra ar elektroencefalogrāfu, visspēcīgākā ir smadzenēs, bet tādu pašu EEG lasījumu var arī veikt, pievienojot elektrodu kājas pirkstam. Līdzīgā veidā EKG var noteikt mazajā pirkstiņā. Sirdī svārstību amplitūda ir lielāka un spēcīgāka, taču svārstību frekvence un darbības modelis ķermenī visur ir vienāds. Hanta uzskata, ka tas ir zīmīgi. Lai gan aurā katra atsevišķā daļa no tā, ko Hanta pati nosauc par "hologrāfiskā lauka realitāti", joprojām satur informāciju par visu enerģiju lauku, tā dažādās daļas nav savstarpēji absolūti identiskas. Hanta saka: "Šīs atšķirīgās amplitūdas neļauj enerģiju laukam kļūt par statisku hologrammu un tā vietā ļauj tam būt dinamiskam un plūstošam."

Viens no Hantas vispārsteidzošākajiem atradumiem ir tas, ka kādas personas talants un spējas, šķiet, saistītas ar specifiskām svārstībām. Viņa ir atklājusi, ka tad, kad personas apziņas galvenais fokuss vērsts uz materiālo pasauli, viņa enerģiju lauka frekvences ir zemāka diapazona un tās neatrodas pārāk tālu no šiem pašiem 250 Hz, kas atbilst ķermeņa bioloģiskajām frekvencēm. Savukārt tiem cilvēkiem, kuriem piemīt psihes vai dziednieciskas spējas, svārstību lauka diapazons ir robežās apmēram no 400 līdz 800 Hz. Cilvēki, kuri spēj ieiet transa stāvoklī un caur sevi kā caur kanālu spēj uztvert un pārraidīt informāciju, kas nāk no citiem avotiem, šīs "psihes meistaru" frekvences pilnīgi izlaiž un darbojas vienā šaurā frekvenču joslā — no 800 līdz 900 Hz. "Viņiem nekādi psihes dziļumi nepiemīt," paziņo Hanta, "viņi ir lietderīgi savā laukā. Tas ir šaurs. Tas ir ļoti precīzs, un viņi burtiski ir gandrīz vai no tā ārā."'7

Tos cilvēkus, kuru frekvences ir virs 900 Hz, Hanta nosauc par mistiķu personalitātēm. "Ja psihes meistari un transa mediji bieži vien ir informācijas vaditāji, mistiķiem piemīt arī gudriba, lai zinātu, ko ar šo informāciju darīt," saka Hanta. Viņi apzinās visu kosmisko lietu savstarpējo saistību un nav atrauti no neviena cilvēciskās pieredzes līmeņa. Viņi ir noenkuroti parastajā realitātē, taču ļoti bieži viņiem piemīt gan paaugstinātas psihes spējas, gan arī spēja ieiet transā. Tomēr viņu frekvenču joslas iziet arī ārpus tām joslām, ar kādām šīs spējas saistās. Lietojot pārveidotu eletromijogrammu (normāli elektromijogramma var uztvert frekvences vienīgi līdz 20 000 Hz), Hanta sastapusies ar cilvēkiem, kuru laukos ir pat 200 000 Hz augstas frekvences. Tas ir ļoti intriģējoši, jo mistiskā tradīcija bieži runā par garīgi augsti attīstītiem cilvēkiem, kam piemīt "augstākas vibrācijas" nekā normālajiem cilvēkiem. Ja Hantas atradumi ir pareizi, tad tie šim apgalvojam piešķir ticamību.

Kāds cits Hantas atklājums saistās ar zinātni par haosu. Kā jau pats nosaukums norāda, haoss ir haotisku parādību pētīšana, t. i., to procesu, kas ir tik nejauši, ka šķietami tos nekādi likumi nevada. Piemēram, parādoties dūmiem no izdzēstas sveces, tie plūst augšup tievā un šaurā strūkliņā. Vēlāk šīs strūklas struktūra izjūk un tā kļūst turbulenta. Par šo turbulento dūmu strūklu teic, ka tā ir haotiska, jo zinātne tās uzvedību paredzēt nespēj. Kādi citi haotisku parādību piemēri ir ūdens, kas krītot izšķīst ūdenskrituma pakājē, un tās šķietami nejaušās elektriskās svārstības, kuras joņo cauri epileptiķa smadzenēm lēkmes laikā, kā ari laikapstākļi — ja saduras dažādas temperatūras un spiediena gaisa apgabali.

Pagājušajā desmitgadē zinātne atklājusi, ka daudzas haotiskās parādības nemaz nav tik neorganizētas, kā šķiet, un tajās bieži vien ir apslēptas likumsakarības un regularitāte. (Atcerēsimies kaut vai Boma apgalvojumu, ka tāda lieta kā nekārtība vispār nepastāv — pastāv vienīgi bezgalīgi augstu pakāpju lietu kārtība.) Zinātnieki tāpat ir atklājuši matemātiskos ceļus, kā atrast vienu vai otru no tām likumsakarībām, kas ir paslēptas aiz šiem haotiskajiem fenomeniem. Viens no tiem sevi ietver īpašu matemātisko analīzi — tādu, ar kuras palīdzību haotisko parādību datus var pārveidot datorā saredzamās formās vai tēlos. Ja šiem datiem nekādu apslēpto likumsakarību nav, rezultējošais attēls būs… taisna līnija. Taču, ja haotiskajām parādībām piemīt kāda apslēpta likumsakarība, to attēlojums datora ekrānā izskatīsies kaut kas līdzigs tai krāsaino diegu spirālei, kādu bērni parasti apvelk ap tāfelē iesistām naglām. Šos attēlus sauc pat par "haosa rakstiem" vai "dīvainajiem atraktoriem", jo līnijas, kas veido to apveidu, šķietami atkal un atkal tiek pievilktas pie noteiktiem datora ekrāna apvidiem — tieši tāpat kā var teikt, ka šie (zīmējuma) diegi atkārtoti tiek "pievilkti" pie naglu sakārtojuma, ap kurām tas viss tiek veidots.

Kad Hanta oscilogrāfā novēroja enerģiju lauka datus, viņa pamanija, ka tie pastāvīgi mainījās. Dažkārt tie it kā nāca lieliem blāķiem, dažkārt pazuda un kļuva plankumaini, it kā pats enerģiju lauks arī atrastos nepārejošā fluktuācijas stāvoklī. Vispirms palūkojoties, tas izskatījās kā nejaušība, taču Hanta intuitīvi sajuta, ka tam piemita kāda kārtība. Atskāršot, ka haosa analīze varētu atklāt, vai viņai ir taisnība vai nav, viņa meklēja kādu matemātiķi. Vispirms viņi datorā apstrādāja EKG datus — četras sekundes, lai redzētu notiekošo. Viņi ieguva taisnu līniju. Tad viņi apstrādāja tādu pašu datu daudzumu no EEG un EMG. EEG arī deva taisnu līniju, un EMG zīmēja mazliet uzblīdušu līniju, taču joprojām nekāda haosa raksta nebija. Pat tad, ja viņi deva datus no cilvēka enerģiju lauka zemāku svārstību frekvences, viņi ieguva šo taisno līniju. Taču tad, kad analizēja ļoti augstas lauka svārstību frekvences, viņi guva panākumus. "Mēs ieguvām pašu di namiskāko haosa rakstu, kādu jelkad bijām redzējuši," saka Hanta.1 "

Tas nozīmē — lai gan šīs kaleidoskopiskās pārmaiņas, kas notika enerģiju laukā, izskatījās nejaušas, patiesībā tās bija sakārtotas ļoti augstā līmeni un bagātas ar iekšējām likumsakarībām. "Šis modelis bija praktiski neatkārtojams, taču tik dinamisks un sarežģīts, ka es to saucu par haosa hologrāfisko rakstu," paziņo Hanta.19

Hanta domā, ka viņas atklājums bija šie pirmie trīs patiesie haosa modeļi, kas atrodami galvenajā elektrobioloģiskajā sistēmā. Zinātnieki nesen atrada haosa rakstus arī smadzeņu EEG ierakstos, taču viņiem bija nepieciešamas daudzas no dažādiem elektrodiem iegūtu datu apstrādes minūtes, lai dabūtu šādu raksturojumu. Hanta haosa rakstu ieguva no viena elektroda triju četru sekunžu garās datu pārraides, kas rosina domāt, ka cilvēka enerģiju lauks ir daudz bagātīgāks ar informāciju un ka tam piemīt vēl daudz sarežģītāka un dinamiskāka organizētība nekā smadzeņu elektriskajai aktivitātei.

No kā gan sastāv cilvēka enerģiju lauks?

Neraugoties uz cilvēka enerģiju lauka elektriskajiem aspektiem, Hanta tomēr neuzskata, ka tas būtu tikai tīri elektromagnētisks. Viņa saka: "Mums ir sajūta, ka tas ir daudz sarežģītāks un nešaubīgi sastāv no kaut kādām vēl neatklātām enerģijām."20

Kas gan ir šī neatklātā enerģija? Patlaban vēl mēs to nezinām. Vislabākos minējumus sniedz fakts, ka gandrīz vai bez jebkāda izņēmuma visi ar psihes spējām apveltītie to apraksta kā ko tādu, kam piemīt augstāka frekvence vai vibrācija nekā parastā matērija-enerģija. Ja ņem vērā precizitāti, ar kādu talantigi psihes meistari šajā enerģiju laukā spēj noteikt slimību klātbūtni, varbūt vajadzētu nopietnāk izturēties arī pret pašiem novērojumiem. Šī uztvere ir universāla parādība; pat senā hindu literatūra apgalvo, ka enerģiju ķermenim piemīt augstākas vibrācijas nekā normālai matērijai, un tas var kalpot kā norāde, ka šiem indivīdiem par enerģiju lauku pieejami vēl kādi intuitīvi un svarīgi dati.

Senajā hindu literatūrā aprakstīts arī, ka matērija sastāv no anu jeb "atomiem" un minēts, ka cilvēka enerģiju lauks smalko vibrāciju līmeni eksistē paratnanu jeb burtiski "vēl aiz atoma"…

Tas ir interesanti, jo arī Boms domā, ka kvantu līmenim pakārtotajā "aizatomu līmenī" pastāv daudz tādu liego/smalko enerģiju, kuras joprojām zinātnei ir svešas. Viņš atzīstas, ka nezina, vai cilvēka enerģiju lauks pastāv vai ne, bet, komentējot šo iespēju, apgalvo: "Iesaistīti sakārtotajai lietu kārtībai piemīt daudzi liego pakāpju līmeņi. Ja mūsu uzmanība spēj sasniegt šos līmeņus, tad mēs varam arī vairāk saredzēt, nekā to spēj parasta persona. '1

Šeit vērts piebilst, ka patiešām nezinām, kas ir šis anu lauks. Kā teicis Boms: "Kas gan ir elektriskais lauks? Mēs to nezinām."22 Ja atklājam kādu jaunu lauka veidu, mums tas šķiet noslēpumains. Mēs tam piešķiram no saukumu, pierodam ar to darboties un aprakstām tā īpašības, un… tas nebūt vairs nešķiet kaut kas noslēpumains. Tomēr vēl joprojām nezinām, kas tad istenībā ir elektriskais vai gravitācijas lauks. Kā jau redzējām iepriekšējā nodaļā, mēs pat nezinām, kas tie tādi — elektroni. Varam vienīgi aprakstīt to uzvedību. Tas rosina domāt, ka cilvēka enerģiju lauku arī galu galā var definēt tajos terminos, kādos nodēvēta to uzvedība, un tādi pētījumi kā Hantas veiktie paplašinās mūsu izpratni.

Trīsdimensiju attēli aurā

Ja šīs neparasti liegās enerģijas ir viela, no kuras veidots cilvēka enerģiju lauks, tad varam būt pavisam mierīgi arī attiecībā uz to, ka tām piemīt īpašības, kādas nepiemīt tiem ierastajiem enerģiju veidiem, ar ko sastopamies. Viena no tādām ir saredzama cilvēka enerģiju lauka nelokālajā raksturojumā. Vēl kāda cita, kas ir sevišķi hologrāfiska, ir auras spēja sevi izteikt ar amorfu enerģijas smērējumu vai arī šad tad izveidot trīsdimensiju attēlus. Talantīgi psihes meistari bieži vien ziņo, ka ļaužu aurā saredz peldam šādas "hologrammas".

Parasti tie ir to priekšmetu un ideju attēli, kam novērojamās personas domās ir liela nozīme. Dažas okultisma tradīcijas uzskata, ka šos attēlus veido trešais jeb mentālais auras slānis. Tomēr līdz brīdim, kamēr nav pieejami veidi, kā apstiprināt vai noliegt šo apgalvojumu, jāaprobežojas ar tām psihes meistaru pieredzēm, kas spēj šos attēlus aurā saredzēt.

Viena no tādām ir Beatrise Riča. Kā jau tas bieži gadās, Ričas spēks atklājās jau agrīnā vecumā. Kad viņa bija vēl bērns, viņas klātbūtnē priekšmeti šad un tad kustējās — paši savā nodabā. Pieaugot viņa atklāja, ka par cilvēkiem zina tādas lietas, kuras parastā veidā nekādi nespētu uzzināt, l-ai gan viņa savu karjeru sāka kā māksliniece, Ričas gaišreģes talants izrādījās tik iespaidīgs, ka viņa nolēma tam pievērsties visā pilnībā. Tagad viņa veic lasījumus daudziem cilvēkiem, sākot no mājsaimniecēm un beidzot ar korporāciju vadītājiem, un raksti par viņu parādījušies dažādos izdevumos — žurnālos New York, World Tennis un New York Woman.

Riča savu klientu tuvumā bieži redz apkārt peldam vai lidināmies attēlus. Reiz viņa redzēja sudraba karotītes, sudraba traukus un līdzīgus priekšmetus apļojam ap kāda vīrieša galvu. Tā kā tas notika viņas psihes studiju — meklējumu — sākumstadijā, šī pieredze viņu pārsteidza. Vispirms viņa nesaprata, kāpēc tieši viņa saredz šādas lietas. Galu galā viņa to pateica vīrietim un atklājās, ka viņš darbojās importa un eksporta uzņēmumā un tirgoja tieši tos priekšmetus, kurus viņa saredzēja riņķojam ap vīrieša galvu. Šī pieredze piesaistīja viņas uzmanību un mainīja uztveri uz visiem laikiem.

Draijerai bija daudz līdzīgu pieredžu. Reiz lasījuma laikā viņa redzēja ap sievietes galvu riņķojam kartupeļu čemuru. Līdzīgi Ričai, vispirms viņa apstulba, taču ātri saņēmās, atguva drosmi un pavaicāja sievietei, vai kartupeļiem nav kāda speciāla nozīme tās dzīvē? Sieviete iesmējās un pasniedza Draijerai savu vizītkarti. "Viņa nāca no Aidaho Kartupeļu valdes vai kaut kā tamlīdzīga," saka Draijera, "tā ir Amerikāņu Piensaimnieku biedrībai analoga organizācija kartupeļu audzētājiem."23

Ne vienmēr šie attēli vienkārši planē aurā; dažkārt tie parādās kā paša ķermeņa spocīgi pagarinājumi. Vienā šādā gadījumā Draijera redzēja neskaidru un hologrāfisku dubļu slāni, kas nokarājās kādai sievietei pie delnām un rokām. Ņemot vērā sievietes nevainojami kopto un dārgo tērpu, Draijera nevarēja iedomāties, kāpēc gan domas par kādiem netīrumiem un netīru zampu aizņem viņas prātu. Draijera pavaicāja sievietei, vai viņa saprot šo attēlu, un sieviete pamāja ar galvu, paskaidrojot, ka ir skulptore un pirmo reizi izmēģinājusi kādu jaunu šķīdinātāju, kas viņai tajā rītā lipa pie rokām — tieši tā, kā to Draijera bija saskatījusi.

Man arī ir līdzīga pieredze ar enerģiju lauka vērojumiem. Reiz, dziļi iegrimis domās par romānu, pie kura tobrīd strādāju, un tas bija par vilkačiem (daļa lasītāju varētu zināt, ka esmu lepns par to, ka spēju rakstīt noveles par folkloras tēmu), es pamanīju, ka ap manu ķermeni izveidojies spokains vilkača attēls. Vēlos uzsvērt, ka tā bija tikai vizuālas dabas parādība un ka es pats nevienu brīdi nejutos pārtapis par vilkati. Lai gan šis hologrāfiskais attēls, kas apņēma manu ķermeni, bija pietiekami reāls, jo, kad es pacēlu roku, es patiešām varēju saredzēt tā vilnā atsevišķus matiņus un to, kā no manu roku apņemošās, vilkam lidzīgās ķepas izspraucas suniski nagi. Patiešām itin viss šajos attēlos bija pilnīgi reāls, lai neteiktu vēl to, ka tie bija caurspīdīgi un es varēju saredzēt pats savu roku, ar miesu un asinīm zem tiem. Šai pieredzei vajadzēja būt biedējošai, taču kaut kāda iemesla dēļ tā nebija. Es tikai pārsteigts vēroju redzēto.

Šajā pieredzē nozīmīgais — Draijera tajā laikā bija mans ciemiņš. Sagadījās tā, ka viņa ienāca istabā brīdī, kad es vēl biju tērpts šajā fantomam līdzīgajā vilkača ķermenī. Viņa reaģēja momentāni un teica: "Ak, jūs droši vien domājat par savu vilkača romānu, jo esat kļuvis par vilkaci." Mēs salīdzinājām savus redzējumus un atklājām, ka bijām novērojuši vienas un tās pašas iezīmes. Mēs iegrimām sarunā, un līdz ar domu aizvirzīšanos no šīs noveles lēnām izgaisa arī pats vilkača tēls.

Aurā novērojamās filmas

Attēli, kurus psihes meistari saredz enerģiju laukā, ne vienmēr ir statiski. Riča teic, ka pati bieži vien saredz ko tādu, kas izskatās pēc kustīgām caurspīdīgām kustību filmām ap klienta galvu: "Dažkārt es redzu mazu cilvēka attēlu, kas atrodas aiz viņa galvas vai pleciem. Attēlā cilvēks dara tās dažādās lietas, kuras viņš dara pats savā dzīvē. Mani klienti teic, ka šie apraksti ir ļoti precīzi un specifiski. Es varu saredzēt viņu darba birojus un to, kā izskatās viņu bosi. Es varu redzēt, par ko viņi ir domājuši, kas ar viņiem noticis pēdējo sešu mēnešu laikā. Nesen es pateicu kādai klientei, ka varu saredzēt viņas māju un to, ka tajā pie sienām piekārtas maskas un flautas. Viņa atteica, ka tā nav. Es uzstāju, ka ir. Pie sienām karājas mūzikas instrumenti, galvenokārt flautas, un arī maskas. Tad viņa atzina, ka tā esot viņas vasaras māja."24

Draijera teic, ka vēl viņa saredz it kā trīsdimensiju filmu cilvēka enerģiju laukā: "Parasti tās ir krāsainas, taču var būt arī brūnas vai izskatīties līdzīgi ferotipijai. Bieži vien tas ir stāsts par šo personu un var būt dažāda ilguma — no piecām minūtēm līdz pat veselai stundai. Visi attēli ir detaļās neticami labi izstrādāti. Ja mēs redzam kādu personu sēžam istabā, es varu pastāstīt, cik daudz tajā ir istabas puķu, cik daudz lapu katrai no tām un cik daudz ķieģeļu sienā. Parasti gan es neiegrimstu šādos aprakstos, ja vien tas nešķiet esam īsti vietā."25

Es varu apliecināt Draijeras teiktā pareizību. Pats vienmēr esmu bijis organizēta persona, un, kad vēl biju bērns, es šajā ziņā biju pat pāragri attīstījies. Reiz piecu gadu vecumā es aizvadīju vairākas stundas, sienas skapī rūpīgi saliekot un sakārtojot savas rotaļlietas. Kad biju pabeidzis, parādīju mammai savu veikumu un pabrīdināju viņu skapī neko neaiztikt, jo nevēlējos jucekli un manas rūpīgi ievestās kārtības izjaukšanu. Kopš tā laika mātes stāsti par šo atgadījumu ir regulāri uzjautrinājuši visu ģimeni. Pirmā mana lasījuma laikā pie Draijeras viņa šo atgadījumu aprakstīja visās detaļās un tāpat arī vēl daudz dažādu citu notikumu manā dzīvē — it kā viņa tos aplūkotu filmā, kuras darbība risinās manā enerģiju laukā. Aprakstot to visu, viņa pati ari ķiķināja.

Draijera šos attēlus pielīdzināja hologrammām un teica, ka tad, kad viņa izvēlas vienu no tām un sāk to vērot, tā šķietami paplašinās, aizpildot visu telpu: "Ja redzu, ka kaut kas notiek ar šī cilvēka plecu, piemēram, tas tiek ievainots, pēkšņi visa aina paplašinās. Tajā bridi es iegūstu sajūtu, ka tā ir hologramma, jo dažkārt jūtu, ka varu tajā iesoļot un būt par daļu no tās. Tas nenotiek ar mani, bet notiek man apkārt. Tas ir gandrīz tāpat, it kā es kopā ar šo personu esmu trīsdimensiju filmā — hologrāfiskā filmā."26

Draijeras hologrāfiskā redze neaprobežojas ar kādas personas dzīves notikumiem. Viņa saredz arī zemapziņas prāta darbošanās vizuālo attēlojumu. Kā mēs visi zinām, zemapziņas prāts runā simbolu un metaforu valodā. Tieši tāpēc arī sapņi bieži vien šķiet esam bez jēgas un tik noslēpumaini. Tomēr, ja iemācāmies, kā iztulkot šo zemapziņas valodu, sapņu nozīme top skaidra. Sapņi nav vienīgās lietas, kuras tiek rakstītas zemapziņas valodā. Indivīdi, kas ir iepazinuši psihes valodu — to valodu, kuru psihologs Ērihs Fromms sauc par "aizmirsto valodu", jo vairākums no mums ir aizmirsuši, kā to tulkot —, atpazīst tās klātbūtni citos cilvēciskas dabas veidojumos — mītos, pasakās un reliģiskās vīzijās.

Dažas no hologrāfiskajām filmām, kuras Draijera redz cilvēka enerģiju laukā, ari ir rakstītas šajā valodā un atgādina sapņu metaforiskos vēstījumus. Tagad mēs zinām, ka zemapziņas prāts ir aktīvs ne tikai guļot, bet visu laiku. Draijera spēj atlobīt kādas personas nomoda patības slāni un ieskatīties šajā mainīgo attēlu upē, kas vienmēr plūst cauri mūsu zemapziņas prātam. Gan viņas pieredze, gan arī dabiskās, intuitīvās prasmes ir padarījušas viņu ļoti lietpratīgu šajā zemapziņas valodas atšifrēšanā. Draijera pati par sevi saka: "Junga piekritēji psihologi mani mīl."

Turklāt vēl jāteic, ka Draijerai piemīt kāds speciāls ceļš, kā uzzināt, vai viņa kādu attēlu ir izskaidrojusi pareizi. "Ja es to neesmu izskaidrojusi pareizi, tas vienkārši nepazūd," viņa paziņo, "tas paliek enerģiju laukā. Taču tad, ja esmu pastāstījusi cilvēkam visu, kas viņam būtu jāzina par šo atsevišķo tēlu, tas sāk izšķīst un izzūd."27

Draijera domā, ka tā notiek tāpēc, ka paša klienta zemapziņas prāts izvēlas tos attēlus, kurus vajag viņai parādīt. Līdzīgi Ulmanam, viņa tic, ka psihe vienmēr mēģina mācīt apzinātajai patībai lietas, kas būtu jāzina, lai ta kļūtu veselīgāka, labāka un augtu garīgi.

Draijeras spēja novērot un izskaidrot kādas personas dziļāko psihes darbību ir viens no iemesliem, kāpēc viņa spēj tik daudziem klientiem palīdzēt veikt spēcīgas un nozīmīgas pārmaiņas. Pirmajā reizē, kad viņa aprakstīja šo attēlu straumi, kas bija saredzama it kā atveramies viņas enerģiju laukā, man bija neviltota sajūta, ka viņa stāsta par kādu no maniem paša sapņiem, lai neteiktu to, ka tas… bija sapnis, kuru es vēl nebiju izsapņojis. Sākumā šī attēlu fantasmagorija bija it kā noslēpumaini pazīstama, taču, kad viņa to atšķetināja un izskaidroja katru tās simbolu un metaforu, es savukārt atpazinu manas iekšējās patības mahinācijas; gan tās lietas, kuras es pieņēmu, gan arī tās, kuras pieņemt es vēlējos daudz mazāk. Tik tiešām, no tādu psihes meistaru darba, kā tas ir Ričas un Draijeras gadījumā, ir skaidrs, ka enerģiju laukā rodams milzīgs daudzums informācijas. Jāpabrīnās, vai tik, analizējot auras datus, Hanta nesaņēma tā dēvēto haosa rakstu.

Pati spēja saredzēt attēlus cilvēka enerģiju laukā nav nekas jauns. Gandrīz pirms trīssimt gadiem lielais zviedru mistiķis Emanuēls Svēdenborgs teica, ka spēj saredzēt "viļņveida vielu" apkārt cilvēkiem un ka tajā cilvēka domas saredzamas kā attēli, kurus viņš sauca par "attēlojumiem". Komentējot citu cilvēku nespēju saredzēt ap ķermeni esošo viļņveida vielu, viņš novēroja: "Es varu saredzēt cietas vielas domu koncepcijas tā, it kā tās apņemtu kaut kāds vilnis. Tomēr nekas no tā neaizsniedz [normāla] cilvēka sajūtas, izņemot vienīgi to, kas atrodas pašā vidū un šķiet esam cietviela."2 " Svēdenborgs šos attēlojumus spēja saredzēt arī pats savā enerģiju laukā: "Ja es domāju par kādu, ko pazīstu, tad viņa attēls izskatījās tā, it kā būtu uzrunāts kāda cilvēka klātbūtnē, taču viņam visapkārt — kaut kādā vielā, kas izskatījās kā viļņi, — atradās itin viss, ko esmu zinājis un domājis par viņu jau kopš bērnības."29

Hologrāfiskais ķermeņa novērtējums

Svārstības nav vienīgā parādība, kas ir hologrāfiski izkliedēta laukā. Psihes meistari ziņo, ka lauks satur veselu bagātību personiskās informācijas un ka tā ir atrodama katrā ķermeņa auras porcijā. Kā Brenmane izsakās: "Aura ne tikai pārstāv, bet arī sevī ietver visu veselumu."30 Tam piekrīt Kalifornijas psihologs, terapeits Vongs Jū. Jū, Pārpersoniskās psiholoģijas asociācijas bijušais prezidents un talantīgs gaišreģis, konstatējis, ka šie ķermenim iedzimtie "enerģiju ritmi un raksti" (pattern) satur jebkura cilvēka vēsturi. Jū saka: "Ķermenis ir sava veida mikrokosms — Visums pats par sevi, kas atspoguļo visus tos dažādos faktorus, ar kādiem kādai personai jānodarbojas, mēģinot tos integrēt."

Līdzīgi Draijerai un Ričai, Jū piemīt psihes spējas "ietonēties" kādas personas dzīvē nozīmīgās filmās. Taču viņš nevis saredz tās enerģiju laukā, bet, uzliekot rokas cilvēka ķermenim, burtiski nolasa psihometriskā veidā ar sava prāta aci. Jū teic, ka šī tehnika viņam dod iespēju ātri noteikt emocionālos rokrakstus, pamata lietas un savstarpējo attiecību modeļus, kam šīs personas dzīvē ir vislielākā nozīme, un viņš pats to bieži lieto, lai saviem pacientiem paātrinātu terapijas gaitu. Jū saka: "Šo tehniku man patiesībā iemācīja kāds kolēģis — psihiatrs Ernests Pecci. Viņš to sauca par "ķermeņa lasīšanu". Ta vietā, lai runātu par ēterisko ķermeni un tamlīdzīgām lietām, es izvēlējos lietot šo hologrāfisko modeli kā veidu, lai to izskaidrotu, un es to saucu par "hologrāfisko ķermeņa novērtējumu."31 Jū ne vien lieto šo tehniku medicīniskajā terapijas praksē, bet arī vada seminārus, kuros māca citiem šīs tehnikas izmantošanu.

Rentgenstaru redze

Pēdējā nodaļā mēs pētījām iespēju, ka ķermenis nemaz nav cieta konstrukcija, bet gan sava veida hologrāfisks attēls. Kāda spēja, ar kuru apveltīti gaišreģi, šķietami apstiprina šo apgalvojumu, un tā ir viņu spēja burtiski ieskatīties kādas personas ķermenī. Tie cilvēki, kam ir talants saredzēt enerģiju lauku, bieži vien spēj piemērot savu redzi, lai skatitos cauri ķermeņa miesai un kauliem it kā tie nebūtu kas vairāk par krāsainas miglas slāņiem.

Savos pētījumos Karagulla atklāja cilvēkus, kuri gan darbojās kādā medicīniskā profesijā, gan arī mediķu saimei nemaz nepiederēja, bet kam bija šī "rentgenstaru redze". Diāna bija korporācijas vadītāja. Karagulla rakstīja: "Man kā psihiatrei ieteica satikt sievieti, par kuru teica, ka viņa spēj redzēt man "cauri". Tā bija manas ierastās pieredzes satricināšana."

Karagulla lika Diānai iziet cauri garām pārbaužu sērijām, iepazīstinot ar cilvēkiem un liekot turpat uz vietas noteikt diagnozes. Vienā no šādiem gadījumiem Diāna aprakstīja kādas sievietes enerģiju lauku kā "apvītušu" un "sadalījušos fragmentos" un teica, ka tas norāda, ka fiziskajā ķermenī ir kāda nopietna problēma. Tad viņa ieskatījās sievietes ķermenī un redzēja, ka netālu no liesas notikusi zarnu blokāde. Tas Karagullu pārsteidza, jo sieviete neuzrādīja nevienu simptomu, ko parasti asociē ar tik nopietnu stāvokli. Sieviete devās pie ārsta, kas rentgenā atklāja blokādi un tieši tajā vietā, kā norādīja Diāna. Trīs dienas vēlāk sievieti jau operēja, lai novērstu dzīvību apdraudošos apstākļus.

Citās pārbaužu sērijās Karagulla lika Diānai nejauši izvēlētā kārtībā noteikt diagnozi pacientiem kādā lielā ambulatoriskajā hospitālī Ņujorkā. Pēc Diānas noteiktajām diagnozēm Karagulla noteica viņas novērojumu precizitāti, salīdzinot ar ierakstiem pacientu kartītēs. Reiz Diāna apskatīja kādu abām nepazīstamu pacientu un teica Karagullai, ka šai sievietei nav hipofīzes [31] ; viņas aizkuņģa dziedzeris neizskatās kārtīgi funkcionējošs, ir skartas krūtis, kas tagad vispār pazudušas, ka viņai vērojams enerģijas trūkums tajā apvidū, kas iet pa muguru uz leju, sākot no jostasvietas, un vēl to, ka viņai ir problēmas ar kājām. Ieraksti sievietes medicīniskajā kartītē liecināja, ka operācijā bija izņemts hipofīzes dziedzeris un ka viņa lieto hormonus, kas atstāj iespaidu uz aizkuņģa dziedzeri, un ka vēža dēļ viņai noņemtas abas krūtis. Vēl kāda operācija bija veikta, lai atslogotu mugurkaulu un atvieglotu sāpes kājās. Turklāt viņas nervi bija savainoti, padarot pūšļa iztukšošanu par grūtu procedūru.

Katrā gadījumā Diāna atklāja savas spējas bez jebkādas piepūles ieskatīties fiziskā ķermeņa dziļumos. Viņa detalizēti aprakstīja iekšējo orgānu stāvokli. Viņa saredzēja zarnu stāvokli, dažādu dziedzeru klātbūtni vai to neesamību un pat aprakstīja kaulu blivumu vai to trauslumu. Karagulla secina: "Lai gan es nevaru novērtēt viņas atradumus, kas veikti, nolasot enerģiju lauku, taču viņas novērojumi par fizisko stāvokli ļoti precīzi atbilda medicīniskajām diagnozēm."33

Arī Brenmanei piemīt spējas ieskatīties cilvēka ķermenī, ko viņa sauc par "iekšējo redzi". Lietojot šo iekšējo redzi, viņa precīzi noteica daudzas diagnozes, arī kaulu lūzumus, fibrozus audzējus un vēzi. Viņa teic, ka orgāna stāvokli bieži spēj noteikt pēc krāsas, piemēram: veselīgas aknas izskatās tumši sarkanas, A hepatīta skartās — neveselīgi brūni dzeltenas, bet tāda cilvēka aknas, kuram veic ķīmijterapiju, izskatās zaļi brūnas. Līdzīgi daudziem citiem ar iekšējo redzi apveltītiem psihes spēju meistariem Brenmane var izmantot redzes fokusu un pat saredzēt mikroskopiskas struktūras, tādas kā vīrusi un atsevišķas asins šūnas.

Man ir bijusi personiska saskarsme ar dažiem psihes meistariem, kam piemīt iekšējā redze, un es varu apstiprināt tās autentiskumu. Viena ar šādām psihes spējām apveltītā, kuru esmu redzējis demonstrējam šo spēju, ir Draijera. Dažos gadījumos viņa ne tikai precīzi diagnosticēja iekšēju medicīnisku problēmu, kāda man piemita, bet vienlaikus piedāvāja arī kādu citu pārsteidzošu informāciju, kam ar to nebija nekāda sakara. Pirms pāris gadiem man radās problēmas ar liesu. Lai šo situāciju atvieglotu, es ik dienas sāku nodarboties ar vizualizācijas vingrinājumiem, saredzot savu liesu veselu, mazgājamies to dziedinošā gaismā un tā tālāk. Diemžēl esmu visai nepacietīgs un, ja panākumi nenāk uzreiz — pēc dienas, kļūstu dusmīgs. Nākamās meditācijas laikā es mentāli izbāru liesu un pavisam nopietni to brīdināju — labāk lai laikus sākt uzvesties, kā es vēlos. Šis atgadījums saistījās vien ar manām personiskajām domām, un es par to ātri aizmirsu.

Dažas dienas vēlāk es redzēju Draijeri un pavaicāju, vai viņa nevar ieskatīties manā ķermenī un pateikt, vai tur nav kaut kā tāda, par ko man vajadzētu būt lietas kursā (par savām veselības problēmām es viņai neko neteicu.)

Viņa momentāni aprakstīja, kas nebija kārtībā ar manu liesu, un tad apklusa, drūmi paskatoties, it kā būtu apjukusi. Un tad pēkšņi viņai pieleca: "Jūs taču esat klaigājis uz savu liesu!" Es aitas paklausībā piekritu, ka tiku tā darijis. Draijera žestikulējot pacēla rokas gaisā: "Jūs taču nedrīkstat tā darīt! Jūsu liesa kļuva slima, jo domāja, ka izdarījusi visu, ko gribējāt. Tā tas notika tāpēc, ka neapzināti tai iedevāt nepareizu norādi. Kad jūs uz to sabļāvāt, tā patiešām apmulsa." Viņa norūpējusies pakratīja galvu. "Nekad nekļūstiet dusmīgs uz savu ķermeni vai saviem iekšējiem orgāniem," ieteica viņa, "sūtiet tiem vienīgi pozitīvas vēstis!"

Šis atgadījums ne tikai atklāja Draijeras prasmi ieskatīties cilvēka ķer meņa iekšienē, bet arī rosināja domāt, ka mana liesa pati par sevi bija sava veida mentalitāte vai apziņa. Tas man atgādināja ne tikai Pērtas apgalvo jumu, ka vairs nezina, kur tieši beidzas smadzenes un sākas ķermenis, bet lika pabrīnīties, ka varbūt visām ķermenim pakārtotajām sastāvdaļām dziedzeriem, kauliem, orgāniem un šūnām — piemīt sava inteliģence? Ja ķermenis patiešām ir hologrāfisks, varētu būt, ka Pērtas piezīme ir daudz pareizāka, nekā mēs to atskāršam, un ka veseluma apziņa lielā mērā ir ietverta visās tā daļās.

Iekšējā redze un šamanisms

Dažās šamaniskās kultūrās iekšējā redze ir viens no priekšnoteikumiem, lai vispār kļūtu par šamani. Pie Čīles un Argentīnas pampu araukāņu indiāņiem iniciācijā ievadāmajam šamanim māca speciālu lūgšanu, lai iegūtu šīs spējas. Tā tas ir tāpēc, ka araukāņu kultūrā galvenā šamaņa nozīme ir noteikt slimības diagnozi un ārstēt to, tāpēc arī šajā nolūkā tik būtiski nozīmīga ir iekšējā redze.'4 Austrāliešu šamaņi šo spēju sauc par "spēcīgu aci" vai "saredzēšanu ar sirdi".35 Tie dživaro indiāņi, kas mīt Ekvadoras Andu mežainajās austrumu kalnu nogāzēs, šo spēju iegūst, dzerot džungļu vīna ayahuasca ekstraktu. To gatavo no auga, kas satur halucinogēnu vielu, un tā to dzerošai personai dāvā paaugstinātas psihes spējas. Pēc Maikla Harnera, Ņujorkas Sociālo pētījumu jaunās skolas antropologa, kas specializējas šamaņu darbības izpētē, domām, ayahuasca ļauj dživaro šamanim "saredzēt cauri pacienta ķermenim tā, it kā tas būtu veidots no stikla".36

Patiešām, spēja "saredzēt" kādu slimību, neatkarīgi no tā, vai tas sevi ietver faktiski ieskatīšanos ķermenī vai saredzot to kā kaiti, kas tiek attēlota ar hologrāfisku diagrammu — tādu kā dēmonisku vai atbaidošu radību mūsu ķermeņa iekšpusē vai tā tuvumā —, tas viss piemīt šamaņu tradīcijai. Tomēr, lai arī kāda kultūra tā būtu, kurā ir runa par iekšējo redzi, sekas ir vienas un tās pašas. Ķermenis pats ir enerģiju konstrukcija, un galu galā tas var nebūt arī neko daudz vieliskāks kā enerģiju lauks, kurā tas guldīts.

Enerģiju lauks kā kosmiskais plāns

Ideja, ka fiziskais ķermenis ir tikai vēl viens cilvēka enerģiju lauka blīvuma līmenis un pats par sevi ir hologramma, kas apvienojusies no auras interferences rakstiem, var izskaidrot gan prāta neparastās izdziedināšanas spējas, gan arī to milzīgo kontroli, kāda tam ir pār ķermeni vispār. Ta kā slimība, pirms tā uzrodas ķermenī, enerģiju laukā var parādīties jau nedēļām un mēnešiem agrāk, daudzi ar psihes spējām apveltītie uzskata, ka pati slimība īstenībā rodas šajā enerģiju laukā. Tas rosina domāt, ka lauks tomēr ir sava veida apveids, no kura ķermenis iegūst savas strukturālās aprises, un līdz ar to tas ir primārāks nekā fiziskais ķermenis un tā funkcijas. Izsakot to citādi, šis enerģiju lauks varētu būt paša ķermeņa iesaistītās sakārtotības versija.

Tas varētu izskaidrot Ahterberga un Sīgela atklājumus, ka pacienti savu slimibu "iztēlojas" daudzus mēnešus iepriekš, pirms tā izpaužas viņu ķermenī. Patlaban medicīniskā zinātne nespēj izskaidrot, kā mentālā iztēle var radīt slimību arī īstenībā. Tomēr, kā jau redzējām, idejas, kuras mūsu prātā dominē, ātri vien parādās arī attiecīgajos attēlos — enerģiju laukā. Ja reiz enerģiju lauks ir tas plāns, kas vada un veido ķermeni, varētu būt arī tā, ka slimības iedomāšanās, pat neapzināti un atkārtoti, pastiprina tās klātbūtni šajā laukā, tādējādi programmējot pašu ķermeni manifestēt slimību. [32]

Līdzīgā saistība starp mentālajiem tēliem, enerģiju lauku un fizisko ķermeni varētu būt viens no iemesliem, kāpēc iztēle un vizualizācija arī var izārstēt ķermeni. Tāpat var izskaidrot, kā ticība un meditācija par reliģiskiem tēliem dod stigmatiķiem iespēju audzēt naglām līdzīgos izaugumus rokās. Pašreizējā zinātniskā izpratne nespēj izskaidrot šādas bioloģiskās spējas.

Taču jāteic, ka šos tēlus var izraisīt lūgšanas un meditācija — ar to palīdzību tēli var tā "ierakstīties" enerģiju laukā, ka to pastāvīga atkārtošana galu galā ķermenī piešķir arī formu.

Kāds zinātnieks, kurš uzskata, ka enerģiju lauks ir tas, kas veido ķermeni, nevis otrādi, ir Ričards Gerbers — ārsts Detroitā, kurš pēdējos divpadsmit gadus aizvadījis, pētīdams sekas, ko medicīna atstāj uz liegajiem enerģiju laukiem. "Ēteriskais ķermenis ir hologrāfisko enerģiju šablons, kas vada fiziskā ķermeņa izaugsmi un attīstību," saka Gerbers.37

Gerbers uzskata, ka tiem atšķiramajiem līmeņiem, kurus aurā saredz daži psihes meistari, arī ir nozīme savstarpējās attiecībās, kādas pastāv starp domu, enerģiju lauku un fizisko ķermeni. Tieši tāpat kā fiziskais ķermenis ir pakļauts ēteriskajam, ēteriskais ķermenis ir pakļauts astrālajam/emocionālajam ķermenim, astrālais/emocionālais — mentālajam ķermenim un tā tālāk, saka Gerbers, tieši tāda pati saistība ir ķermeņa funkcionēšanā saistībā ar šablonu, kas atrodas iepriekšējā ķermenī. Tādējādi, jo smalkāks ir enerģiju līmenis enerģiju laukā, kurā tiek manifestēti attēls vai doma, jo lielāka ir tā iespēja izdziedināties un mainīt pašu ķermeni. "Ta kā mentālais ķermenis baro ar enerģiju astrālo/emocionālo ķermeni, kurš pēc tam kā pa skursteni novada to tālāk uz ēterisko un fizisko ķermeni, kādas personas dziedināšana mentālajā līmenī ir stiprāka un rada ilgstošāku efektu nekā ārstēšana, kuru veic vai nu astrālajā, vai arī ēteriskajā līmenī," saka Gerbers.38 Ārsts Tillers tam piekrīt: "Radītās domas izveido ritmus un rakstus (pattern), kas veidojas dabas prāta līmenī. Tādējādi mēs faktiski redzam — slimība galu galā manifestēsies no mainītiem prāta darbības modeļiem, vispirms jau kā sazobē aizejot līdz ēteriskajam līmenim un tad līdz fiziskajam līmenim, [kur] to saredzam kā slimību." Tillers uzskata, ka slimības bieži vien atkārtojas tāpēc, ka patlaban medicīna tās apārstē vienīgi fiziskajā līmenī. Viņš domā: ja ārsti tikpat labi varētu ārstēt arī enerģiju lauku, viņi varētu veikt ilgstošu izārstēšanu. "Līdz tam laikam daudzas izārstēšanās nebūs pastāvīgas, jo mēs taču neesam mainījuši pamata hologrammu, kas pastāv prāta un garīguma līmenī," viņš saka.39

Plaša diapazona spriedumos Tillers pat ierosina domu, ka Visums sācies kā smalko enerģiju lauks un tad pamazām ar līdzīga sazobes efekta palīdzību kļuvis par blīvāku materiālu. Viņš spriež: varētu būt tā, ka Dievs Visumu radīja kā dievišķo ritmu un rakstu/šablonu vai ideju. Līdzīgi attēlam, kādu psihes meistars saredz peldam cilvēka enerģiju laukā, šis dievišķais modelis darbojās kā veidne, kas ietekmēja un veidoja arvien mazāk smalkus līmeņus šajā kosmisko enerģiju laukā "ar hologrammu sēriju palīdzību un lejup pa līniju", līdz tas viss apvienojās vienā fizikālā Visuma hologrammā.40

Ja tā ir patiesība, tas rosina domāt, ka cilvēka ķermenis ir kādā citā veidolā hologrāfisks, jo katrs no mums patiesībā varētu būt Visums… miniatūrā. Vēl jo vairāk — ja mūsu domas spēj izraisīt spocīgi hologrāfisku attēlu veidošanos un ne tikai mūsu pašu enerģētiskajos laukos, bet pašas realitātes liegajos enerģētiskajos līmeņos, tad palīdzētu izskaidrot, kā tieši cilvēka prāts spēj radīt dažus no brīnumiem, kurus jau pētījām iepriekšējā nodaļā. Tad varētu izskaidrot sinhronitātes vai to, kā no mūsu pašu psihes dziļumiem uzpeldējušie procesi un attēli spēj pieņemt ārējas realitātes formu. Atkal jāteic, ka varētu būt arī tā, ka mūsu domas, bet tikai emocionāli spēcīgās domas, pastāvīgi ietekmē ši hologrāfiskā Visuma smalkos enerģētiskos līmeņus — tādas domas, kādas parasti pavada krīžu un transformāciju brīžus — notikumus, kas šķietami izraisa sinhronitātes un ir pietiekami spēcīgi, lai manifestētos kā sagadīšanās fiziskajā realitātē.

Līdzdalības realitāte

Protams, šie procesi nav atkarīgi no tā, ka Visuma smalko enerģiju lauki noslāņojas stingri definējamos slāņos. Tie var darboties pat tad, ja visi Visuma smalko enerģiju lauki ir viens viendabīgums un gluda plūsma. Ņemot vērā, cik jutīgi šie liego enerģiju lauki ir mūsu domām, mums vajadzētu būt vēl uzmanīgākiem, mēģinot formulēt idejas par to organizāciju un struktūru. Tas, kam mēs attiecībā uz tiem varam ticēt, patiesībā var palīdzēt arī veidot un radīt to struktūru.

Iespējams, tieši šī iemesla dēļ psihes meistariem ari ir atšķirīgs viedoklis par to, vai cilvēka enerģiju lauks ir sadalīts slāņos. Tie, kuri tic šiem skaidri izteiktajiem slāņiem, varētu likt tādiem formēties arī pašā enerģiju laukā. Tas cilvēks, kura enerģiju lauks tiek novērots, arī var piedalīties šajā procesā. Brenmane šajā ziņā ir ļoti atklāta un atzīmē: jo vairāk kāds no viņas klientiem saprot šo atšķirību starp slāņiem, jo skaidrāki un izteiktāki šie slāņi kļūst arī viņa enerģiju laukā. Viņa piekrīt, ka struktūra, kuru viņa saredz enerģiju laukā, nav nekas cits kā viena vienota sistēma. Vēl citi nonāk pie citām sistēmām. Piemēram, tantru autori hindu jogu tekstos, kas uzrakstīti laikā no mūsu ēras ceturtā līdz sestajam gadsimtam, enerģiju laukā uztvēra vien trīs slāņus.

Ir liecības, ka struktūras, kuras enerģiju laukā gaišreģi netīšām rada paši, var būt ļoti ilgstoši dzīvotspējīgas. Gadsimtiem ilgi senie hinduisti ticēja, ka katrā no čakru centrā atrodas ari sanskritā uzrakstīts burts. Japāņu pētnieks Hiroši Motojama, psihologs terapeits, kas ir sekmīgi izveidojis tehniku, kā čakrās izmērīt elektrisko klātbūtni, teic, ka viņš par tām vispirms ieinteresējās mātes dēļ, kas bijusi vienkārša sieviete, taču ar savām dabiskajām gaišreģes dotībām spēja čakras skaidri saredzēt. Tomēr gadiem ilgi viņa brīnījās, kāpēc savā sirds čakrā saredz ko tādu, kas atgādina apgāztu laivu. Kad Motojama sāka savus pētījumus, tad arī atklāja, ka tas, ko saredz viņa māte, ir sanskrita burts 'yam — burts, kuru senie hinduisti arī uztvēra sirds čakrā.41 Daži psihes meistari — tādi kā Draijera — apgalvo, ka arī spēj saredzēt čakrās sanskrita burtus. Citi neko tādu neuztver. Vienīgais skaidrojums, šķiet, ir tas, ka tie psihes spēju meistari, kuri patiešām šos burtus saredz, faktiski "ietonējas" hologrāfiskajās struktūrās, kuras šajos enerģiju laukos ierakstītas jau sen, pateicoties pašu seno hinduistu ticējumiem. [33]

Pirmajā mirklī šis priekšstats var šķist dīvains, taču tam jau ir precedents. Kā redzējām, viens no kvantu fizikas pamatprincipiem ir tāds, ka mēs neatklājam realitāti, bet gan paši piedalāmies tās radīšanā. Tātad varētu būt tā, ka, mēģinot iekļūt arvien dziļāk šajos realitātes līmeņos — vēl aiz atoma, tajos līmeņos, kur, kā šķiet, mājo arī cilvēka auras smalkās enerģijas —, šī realitātes līdzdarbības daba kļūst vēl izteiktāka. Tādējādi mums vajadzētu sevišķi uzmanīties, sakot, ka esam cilvēka enerģiju laukā atklājuši noteiktu struktūru vai darbības modeli, ja reiz… var būt arī tā, ka šo atrasto paši vien esam radījuši.

Prāts un cilvēka enerģiju lauks

Ir zīmīgi, ka cilvēka enerģiju lauka izpēte noved precīzi pie tāda paša secinājuma, kādu izdarīja Pribrems, atklādams, ka smadzenes maņu sajūtas pārveido svārstību valodā. Tas nozīmē, ka mums ir divas realitātes: viena, kas mūsu ķermeņos ir šķietami cietvielu formā un kam piemīt precīzs novietojums laikā un telpā, un otra — tā, kurā mūsu pašu esamība šķiet eksistējam primāri — kā mirgojošs enerģiju lauks, kura galīgais izvietojums telpā ir pavisam neskaidrs. Līdz ar to šī atskārsme rosina dažus jautājumus, kam piemīt dziļa jēga. Viens no tiem: kas notiek ar prātu? Mums ir mācīts, ka prāts ir smadzeņu darbības rezultāts, taču, ja smadzenes un fiziskais ķermenis ir tik vien kā hologrammas — enerģiju lauku sevišķi liego enerģiju plūsmas sabiezinājuma daļa —, ko tādā gadījumā tas saka par mūsu prātu? Atbildi šeit dod cilvēka enerģiju lauka izpēte.

Nesen zinātnisko sabiedrību satrauca atklājums, kuru Ciānas kalna hospitālī Sanfrancisko veica neiropsihologi Bedžamins Libets un Bertrams Feinšteins. Viņi mērija laiku, kāds nepieciešams, lai taustes stimuls uz pacienta ādas kā elektriskais signāls sasniegtu smadzenes. Pacientiem palūdza nospiest pogu — tad, ja viņš vai viņa apzinājās to, ka viņiem pieskaras. Libets un Feinšteins konstatēja, ka smadzenes šo stimulu reģistrēja jau 0,0001 sekundes pēc notikušā un ka pacients pogu nospieda 0,1 sekundi vēlāk — pēc stimula.

Ievērojams šeit ir tas, ka liela daļa pacientu teica, ka gandrīz vai 0,5 sekundes paši nemaz neesot zinājuši, vai stimuls un pogas nospiešana ir notikuši. Tas nozīmē, ka atbildes lēmums ir pieņemts pacienta neapzinātajā prātā. Paša pacienta darbības apzināšanās šajā sacensībā bija lēna. Vēl vairāk pārsteidz, ka neviens no pacientiem, kurus pārbaudīja Libets un Feinšteins, paši neapzinājās, ka viņu zemapziņa jau likusi viņiem nospiest pogu… pirms vēl viņi apzināti to izlēma darīt. Viņu smadzenes kaut kādā veidā radīja šos tik omulīgos maldus, ka viņi paši ir kontrolējuši šo darbību, lai gan viņi to nekontrolēja.42 Tas licis dažiem zinātniekiem šaubīties, vai ari brīvā griba nav tikvien kā maldi. [34]

Vēlākie pētījumi parādījuši, ka vienu sekundi, pirms mēs "izlemjam" pakustināt kādu muskuli, piemēram, pacelt pirkstu, mūsu smadzenes jau ir sākušas ģenerēt signālus, kādi vajadzīgi, lai šo kustību paveiktu.43 Jautājums: kas tad pieņem lēmumu — apzinātais prāts vai zemapziņa?

Vēl labāk šādus atradumus veic Hanta. Viņa atklājusi, ka cilvēka enerģiju lauks atbild uz stimuliem, vēl pirms to paveic smadzenes. Hanta vienlaikus uzņēmusi enerģiju lauka EMG un smadzeņu EEG pierakstus un atklājusi, ka tad, ja viņa izraisa skaļu skaņu vai uzzibsnī spilgtu gaismu, enerģiju laukā EMG reģistrē šo stimulu, vēl pirms tas parādās EEG pierakstos. Ko tas nozīmē? "Es domāju, ka mēs savā veidā esam pārvērtējuši smadzenes kā to aktīvo sastāvdaļu, kas pastāv cilvēka savstarpējās attiecībās ar pasauli," saka Hanta, "tās patiešām ir labs dators, taču tos prāta aspektus, kam ir sakars ar radošumu, iztēli un garīgumu, — to visu smadzenēs neredzu. Prāts nav smadzenes. Tas ir mūsu uzlādētajā laukā."44

Draijera arī pamanījusi, ka enerģiju lauks atbild, pirms cilvēks pats apzināti reģistrē atbildi. Sekas — tā vietā, lai spriestu ar klienta reakciju, vērojot viņa sejas izteiksmi, viņa aizvērtām acīm vēro, kā reaģē viņu enerģiju lauki. "Kamēr pati runāju, es redzu, kā viņa enerģiju laukā mainās krāsas. Es pat neprasot varu saredzēt, kā viņš sajūt manis teikto. Piemēram, ja viņa enerģiju lauks kļūst miglains, es zinu, ka viņš manis teikto nesaprot," Draijera apgalvo.45

Ja prāts neatrodas smadzenēs, bet gan ir tajā enerģiju laukā, kas caurvij gan smadzenes, gan arī fizisko ķermeni, tad varētu izskaidrot, kā tādi psihes meistari kā Draijera var saredzēt tik daudz no kādas personas psihes viņa enerģiju laukā. Tad varētu izskaidrot arī to, kā mana liesa — orgāns, kuru parasti mēs ar domu neasociējam, — pamanās iegūt savu rudimentāras inteliģences formu. [35]

Patiešām, ja prāts atrodas enerģiju laukā, tas rosina domāt, ka mūsu apzināšanās, domāšana, sevis daļēja sajušana varētu arī neaprobežoties ar fizisko ķermeni. Kā redzēsim tālāk, pastāv pietiekami daudz pierādījumu, lai šo ideju atbalstītu.

Tomēr vispirms labāk pievērsīsim uzmanību kādai citai lietai. Paša fiziskā ķermeņa šķietamā cietība nav vienīgā iluzorā lieta hologrāfiskajā Visumā. Kā jau redzējām, Boms uzskata, ka pat laiks nav absolūts, bet gan atveras no iesaistītās lietu kārtības. Tas rosina domāt, ka lineārais laika iedalījums pagātnē, tagadnē un nākotnē ari ir tikai prāta konstrukcija. Nākamajā nodaļā pievērsīsim uzmanību liecībām, kuras atbalsta šo ideju, kā arī sazarojumiem, kādus šis uzskats mūsu dzīvē sniedz šeit un tagad.

III dala telpa un laiks

Šamanisma un citu līdzīgu noslēpumainu jomu izpēte ieguvusi lielāku nozīmi, jo ziņo par jaunām idejām attiecībā uz prātu un garu. Tiek runāts par tādām lietām kā apziņas valstības paplašināšana… par ticību, zināšanām un par to pieredzi, ka mūsu sajūtu fizikālā pasaule ir vien ilūzija — ēnu pasaule —, un vēl par to, ka tas trīsdimensiju rīks, ko mēs saucam par ķermeni, kalpo vienīgi kā konteiners vai mājvieta kaut kam bezgalīgi daudz lielākam un visaptverošākam nekā ķermenis — tam, kas veido patiesās dzīves matricu.

(Holgers Kalveits.

Dreamtime and Intter Space)

7. nodaļa Ārpusprāta laiks

Prāta, un tāpat visu lietu "mājvieta" ir iesaistītā lietu kārtība. Šajā līmenī, kas visam manifestētajam Visumam ir kā pamata pilnsapulce, lineārais laiks nepastāv. Iesaistītā valstība pastāv ārpus laika un paši laika brīži nebūt nav sapīti kopā sērijās kā pērlītes uz diega.

(Lerijs Dosejs. Recovering the Soul)

Cilvēkam, paceļot skatu no zemes un ieskatoties kosmosā, istaba, kurā viņš atradās, kļuva spocīga un caurspīdīga un tās vietā materializējās aina no tālas pagātnes. Pēkšņi viņš atradās pils pagalmā un viņa priekšā stāvēja ļoti jauka jauna sieviete ar olīvkrāsas ādu. Ap kaklu, locītavām un potītēm viņš tai redzēja zelta rotaslietas, viņa bija tērpta caurspīdīgās drānās un melnie bizēs sapītie mati bija savākti vienkopus zem augstas kvadrātiskas formas tiāras. Kad viņš palūkojās uz sievieti tuvāk, informācijā par viņas dzīvi appludināja viņa prātu. Viņš zināja, ka sieviete bija ēģiptiete — prinča, ne faraona meita. Viņa bija precējusies. Viņas vīrs bija slaida auguma un matus nēsāja, sapītus daudz mazās bizītēs, kas nokarājās abpus viņa sejai.

Vīrietis varēja ātri pārveidot ainu, izskrienot cauri notikumiem sievietes dzīvē — it kā tie nebūtu nekas vairāk par filmu. Viņš redzēja sievieti nomirstam dzemdībās. Tad vēroja ilgstošo un sarežģītu iebalzamēšanas procedūru, bēru procesiju, rituālus, kas pavadīja ievietošanu sarkofāgā. Kad viņš beidza vērot, attēli izbālēja un istaba… no jauna atgriezās skatam — viss bija savās vietās.

Šo vīrieti sauca Stefans Osoveckis. Krievijā dzimušais polis bija viens no 20. gadsimta pašiem talantīgākajiem gaišreģiem. Laiks, kad tas notika, bija 1935. gada 14. februāris. Pagātnes vīziju viņā izraisīja rokās turētais pārakmeņojies cilvēka pēdas fragments.

Osoveckis bija tik prasmīgs senlietu psihometriskajos lasījumos, ka tas galu galā pievērsa Staņislava Poņatkovska uzmanību. Viņš tolaik bija Varšavas universitātes profesors un tālaika visslavenākais etnologs Polijā. Poņatkovskis pārbaudīja Osovecki ar krama un citiem akmeņiem, kurus bija ieguvis arheoloģisko izrakumu vietās visā pasaulē. Vairums no šiem "akmeņiem" neko neizteica, vienīgi trenēta acs varētu noteikt, vai tos apdarinājušas cilvēku rokas. Tie bija ekspertu aprakstīti, arī pats Poņatkovskis zināja to vecumu un vēsturiskās atradnes vietu. Šo informāciju viņš gan slēpa no Osovecka.

Tam nebija nozimes. Atkal un atkal Osoveckis pareizi noteica šos priekšmetus, aprakstīja to vecumu, kultūru, kurā tie bija veidoti, un ģeogrāfiskās atrašanās vietu. Dažreiz Osovecka nosauktā vieta nesaskanēja ar informāciju, kuru Poņatkovskis bija ierakstījis savās piezīmēs, taču viņš konstatēja, ka kļūdainas bija piezīmes, nevis Osovecka sniegtā informācija.

Osoveckis visu laiku darbojās vienādi. Viņš paņēma priekšmetu rokās un koncentrēja uzmanību tik ilgi, līdz istaba viņam pagaisa un pat paša ķermenis kļuva ēnains un gandrīz vai neesošs. Kad šī transformācija notika, viņš ieraudzīja pagātnes trīsdimensiju filmu. Šajā ainavā viņš varēja doties, kurp vien vēlas un saredzēt itin visu, ko vien vēlas. Kamēr viņš tā skatīja pagātni, Osoveckis kustināja acis šurpu turpu, it kā viņa aprakstāmās lietas fiziski atrastos viņa acu priekšā.

Viņš varēja saredzēt veģetāciju, cilvēkus un mājvietas, kurās viņi mitinājās. Reiz, turot rokā magdalēniešu laika (ap 15 000-10 000 gadu p. m. ē.) akmens laikmeta cilvēku akmens darbarīku, Osoveckis pastāstīja Poņatkovskim, ka magdalēniešu sievietēm bijušas ļoti sarežģītas frizūras. Tas šķita absurdi, tomēr vēlākie magdalēniešu sieviešu figūriņu atradumi — ar izgreznotām frizūrām — pierādīja, ka Osoveckim taisnība.

Turpmākajā eksperimentu gaitā Osoveckis deva vairāk nekā simt šādu informatīvo aprakstu, tostarp tādas pagātnes detaļas, kuras sākumā šķita neprecīzas, taču vēlāk izrādījās pareizas. Viņš apgalvoja, ka akmens laikmeta cilvēki lietoja eļļas lampas. Vēlāk Francijā, Dordonē, atklāja tieši tāda stila un izmēra lampas, kādas viņš bija aprakstījis. Osoveckis aprakstīja detalizētus dzīvnieku zīmējumus, kurus ļaudis medīja; būdu stilu, kurās viņi dzīvoja, un viņu apbedīšanas paradumus. Šos apgalvojumus vēlāk apstiprināja arheoloģiskie atklājumi.'

Poņatkovska darbs kopā ar Osovecki nav unikāls. Normans Emersons, Toronto universitātes antropoloģijas profesors un Kanādas Arheoloģiskās asociācijas dibinātājprezidenta vietnieks, arī savā arheoloģiskajā darbā pētījis gaišreģu lietderīgumu. Emersona pētījumu centrā bija šoferis Džordžs Makmalens. Līdzīgi Osoveckim Makmalenam bija spējas psihometriski darboties ar priekšmetiem un lietot tos, lai "ietonētos" pagātnes ainās. Makmalens pagātnē varēja arī "ietonēties", vienkārši apmeklējot arheoloģisko izrakumu vietu. Tajā nokļuvis, viņš pastaigājās šurpu turpu, līdz ieguva vajadzīgo. Tad viņš sāka aprakstīt ļaudis un kultūru, kas savulaik šajā vietā bija bijusi. Reiz Emersons vēroja, kā Makmalens noliecās pār kādu zemes pleķīti, apsoļoja to un teica, ka šajā vietā atradās "irokēzu [36] garā māja". Emersons šo vietu atzīmēja ar uzmērīšanas mietiņiem un sešus mēnešus vēlāk atrada šīs senās būves atliekas tieši tajā vietā, uz kuru bija norādījis Makmalens.2

Sākumā Emersons bija skeptiķis, tomēr viņa kopējais darbs ar Makmalenu lika pašam arī noticēt. 1973. gadā Kanādas ievērojamāko arheologu konferencē viņš paziņoja: "Tā ir mana pārliecība, ka esmu saņēmis zināšanas un informāciju par mākslas priekšmetiem un arheoloģisko izrakumu vietām no informatora, kam piemīt psihes spējas un kurš man šo informāciju pasniedz bez jebkāda veida apzinātas loģiskas spriešanas lietojuma." Savu uzstāšanos viņš beidza, sakot, ka ir sajutis, ka Makmalena demonstrējumi arheoloģijā atklājuši "veselu jaunu perspektīvu" un ka pētījumiem par psihes meistaru turpmāko lietojumu arheoloģiskajos pētījumos "ir piešķirama pati lielākā prioritāte".3

Retroatskatu jeb cilvēku spējas pārvietot savas uzmanības fokusu un burtiski spēt ieskatīties pagātnē pētnieki apstiprinājuši ne reizi vien. Eksperimentu sērijās, kas notika 20. gs. 60. gados, V. H. C. Teņajevs, Utrehtas Valsts universitātes Parapsiholoģiskā institūta direktors, un Mariuss Valkofs, Vitvoterslendas Mākslas fakultātes dekāns no Johannesburgas Dienvidāfrikā, atklāja, ka lielais holandiešu psihes spēju meistars Žerads Krusē varēja psihometriski nolasīt pat pašu mazāko kaula gabaliņu un precīzi aprakstīt tā pagātni.4

Ņujorkietis doktors Lorenss Lešāns, kādreizējais psihoterapeits, un vēl kāds cits skeptiķis, līdzīgus eksperimentus veica ar jau pieminēto amerikāņu psihes meistari Eilīnu Garetu.5 1961. gadā ikgadējā Amerikas Antropologu asociācijas sanāksmē arheologs Klarenss V. Veijants darīja zināmu, ka viņš nebūtu izdarījis slaveno Tres Zapotes atklājumu, kuru vispārpieņemti uzskata par vienu no vissvarīgākajiem Vidusamerikas arheoloģiskajiem atklājumiem, kādi vien jebkad veikti, ja viņam nebūtu bijusi pieejama psihes meistara palīdzība/'

Stefans Švarcs, bijušais National Geographic žurnāla redaktoru kolektīva darbinieks un MIT (Masačūsetsas Tehnoloģiskā institūta) Aizsardzības diskusiju grupas inovāciju, tehnoloģiju un sabiedriskajos jautājumos sekretārs, uzskata, ka šāds retroatskats ir ne tikai reāls, bet galu galā arī zinātniskajā realitātē pasteidzinās tikpat lielu un nozīmīgu pārbīdi, kādas bija pārmaiņas, kuras izraisīja Kopernika un Darvina atklājumi. Švarcs ir tik pārliecināts, ka sarakstījis vispusīgu vēsturisku apskatu par sadarbību, kāda pastāv starp gaišreģiem un arheologiem, — The Secret Vaults of Time. "Trīs ceturtdaļas gadsimta psihiskā arheoloģija jau ir realitāte," raksta Švarcs, "šī jaunā pieeja ir daudz darījusi, lai parādītu, ka telpas un laika satvars, kas ir tik nozīmīgs "Lielajam Materiālisma pasaules uzskatam", nekādā ziņā nav tik absolūta konstrukcija, kā domā zinātnieku vairākums."7

Pagātne kā hologramma

Šādas spējas rosina domāt, ka pagātne nebūt nav zudusi, bet joprojām pastāv kaut kādā formā, kas pieejama cilvēku uztverei. Mūsu ierastais pasaules uzskats par Visumu šādu iespējamību nepieļauj, taču hologrāfiskais modelis gan. Boma piezīme, ka laika plūsma ir pastāvīgu atvēršanos un aizvēršanos [37] sēriju rezultāts, rosina domāt, ka tagadne veido ieloces un kļūst par daļu no pagātnes; tā nepārstāj eksistēt, bet vienkārši atgriežas iesaistītās lietu kārtības kosmiskajā bagāžas glabātavā vai ari, kā izsakās Boms: "Pagātne ir aktīva tagadnē, kā sava veida iesaistītu lietu kārtība."8

Ja arī apziņas avots, kā to apgalvo Boms, atrodas iesaistītajā lietu kārtībā, tas nozīmē, ka cilvēka prāts un pagātnes hologrāfiskie pieraksti eksistē jau vienā un tajā pašā domēnā (laukā) un ka tie, ierasti izsakoties, jau ir kaimiņi. Tādējādi viss, kas nepieciešams, lai piekļūtu pagātnei, būtu tik vien kā nobīde, kas izdarīta uzmanības fokusā. Gaišreģi — Makmalens un Osoveckis — var būt šādi cilvēki, kam ir iedzimtas dotības šīs nobīdes veikšanā. Te gan jāteic, ka, ņemot vērā, cik daudz citu neparastu cilvēcisko spēju jau apskatījām, hologrāfiskā ideja liek domāt, ka šāds talants dus ikvienā.

Kāda metafora veidam, kā tieši pagātne saglabājas iesaistītajā lietu kārtībā, ir atrodama hologrammā. Ja katra aktivitātes fāze, piemēram, sieviete izpūš ziepju burbuļus, ir pierakstīta secīgās attēlu sērijās (daudzkārtējā hologrammā), tad katrs no šiem attēliem kļūst par kadru filmā. Ja pati hologramma ir "baltas gaismas" hologramma — tāds hologrāfiskās filmas gabals, kurā attēlu var saredzēt ar neapbruņotu aci un kam nevajag lāzergaismu, lai tas kļūtu redzams —, tad, ja skatītājs staigā gar filmu un maina savu uztveres leņķi, viņš saredzēs to, kas iznākumā dod trīsdimensionālu kustību filmu, kurā redzamā sieviete pūš ziepju burbuļus. Citiem vārdiem, kamēr dažādi attēli atveras un aizveras, tie izskatīsies saplūstam kopā un radīs kustības ilūziju.

Cilvēks, kuram nav nekādu zināšanu par hologrammām, varētu kļūdaini pieņemt, ka dažādie pārejas stāvokļi, kas iesaistīti ziepju burbuļu pūšanā, ir pārejoši un, reiz uztvertus, tos nekad vairs nevar ieraudzīt. Taču tā nav. Visa darbība vienmēr tiek pierakstīta hologrammā, un tieši paša skatītāja mainītā perspektīva ir tā, kas nodrošina ilūziju, ka darbiba atveras laika gaitā. Hologrāfiskā teorija rosina domāt, ka tāpat tas notiek arī ar mūsu personisko pagātni. Ta nevis iekrīt nebūtībā, bet paliek, ierakstīta kosmiskajā hologrammā, un to vienmēr var vēlreiz apciemot.

Kāda cita šķietami hologramveida pieredze ir to ainu, kurām izdevies piekļūt, trīsdimensionalitāte. Tā, piemēram, psihes meistare Riča, kura spēj psihometriski lasīt priekšmetus, apgalvo, ka zina, ko Osoveckis domājis, sakot, ka viņa redzētie attēli ir tikpat trīsdimensionāli un reāli, un pat vēl īstāki nekā istaba, kurā viņš sēd. "Tas ir tā, it kā šī ainava pārņemtu it visu," saka Riča, "tā ir dominējoša, un, ja reiz tā sāk atvērties, es faktiski kļūstu par daļu no tās. Tas ir tāpat kā pabūt divās vietās vienlaikus. Es apzinos, ka sēžu istabā, bet tajā pašā laikā atrodos arī šajā ainā."9

Līdzīgā veidā hologrāfiska ir ari šo spēju nelokālā daba. Psihes meistari spēj piekļūt kādas konkrētas arheoloģisko izrakumu vietas pagātnei gan tad, ja paši atrodas šajā vietā, gan arī no daudzu jūdžu attāluma. Citiem vārdiem, pagātnes pieraksti neparādās kā ierakstīti vienā vietā, bet ir kas līdzīgs hologrammā ietvertajai informācijai — tā ir nelokāla, un tai var piekļūt no jebkura laiktelpas punkta. Šīs parādības nelokālais aspekts ir izprotams ar faktu, ka dažiem psihes meistariem nav nepieciešams pat vērsties pie psihometrijas, lai "ietonētos" pagātnē. Slavenais kentukiešu gaišreģis Edgars Keisijs pagātnē varēja "ietonēties", vienkārši apguļoties mājās uz dīvāna un ieejot miegam līdzīgā stāvoklī. Viņš nodiktēja sējumu sējumus par cilvēku rases vēsturi un bieži vien bija pārsteidzoši precīzs. Ta, piemēram, viņš precīzi noteica esēņu kopienas [38] atrašanās vietu un aprakstīja tās vēsturisko lomu jau vienpadsmit gadus pirms "Nāves jūras manuskriptu" atrašanas Kumrānas alās, kas šos pareģojumus apstiprināja.10

Interesanti, ka daudzi no šiem "retroapziņas indivīdiem" spēj saredzēt arī cilvēka enerģiju lauku. Osovecka bērnībā māte viņam pilināja acīs zāles, lai mēģinātu atbrīvoties no krāsu lentēm, kuras, kā viņš sacīja, saredzot ap cilvēkiem. Arī Makmalens spēja noteikt cilvēka veselības stāvokli, ieskatoties viņa enerģiju laukā. Tas rosina domāt, ka retroapziņa varētu būt saistīta ar spēju saredzēt smalkākus, vibrējošus realitātes aspektus. Citiem vārdiem, pagātne varētu būt vēl viena papildu lieta, kas iekodēta Pribrema svārstību valstībā, kosmisko interefenču rakstā, ko vairākums no mums atmet, un tikai daži tajā "ietonējas" un pārvērš to hologrāfiskos attēlos. "Var būt, ka šajā hologrāfiskajā stāvoklī — svārstību valstībā — četru tūkstošu gadu veca pagātne ir rītdiena?" — raksta Pribrems.11

Pagātnes fantomi

Ideja, ka pagātne ir hologrāfiski ierakstīta kosmiskajos viļņos un šad tad cilvēka prāts tos var pārtvert un pārvērst hologrammās, varētu izskaidrot vismaz dažas spokošanās parādības. Daudz spokaino parādību nešķiet esam kas vairāk par hologrammām: dažu cilvēku vai pagātnes ainu trīsdimensiju pierakstiem. Viena teorija par spokiem, piemēram, vēsta, ka tie ir aizgājēju gari vai dvēseles. Tomēr ne visi spoki ir cilvēki. Ir pierakstīts neskaitāms skaits gadījumu, kuros cilvēki redzējuši arī nedzīvu priekšmetu parādības. Šis fakts atspēko ideju, ka parādības ir aizgājēju dvēseles. [39] grāmatas phantoms oj livitig divos apjomīgos sējumos, kuros apkopoti labi dokumentēti spokošanās gadījumi un citu paranormālo parādību apraksti, ko veikusi Psihes pētījumu biedrība Londonā, minēti daudzi šādi piemēri. Piemēram, britu armijas virsnieks kopā ar ģimeni novērojis, kā uz viņu mauriņa uzradās spokaina, zirgu vilkta kariete un… apstājās. Spokainā ekipāža bija tik reāla, ka virsnieka dēls piegāja pie tās un pat saredzēja tajā kādu sievietes figūru. Pirms viņš paspēja labāk to apskatīt, attēls pazuda, neatstājot aiz sevis nekādu zirgu vai riteņu pēdu…12

Cik izplatīti ir šādi atgadījumi? Savienotajās Valstīs un Anglijā dažos pētījumos parādīts, ka no desmit līdz septiņpadsmit procentiem iedzīvotāju ir redzējuši kādu parādību. Tas norāda, kā šādi fenomeni varētu būt izplatīti daudz lielākā mērā, nekā domāts līdz šim.11

Uzskatu, ka dažiem notikumiem šajos hologrāfiskajos pierakstos ir stingrāks ieraksts nekā citiem, atbalsta arī tas, ka spokošanās parasti novērojama vietās, kur bijuši briesmīgi vardarbības akti vai citi neparasti spēcīgi emocionāli notikumi. Literatūra ir pilna ar spokiem, kas uzrodas slepkavību, militāro kauju un citas vardarbības vietās. Tas rosina domāt, ka bez attēliem un skaņām kosmiskajā hologrammā ierakstās arī tās emocijas, kuras izjustas šo notikumu laikā. Tā ir notikumu emocionālā intensitāte, kas hologrāfiskajos pierakstos tos padara vairāk saskatāmus un ļauj tajos "ietonēties" pavisam parastiem cilvēkiem.

Daudzi spokošanās gadījumi izrādās esam nelaimīgu un piezemētu garu darbības rezultāti un kaut kas vairāk nekā tikai nejaušs ieskats pagātnes hologrāfiskajos pierakstos. Šo viedokli atbalsta arī literatūra par šo tēmu. 1907. gadā, piemēram, pēc dzejnieka Viljama Batlera Jita pamudinājuma. UCLA antropologs un reliģisko rakstu pētnieks V. J. Evans-Vencs devās triju gadu ilgā ceļojumā pa Īriju, Skotiju, Velsu, Kornvelu un Britāniju, lai iztaujātu cilvēkus, kuri bija apgalvojuši, ka sastapušies ar elfiem un citām paranormālām būtnēm. Evans-Vencs sāka šo projektu tāpēc, ka Jīts teica, ka pēc divpadsmitā gadsimta, kad vecā ticība tika aizstāta ar jaunām vērtibām, sastapšanās ar elfiem notika daudz retāk, tāpēc vajag to visu paspēt dokumentāli pierakstīt, kamēr šis parādības vēl nav izgaisušas pavisam.

Evans-Vencs apceļoja ciematu pēc ciemata, parasti iztaujādams vecāka gadagājuma savai ticībai uzticīgus cilvēkus. Viņš atklāja, ka ne visi elfi, ar kuriem ļaudis sastapās gravās un mēness apspīdētās pļavās, bija mazi. Daži bija slaida auguma un izskatījās pēc pavisam parastām cilvēciskām būtnēm, izņemot vienīgi to, ka bija caurspīdīgi un spīdēja, un ka bija tērpušies agrāko vēsturisko laiku drēbēs.

Šīs parādības bieži vien uzradās arheoloģisko drupu vietās vai to tuvumā — pie kapu uzbērumiem, stāvošajiem akmeņiem, sabrukušajiem sestā gadsimta cietokšņiem un citur — un… tie piedalījās darbībās, kuras tiek asociētas tieši ar šiem pagājības laikiem. Evans-Vencs intervēja aculieciniekus, kas bija redzējuši cilvēciņus, kuri izskatījās kā mednieki, Elizabetes laika drēbēs tērpušies; parādības, kas spokainās procesijās devās no un uz veco cietokšņu atliekām, cilvēkveidīgas būtnes, kuras, stāvot veco baznīcu drupās, zvanīja to senos zvanus. Viena no aktivitātēm, kura šiem parādību cilvēciņiem lika sajust pārmērīgu lepnumu, bija karošana. Grāmatā The Fairy Faith in Celtie Countries Evans-Vencs sniedz dučiem aptaujāto personu liecību par to, ka viņi saredz šos spocīgos konfliktus, mēness apspīdētās pļavas, pilnas ar viduslaiku bruņās tērptu, cīņā devušos vīru pūļiem, vai arī vientulīgus purvus, kas noklāti ar krāsainās uniformās tērptiem karavīriem. Dažkārt šie cīniņi ir ērmīgi klusi. Dažkārt pilni bēgošu soļu dipoņas, un, iespējams, pats spocīgākais varbūt ir tas, ka dažkārt to var tikai sadzirdēt, bet ne saredzēt…

No visa tā Evans-Vencs secināja, ka vismaz daži fenomeni, ko viņa aculiecinieki skaidroja kā elfu tipa cilvēciņus, faktiski bija agrāk pagātnē notikušo atgadījumu pēcattēlojums. Viņš teoretizēja: "Dabai pašai piemīt atmiņa. Zemes atmosfērā nenoliedzami pastāv kaut kāds psihes elements, kurā tiek uztvertas — nofotografētas vai iespiestas — visas cilvēciskās un fizikālās darbības. Noteiktu neizskaidrojamu apstākļu gadījumā normālas personas, kas nemaz nav viedie, var novērot šos Dabas mentālos pierakstus kā attēlus, kas tiek projicēti uz ekrāna, un bieži vien tas notiek kustīgu filmu veidā."14

Kāpēc šis sastapšanās ar fejām un parādību cilvēciņiem kļūst arvien retākas, minējumu sniedz kāds Evansa-Venca respondents. Šoreiz atbildētājs bija vecīgs džentlmenis Džons Deiviss, kas dzīvoja Menas sala. Aprakstījis vairākas ainas, kurās bija sastopami labi ļaudis, viņš paziņoja: "Pirms tam, kad salu sasniedza izglītība, vairāk cilvēku varēja saredzēt šos parādību cilvēciņus; tagad tos saredz tikai nedaudzi."'5 Neapšaubāmi, ka "izglītība" saistījās ar attālināšanos no ticības šīm fejām un parādību cilvēciņiem. I )ei visa piezīme rosina domāt, ka tā bija attieksmes maiņa, kas lika atrofēties plaši izplatītajām Menas salas iedzīvotāju retroapziņas spējām. Jāpiebilst: cik milzīgs ir mūsu ticējumu spēks, lai noteiktu, kuriem no mūsu nepa rastajiem potenciāliem likt parādīties un kuriem ne.

Tomēr neatkarīgi no tā, vai mūsu ticējumi ir tie, kas ļauj saredzēt šīs hologrammām līdzīgās pagātnes filmas vai arī izsvītro tās, liecības vēsta, ka tās tomēr eksistē. Jebkurā gadījumā šāda pieredze neaprobežojas tikai ar ķeltu zemēm. Ir arī ziņas par aculieciniekiem, kuri redzējuši fantomu zaldātus Indijā, tērptus senajos hindu kostīmos.16 Havaju salās šādas spokainas parādes ir labi zināmas, un grāmatas par šīm salām ir pilnas neskaitāmu indivīdu atstāstiem, kas redzējuši šādas fantomu procesijas — Havaju salu karavīrus maršējam, tērptus spalvu apmetņos un turot rokās kara vāles un lāpas.17 Spokaino armiju redzējumi, kuros tiek izcīnītas vienlīdz spokainas kaujas, pieminēti pat senajos asīriešu tekstos.18

Laiku pa laikam vēsturnieki spēj atpazīt tajos izspēlēto notikumu. Divas angļu sievietes, kas atpūtās piejūras ciematā Pijā Francijā, 1951. gada 4. augustā četros no rīta uzmodināja kanonādes skaņas. Viņas metās pie loga, taču bija šokētas, redzot, ka ciematā un jūrā aiz tā viss bija klusi un mierīgi un nebija nekādu liecibu par darbībām, kas atbilstu tam, ko viņas sadzirdēja… Britu psihes pētījumu biedrība izpētīja un atklāja, ka sieviešu aprakstīto notikumu hronoloģija tieši atspoguļo tālaika militāros pierakstus, kad sabiedrotie veica uzbrukumu vāciešiem, kuri atradās Pijā. Tas notika 1942. gada 19. augustā. Šķiet, ka sievietes bija dzirdējušas pirms deviņiem gadiem notikušā slaktiņa skaņas.19

Lai gan šādu notikumu tumšā intensitāte piešķir tiem hologrāfiskajā ainavā augstāku raudzi, mums nevajadzētu aizmirst, ka šajos mirguļojošajos hologrāfiskajos pagātnes pierakstos atrodami arī visi cilvēku prieki. Būtībā tā ir itin visa, kas jelkad bijis, bibliotēka, un iemācīšanās "ietonēties" šajā mulsinošajā un bezgalīgajā dārgumu krātuvē plašākā un biežākā mērogā varētu paplašināt mūsu zināšanas gan par sevi, gan par Visumu, turklāt veidā, par kādu pat neesam uzdrošinājušies sapņot. Var pienākt diena, kad mēs spēsim manipulēt realitāti tāpat kā kristālu, runājot Doma analoģijās, tā liekot kaleidoskopiski mainīties tam, kas ir reāls, un tam, kas neredzams, atsaukt pagātnes ainas ar tādu pašu vieglumu, kā tagad atrodam datorā kādu programmu. Tomēr tas arī vēl nav viss, ko hologrāfiskāka laika izpratne varētu piedāvāt…

Hologrāfiska nākotne

Lai ari cik mulsinoša ir šīs pieejas iegūšana pagātnei, tā nobāl tādas nojēgas priekšā, ka šajā kosmiskajā hologrammā ir pieejama arī nākotne. Un tomēr ir daudz pierādījumu, kas apgalvo, ka dažus nākotnes notikumus ir tikpat viegli saredzēt kā pagātnes ainas.

Tas jau ir bagātīgi demonstrēts burtiski simtiem pētījumos. 20. gs. 30. gados. J. B. un Luīze Raine atklāja, ka brīvprātīgie var uzminēt, kādas kārtis nejauši tiks izvilktas no paketes, un viņu panākumi bija lielāki, nekā šāda atgadījuma iespējamība, kas ir viena no trim miljoniem.20 70. gados Helmuts Smits — Boeing lidmašīnu kompānijas fiziķis Sietlā Vašingtonas štatā izgudroja ierīci, kas deva viņam iespēju noteikt, vai cilvēki var paredzēt nejaušus atomdaļiņu notikumus. Atkārtotās pārbaudēs, ko veica ar trim brīvprātīgajiem, apmēram pēc sešdesmit tūkstošiem pārbaužu viņš ieguva rezultātus, kuros šāda atgadījuma iespēja bija viena no biljona.21

Maimonida Medicīniskā centra sapņu laboratorijā Montegjū Ulmans kopā ar psihologu Stenliju Kripneru un zinātnieku Čarlzu Honortonu ieguva pietiekami daudz liecību, ka arī sapņos var gūt precīzu un nākotni saredzošu informāciju. Pētījumā viņi lūdza brīvprātīgajiem astoņas naktis pēc savas izvēles aizvadīt "sapņu laboratorijā", un katrai naktij viņiem tika piedāvāts iedomāties un nosapņot kaut ko par attēlu, kuru nākamajā dienā nejauši izvēlētā kārtībā parādīs. Ulmans ar kolēģiem cerēja gūt panākumus vienā gadījumā no astoņiem, taču konstatēja, ka ar dažiem priekšmetiem šie panākumi — "precīza trāpīšana" — bija pat piecos gadījumos no astoņiem.

Piemēram, pēc pamošanās viens brīvprātīgais sacīja, bija sapņojis par "lielu betona celtni", no kuras mēģinājis izbēgt kāds "pacients". Šim pacientam bijis balts apmetnis, līdzīgs ārsta tērpam, bet viņš nokļuvis vienīgi "līdz arkai". Nākamajā dienā nejauši izvēlētais zīmējums izrādījās Van Goga glezna "Hospitāļa koridors Sanremī". Akvarelī attēlots vientuļš pacients, kurš stāv neizteiksmīga un gara gaiteņa galā, pirms iziet cauri durvīm, kas atrodas zem arkas.22

"Skatīšanās attālumā" eksperimentos Pathofs un Targs no Stenfordas Pētījumu institūta konstatēja, ka ar psihes palīdzību spēj aprakstīt attālas vietas, kuras eksperimentētāji tagadnē jau bija apmeklējuši; pārbaudāmie tāpat varēja aprakstīt vietas, kuras eksperimentētāji gatavojās apmeklēt nākotnē, pirms vēl šie apvidi tika izvēlēti. Vienā šādā gadījumā, piemēram, kādai neparasti talantīgai "izpētes dalībniecei" Ellai Hamidai, pēc nodarbo šanās fotogrāfei, palūdza aprakstīt vietu, kuru Pathofs apmeklēs pēc pus stundas. Viņa koncentrējās un sacīja, ka saredz viņu ieejam "melnā dzelzs trīsstūrī". Šis trīsstūris bija "lielāks nekā cilvēks", un, lai gan viņa precīzi nezināja, kas tas ir, varēja sadzirdēt tajā kādu ritmisku čīkstošu skaņu, kas parādās "apmēram reizi sekundē".

Vēl desmit minūtes pirms tam, kad viņa to noteica, Pathofs jau bija ceļā — pusstundas braucienā uz Memlo parku un Palo Alto rajonu. Pusstundu pēc tam, kad Hamida ierakstīja piezīmēs par uztverto melno dzelzs trīsstūri, Pathofs izņēma desmit aizlīmētas aploksnes, kurā bija ierakstīti desmit dažādi mērķi — virzieni. Lietojot nejaušības skaitļu ģeneratoru, viņš izvēlējās vienu no tām. Tajā bija neliela parka adrese apmēram sešu jūdžu attālumā no laboratorijas. Viņš aizbrauca līdz parkam un, tajā iegājis atrada bērnu šūpoles — melnu dzelzs trīsstūri, un iegāja tā vidū. Kad viņš apsēdās šūpolēs, tās, šūpodamās uz priekšu un atpakaļ, ritmiski čīkstēja.23

Pathofa un Targa atradumi "paredzēšanas vērošanā no attāluma" atkārtoti neskaitāmās laboratorijās it visā pasaulē, tostarp Jāna un Dannes pētījumu telpās Prinstonā. Patiešām, 334 mēģinājumos Jāns un Danne konstatēja, ka brīvprātīgie spēja iegūt precīzu informāciju par nākotni sešdesmit divos procentos gadījumu.24

Vēl pārsteidzošāki ir rezultāti, kādus uzrāda tā dēvētie "krēslu testi" plaši pazīstamas eksperimentu sērijas, ko izgudroja Krusē. Vispirms eksperimentētājs no sēdvietu plāna brīvi izvēlas kādu krēslu lielā zālē vai auditorijā, kurā paredzams kāds sabiedrisks pasākums. Šī zāle var būt jebkurā pasaules pilsētā, bet eksperimentam der vienīgi pasākumi, kuros nav paredzēta iepriekšēja sēdvietu rezervācija. Pēc tam, neinformējot par pasākuma nosaukumu, zāles atrašanās vietu un gaidāmā pasākuma veidu, Krusē vaicāja niderlandiešu psihes meistaram, kurš tieši šī pasākuma laikā sēdēs šajā krēslā?

Divdesmit piecu gadus ilgā laikā neskaitāmi pārbaudītāji — gan Eiropā, gan Amerikā — likuši Krusē iziet cauri šai "krēslu pārbaužu" bardzībai un atklājuši, ka gandrīz vai visos gadījumos viņš spēj sniegt pareizu un detalizētu tā cilvēka aprakstu, kas sēdēs uz šī krēsla, tostarp dzimumu, sejas vaibstus, apģērbu, nodarbošanos un pat notikumus no viņu pagātnes.

Piemēram, 1969. gada 6. janvāri kādā testā, ko veica Dr. Džūlija Eisenbada, Kolorādo universitātes Medicīnas skolas psihiatrijas profesore, Krusē tika informēts, ka krēsls būs izraudzīts pasākumam 1969. gada 23. janvārī. Krusē, kurš tajā laikā atradās Utrehtā Nīderlandē, Eisenbadai pateica, ka persona, kas sēdēs uz šī krēsla, būs piecas pēdas un deviņas collas garš vīrietis, kurš savus melnos matus atsukā taisni atpakaļ, kuram apakšžoklī ir zelta zobs un kurš darbojas divās nozarēs — zinātnē un rūpniecībā —, turklāt dažkārt nosmērē mēteli ar kaut kādu zaļganu ķimikāliju. Vīrs, kurš 1969. gada 23. janvārī auditorijā Denverā Kolorādo štatā apsēdās uz šī krēsla, visādi citādi pilnīgi atbilda Krusē aprakstam, izņemot vienu — viņš nebija augumā piecas pēdas un deviņas collas garš, bet gan piecas pēdas, deviņas collas un trīs ceturtdaļcollas garš."

Un tā šo uzskaitījumu var turpināt vēl un vēl…

Kāds gan ir šo atradumu izskaidrojums? Kripners uzskata, ka viens skaidrojums ir Boma apgalvojums, ka prāts var aizsniegt lietu iesaistīto kārtību.26 Pathofs un Targs domā, ka nākotnes paredzēšanā nozīme ir nelokālo kvantu savstarpējai saistībai, bet Targs ir apgalvojis, ka "novērojumos no attāluma" šķiet, prāts spēj piekļūt "hologrāfiskai zupai" jeb tai videi, kurā videi visi punkti bezgalībā savienoti ne tikai telpā, bet arī laikā.27

Tam piekrīt doktors Deivids Loijs — psihoterapeits un agrākais Prinstonas un UCLA Medicīnas skolas fakultāšu darbinieks. Viņš saka: "Tiem, kurus nodarbina priekšnojautu mīkla, šis Pribrema-Boma hologrāfiskais prāta modelis piedāvā šķietami, vismaz līdz šim, vislielākās cerības, lai gūtu progresu meklēto risinājumu rašanā." Loijs, kas patlaban ir viens no Ziemeļkalifornijas Nākotnes pētījumu institūta direktoriem, zina, par ko runā. Pētīdams priekšnojautas un pareģošanas mākslu, viņš ir aizvadījis vismaz divdesmit gadus, un tagad izstrādā tehnikas, kas cilvēkiem ļautu nonākt saskarsmē ar pašiem savu intuitīvo nākotnes apzināšanu.28

Daudzu nākotnes paredzēšanas pieredžu hologrammai līdzīgā daba nodrošina turpmākos pierādījumus, ka spēja saredzēt nākotni ir hologrāfisks fenomens. Saistībā ar retroapziņu psihes meistari paziņo, ka šie nākotnes redzējumi bieži vien parādās trīsdimensiju attēlu formā. Kubā dzimušais psihes meistars Tonijs Kordero saka: kad viņš saredz nākotni, to var salīdzināt ar filmas skatīšanos prātā. Vienu no "pirmajām filmām" viņš noskatījās jau bērnībā, un tā bija vīzija, kā komunisti pārņem varu Kubā. "Es pateicu savai ģimenei, ka redzēju sarkanus karogus it visā Kubā un to, ka viņi atstās valsti, bet vēl daudzus citus ģimenes locekļus nošaus," saka Kordero. "Es faktiski redzēju, kā nošauj radiniekus; es varēju sajust šāvienu smaku un skaņu. Es jutos tā, it kā atrastos šajā situācijā. Es varēju dzirdēt cilvēkus sarunājamies, taču viņi nevarēja mani ne redzēt, ne arī dzirdēt. Tas ir līdzīgi "ceļojumam laikā"."29

Vārdi, kurus psihes meistari lieto, lai aprakstītu savas pieredzes, ir līdzīgi Boma lietotajiem. Garets gaišredzību aprakstīja kā "intensīvi akūtu dažu dzīves aspektu sajūtu darbībā, un, tā kā gaišreģa līmenī laiks ir "nedalīts un vesels" (autora izcēlums), bieži vien uztveramais objekts vai notikums ir saredzams ātrā un aprautā secībā: pagātnes, tagadnes un nākotnes ainās."30

Mēs visi esam nākotnes paredzētāji

Boma apgalvojums, ka katrai cilvēka apziņai lietu iesaistītajā kārtībā ir savs avots, netieši norāda, ka mums visiem piemīt spēja piekļūt nākotnei. To pašu pauž arī liecības. Jāna un Dannes atklājumi, kas vēsta, ka pat parastiem cilvēkiem labi padodas pareģošanas vērojumu testi no attāluma, ir norāde par šādu spēju plaši izplatīto dabu. Neskaitāmi daudz citu atradumu, gan eksperimentāli, gan anekdotiski, sniedz papildu pierādījumus. 1934. gadā BBC reportiere Edīte Laiteltona, politiski un sabiedriski zināmās Balfūru ģimenes atvase un Britu psihes pētījumu biedrības prezidente Anglijā, uzaicināja klausītājus iesūtīt savu priekšnojautu paredzējumus. Viņu appludināja ar vēstulēm, un pat pēc to gadījumu atlases, kur nebija apstiprinošu liecību, joprojām bija pietiekami daudz šādu atgadījumu, lai ar šo tēmu aizpildītu veselu grāmatas sējumu.31 Līdzīgi aptaujas, kuras veica Luīza Raine, atklāja, ka priekšnojautas rodas biežāk nekā jebkura cita veida psihiskā pieredze.32

Pētījumi parādījuši, ka visas iepriekšparedzējumu vīzijas tiecas būt traģēdijas, kur nelaimīgu notikumu skaits pārsniedz laimīgos proporcijā četri pret vienu. Galvenokārt dominē nojautas par nāvi, otrajā vietā ierindojas negadījumi, trešajā — slimības.33 Iemesls tam, šķiet, ir acīmredzams. Mūs tik rūpīgi "ieprogrammē" ticēt, ka paredzēt nākotni nav iespējams, ka dabiskās iepriekšparedzēšanas spējas ir "aizgājušas gulēt". Līdzīgi tam, kā indivīdi demonstrē pārcilvēcisku spēku apstākļos, kas apdraud dzīvību, tā šīs spējas mūsu apzinātā prāta virspusē uznāk tikai "krīzes brīdī", kad mūsu tiešā tuvumā kādam draud nāve, kad kāds no mūsu bērniem vai mīļotais ir briesmās un tā tālāk. Tas, ka mūsu "sarežģītā" realitātes izpratne ir atbildīga par šo abējādo nespēju — nespēju aptvert un lietot mūsu savstarpējo attiecību ar laika īsto dabu, ir acīmredzams un vislabāk jau tajā faktā, ka primitīvās kultūrās "tiešo trāpījumu skaits" ekstrasensoro spēju/uztveres (ESP) testos gandrīz vienmēr ir labāks nekā "civilizētajās kultūrās".34

Turpmākās liecības, ka iekšējās paredzēšanas spējas esam nosūtījuši uz zemapziņas "nekurzemi", var rast ciešajā asociatīvajā saistībā, kāda pastāv starp priekšnojautām un sapņiem. Pētījumi parādījuši, ka no 60 līdz 68 procentiem visu nākotnes pareģojumu tiek nosapņots.35 Mēs varētu būt aizdzinuši no apzinīgā prāta spēju saredzēt nākotni, taču tā joprojām aktīvi darbojas mūsu psihes dziļākajos līmeņos.

Cilšu kultūras ļoti labi apzinās šo faktu, un šamaņu tradīcijas gandrīz vai it visur uzsver, cik svarīga ir sapņošana, lai ienirtu nākotnē. Pat mūsu vissenākie raksti atdod pienākošos godu sapņu priekšnojautas spējām, kā to redzam Bībeles liecībā par faraona sapni: "septiņām treknām un septiņām liesām govīm". Šādu tradīciju senatnīgums norāda, ka priekšnojautu tendence, kas atgadās sapņos, notiek kaut kāda cita iemesla dēļ, nevis tikai mūsu pašreizējās skeptiskās attieksmes dēļ attiecībā uz priekšnojautām. Nozīme var būt arī zemapziņas prāta tuvumam iesaistītās lietu kārtības bezlaika valstībai. Mūsu sapņojošā esība psihē atrodas dziļāk nekā pašu apzinātā esība, tātad arī atrodas tuvāk tam pirmatnējam okeānam, kurā pagātne, tagadne un nākotne kļūst viens, tātad tai arī ir vieglāk piekļūt informācijai par nākotni.

Lai ar kāds būtu šis iemesls, tam nevajadzētu būt nekādam pārsteigurnam, ka citas metodes, kā piekļūt zemapziņai, arī var dot "paredzējumu informāciju". Piemēram, 20. gs. 60. gados Kārlis Osis un hipnotizētājs Dž. Fehlers atklāja, ka nohipnotizētie iepriekšparedzējumu testos uzrādīja daudz labākus rezultātus nekā tie cilvēki, kurus neviens nehipnotizēja.36 Ari citi pētījumi apstiprinājuši, ka hipnoze vairo ESP spējas.37 Tomēr jāteic, ka nevienai sausai statistikai nav tās iedarbības kā piemēram no reālās dzīves. Grāmatā The Future is Now; The Significance of Precognition tās autors Artūrs Osborns sniedz rezultātus, kādi gūti hipnozes-paredzējumu eksperimentos, kuros bija iesaistīta franču aktrise Irēne Muza. Pēc nohipnotizēšanas viņai pavaicāja, vai tā spēj saredzēt savu nākotni. Muza atbildēja: "Mana karjera būs īsa; es neuzdrīkstos pat teikt, kā tā beigsies; tā būs briesmīga."

Gluži pārsteigti, eksperimentētāji nolēma neteikt Mūzai, ko viņa tikko bija paziņojusi, un ierosināja pēc hipnozes aizmirst visu, ko viņa teikusi. Kad Muza pamodās no transa, nekādu atmiņu viņai vairs nebija. Pat ja viņa to zinātu, tas nez vai būtu izraisījis tādu nāvi, kādu viņa pārcieta. Pēc dažiem mēnešiem viņas friziere nejauši izlēja mazliet mineraleļļas uz iekurtas plits, tādējādi izraisot Mūzas matu un apģērba aizdegšanos. Pāris sekunžu laikā viņu jau bija pārņēmušas uguns liesmas, un pāris stundu vēlāk viņa hospitālī mira.38

Ticības hololēcieni

Notikums ar Irēnu Muzi, uzdod svarīgu jautājumu. Ja Muza būtu zinājusi likteni, kādu pati sev pareģoja, vai viņa spētu no tā izvairīties? Citiem vārdiem, vai nākotne ir "iesaldēta" un pilnīgi noteikta vai arī to var mainīt? Pirmajā brīdī šķiet, ka iepriekš paredzamo fenomenu eksistence norāda, ka minētais ir spēkā, taču vienlaikus tas būtu ļoti traucējoši. Ja nākotne ir hologramma, kurā jebkura detaļa jau ir fiksēta, tas nozīmē, ka mums nav brīvas gribas. Mēs esam tikai likteņa manekeni, kas nesaprātīgi pārvietojas saskaņā ar scenāriju, kurš jau bijis uzrakstīts.

Par laimi, liecības pārliecinoši pierāda pretējo. Literatūrā ir daudz piemēru, kuros cilvēki spēj izmantot savus nākotnes paredzējumus jeb ieskatus, lai izvairītos no nelaimes; tādi gadījumi, kuros cilvēki pareizi saredzējuši lidmašīnas katastrofas un tā izvairījušies no nāves, nelidojot ar to, vai redzējuši vīziju par plūdos slīkstošu bērnu un pēdējā mirklī glābuši viņu no draudošās nelaimes. Dokumentāli pierakstītas deviņpadsmit cilvēku nākotnes nojausmas par "Titānika" nogrimšanu — daži pasažieri nojautām pievērsa uzmanību un izdzīvoja, daži pasažieri ignorēja ļaunās nojautas un noslīka, vēl daži cilvēki, kuri nebija nevienā no šīm kategorijām, pieredzēja šo vīziju.39

Šādi atgadījumi pārliecinoši norāda, ka nākotne nav sastingusi, bet ir plastiska un maināma. Tomēr arī šāds uzskats saistīts ar kādu problēmu. Ja nākotne joprojām atrodas plūstošā stāvoklī, kur gan tādā gadījumā "ietonējas" Krusē, kad viņš apraksta cilvēku, kurš apsēdīsies uz noteikta krēsla pēc septiņpadsmit dienām? Kā gan nākotne var vienlaikus pastāvēt un arī nebūt?

Loijs sniedz iespējamo atbildi. Viņš uzskata, ka realitāte ir milzīga hologramma un tajā patiešām pagātne, tagadne un nākotne ir fiksētas — vismaz kādā punktā. Ideja ir, ka tā… nav vienīgā hologramma. Iesaistītās lietu kārtības bezlaika un ārpustelpas pastāvošajos ūdeņos ir daudz šādu peldošu hologrāfisku būtņu, kuras kā amēbas grūstās un peld cita citai apkārt. Loijs saka: "Šādas hologrāfiskās būtnes var vizualizēt kā esošas uz paralēlās pasaules, paralēlos Visumus."

Tādējādi var teikt, ka jebkura hologrāfiskā Visuma nākotne ir jau iepriekš noteikta un tad, ja kādai personai gadās "ieskats jeb priekšnojauta nākotnē", tā "ietonējas" vienīgi tās atsevišķās hologrammas nākotnē. Tomēr, līdzīgi amēbām, šīs hologrammas šad tad arī var pārņemt vai apņemt cita citu, saplūstot un sazarojoties — tāpat, kā to dara tie enerģiju protoplazmas pikuči, kādi tie patiesībā arī ir. Dažkārt šie "burziņi" mums iesper un ir atbildīgi par priekšnojautām, kuras laiku pa laikam mūs apņem. Un tad mēs, šādu priekšnojautu vadīti, rīkojamies un šķietami mainām nākotni, pārlēkdami no vienas hologrammas uz citu. Loijs šos intra hologrāfiskos lēcienus sauc par hololēcieniem un domā, ka tieši tie mums pilnā apjomā nodrošina šīs spējas gan ieskatiem, gan arī brīvībai.40

Boms šo pašu situāciju summē mazliet citādi: "Ja cilvēki ko pareizi nosapņo par gaidāmajiem negadījumiem un nelido ar to lidmašīnu vai nebrauc ar kuģi, tā nebūt vēl nav īstā nākotne, ko viņi saredz. Tas ir tikai kaut kas tagadnē esošs, kas atrodas iesaistītajā lietu kārtībā un virzās uz priekšu, lai veidotu nākotni. Tā nākotne, kuru viņi redzēja, atšķīrās no faktiskās nākotnes, jo izmainīja to. Tāpēc es domāju, ka ticamāk būtu: ja šīs parādības pastāv, tad ir arī cerības, ka šī nākotne iesaistītajā lietu kārtībā pastāv tagadnē. Tā teikt, "nākotnes notikumi met savu ēnu tagadnē". To ēnas tiek atlietas iesaistītās lietu kārtības dziļumos."41

Šķiet, Boma un Loija apraksti ir divi dažādi veidi, kā izteikt vienu un to pašu lietu — nākotnes redzējumu kā hologrammu, kas ir pietiekami vieliska, lai mēs to varētu uztvert, taču vienlaikus pietiekami pielaidīga, lai tā padotos pārmaiņām. Savukārt citi lieto atšķirīgus vārdus, lai izteiktu to pašu pamatdomu. Kordero nākotni apraksta kā viesuli, kas formējas un uzkrāj kustības impulsa momentu, tuvodamies kļūstot arvien konkrētāks un neizbēgams.42 Ingo Svans, talantīgs psihes spēku meistars, kas ir guvis ietekmīgus rezultātus dažādos pētījumos, Pathofa un Targa novērojumus no attāluma ieskaitot, runā par nākotni kā par sastāvošu no "kristalizētām iespējamībām".4 ' Havaju salu kahunas, kas ir populāras nākotnes paredzēšanas spēju dēļ, ari runā par nākotni kā kaut ko plūstošu un tomēr ko tādu, kas atrodas šajā "kristalizācijas" procesā. Viņas tic, ka lielie vēsturiskie notikumi ir priekšplānā vistālāk izbīdītie — tieši tāpat, kādi ir vissvarīgākie notikumi ikvienas personas dzīvē, kā precības, negadījumi un nāve.44

Tās daudzskaitlīgās priekšnojautas, par kurām tagad zinām, ka tādas bija: pirms atentāta pret Kenediju un Pilsoņu kara (Amerikā, kur, kā zināms, pat Džordžam Vašingtonam bija nākotnes vīzija par nākamo pilsoņu karu, kurā kaut kādā veidā būs iesaistīta "Āfrika", vēl arī to, ka visi cilvēki ir "biedri", un vārdu "Ūnija"45 ), kas, šķiet, ar faktiem apstiprina kahunu ticējumus.

Loija paziņojums, ka pastāv daudz atsevišķu hologrāfisku nākotņu un mēs izvēlamies, kurus notikumus manifestēsim un kurus ne, pārlecot no vienas hologrammas uz citu, norāda arī uz kādu citu organisku saistību. Vienas vai otras hologrāfiskās nākotnes izvēlēšanās savā būtībā ir tas pats, kas nākotnes radīšana. Kā jau redzējām, ir pietiekami daudz liecību, kas rosina domāt, ka apziņai ir liela nozīme, radot to pašu "šeit un tagad". Taču, ja prāts var aizklīst aiz tagadnes robežām un šad tad paklaiņot arī miglainajā nākotnes ainavā, vai tādā gadījumā mums vispār ir kāda roka, lai radītu pašus nākotnes notikumus? Citiem vārdiem, vai dzīves kaprīzes tiešām ir nejaušības, vai arī mēs modelējam paši savu likteni? Ievērības cienīgs ir tas, ka pastāv kādi intriģējoši pierādījumi, ka otrais gadījums varētu būt īstais.

Dvēseles ēnas mantas

Doktors Džoels Vitons, Toronto universitātes Medicīnas skolas psihiatrijas profesors, savos pētījumos par to, ko cilvēki paši par sevi zina neapzināti, lieto arī hipnozi. Tomēr tā vietā, lai vaicātu viņiem par nākotni, Vitons, klīniskās hipnozes eksperts, kam ir diploms neirobioloģijā, iztaujā viņus par pagātni, precīzāk sakot, par viņu tālo pagātni. Dažu pēdējo gadu desmitus Vitons klusi un bez jebkādām fanfarām vācis lietišķos pierādījumus, kas rosina domāt par reinkarnāciju.

Reinkarnācija nav viegls temats, jo saistībā ar to izteikts tik daudz muļķību, ka daudzi cilvēki to uzreiz noliedz. Vairākums neatskārš, ka papildus tam, ko kāds varētu padomāt un pateikt, neraugoties uz visiem slavenību sensāciju kārajiem paziņojumiem un stāstiem par reinkarnētajām Kleopatrām, kas visvairāk piesaista plašsaziņas līdzekļu uzmanību, reinkarnāciju arī pēta, turklāt pavisam nopietni. Dažos pēdējos gadu desmitos neliels, taču pastāvīgi pieaugošs skaits augstas uzticamības pakāpes zinātnieku par šo tēmu ir savākuši ļoti iespaidīgu skaitu liecību. Vitons ir viens viņiem.

Šīs liecības nedz pierāda, ka reinkarnācija eksistē, nedz arī šīs grāmatas nodoms ir diskutēt par to. Faktiski ir grūti iedomāties ko tādu, kas noderētu kā pareizs reinkarnācijas pierādījums. Drīzāk jau tie atklājumi, kam šeit pieskarsimies, tiek piedāvāti vienīgi kā intriģējošas iespējamības un tāpēc, ka attiecas uz mūsu pašreizējo diskusiju; līdz ar to tiem bez jebkādiem aizspriedumiem pienākas mūsu izvērtēšana.

Vitona hipnozes pētījumu pamatā ir kāds vienkāršs un pārsteidzošs fakts. Kad indivīdus hipnotizē, viņi bieži vien atceras ko tādu, kas izskatās pēc "atmiņām no iepriekšējām eksistencēm". Pētījumos atklājies, ka no visiem hipnotizējamiem vairāk nekā deviņdesmit procenti ir tādu, kas spēj atsaukt atmiņā šīs acīmredzamās atmiņas.46 Šo fenomenu plaši atzīst pat skeptiķi. Piemēram, psihiatrijas mācību grāmatā Trauma, Trance and Transformation iesācēji hipnoterapeiti brīdināti, lai nejūtas pārsteigti, kad viņu hipnotizētajiem pacientiem pavisam spontāni uzpeld šādas atmiņas. Grāmatas autors pats gan noliedz šo atdzimšanas ideju, taču piebilst, ka šādām atmiņām tomēr varētu būt ievērojams ārstējošais potenciāls.47

Šī fenomena nozīme, protams, tiek karsti debatēta. Daudzi pētnieki strīdas, vai šādas atmiņas ir fantāzija vai ari zemapziņas izdomājumi. Nav šaubu, ka tā tas dažkārt ari ir, it sevišķi jau tad, ja hipnozes sesiju vai "regresiju" veic nepieredzējis hipnotizētājs, kas nepārzina atbilstošās izjautāšanas teh nikas, kādas nepieciešamas, lai izsargātos no šādām fantāzijām. I'omer ii pierakstīti, turklāt vairākkārt, ari tādi gadījumi, kuros prasmīgu profesionāļu vadībā indivīdi snieguši atmiņas, kuras nešķiet fantāzija. Vitona savāktās liecības attiecas uz šo kategoriju.

Savu pētījumu veikšanai Vitons savāca vienkopus pamatgrupu ap mēram trīsdesmit cilvēku. Tajā bija daudz un dažādu profesiju pārstāvji, sākot no autokravu pārvadātājiem līdz datorzinātniekiem; daži ticēja rein karnācijai, citi — ne. Tad viņš katru individuāli hipnotizēja un burtiski ar katru aizvadīja tūkstošiem stundu, pierakstīdams itin visu, ko viņi stāstīja par savām iepriekšējām dzīvēm.

Kopumā ņemot, šī informācija bija pārsteidzoša. Viens šāds pārsteiguma aspekts bija tā saskaņas pakāpe, kāda pastāvēja starp pašu subjektu pieredzēm. Viņi ziņoja par daudzām iepriekšējām dzīvēm; daži pat līdz divdesmit vai divdesmit piecām. Var gan teikt, ka praktiski to limits tika sasniegts, kad Vitons tos ieveda atpakaļ pagātnē līdz tam, ko viņš pats nosauc par "eksistenci alu cilvēka līmenī". Tajā viena dzīve kļuva neatšķirama no citas dzīves.48 Viņi ziņoja, ka dvēselei dzimums nebija kaut kas specifisks, un daudzi bija dzīvojuši vismaz vienu dzīvi pretējā dzimuma izskatā; viņi sacīja, ka dzīves mērķis ir attīstīties un mācīties un ka šīs daudzkārtējās esamības šo procesu tikai veicina.

Vitons atrada pierādījumus arī tam, kas lika domāt, ka šīs pieredzes patiešām ir pagājušās dzīves. Neparasta īpatnība bija tā, ka šīm atmiņām bija vērojama spēja skaidrot šķietami savstarpēji nesaistītus notikumus, kādi risinājušies šo pētījumu subjektu pašreizējā dzīvē. Piemēram, kādam vīrietim psihologam, kurš bija dzimis un uzaudzis Kanādā, bērnībā piemita neizskaidrojams britu akcents. Viņam piemita arī iracionālas bailes salauzt kāju, fobija pret gaisa ceļojumiem un bija šausmīga nagu kodīšanas problēma. Turklāt viņu fascinēja spīdzināšana — vēl kā pusaudzis viņš bija vērojis kādu īsu un noslēpumainu vīziju: viņš atradies vienā istabā ar nacistu virsnieku drīz pēc tam, kad bija izpildījis braukšanas pārbaudi, mīdīdams automašīnas pedāļus. Hipnozes iespaidā šis vīrietis atsauca atmiņā, ka Otrā pasaules kara laikā bijis britu pilots. Lidojot virs Vācijas, viņa lidmašīnu ar ložu krusu notrieca, viena no lodēm caursita fizelāžu un ievainoja viņa kāju. Viņš zaudēja kontroli pār lidmašīnas kājminamajiem pedāļiem un bija spiests nolaisties. Pēc tam viņu sagūstīja nacisti, kuri, maukdami nost nagus, mēģināja spīdzinot izvilkt no viņa informāciju. Drīz pēc tam viņš nomira.49

Daudzi citi pētījumu dalībnieki, piekļūstot slēptajām savu pagājušo dzīvju sāpīgajām atmiņām, pieredzēja dziļu psiholoģisku un fizisku izārstēšanos, kā arī sniedza precīzas vēsturiskas detaļas par laikiem, kuros bija dzīvojuši. Daži pat runāja tādā valodā, kuru paši nezināja. Vēlreiz izdzīvojot pagātnes dzīvi kā vikings, kāds vīrs — trīsdesmit septiņus gadus vecs psihiskās uzvedības pētnieks — izkliedza vārdus, kurus vēlāk lingvisti atzina par izrunātiem senskandināvu valodā.50 Pēc tam, kad viņš tika aizvadīts lidz persiešu laikiem, šis pats vīrs sāka rakstīt zirnekļtīklam līdzīgā arābu stila rokrakstā, kuru eksperts Tuvo Austrumu valodās identificēja kā autentisku sasanidi pahlavi valodas atspoguļojumu un kas jau sen izmirusi, bet kādreiz, starp mūsu ēras 226. un 651. gadu pieredzēja uzplaukumu.51

Taču pats ievērojamākais Vitona atklājums bija, kad viņš savu eksperimentu dalībniekus aizvadīja līdz tam starpbrīdim, kāds pastāv starp dzīvēm — līdz tai gaismas pilnajai, starojošai valstībai, kurā vispār "nebija tādu lietu kā laika vai telpas tādā izpratnē, kā mēs to zinām".52 Pēc dalībnieku teiktā, daļēji šīs valstības mērķis bija ļaut viņiem "ieplānot savu nākamo dzīvi, burtiski ieskicēt tos svarīgos notikumus un apstākļus, kuri ar viņiem atgadīsies nākotnē". Tomēr šis process nav vienkārši pasaku vingrinājums, lai piepildītu kādu vēlēšanos. Vitons konstatēja, ka tad, kad indivīdi atradās šajā "starpdzīvju valstībā", viņi iegāja kādā neparastā apziņas stāvoklī, kurā ļoti dzīvi apzinājās sevi un kurā viņiem bija paaugstinātas morālās prasības un ētiskās izjūtas. Turklāt viņiem vairs nepiemita spēja racionāli izvairīties saskatit savas kļūdas un maldus, viņi spēja sevi pilnīgi godīgi novērtēt. Lai atšķirtu to no mūsu ikdienas normālās apziņas, Vitons šo intensīvi apzinošo prāta stāvokli sauc par "metaapziņu". [40]

Tādējādi dalībnieki savu nākamo dzīvi plānoja ar morālā pienākuma izjūtu. Viņi izvēlējās atdzimt kopā ar cilvēkiem, pret kuriem iepriekšējā dzīvē bija nepareizi izturējušies, lai viņiem būtu iespēja un viņi varētu "atstrādāt" savus nedarbus. Viņi plānoja patīkamas sastapšanās ar saviem "dvēseles dvīņiem" — cilvēkiem, ar kuriem jau daudzu dzīvju laikā bija izveidojušās mīlošas un savstarpēji labvēlīgas attiecības. Viņi šos "nejaušību" notikumus ieplānoja laikā tā, lai tie izpildītu vēl kādas citas mācībstundas uzdevumu un citus mērķus. Kāds vīrietis teica, ka, plānojot savu nākamo dzīvi, viņš to vizualizējis "kā pulksteņa mehānismam līdzīgu instrumentu, kurā var ievietot noteiktas daļas, lai pēc tam sekotu specifiskas un noteiktas sekas".53

Šīs sekas ne vienmēr ir patīkamas. Kāda sieviete, kura trīsdesmit septiņu gadu vecumā bija izvarota, tika aizvesta līdz šim metaapziņas stāvoklim, un pēc tam viņa atklāja, ka pati to notikumu bija izplānojusi vēl pirms ienākšanas šajā inkarnācijā. Kā viņa skaidroja, tas bija nepieciešams, lai viņa šajā vecumā varētu pieredzēt traģēdiju, kas viņu piespiestu mainīt "visu savu dvēseles uzbūvi" un tādējādi aizkļūt līdz kādai vēl dziļākai un pozitīvākai dzīves jēgas izpratnei.54 Kāds cits eksperimentu dalībnieks — vīrietis, kam bija nopietna un dzīvību apdraudoša nieru slimība, — atklāja, ka viņš šo slimību bija izvēlējies, lai tā sevi sodītu par apgrēcībām iepriekšējās dzīves laikā. Taču viņš pavēstīja arī, ka nomirt ar šo nieru slimību nebūt nebija viņa dzīves scenārija sastāvdaļa, ka vēl pirms ienākšanas šajā dzīvē viņš izkārtojis sastapšanos ar kādu, kurš palīdzēs viņam atcerēties šo faktu un līdz ar to arī dos iespēju izdziedēt gan vainas sajūtu, gan arī ķermeni. Atbilstoši viņa teiktajam — pēc tam, kad viņš sāka šīs (regresijas) sesijas ar Vitonu, viņš piedzīvoja gandrīz vai brīnumainu atveseļošanos.55

Ne jau visi Vitona eksperimenta dalībnieki tik dedzīgi vēlējās ko mācīties par savas metaapziņas nākotni, kuru viņš tiem palīdzēja ieraudzīt. Daži savas atmiņas cenzēja un lūdza Vitonam pēc hipnozes sniegt instrukcijas, lai neko no transa laikā paša teiktā neatcerētos. Kā viņi izskaidroja, tic vienkārši negribēja kārdināt sevi ar vēlmi aiztikt scenāriju, kuru paša metaapziņas patība iepriekš bija uzrakstījusi.56

Ta ir pārsteidzoša ideja. Iespējams, ka mūsu zemapziņa ne tikai aptuveni apzinās likteņa aprises, bet faktiski ved mūs pretim tā piepildīšanai. Vitona pētījumi nav vienīgās liecības, kas apgalvo, ka tā tas varētu arī būt… Kādā statistikas pētījumā par divdesmit astoņiem dzelzceļa negadījumiem

ASV parapsihologs Viljams Koks konstatēja, ka tieši tajās negadījumu dienās cilvēku skaits, kas lietoja dzelzceļu, bija ievērojami mazāks nekā tajā pašā dienā iepriekšējās nedēļās."

Koha atklājumi norāda, ka mēs visu laiku neapzināti pareģojam nākotni un uz šīs informācijas pamata daži izvēlas iespēju izvairīties no negadījumiem; vēl daži varbūt, līdzīgi sievietei, kura izvēlējās pārdzīvot personisku traģēdiju, un vīrietim, kurš nobalsoja par nieru slimības pārciešanu, izvēlas iekulties kādās nepatīkamās situācijās, lai tā piepildītu kādus citus zemapziņas plānus un mērķus. "Rūpīgi vai haotiski, bet mēs izvēlamies savus apstākļus zemes virsū," saka Vitons, "metaapziņas vēstījums ir tāds, ka katras cilvēciskas būtnes dzīves apstākli nebūt nav nejauši, nedz ari neatbilstoši; katra cilvēciskā pieredze vienkārši ir tik vien kā vēl kāda cita mācībstunda šajā kosmiskajā mācību klasē."58

Svarīgi piebilst, ka šāda zemapziņas darba gaita vēl nenozīmē, ka mūsu dzīve ir stingri noteikta iepriekš un liktenis ir neizbēgams. Fakts, ka daudzi Vitona pētījumu dalībnieki lūdza, lai viņi nespētu atcerēties, ko paši hipnozes laikā teikuši, saistās ar to, ka nākotne ir vienīgi aptuveni iezīmēta un joprojām paliek pārmaiņu objekts.

Vitons nav vienīgais reinkarnācijas pētnieks, kas ir atklājis pierādījumus, ka zemapziņai ir daudz lielāka nozīme mūsu dzīvē, nekā to varam atskārst. Cits pētnieks ir Dr. Jens Stīvensons — Virdžīnijas universitātes Medicīnas skolas psihiatrijas profesors. Viņš neveic hipnozi, bet gan izvaicā mazus bērnus, kuri acīmredzot spontāni ir atcerējušies savas iepriekšējās esamibas. Vairāk nekā trīsdesmit gadus viņš ir mērķtiecīgi darbojies un ir savācis un izanalizējis tūkstošiem gadījumu no visas pasaules.

Pēc Stīvensona domām, bērni samērā bieži atceras pagājušo dzīvi, tāpēc to gadījumu skaits, kas būtu izpētes vērti, ir daudz lielāks nekā viņa darbinieku spējas to izpētīt. Kopumā ņemot, šie bērni par "savu citu dzīvi" runā divu līdz četru gadu vecumā un bieži vien atceras dučiem specifisku lietu, arī savu agrāko vārdu, ģimenes locekļu un draugu vārdus; to, kur viņi dzīvoja; kāda izskatījās māja; ar ko viņi nodarbojās; kā nomira un pat tādu informāciju, kur pirms nāves bija noslēpuši naudu, un dažkārt — gadījumos, ja bija izdarīta slepkavība — to, kas tieši viņus nogalinājis.59

Tiešām, bieži vien bērnu atmiņas ir tik detalizētas, ka Stīvensons varēja nonākt līdz viņu iepriekšējās personības identitātei un burtiski pārbaudīt itin visu sacīto. Viņš pat ņēma šos bērnus līdzi uz to vietu, kurā iepriekšējās inkarnācijas laikā tie dzīvojuši, un vērojis, kā viņi bez jebkādām grūtībām pārvietojas pa nezināmu apvidu un pareizi sazīmē savu iepriekšējo māju, piederošās lietas, kā ari vecākus un draugus no iepriekšējās dzīves.

Līdzīgi Vitonam, Stivensons ir savācis milzigu apjomu datu, kas rosina domāt par inkarnāciju iespēju, un līdz šim par saviem atklājumiem publicējis jau sešus sējumus.60 Un tieši tāpat kā Vitons, ari viņš ir atradis pierādījumus, ka zemapziņai ir daudz lielāka nozīme mūsu izveidē un liktenī, nekā mēs līdz šim esam iedomājušies.

Viņš ar faktiem apstiprinājis Vitona atklājumus, ka mēs bieži vien atdzimstam kopā ar tiem pašiem cilvēkiem, kurus pazinām jau iepriekšējās dzīvēs, un ka bieži vien tas virzītājspēks, kas vada mūsu izvēli, ir patika vai arī vainas un parādā palikšanas sajūta.61 Viņš piekrīt viedoklim, ka personiskā atbildība, nevis gadījums ir mūsu likteņa spriedējs. Viņš ir atradis — lai gan personas materiālie dzīves apstākļi no vienas dzīves uz nākamo dzīvi var lielā mērā atšķirties, tomēr viņu morālā uzvedība, intereses, dotumi un attieksme paliek tā pati. Indivīdus, kuri bija kriminālnoziedznieki iepriekšējā esamībā, kā magnēts atkal pievelk tāda pati rīcība, bet cilvēki, kuri bija devīgi un laipni, turpina būt devīgi un laipni, un tā tālāk. No tā visa Stīvensons secina, ka tas nav "dzīves ārējais parādes tērps", kam ir nozīme, bet gan tieši iekšējā būtība; prieki, bēdas un personības "iekšējā izaugsme" ir tas, kam ir vislielākā nozīme.

Vissvarīgākais, ka viņš neatrada nekādu pierādījumu tā dēvētajai atmaksas/soda karmai vai pat pašu mazāko norādi, ka mūs kāds kosmiski soda par grēkiem. Stīvensons paziņo: "Ja mēs spiežam pēc savāktajiem piemēriem, mūsu uzvedībai nepastāv nekāds ārējs soģis un nav nevienas būtnes, kas pārvieto mūs no dzīves uz dzīvi pēc mūsu nopelniem. Ja pasaule, Kītsa vārdiem izsakoties, ir "ieleja, kurā tiek veidota dvēsele", tad mēs paši esam savas "dvēseles veidotāji".62

Stīvensons ir atklājis arī tādu parādību, kas neparādījās Vitona pētījumā, — atklājumu, kas vēl pārsteidzošāk pierāda zemapziņas spēku, kas veido un ietekmē apstākļus mūsu dzīvē. Viņš ir atradis, ka cilvēku iepriekšējās inkarnācijas acīmredzami var ietekmēt fiziskā ķermeņa pašreizējo izskatu un struktūru. Piemēram, viņš ir atklājis, ka tiem birmiešu bērniem, kuri atceras, ka iepriekšējās dzīvēs bijuši britu vai amerikāņu aviācijas piloti, kas notriekti

Birmā Otrā pasaules kara laikā, ir gaišāki mati un sejas krāsa nekā pārējiem brāļiem un māsām.63

Viņš atklājis arī gadījumus, kuros no dzīves uz dzīvi tiek pārnesti labi atpazīstami sejas vaibsti, pēdu deformācijas vai citi raksturojumi.64 Skaita ziņā visvairāk ir fiziskie ievainojumi, kas tālāk tiek pārnesti kā rētas vai dzimumzīmes. Kādam zēnam, kurš atceras, ka iepriekšējā dzīvē ir noslepkavots un miris ar pārgrieztu rīkli, pāri kaklam atradās gara, sarkanīga zīme, kas atgādināja rētu.65 Kādam citam zēnam, kurš atcerējās, ka pagājušās inkarnācijas laikā izdarījis pašnāvību, iešaujot sev galvā, joprojām bija rētām līdzīgas dzimumzīmes, kuras precīzi iezīmēja lodes trajektoriju. Viena no tām iezīmēja vietu, kur lode bija iegājusi, un otra — kur tā bija izgājusi.66 Vēl citam zēnam dzimumzīme, kas atgādināja skalpeļa griezienu, ko noslēdza sarkanu zīmju līnija, atgādinot adatas dūrienu pēdas, atradās tieši tajā vietā, kur viņa iepriekšējai personai bijusi operācija.67

Stīvensons savācis simtiem šādu atgadījumu un šos fenomenus apraksta savā četru sējumu apjomīgajā pētījumā. Dažos gadījumos viņš ir spējis iegūt pat autopsijas un atskaites par mirušo personu un parādīt, ka tādi ievainojumi ir ne tikvien kā gūti, bet arī to, ka tie bijuši konkrētajā tagadējo dzimumzīmju vai deformāciju vietā. Viņš domā, ka šādas atzīmes ne tikai dod dažus pašus stingrākos pierādījumus reinkarnācijai, bet arī rosina domāt, ka pastāv kaut kāds nefizisks ķermenis, kas darbojas kā šo iezīmju pārnesējs — starp vienu dzīvi un nākamo. [41] Viņš paziņo: "Šķiet, ka iepriekšējās personības ievainojumu iespaids — iezīmes starp dzīvēm tiek pārnestas uz tāda kā ķermeniska atvasinājuma, kas savukārt darbojas kā šablons jeb veidne, lai izveidotu uz jaunā fiziskā ķermeņa tās dzimumzīmes un deformācijas, kuras uz ķermeņa atbilst iepriekšējās personas ievainojumiem."68 Stīvensons teorētiski izsaka domu, ka šis "šablona ķermenis" atbalso Tillera apgalvojumu, ka cilvēka enerģiju lauks ir hologrāfisks šablons, kas vada fiziskā ķermeņa formu un struktūru. Citiem vārdiem, tas ir sava veida trīsdimensiju projekts, ap kuru formējas fiziskais ķermenis. Līdzīgi viņa atklājumi par dzimumzīmēm sniedz atbalstu idejai, ka savā sirdī mēs visi esam tik vien kā attēli — hologrāfiskas konstrukcijas, kuras izveido doma. Stīvensons ir arī atzīmējis: lai gan viņa pētījumi rosina domāt, ka mēs visi esam savu dzīvju veidotāji un… līdz zināmai robežai arī savu ķermeņu radītāji, mūsu pašu piedalīšanās šajos procesos ir tik pasīva, ka ir gandrīz vai nevilša. [42] Kā šķiet, šajās izvēlēs iesaistīti psihes dziļākie līmeņi, kas ar lietu kārtību ir daudz lielākā saskarsmē. Vai, kā pats Stīvensons saka: "Tie ir daudz dziļāki mentālās aktivitātes līmeņi, un šos procesus jāvada kam vairāk, nevis tam, kas regulē vakariņu pārstrādi vēderā vai arī mūsu ierasto elpošanu."69

Lai arī cik neparasti būtu daudzi Stīvensona secinājumi, viņa reputācija, ka viņš ir rūpīgs un fundamentāls pētnieks, aug. Viņa atradumi ir publicēti tādos izcilos zinātniskās periodikas žurnālos kā American journal of Psychiatry, journal of Nervous and Mental Disease un International journal of Comparative Sociology. Un vēl — kādā viņa darbu recenzijā autoratīvais journal of the American Medical Association paziņoja: "Viņš ļoti čakli un bez emocijām savācis detalizētu gadījumu sērijas, kuros ar jebkurām citām metodēm liecības par reinkarnāciju būtu neiespējami saprast… Viņš ir pierakstījis lielu daudzumu datu, kurus nevar ignorēt." "

Doma kā celtnieks

Kā jau tas notiek gadījumā ar tik daudziem "atklājumiem", kurus jau aplūkojām, — ideja, ka mūsos ir kāda dziļi apzināta un pat garīga daļa, kas var aizsniegties pāri laika robežām un ir atbildīga par mūsu likteni, rodama arī daudzās šamaņu tradīcijās un citos izziņu avotos. Saskaņā ar bataku ļaudīm, dzīvojošiem Indonēzijā, itin visu, ko pieredz kāda persona, nosaka viņu pašu dvēsele vai tondi, kura no viena ķermeņa inkarnējas citā un ir tas medijs/starpnieks, kas spēj atkārtot ne vien uzvedību, bet arī iepriekšējās personas patības fiziskos atribūtus.'1 Oudžimveju cilts indiāņi arī tic, ka kādas personas dzīvi uzraksta neredzams gars vai dvēsele un izliek to tādā veidā, lai tā veicinātu augšanu un attīstību. Ja persona nomirst, visas paredzētās dzīves mācībstundas neizpildījusi, tās garīgais ķermenis atgriežas un atkal atdzimst kādā citā fiziskā ķermenī.72

Kahunas šo neredzamo aspektu sauc par aumakua jeb "augstāku patību". Līdzīgi Vitona metaapziņai, tā ir kādas personas zemapziņas daļa, kas saredz tās nākotnes daļas, kuras kristalizējas vai "tiek iedēstītas". Tā ir arī tā mūsu daļiņa, kura ir atbildīga par mūsu likteņa veidošanu, taču šajā procesā tā nedarbojas vienatnē. Līdzīgi daudzajiem grāmatā jau minētajiem pētniekiem, kahunas tic, ka mūsu domas ir lietas, kas sastāv no netveramas enerģētiskas vielas, ko viņas sauc par kino mea vai (patības) "ēnas ķermeņa vielu". No tā izriet, ka, pametot prātu, cerības, bailes, plāni, raizes, vainas izjūta, sapņi un pat izdomājumi nebūt neizgaist no mūsu prāta, bet gan pārvēršas domformās. [43] Dažas tad arī kļūst par tām stiegrām, no kurām mūsu augstākā patība izauž mūsu nākotni.

"Vairākumam cilvēku pār savām domām nav nekādas varas," — tā saka kahunas, "un tāpēc viņi nepārtraukti bombardē savu augstāko patību ar nekontrolētu un pretrunīgu plānu — vēlmju un baiļu — maisījumiem. Tas samulsina augstāko patību, un tāpēc ari tik daudzu cilvēku dzīve izskatās vienlīdz haotiska un nekontrolēta." Par spēcīgajām kahunām, kuras komunikācijām ar savu augstāko patību ir atvērtas, teic, ka tās spēj palīdzēt arī citiem cilvēkiem pārveidot nākotni. Līdzīgi tiek uzskatīts, ka ir ļoti svarīgi pēc noteikta intervāla padomāt par savu dzīvi konkrētos terminos; ko viņi vēlas, kas lai ar viņiem notiktu. Kahunas apgalvo, ka tā cilvēki var apzinātāk kontrolēt notikumus, kas ar viņiem atgadīsies, un tā veidot savu nākotni.73 [44]

Idejā, kas atgādina Tillera un Stīvensona viedokli par liego starpniekķermeni, kahunas uzskata, ka šis "ēnas materiāla" ķermenis rada šablonu, pēc kura izveido fizisko ķermeni. Te jāatgādina, ka kahunas, kuras ar savu "augstāko patību" dzīvo ļoti labā saskaņā, var veidot un reformēt citas personas ēnas ķermeņa materiālu un līdz ar to arī fizisko ķermeni, tādā veidā veicot šīs "brīnumainās izdziedināšanās".74 Šis uzskats sniedz vēl kādu citu interesantu paralēli mūsu pašu spriedumiem, kāpēc mūsu domām un iztēlei uz veselību ir tik spēcīgs iespaids.

Tantras mistiķi Tibetā uz šo domu formu atsaucas kā par tsal un apgalvo, ka katra mentāla rīcība rada šīs noslēpumainās enerģijas viļņus. Viņi tic, ka Visums ir prāta produkts, ko rada un ierosina kolektīvā visu būtņu tsal.

Tantristi apgalvo, ka vairākums ļaužu neapzinās, ka viņiem piemīt šāds spēks, jo viduvējs cilvēka prāts funkcionē "kā neliels no lielā okeāna izolēts pīļdīķis". Vienīgi par lielajiem jogas meistariem, kam piemīt prasme kontaktēties ar prāta dziļākajiem līmeņiem, teic, ka tie spēj apzināti lietot šādus spēkus. Viena no lietām, ko viņi darīja, lai sasniegtu galamērķi, bija atkārtoti vizualizēt vēlamo radīšanu. Tibetiešu tantriskajos tekstos ir milzum daudz vizualizāciju vingrinājumu jeb sadhanu, kas izstrādāti dažādiem mērķiem, un dažu viņu sektu mūki — kā Kargaijupas — pat aizvada septiņus gadus pilnīgā vientulībā alā vai noslēgtā telpā, lai pilnveidotu spējas vizualizēt.75 Divpadsmitā gadsimta persiešu sufiji [45] arī uzsvēra vizualizācijas nozīmi kāda likteņa mainīšanā un pārveidošanā; viņi šo liego domu materiālu sauca par alam almithal. Tapat kā daudzi gaišreģi, viņi uzskatīja, ka cilvēciskām būtnēm piemīt kāds smalko enerģiju ķermenis, ko kontrolē ar čakrām līdzīgiem enerģiju centriem. Viņi uzskatīja arī, ka realitāte vēl ir sadalīta pa smalkākām esamības līmeņu sērijām vai hadaratiem un ka šis esības līmenis, kas atrodas tieši blakus pastāvošajam, ir sava veida šablona realitāte, kurā kāda domas tiek pārveidotas ideju tēlos un kas savukārt tālāk nosaka viņu dzīves līkloču pagriezienus. Viņi domāja, ka sirds čakra jeb himma ir tas aģents, kas atbildīgs par šo procesu, un ka tieši tāpēc sirds čakras kontrole ir nepieciešams priekšnoteikums, lai varētu kontrolēt kāda likteni.'6 [46]

Edgars Keisijs arī runāja par domām kā taustāmām lietām — kā par kādu smalkāku matērijas formu. Kad viņš pats atradās transā, atkārtoti teica saviem klientiem, ka viņu domas rada viņu likteni un ka "doma ir celtnieks". Pēc viņa uzskatiem, domāšanas process līdzinās zirneklim, kas pastāvīgi ko vērpj un pastāvigi arvien pieliek savam tīklam kaut ko klāt. "Katrs mūsu dzīves brīdis ir attēlu un to mijiedarbības modeļu radīšana, kas piešķir nākotnei enerģiju un formu," sacīja Keisijs.7

Paramahansa Jogananada cilvēkiem ieteica vizualizēt sev tādu nākotni, kādu tie vēlas, un pēc tam uzlādēt to ar "koncentrācijas enerģiju". Viņš par to izteicās: "Kārtīga, ar koncentrēšanos un gribasspēka vingrinājumiem paveikta vizualizācija rada iespējas materializēt domas ne tikai kā sapņus vai vīzijas — mentālajā valstībā, bet ari kā pieredzi — materiālajā jomā."78

Patiešām, šādas idejas atrodamas dažādos un atšķirīgos izziņu avotos. Buda esot teicis: "Mēs esam tas, ko mēs domājam. Viss, kas mēs esam, uzrodas ar mūsu domām. Ar savām domām mēs veidojam pasauli."79

"Kā cilvēks rīkojas, tāds viņš ari top. Kāda ir cilvēka vēlme, tāds ir viņa liktenis," tā pavēsta hindu pirmskristiešu laika Brihadaranyaka Upanishad.80 "Dabas pasaulē liktenis nekontrolē visas lietas, jo dvēselei ir pašai savi principi," saka ceturtā gadsimta grieķu filozofs Iamblikus.81 "Lūdz, un Tev taps dots… Ja tev ir ticība, tad nekas nav neiespējams," — tā Bībelē.82 Un rabīns Steinzacs kabalistiskajā darbā Viirteen-Petaled Rose rakstīja: "Kādas personas liktenis ir saistīts ar visām tām lietām, kuras viņš pats rada un dara."8 '

Norāde uz kaut ko dziļāku

*

Pat mūsdienās viedoklis, ka mūsu domas ir tās, kas veido mūsu likteni, joprojām ir lielā mērā tukšs gaiss. Tā ir tēma tādās labi pārdodamās grāmatās — pašpalīdzības bestselleros, kā Sākti Gevainas Creative Visualization un Luīzas L. Heijas "Kā izdziedēt savu dzīvi". Heija apgalvo, ka skandēdama savus mentālos trafaretus jeb afirmācijas, pati izdziedinājusies no vēža un rīko arī ļoti sekmīgus seminārus par šīm tehnikām. Tā ir pati galvenā filozofija, kas ietverta daudzos populāros "citu informācijas avotu diktētajos darbos", kā A Course in Miracles un Džeinas Robertas Sētas grāmatās.

Arī daži slaveni psihologi to ietver savā izpētē. Džina Hjūstona, bijusi Humānās psiholoģijas asociācijas prezidente un tagadējā Prāta izpētes fonda direktore Pamonā, šo ideju plaši iztirzā grāmatā The Possible Human. Hjūstona dod daudz vizualizācijas vingrinājumu un vienu no tiem pat nosauc — "Smadzeņu orķestrēšana un ieiešana holovisumā."84

Kāda cita grāmata, kas ari ir ciešā saistībā un balstās uz hologrāfisko modeli, atbalsta ideju, ka varam lietot vizualizāciju, lai pārveidotu nākotni, — tā ir Meri Orseras un Ričarda A. Zarro Changing Your Destiny. Jāteic, ka Zarro ir semināru rīkotāju kompānijas Futureshaping Technologies dibinātājs, kas organizē seminārus par "nākotnes mainīšanu" uzņēmējiem. Viņu klienti ir gan Panasonic, gan arī Starptautiskā banku asociācija (federācija) un Starptautiskā kredītu asociācija.85

Bijušais astronauts Edgars Mitčels — sestais cilvēks, kurš staigāja pa Mēnesi, un ilgstošs kosmiskās telpas pētnieks — uzņēmies līdzīgu uzdevumu. 1973. gadā viņš nodibināja Intelektuālo zinātņu institūtu — Kalifornijā bāzētu organizāciju, kur nodarbojas ar šādiem prāta spēku pētījumiem. Šis institūts joprojām aktīvi darbojas, un tā pašreizējie projekti ietver plaša mēroga pētījumus par prāta lomu brīnumainajās izdziedināšanās un spontānajās remisijās, kā arī pēta, kāda apziņai ir nozīme pozitīvas vispasaules nākotnes veidošanā. Mitčels deklarē: "Mēs veidojam paši savu realitāti tāpēc, ka mūsu iekšējā emocionālā komponente — mūsu zemapziņa — mūs ievelk situācijās, no kurām varam ko mācīties. Mēs to pieredzam kā dīvainas lietas, kas ar mums notiek, [un] mēs savā dzīvē sastopamies ar cilvēkiem, no kuriem mums vajag kaut ko mācīties. Tādā veidā mēs radām šos apstākļus — ļoti dziļā metafiziskā un zemapziņas līmenī."86

Vai šī pašreizējā ideja — ka mēs radām paši savu likteni — ir tikai modes untums vai arī tās klātbūtne tik daudzās kultūrās un laikos ir norāde, ka tajā ir kaut kas dziļāks, ka tā ir zīme, par ko visas cilvēcīgās būtnes jau tāpat zina, ka tas ir patiess? Patlaban šis jautājums vēl paliek neatbildēts. Taču hologrāfiskajā Visumā, kurā prāts piedalās realitātē un kurā mūsu psihes "visiekšējākais materiāls" var reģistrēt sinhronitātes, kas notiek objektīvajā pasaulē, — tur šī norāde, ka mēs esam paši sava likteņa skulptori, nemaz tik aiz matiem pievilkta nav.

Trīs pēdējie pierādījumu gabaliņi

Pirms vēl ko secinām, trīs pēdējie pierādījumi pelnījuši, lai aplūkotu arī tos. Lai gan ne visā pilnībā izsmeļoši, tomēr katrs no tiem piedāvā ielūkoties vēl citās laiku apejošās spējās, kādas apziņai varētu būt hologrāfiskajā Visumā.

Masveida sapņi par nākotni

Cits iepriekšējo dzīvju pētnieks, kura sagādātās liecības liek domāt, ka prāts piedalās likteņa veidošanā, bija nesen Sanfrancisko mājojošā psiholoģe Dr. Helēna Vambaha. Viņas pieeja bija nelielos semināros hipnotizēt cilvēkus, aizsūtīt tos atpakaļ līdz kādiem noteiktiem periodiem viņu dzīvēs, un tad izvaicāt ar jau iepriekš izdomātiem jautājumiem par dzimumu, ģērbšanās stilu, nodarbošanos, galda piederumiem, kādus viņi lieto ēšanai, un tā tālāk. Divdesmit deviņu gadu laikā, kamēr viņa pētija šo iepriekšējo dzīvju fenomenu, viņa hipnotizēja tūkstošiem indivīdu un ieguva dažas pavisam iespaidīgas liecības.

Kritika, kuru parasti pauž reinkarnācijas pretinieki, ir, ka cilvēki šķietami atceras savu pagātnes dzīvi kādu slavenu un vēsturisku personu tēlos. Tomēr Vambaha konstatēja, ka vairāk nekā deviņdesmit procentu viņas pētījumu subjektu pagātnes dzīvē sevi atcerējās kā zemniekus, strādniekus, fermerus un primitīvus pārtikas savācējus. Mazāk nekā desmit procenti atcerējās inkarnācijas aristokrātu līmenī un tikai daži atcerējās, ka būtu bijuši slaveni. Tas apstrīd apgalvojumu, ka atmiņas par pagātnes dzīvēm nav nekas vairāk kā fantāzijas.87 Viņas pētījumu dalībnieki bija arī ļoti precīzi, ja lieta nonāca lidz vēsturiskām detaļām, pat ja tās bija pavisam dīvainas. Piemēram, ja cilvēki sevi atcerējās dzīvē 1700. gados, viņi aprakstīja, ka vakariņojot lietojuši trīszaru dakšiņu, bet dzīvju pēc 1790. gada aprakstos vairākums minēja dakšiņas ar četriem zariem — tas ir novērojums, kas pareizi atspoguļo dakšiņu vēsturisko evolūciju. Tikpat akurāti dalībnieki bija, ja runa bija par apģērbu un apaviem, produktiem, kādus lietoja uzturā, utt.88

Vambaha atklāja, ka var aizvest cilvēkus arī līdz viņu nākotnes dzīvēm. Patiešām, pētījumu dalībnieku turpmāko gadsimtu apraksti bija tik aizraujoši, ka galveno "nākotnes dzīvju progresiju darbu" viņa veica Francijā un Amerikas Savienotajās Valstīs. Diemžēl viņa nomira, nepabeigusi pētījumu. Tomēr psihologs Cets Snouvs, bijušais Vambahas kolēģis, to turpināja un nesen tā rezultātus publicēja grāmatā Mass Dreams oj the Future.

Kā viņš ziņo, pēc tam, kad tika salīdzinātas visu to 2500 cilvēku atskaites, kuri piedalījās šajā projektā, parādījās dažas interesantas raksturīgas lietas. Pirmām kārtām, gandrīz vai visi apgalvo, ka Zemes iedzīvotāju skaits ir dramatiski samazinājies. Daudzi no viņiem sevi dažos noteiktos nākotnes laikposmos pat nevarēja atrast fiziskajos ķermeņos, un tie, kuri atrada, atzīmēja, ka iedzīvotāju ir daudz mazāk nekā patlaban.

Turklāt jāteic, ka pētījumu dalībnieki sadalījās četrās kategorijās, no kurām katra saistījās ar citādu nākotni. Viena grupa aprakstīja nākotni, kas ir sterila un bez prieka — vairākums cilvēku dzīvoja kosmiskajās stacijās, valkāja sudrabainu apģērbu un ēda sintētisko pārtiku. Otra grupa — jaunērieši — paziņoja, ka dzīvo laimīgāku un daudz dabiskāku dzīvi: dabiskā vidē un paši atrodas harmonijā, veltot laiku mācībām un garīgajai attīstībai. Trešais tips — "augsto tehnoloģiju urbānisti" — aprakstīja tādu kā mehāniska rakstura nākotni, kurā cilvēki dzīvoja apakšzemē un pilsētās, kuras aptvēra kupoli un burbuļi. Ceturtais tips sevi raksturoja kā pēc kataklizmām izdzīvojušos — viņi mita pasaulē, kuru bija nopostījusi kaut kāda globāla, iespējams, nukleāras izcelsmes nelaime. Šīs grupas cilvēki dzīvoja gan pilsētu drupās, gan alās un pat izolētās fermās; viņi valkāja ar rokām darinātu apģērbu, kas bieži vien bija pagatavots no ādām, un barību ieguva lielākoties medībās.

Kāds gan tam ir izskaidrojums? Pēc atbildes Snouvs vēršas pie hologrāfiskā modeļa. Līdzīgi Loijam, viņš uzskata, ka šādi atradumi liecina, ka pastāv vairākas iespējamas potenciālās nākotnes vai vairāki holovisumi, kas formējas likteņa miglā. [47] tomēr, tāpat kā citi zinātnieki, arī viņš domā, ka mēs paši veidojam savu likteni — gan individuāli, gan kolektīvi, un tādējādi šie četri iespējamie scenāriji patiesībā ir ieskats tajās dažādajās nākotnēs, kādu cilvēce pati en masse rada.

Snouvs iesaka: tā vietā, lai celtu bumbu patvertnes un pārceltos uz apvidiem, kuri "tuvojošās Zemes pārmaiņās", kā to pareģo daži psihes spēju meistari, netiks izpostīti, mums vajadzētu labāk aizvadīt laiku, ticot un vizualizējot labāku nākotni. Viņš citē Planetāro komisiju — tos miljonus cilvēku, kuri visā pasaulē piekrituši katra gada 31. decembrī laikā no pulksten 12 līdz 13 (pēc Griničas laika) vienoties lūgšanā — meditācijā par mieru virs Zemes un izdziedināšanu kā soli pareizajā virzienā. "Ja mēs ar šodienas domām un rīcību pastāvīgi veidojam nākotnes fizikālo realitāti, tad tagad ir tas laiks, kad vajadzētu pamosties un saredzēt to alternatīvu, kādu esam radījuši," raksta Snouvs. "Tas iespējamās izvēles, kādu zemi vēlamies un kuras pārstāvēja katrs no šiem "tipiem", ir skaidras. Ko gan mēs novēlam saviem mazbērniem? Un pie kā gan, iespējams, mēs paši vēlamies kādu dienu atgriezties?"89

Mainīt pagātni

Nākotne varētu nebūt vienīgā, ko var mainīt un pārveidot ar cilvēka domas palīdzību. 1988. gada ikgadējā Parapsihologu asociācijas konferencē

Helmuts Šmits un Merilina Šlica paziņoja, ka daži viņu veiktie eksperimenti norāda, ka prāts varētu būt spējīgs mainīt arī pagātni. Vienā pētījumā Šmits un Šlica lietoja datorizētu nejaušību procesu, lai pierakstītu tūkstoti dažādu skaņu secību. Katra šāda secība sastāvēja no simt dažāda garuma toņiem, no kuriem daži bija ausij tīkami, bet daži tikai trokšņi. Ta kā šī izvēle bija nejauša, tad pēc varbūtību likumiem katrai secībai vajadzētu sevī ietvert piecdesmit procentus patīkamo skanu un piecdesmit procentus trokšņa.

Šos ieskaņojumus kasetēs pēc tam pa pastu izsūtīja brīvprātīgajiem. Pētījuma dalībniekiem tika ieteikts, klausoties šīs iepriekš ieskaņotās kasetes, mēģināt psihokinētiski paildzināt patīkamo skaņu ilgumu un samazināt trokšņa intervālus. Kad dalībnieki šo uzdevumu paveica, viņi par saviem mēģinājumiem paziņoja laboratorijai, bet Šmits un Šlitca vēlāk pārbaudīja oriģinālos ierakstus. Viņi atklāja, ka ierakstos, kurus klausījās eksperimenta dalībnieki, bija ievērojami garāki patīkamo skaņu posmi nekā troksnis. Citiem vārdiem, izrādījās, ka dalībnieki psihokinētiski bija aizsnieguši cauri laikiem pagātni, tātad… ietekmējuši to nejaušību procesu, ar kādu iepriekš ierakstītajās kasetēs tika veikts šis ieraksts.

Kādā citā pārbaudē Šmits un Šlica ieprogrammēja datoru tā, lai tas dotu tādas simttoņu secības, kuras nejauši komponētas no četrām dažādām notīm, bet eksperimenta dalībniekiem tika dota instrukcija: mēģināt psihokinētiski likt uz lentes parādīties vairāk augstāku toņu nekā zemo toņu notīm. Un atkal tika atrasts šis retroaktīvas PK efekts. Tāpat Šmits un Šlica atklāja, ka brīvprātīgie, kuri regulāri meditēja, gūt lielāku PK iedarbību nekā tie, kuri ar meditāciju nenodarbojās, tā rosinot domāt, ka, lai nokļūtu pie realitāti formējošiem psihes apgabaliem, atslēga visam ir zemapziņa.90

Pati ideja, ka mēs varam psihokinētiski mainīt notikumus, kas jau ir atgadījušies, ir visai neomulīgs paziņojums, jo esam tik dziļi programmēti noticēt tam, ka pagātne jau ir tā sasalusi, it kā tā būtu tauriņš stiklā. Mums vienkārši ir grūti iedomāties ko citu. Tomēr hologrāfiskajā Visumā — Visumā, kurā laiks ir ilūzija un realitāte nav nekas vairāk kā prāta radīts attēls, — tā ir vēl kāda iespēja, pie kuras mēs varētu arī pierast.

Pastaiga cauri laika dārzam

Lai cik arī fantastiski skanētu minētie apgalvojumi, tie ir vienīgi mazas pārmaiņas, salīdzinot ar laika anormālību, kas arī izpelnās mūsu uzmanību.

1901. gada 10. augustā divas Oksfordas profesores: Anne Moberlija, Sainthjū koledžas direktore, un Eleonora Žardēna, direktora vietniece, pastaigājās pa Petit Trianon dārzu Versaļā, līdz savā priekšā ieraudzīja pazibam kādu vizošu parādību, kas daudz neatšķīrās no tiem specefektiem, kādus izmanto filmās — kad darbība no vienas ainas pāriet uz citu. Pēc šīs ņirboņas norimšanas viņas pamanīja, ka ainava ir mainījusies… Cilvēki ap viņām pēkšņi bija astoņpadsmitā gadsimta tērpos un parūkās un darbojās ļoti satraukti. Kamēr abas sievietes stāvēja kā apstulbušas, kāds pretīga izskata vīrietis ar bakurētainu seju vērsās pie viņām un steidzināja mainīt kustību virzienu. Viņas tam sekoja, līdz izgāja cauri koku alejai, nonākot dārzā, kur izdzirdēja mūzikas skaņas un ieraudzīja kādu aristokrātiska izskata dāmu, kura gleznoja ar ūdenskrāsām.

Galu galā vīzija izgaisa un ainava atgriezās normālajā izskatā. Taču šīs pārmaiņas bija tik šokējošas, ka tad, kad sievietes pavērās sev aizmugurē, viņas atskārta, ka taku, pa kuru tikko bija staigājušas, aizsedz veca akmens siena. Atgriezušās Anglijā, viņas rakās cauri vēsturiskiem pierakstiem un secināja, ka tikušas attransportētas atpakaļ tajā laikā un dienā, kad Tilēriju dārzā notika Šveices gvardu atlaišana un masveida iznīcināšana, un ari to, ka sieviete dārzā nebija neviena cita kā Marija Antuanete. Šī pieredze bija tik dzīvīga, ka sievietes par šo atgadījumu aizpildīja rokrakstu veselas grāmatas apjomā un iesniedza to Britu psihes pētījumu biedrībai.91

Šo Moberijas un Žardēnas pieredzi nozīmīgu padara tas, ka viņām ne tikai bija retroapziņas pagātnes vīzija, bet viņas "faktiski arī iesoļoja šajā pagātnē", satiekot tur cilvēkus, un klaiņoja pa Tilēriju dārzu tādu, kāds tas bija vairāk nekā pirms simts gadiem. Moberlijas un Žardēnas pieredzi grūti pieņemt par reālu. Un tomēr, ņemot vērā, ka tā nedeva viņām nekādu labumu, vēl jo vairāk — tā nolika viņu akadēmisko reputāciju zem sitiena, ir nopietni un ilgi jāpadomā, kas gan īsti motivētu viņas tādu stāstu izdomāt.

Tas nav vienīgais atgadījums Tilēriju dārzā, par ko saņemts vēstījums Britu psihes pētījumu biedrībā. Arī 1955. gada maijā Londonas advokāts ar sievu šajā dārzā sastapa dažas astoņpadsmitā gadsimta figūras. Arī kādas vēstniecības, no kuras logiem ir pārskatāma Versaļa, darbinieki apgalvoja, ka vērojuši, kā šis dārzs atgriežas kādā agrākā vēsturiskajā periodā.92 Šeit, Amerikas Savienotajās Valstīs, parapsihologs Gārdners Merfijs, bijušais Amerikas psiholoģiskās asociācijas un Amerikas psihes pētījumu biedrības direktors, izmeklēja līdzīgu gadījumu — sieviete, kas ir identificēta ar vārdu Baterbauha, bija paskatījusies pa logu savā darba vietā Veslejanas universitātē Nebraskā un ieraudzījusi tur universitātes pilsētiņu tādu, kāda tā bija pirms piecdesmit gadiem. Nebija vairs ne drūzmas pilno ielu, nedz arī universitātes studentu kluba — to vietā bija plašs lauks un nedaudz koku, kuru lapas patīkami šūpojās kādas sen pagājušas vasaras vēja pūsmās."

Vai šī robeža starp tagadni un pagātni ir tik trausla, ka īpašos apstākļos varam iesoļot pagātnē ar tādu pašu vieglumu, kā soļojam pa parku? Patlaban to vienkārši nezinām. Taču pasaulē, kura sastāv no mazāk cietiem priekšmetiem, kas ceļo telpā un laikā, un kur ir vairāk šādu spocīgu enerģiju hologrammu, kuras spēkā uztur tie procesi, kas paši vismaz daļēji saistīti ar cilvēka apziņu, šādi notikumi nemaz nav tik neiespējami, kā tas varētu šķist.

Un ja tā šķiet traucējoša ideja, ka mūsu prāts un pat ķermeņi ir mazāk piesieti pie laika bargās kritikas, nekā iepriekš esam par to domājuši, tad mums derētu atcerēties, ka ideja par to, ka Zeme ir apaļa, arī reiz šķita vienlīdz biedējoša tai cilvēcei, kas bija pārliecināta, ka tā ir plakana. Liecības, kuras atrodamas šajā nodaļā, rosina domāt, ka tad, kad lieta nonāk līdz pilnai izpratnei par laika dabu, mēs joprojām esam bērni. Un kā jau visiem bērniem, kas balansē uz pieaugušo robežlīnijas, mums vajadzētu atmest savas bailes un samierināties ar to, kāda pasaule patiešām ir, jo hologrāfiskajā Visumā — Visumā, kurā visas lietas ir tikai enerģijas uzzibsnījumi, jāpārmainās kaut kam vairāk nekā tikai mūsu izpratnei par laiku. Ir arī vēl citi vizmojumi, kas šķērso mūsu ainavu, un vēl citi dziļāki dziļumi, kuri jāizdibina.

8. nodaļa ceļojums superhologrammā

Piekļuve hologrāfiskajai realitātei eksperimentāli kļūst iespējama tad, ja apziņu atbrīvo no atkarības, kāda tai ir attiecībā pret fizisko ķermeni. Tik ilgi, kamēr kāds paliek piesiets ķermenim un tā sensorajām modulācijām, hologrāfiska realitāte vislabākajā gadījumā var būt tikai intelektuāla konstrukcija. Ja kāds [atbrīvojas no ķermeņa], tad viņš to ari pa īstam izbauda. Tieši tāpēc mistiķi par savām vīzijām runā ar tādu pārliecību un drošu ticamību, bet tic, kuri šo valstību paši nav pieredzējuši, paliek skeptiski vai pat vienaldzīgi.

(Kenets Rings, Ph. D. Life at Death)

Laiks nav vienīgā lieta, kas hologrāfiskajā Visumā ir iluzora. Arī telpa ir jāuztver kā mūsu uztveres veida produkts. To aptvert ir pat vēl grūtāk nekā ideju, ka laiks ir konstrukcija, jo tad, kad nonākam līdz mēģinājumiem ietvert jēdzienos "telpas neesamību", nekādu vieglu analoģiju nav un nav arī nekādu, amēbām līdzīgu visumu vai kristalizējošos nākotņu, uz kurām varam balstīties. Mēs tik ļoti esam "ieprogrammēti" domāt ar telpiskajiem terminiem kā par ko absolūtu, ka grūti pat iedomāties, kā gan tas varētu būt: eksistēt valstībā, kurā telpa nepastāv. Tomēr ir pierādījumi, ka mēs nebūt neesam vairāk telpas sasaistīti, kā tas ir gadījumā ar laiku.

Kāda pārliecinoša liecība, ka tā ir, atrodama "ārpusķermeņa fenomenos" — tajās pieredzēs, kurās cilvēka apzinātā apziņa šķietami atsvabina sevi no fiziskā ķermeņa un aizceļo uz kādu citu vietu. Vēstures gaitā par šīm ārpusķermeņa pieredzēm jeb OBE (out-of-body experiences) ir ziņojuši cilvēki, kuri darbojas visdažādākajās jomās. Oldess Hakslijs, Gēte, П. H. Lourenss, Augusts Strindbergs un Džeks Londons — viņi visi teikuši, ka piedzīvojuši šos OBE ceļojumus. Tie ir zināmi gan ēģiptiešiem, gan Ziemeļamerikas indiāņiem, ķīniešiem, grieķu filozofiem, viduslaiku alķīmiķiem, Okeānijas iedzīvotājiem, hindiem, ebrejiem un muhamedāņiem. Kādā šķērskultūriskā pētījumā, kas aptvēra četrdesmit četras nerietumzemju sabiedrības, Dīns Šīns konstatēja, ka tikai trijām nebija ticējumu par OBE.' Līdzīgā pētījumā antropoloģe Ērika Burženona aplūkoja 448 pasaules sabiedrības — apmēram 57 procentus visu zināmo sabiedrību — un atklāja, ka 437 no tām jeb 89 procentiem bija vismaz viena tradīcija, kas attiecās uz OBE.2

Pat šodien pētījumi norāda, ka OBE joprojām ir plaši izplatīti. Nu jau mirušais doktors Roberts Krūkals, Aberdīnas universitātes ģeologs un parapsihologs amatieris, izpētīja pietiekami daudz šādu gadījumu, lai par šo tēmu uzrakstītu deviņas grāmatas. 20. gs. 60. gados Sīlija Grīna, Psihofizikālo pētījumu institūta direktore Oksfordā, par OBE aptaujāja 115 Southemptonas universitātes studentus un konstatēja, ka deviņpadsmit procenti apstiprinoši atbildēja uz šo jautājumu. Kad tika izvaicāti 380 Oksfordas studenti, apstiprinoši atbildēja trīsdesmit četri procenti.1 Kādā citā aptaujā, kurā tika izvaicāti 902 pieaugušie, Haraldsons konstatēja, ka vismaz reizi dzīvē astoņi pieredzējuši, kā ir atrasties ārpus sava ķermeņa.4 Un pētījums aptauja, ko veica Dr. Hārvijs Irvins Jaunanglijas universitātē Austrālijā, atklāja, ka no 177 studentiem OBE ir pieredzējuši divdesmit procenti.5 Ja šos datus attiecina uz vidējo statistisko rādītāju, atgadījumu biežums varētu būt tuvāk attiecībai viens pret desmit, un tomēr paliek pats fakts — tas, ka OBE ir daudz biežāk izplatīts, nekā domā vairākums cilvēku.

Tipveida OBE parasti ir spontāns un visbiežāk notiek miega, meditācijas, anestēzijas, slimības vai traumatisku sāpju laikā (lai gan tikpat labi var notikt arī citos apstākļos). Persona pēkšņi pieredz ļoti izteiktu sajūtu — ka prāts ir atdalījies no ķermeņa. Bieži vien tā jūt sevi peldam virs sava ķermeņa un atklāj, ka var ceļot uz citām vietām. Kā gan tas ir — atklāt sevi esam brīvu no fiziskā ķermeņa un skatīties lejup uz savu paša ķermeni? 1980. gadā, veicot aptauju pētījumu par 339 šādiem ārpusķermeņa ceļojumiem, doktori Glens Gabards no Meningera fonda Topekā, Stjuarts Tvemlovs no Topekas Veterānu administratīvā medicīniskā centra un Faulers Džounss no Kanzasas

Medicīniskā centra secināja, ka ļoti daudzi — 85 procenti — aprakstīja šo pieredzi kā patīkamu un puse no viņiem sacīja, ka tā bija prieka pilna.6

Es šo sajūtu zinu. Man kā pusaudzim bija spontānie OBE. Pēc atgūšanās no šoka, kad sevi atradu peldam virs sava ķermeņa, skatoties uz sevi aizmigušu gultā, man bija neaprakstāmi pacilājoši brīži, kad peldēju cauri sienām un traucos pāri koku galotnēm. Savu bezķermenisko ceļojumu laikā es pat uzdūros kādai bibliotēkas grāmatai, kuru kaimiņš bija pazaudējis, un nākamajā dienā varēju pateikt, kur tieši tā atrodas. Šo pieredzi visās detaļās aprakstu grāmatā Beyond the Quantum.

Tain nemaz nav tik maza nozīme, ka Gabards, Tvemlovs un Džounss arī ir pētījuši cilvēkus, kuri pieredzējuši OBE. Visi pētāmie bija psihiski normāli un, visumā ņemot, labi piemērojušies dzīvei. Amerikas Psihiatru asociācijas sanāksmē, kas notika 1980. gadā, viņi paziņoja savus secinājumus, apgalvojot, ka OBE ir parasta parādība, un ieteica pacientiem lasīt grāmatas par šo tēmu, jo tas varētu būt "daudz veselīgāk" nekā psihiatriskā palīdzība. Viņi pat deva mājienus, ka pacienti vairāk labuma varētu gūt, sarunājoties ar kādu jogu, nevis psihiatru.7

Tomēr, neraugoties uz šādiem faktiem, jāteic, ka nekādi statistiskie pētījumi nav tik pārliecinoši kā paši pieredžu apraksti. Piemēram, Kimberlija Klārka, hospitāļa sociālā darbiniece Sietlā Vašingtonas štatā, OBE neuzņēma nopietni līdz brīdim, kad sastapa sirds slimnieci Mariju. Dažas dienas pēc ievietošanas hospitālī Marijai apstājās sirdsdarbība un viņu ātri atdzīvināja. Klārka to pēcpusdien apciemoja viņu, sagaidot, ka paciente būs noraizējusies tieši šīs sirdsdarbības apstāšanās dēļ. Kā jau viņa domāja, Marija bija satraukta, taču ne gaidītā iemesla dēļ.

Marija bija piedzīvojusi ko ļoti dīvainu. Pēc tam, kad viņas sirds apstājās, viņa pēkšņi atrada sevi noskatāmies lejup no griestiem un vērojam ārstus un medmāsas, kuras ap viņu darbojās. Tad kaut kas viņu iztraucēja — kaut kas pie ātrās palīdzības piebrauktuves. Tiklīdz viņa "sevi iedomājās" šajā vietā, viņa tur "bija". Pēc tam Marija "iedomājās savu ceļu" augšup — līdz ēkas trešajam stāvam, un pēc tam tur arī atradās, burtiski "ar saviem acu āboliem pie kurpju šņorēm" — pie kādas teniskurpes. Tā bija veca kurpe, un viņa pamanīja, ka mazais pirkstiņš tās audumā bija izvalkājis caurumu. Tāpat viņa pamanīja ari citas detaļas — piemēram, ka aukla bija iestrēgusi zem papēža. Pabeigusi savu stāstu, Marija lūdza Klārku aiziet līdz loga dzegai apskatīties, vai tur atrodas tā kurpe, lai viņa varētu pārbaudīt, vai pieredze bija īsta vai ne.

Skeptiska, taču saintriģēta, Klārka devās ārā un palūkojās augšup, bet neko uz loga dzegas neredzēja. Tad viņa devās uz trešo stāvu un sāka apstaigāt slimnieku istabas, skatoties caur tik šauriem logiem, ka viņai vajadzēja piespiest pie tiem seju, lai varētu ieraudzīt karnīzi. Beidzot kādā istabā, piespiežot seju pie loga, viņa ieraudzīja šo teniskurpi. Tomēr no sava skatpunkta joprojām nevarēja noteikt, vai mazais pirkstiņš ir izvalkājis kādu vietu šajā apavā, kā arī nevarēja saskatīt kādu citu no Marijas aprakstītajām detaļām. Tomēr kad kurpe bija viņai rokās, apstiprinājās visi Marijas vērojumi. "Vienīgais veids, kā viņai varēja būt tāda perspektīva, lai to visu saredzētu, būtu bijis tad, ja viņa būtu lidojusi ārpusē un atradusies ļoti tuvu pašai kurpei," saka Klārka, "man tas bija ļoti pārliecinošs pierādījums." Kopš tā laika viņa pati arī tic OBE.a

OBE pieredzēšana tieši sirdsdarbības apstāšanās laikā ir relatīvi parasta lieta. Pat tik parasta, ka Maiklam B. Sabomam, medicīnas profesoram un kardiologam Emori universitātē un Atlantas Veterānu administratīvā medicīniskā centra štata ārstam, jau sāka trūkt pacietibas uzklausīt šādu "fantāziju" atstāstus no saviem pacientiem, un viņš nolēma šo lietu vienreiz un par visām reizēm nokārtot… Saboms izvēlējās divas pacientu grupas, no kurām vienā bija trīsdesmit divi padzīvojuši sirds slimnieki, kas aprakstīja, ka ir pieredzējuši OBE sirdslēkmes laikā. Otru grupu viņš izveidoja no divdesmit pieciem padzīvojušiem sirds slimniekiem, kas nekad nebija saskārušies ar OBE. Pēc tam viņš izvaicāja slimniekus, lūgdams pēc OBE pieredzes aprakstīt atdzīvināšanu — to, kam viņi bija liecinieki, atrodoties "ārpusķermeņa stāvoklī". Tiem, kas OBE nebija pieredzējuši, viņš lūdza pastāstīt, kā viņi iedomājas, kas varētu būt noticis viņu atdzīvināšanas laikā.

No šiem OBE nepieredzējušajiem divdesmit pieļāva pamatīgas kļūdas, mēģinot aprakstīt savu atdzīvināšanu, trīs to paveica pareizi, taču izstāstīja tikai vispārējos vilcienos, un diviem vispār nebija nekādu ideju, kas varētu būt noticis tiem, kas bija pieredzējuši OBE, divdesmit seši deva pareizu, bet vispārēju aprakstu, seši — ļoti detalizētu un precīzu atdzīvināšanas aprakstu, bet viens sniedza tik punktuālu, soli pa solim aprakstu, ka Saboms aiz pārsteiguma bija kā sastindzis. Šie rezultāti iedvesmoja viņu pētīt šo parādību vēl dziļāk. Līdzīgi Klārkai, tagad viņš pats kļuvis par dedzīgu OBE piekritēju un bieži lasa lekcijas par šo tēmu. Viņš saka: "Izskatās, ka šeit nav nekāda ticama skaidrojuma, ka parastās sajūtas dotu tik precīzus novērojumus. Ārpusķermeņa hipotēze vienkārši vislabāk atbilst iegūtajiem datiem.'"11

Lai gan tās OBE, kuras piedzīvo slimnieki, ir spontānas, ir daži cilvēki, kuri šīs spējas pilnveidojuši tik lielā mērā, ka var pēc savas gribas atstāt ķermeni. Viens no vispazīstamākajiem šādiem indivīdiem ir bijušais radio un televīzijas administrators Roberts Monro. Kad 50. gadu beigās Monro piedzīvoja pirmo OBE, vispirms viņš nodomāja, ka jūk prātā, un nekavējoties meklēja medicīnisko palīdzību. Ārsti, ar kuriem viņš konsultējās, neko neatrada. Tomēr šīs dīvainās pieredzes turpinājās, un tās viņam pašam bija liels traucēklis. Galu galā, kad no sava drauga psihologa viņš uzzināja, ka indiešu jogi ir stāstījuši, ka regulāri atstāj savu ķermeni, viņš sāka pieņemt šo negaidīto talantu. "Man bija divas iespējas," atceras Monro, "viena bija nomierinošu līdzekļu lietošana visu mūžu, otrā — iemācīties kaut ko vairāk par šo stāvokli, lai pats varētu to kontrolēt."10

Kopš tās dienas Monro sāka pierakstīt savas pieredzes dienasgrāmatā, rūpīgi dokumentējot tajā itin visu, ko mācījās par ārpusķermeņa stāvokli. Viņš atklāja, ka spēj iziet cauri cietvielu objektiem un vienā acumirklī ceļot lielos attālumos, vienkārši "iedomājoties" sevi esam tur. Viņš atklāja, ka citi cilvēki reti kad apzinājās viņa klātbūtni. Tomēr draugi, kurus viņš, būdams savā "otrajā stāvoklī", apciemoja, ātri vien tam noticēja, jo viņš precīzi aprakstīja viņu drēbes un nodarbošanos, kas saredzēta "ārpusķermeņa vizītes" laikā. Tāpat viņš atklāja arī, ka šajos meklējumos nebija vienīgais, un nejauši šad tad ietriecās citos bezķermeniskos ceļotājos. Līdz šim brīdim pieredzēto viņš kataloga veidā ir ietilpinājis divās aizraujošās grāmatās: Journeys Out of the Body un Far Journeys.

Ir dokumentēti arī laboratorijas apstākļos notiekošie OBE. Kādā eksperimentā parapsihologs Čārlzs Tarts atklāja prasmīgu OBE veicēju, ko viņš nosauca par Z. jaunkundzi. Viņa spēja pareizi noteikt piecciparu numuru, uzrakstītu uz papīra, kas novietots vietā, ka to var izlasīt tikai tad, ja viņa atrodas peldošā ārpusķermeņa stāvoklī." Kādā eksperimentu sērijā, ko Kārlis Osis un psiholoģe Žanete Lī veica Amerikas psihes pētījumu biedrībai Ņujorkā uzdevumā, viņi iepazina apdāvinātus pētijuma dalībniekus, kuri spēja "ielidot" no dažādām valsts vietām un pareizi aprakstīt daudz un dažādus izraudzītos mērķus, arī priekšmetus, kas novietoti uz galda, dažādus krāsainus šablonus, kuri novietoti uz plauktiņa, kas brīvi nokarājās no griestiem, un optiskās ilūzijas, kuras varētu saredzēt vienīgi tad, ja novērotājs tos pētītu ar speciālu ierīci, kurā var ieskatīties tikai caur mazu lodziņu.12 Dr. Roberts Moriss, Psihes pētījumu fonda direktors Durhamā Ziemeļkarolīnā, izmantoja pat dzīvniekus, lai noteiktu šādus ārpusķermeniskos apmeklējumus. Tā, piemēram, kādā eksperimentā Moriss konstatēja, ka kaķēns, kas piederēja talantīgajai ārpusķermeņa ceļotājai Keitai Harari, vienmēr pārstāja ņaudēt un sāka murrāt, kad vien Harari, lai arī neredzama, bija klāt.13

OBE kā hologrāfiska parādība

Ja šīs liecības apskata visā kopumā, tās šķiet nepārprotamas. Lai gan mums māca, ka mēs "domājam" ar smadzenēm, ne vienmēr tas tā ir. īpašos apstākļos mūsu apziņa — domāšana, mūsu uztverošā daļa — var atrauties no fiziskā ķermeņa un būt jebkurā vietā, kur vien vēlas. Mūsu pašreizējā zinātniskā sapratne nespēj izskaidrot šo fenomenu, taču hologrāfiskās idejas terminos tas viss kļūst vieglāk apstrādājams.

Atcerieties, ka hologrāfiskajā Visumā novietojums pats kā tāds jau ir ilūzija. Tieši tāpat kā uz hologrāfiskās filmas ābola attēlam nav specifiskas vietas, tāpat arī Visumā, kas ir organizēts hologrāfiski, lietām un objektiem ari nepiemīt noteiktas vietas; galu galā viss ir nelokāls, arī apziņa. Tādējādi, lai gan šķiet, ka apziņa ir lokalizēta mūsu galvā, noteiktos apstākļos tā tikpat viegli var lokalizētos istabas augšējā stūrī, plivināties virs mauriņa vai aizpeldēt, lai ar acu āboliem atrastos pret tenisa kurpju šņorēm uz loga dzegas trešajā stāvā.

Ja ir pagrūti aptvert šo nelokālās apziņas ideju, tad kādu noderīgu analoģiju tam var rast sapņošanā. Iedomājieties, ka sapņojat, ka apmeklējat mākslas izstādi, kur pulcējas daudz cilvēku. Kamēr jūs tur klaiņojat starp cilvēkiem un aplūkojat mākslas darbus, jūsu apziņa šķiet novietota tās personas galvā, kura esat jūs šajā sapnī. Tomēr… kur tad patiesībā atrodas jūsu apziņa? Ātra analizē atklās, ka faktiski tā ir itin visā, kas redzams sapnī, — citos cilvēkos, kuri apmeklē izstādi, mākslas darbos, pat pašā sapņu telpā… Sapnī ari telpa ir ilūzija, jo pilnīgi viss — cilvēki, objekti, telpa, apziņa un viss cits — atveras no kādas dziļākas un pamatīgākas sapņotāja realitātes.

Kāda cita pārsteidzoši hologrāfiska OBE iezīme ir plastiskums, kādu pieņem kādas personas ķermenis, kad atrodas "ārpus ķermeņa". Pēc atsvabināšanās no fiziskā ķermeņa OBE ceļotāji dažkārt sevi atrod spokam līdzigā ķermenī, kas ir viņu pašu bioloģiskā ķermeņa tieša replika. Pagātnē dažiem zinātniekiem tas ir licis paziņot, ka cilvēciskajām būtnēm piemīt "fantomu dubultnieks" kas daudz neko neatšķiras no "dubultnieka" literatūrā.

Tomēr nesenie atklājumi nodevuši atklātībai arī problēmas, kādas rodas šī pieņēmuma sakarā. Daži OBE ceļotāji šo fantomu dubultnieku apraksta kā kailu, bet citi sevi atrod drēbēs ietērptā ķermenī. Tas rosina domāt, ka šis fantomu dubultnieks nav pastāvīgs bioloģiskā ķermeņa enerģiju atveids, bet gan sava veida hologramma, kas var pieņemt daudz un dažādas formas. Šī norāde rodas no fakta, ka šādi fantomu liecību dubultnieki nav vienīgās formas, kurās cilvēki sevi atrod OBE laikā. Ir daudz liecību, kurās teikts, ka cilvēki sevi uztvēruši kā "gaismas bumbas", kā bezformīgus enerģiju mākoņus un pat… kādā neuztveramā formā.

Ir pat liecības, ka forma, kuru cilvēks OBE laikā pieņem, ir tiešas sekas viņa ticējumiem un tam, ko viņš tur sagaida. Piemēram, 1961. gadā sarakstītajā grāmatā The Mystical Lije matemātiķis J. H. M. Vaitmens atklāja, ka ir pieredzējis vismaz divus OBE mēnesī un tā tas bijis visa pieaugušā mūža lielāko daļu; viņš pierakstījis vairāk nekā divus tūkstošus šādu atgadījumu. Tāpat viņš atklātībai paziņoja to, ka jūtas kā sieviete, kas iespundēta vīrieša ķermenī, un šajos atdalīšanās gadījumos dažkārt atradis sevi sievietes ķermenī. Tieši tāpat OBE ceļojumos Vaitmens piedzīvojis atrašanos arī citu radību formās, ari bērna ķermenī, un secinājis, ka ticējumi — gan apzinātie, gan arī zemapziņas — bija tie faktori, kas noteica formu, kādu pieņēma otrais ķermenis.1 '1

Monro tam piekrīt un apgalvo, ka tie ir mūsu domu ieradumi, kas rada OBE formas. Tā kā mēs tik ļoti esam pieraduši atrasties ķermenī, mums ir tieksme to pašu formu atkārtot arī OBE stāvoklī. Līdzīgi viņš uzskata, ka tieši neērtība, ko vairākums cilvēku izjūt, kad ir kaili, ir tas, kas liek OBE ceļotājiem neapzināti tērpties drānās, ja pieņem cilvēka formu. "Man ir aizdomas, ka iespējams šo otro ķermeni modificēt, kādā vien formā paši vēlamies," saka Monro.15

Kāda tad ir mūsu īstā forma, ja vispār tāda piemīt, kad esam šajā bezķermeņa stāvoklī? Monro ir atradis — ja mēs reiz atmetam visas maskēšanās, savā sirdī esam "vibrāciju modelis, kas sastāv no daudzām, savstarpēji mijiedarbīgām un rezonējošām svārstībām".16 Šis atradums arī ievērojamā mērā mudina domāt, ka notiek kaut kas hologrāfisks, un tas piedāvā turpmākos pierādījumus tam, ka mēs — tāpat kā visas citas lietas hologrāfiskajā Visumā — galu galā esam svārstību fenomeni, kurus mūsu prāts pārvērš dažādās hologrāfiskās formās. Tas piešķir ticamību arī Hanta secinājumam, ka mūsu apziņa atrodas nevis smadzenēs, bet gan plazmas hologrāfisko enerģiju laukā, kas gan caurvij, gan arī aptver fizisko ķermeni.

Tā forma, kādu mēs pieņemam, kamēr atrodamies OBE stāvoklī, nebūt nav vienīgā lieta, kas uzrāda hologrāfisku plastiskumu. Neraugoties uz vērojumu precizitāti, kādu uzrāda talantīgi OBE ceļotāji savu bezķermenisko izpriecu braucienu laikā, zinātniekus jau sen mulsina dažas neprecizitātes. Piemēram, tās bibliotēkas grāmatas nosaukums, kurai es uzdūros sava personiskā OBE laikā, izskatījās spilgti zaļš — kamēr es biju šajā bezķermeniskajā stāvoklī. Tomēr pēc tam, kad biju jau atpakaļ savā fiziskajā ķermenī un atgriezos, lai paņemtu to, es ieraudzīju, ka faktiski burti uz tās ir melni. Literatūrā ir aprakstīts daudz līdzīgu nesakritību — gadījumi, kur OBE ceļotāji precīzi apraksta tālu atrodošos istabu, kas pilna cilvēkiem, lai neteiktu vēl to, ka viņi katrs pievienoja tur vēl kādu papildu personu vai arī redzēja dīvānu tajā vietā, kur faktiski atradās galds.

Runājot ar hologrāfiskās idejas terminiem, viens skaidrojums tam varētu būt tāds, ka OBE ceļotāji vēl nav spējuši pilnībā attīstīt prasmi savas bezķermeniskā stāvoklī uztvertās svārstības pārvērst pilnīgi atbilstošā hologrāfiskā apzinātās realitātes attēlojumā. Citiem vārdiem, tā kā OBE veicēji šķietami paļaujas uz pavisam citu sajūtu komplektu, viņu sajūtas arī pašas vēl var grīļoties un viņi vēl var nebūt pietiekami lietpratēji mākslā, kā frekvenču valstību pārvērst šķietami objektīvā realitātes konstrukcijā.

Šīs nefiziskās sajūtas traucē ari mūsu pašu ierobežojumi, kādus saņemam no tiem ticējumiem, kādus paši sev uzliekam. Daudz talantīgu OBE ceļotāju ir atzinuši, ka, vairāk pierodot pie šīm otrajām "mājām", atklājuši, ka var "redzēt" visos virzienos, galvu pat nepagrozot. Citiem vārdiem, lai gan pati saredzēšana uz visām pusēm OBE stāvoklī šķiet normāla, viņi bija ļoti raduši ticēt, ka spēj saredzēt tikai ar acim, un pat tad, ja bija šajā sava ķermeņa nefiziskajā hologrammā, viņu pašu ticējumi atturēja no atskārsmes, ka viņiem piemīt šī 360 grādu redze.

Ir liecības, ka pat mūsu fiziskās sajūtas krīt par upuri šādai cenzūrai. Lai gan esam cieši pārliecināti, ka saredzam ar acīm, ziņojumi liecina, ka ir indivīdi, kam piemīt "redze bez acīm" jeb spējas saredzēt ar citām ķermeņa daļām. Nesen medicīnas doktors Deivids Eisenbergs, klīnisko pētījumu dalībnieks Hārvarda Medicīnas skolā, publicēja ziņojumu par divām skolas vecuma māsām ķīnietēm Pekinā, kuras varēja pat "saredzēt" ar savu padušu ādu, lai lasītu konspektus un identificētu krāsas.17 Itālijā neirologs Cēzars Lombrozo pētīja aklu meiteni, kas varēja redzēt ar degungalu un kreisās auss ļipiņu.ls 20. gs. 60. gados autoritatīvā PSRS Zinātņu akadēmija pētīja krievu zemnieci Rozu Kuļešovu, kura ar pirkstu galiem varēja saredzēt fotogrāfijas un lasīt avīzes; viņas spējas tika atzītas par patiesām. Nozīmīgi, ka padomju zinātnieki izslēdza iespēju, ka Kuļešova to nosaka ar dažādu krāsu uzkrāto siltumu, ko tās pavisam dabiski uzkrāj, jo Kuļešova varēja lasit melnbaltu avīzi pat tad, ja tā pati bija pārklāta ar sasildīta stikla plāksni.19 Kuļešova ar šīm spējām kļuva tik slavena, ka žurnāls Life pat publicēja rakstu par viņu.20

īsi sakot, ir pierādījumi, ka mēs ari neesam ierobežoti, lai saredzētu tikai ar fiziskajām acīm. Sīs, protams, ir tās spējas, kas piemita mana tēva draugam Tomam: salasīt uzrakstu uz pulksteņa pat tad, ja to aizsedza meitas vēders. Tas pats piemīt arī "vērojumu no attāluma" fenomenam. Nekas cits neatliek, kā vien pabrīnīties, vai šī "redze bez acīm" faktiski nav tik vien kā kāds turpmākais pierādījums, ka realitāte patiešām ir maya — ilūzija — un mūsu fiziskais ķermenis — tieši tāpat kā visa tā pieņemtā fizioloģija — ir tik vien kā mūsu uztveres, šī mūsu otrā ķermeņa, hologrāfiska konstrukcija. Iespējams, ka mēs tik ļoti esam ieraduši ticēt, ka varam saredzēt tikai ar acīm, ka pat fiziskajā ķermenī esam sevi nožogojuši no pilna apjoma uztveres iespējām.

Vēl kāds OBE hologrāfiskais aspekts — pagātnes un nākotnes robeža it kā saplūst, dažkārt šādas pieredzes arī atgadās. Piemēram, Osis un Mitčels atklāja — kad "atpeldēja" Dr. Alekss Tanouss, labi pazīstams psihes spēju meistars un talantīgs OBE ceļotājs no Mainas, un mēģināja aprakstīt pārbaudes priekšmetus, kas atradās uz galda, viņam bija tendence aprakstīt tos priekšmetus, kuri uz galda tika uzlikti trīs dienas "vēlāk"!21 Tas rosina domāt, ka valstība, kurā cilvēki šo OBE pieredžu laikā ieiet, ir viens no tiem smalkajiem līmeņiem, par kuriem runā Boms, — apgabals, kas atrodas tuvāk iesaistītajam līmenim un līdz ar to tuvāk arī tam realitātes līmenim, kurā pagātne, tagadne un nākotne pārstāj eksistēt. Citiem vārdiem, šķiet, ka tā vietā, lai "ietonētos" frekvencēs, kurās iekodē tagadni, Tanousa prāts neatgriezeniski "ietonējās" tajās, kas saturēja nākotnes informāciju, un pārvērta tās par realitātes hologrammu.

Uz to, ka Tanousam šīs istabas uztvere bija hologrāfisks fenomens un ne tikai kāda iepriekšēja pareģojuma vīzija, kas notiek vienīgi viņa galvā, norāda vēl kāds cits fakts. Tajā dienā, kad viņam bija paredzēts veikt OBE, Osis palūdza Ņujorkas psihes spēku meistarei Kristīnei Vaitingai palikt tur visu laiku nomodā un pamēģināt aprakstīt jebkuru vīziju, kuru varētu "ieraudzīt", ierodamies apmeklētāja lomā. Lai gan Vaitinga nezināja, kas šis apmeklētājs būs, tad, kad Tanouss veica savu OBE vizīti, viņa šo kontūru skaidri saredzēja un aprakstīja, pastāstot, ka viņš valkā brūnas velveta bikses un baltu kokvilnas žaketi. Tāds patiešām bija apģērbs, kurā Dr. Tanouss bija tērpies Mainā — savu eksperimentu laikā.22

Harari, kurš arī dažkārt izdarīja OBE lidojumus nākotnē, piekrīt, ka šīs pieredzes ir kvalitatīvi atšķirīgas no visām pārējām nākotnes pareģošanas jeb gaišredzības pieredzēm. Viņš saka: "OBE uz nākotnes laiku un vietu atšķiras no parastajiem viedajiem sapņiem tajā ziņā, ka es noteikti esmu "ārpusē" un pārvietojos cauri melnai, tumšai teritorijai, kas izbeidzas kādā apgaismotā nākotnes ainā." Dažkārt, veicot šo OBE vizīti uz nākotni, viņš šajā ainā redzējis pat savas nākotnes esības siluetu, un tas vēl nav viss. Kad notikumi, kuriem viņš bijis liecinieks, galu galā arī notiek, viņš var sajust arī šo "savu OBE ceļotāja laikā esību telpā kopā ar sevi". Viņš šo spocīgo sajūtu apraksta kā sevis satikšanu "no aizmugures", it kā "es" būtu divas dažādas būtnes. Tā ir pieredze, kura noteikti parasto dйjа vu atstās kaunā.23

Pierakstīti arī OBE ceļojumi pagātnē. Zviedru dramaturgs Augusts Strindbergs, kas pats bija biežs OBE ceļotājs laikā, vienu no tiem apraksta grāmatā Legends. Tas notika, kamēr Strindbergs, mēģinādams pārliecināt savu draugu nepamest militāro karjeru, sēdēja vīnu veikaliņā. Lai atbalstītu savus apsvērumus, Strindbergs aprakstīja kādu pagātnes epizodi, kurā abi bija iesaistīti un kurā darbība notika kādu vakaru krodziņā. Tiklīdz dramaturgs sāka aprakstīt šo notikumu, tā viņš pēkšņi "zaudēja apziņu"… un vienīgi tāpēc, lai atklātu sevi sēžam tajā pašā apspriežamajā krodziņā, un vēlreiz izdzīvoja šo notikumu. Šī pieredze ilga tikai dažus mirkļus, līdz viņš atkal pēkšņi atrada sevi esam atpakaļ ķermenī un tābrīža laikā.24 Iespējams, ka šīs retroapziņas vīzijas, kuras pētījām iepriekšējā nodaļā un kurās gaišreģi bija pieredzējuši, ka faktiski atrodas klāt un pat "peld" pāri tām vēsturiskajām vietām, arī ir sava veida OBE projekcijas pagātnē.

Patiešām, ja kāds palasa daudzsējumu literatūru, kāda tagad ir pieejama par OBE ceļotāju pieredžu aprakstiem un to raksturīgajām īpašībām, nonākam pie tā, lai asociētu to ar hologrāfisko Visumu. Turklāt — pie tāda OBE stāvokļa apraksta, kā vietas, kur laiks un telpa vairs tik precīzi neeksistē, kur domu var pārveidot hologrāfiskās formās, kur apziņa galu galā ir vibrāciju vai svārstību [48] modelis, Monro atzīmē, ka uztvere OBE brīdī mazāk balstās uz "gaismas viļņu atspoguļošanu" un vairāk uz "radiācijas atstāto iespaidu". Tas ir vērojums, kas atkal rosina ideju, ka, ieejot OBE valstībā, iesākas ceļojums Pribrema svārstību valstībā.25 Arī citi OBE ceļotāji izteikušies par šī "otrā stāvokļa" frekvencēm līdzīgajām kvalitātēm. Piemēram, francūzis Marsels Luijs Forhans, kas pieredzējis OBE un rakstīja ar pseidonīmu Yram, grāmatas Practical Astral Projection lielāko daļu veltī, mēģinot aprakstīt OBE valstības viļņiem līdzīgās un šķietami elektromagnētiskās kvalitātes. Citi komentēji atsaucas par to kā tādu kā "kosmiskās vienotības sajūtu", kādu pieredz šādā stāvoklī, un kopumā to ir nosaukuši par sajūtu, ka "viss ir itin viss" un "es esmu tas".26

Lai cik hologrāfisks pats OBE arī būtu, tā ir vienīgi aisberga virsotne — ja lieta nonāk līdz tiešākai realitātes svārstību aspektu pieredzēšanai. Lai gan OBE pieredz vienīgi kāds cilvēku rases segments, pastāv vēl kādi apstākļi, kuros mēs visi nonākam ciešākā kontaktā ar šo frekvenču valstibu. Tas notiek tad, ja ceļojam uz to vēl neatklāto zemi, no kuras robežām neviens ceļotājs neatgriežas. Ar visu cieņu Šekspīram! Lieta tāda, ka daži ceļotāji… patiešām arī atgriežas. Un tas, ko viņi stāsta, ir tādām iezimēm pilns, kam atkal ir hologrāfisku lietu nokrāsa.

Nāvei tuva stāvokļa pieredze

Līdz šim brīdim jau katrs būs dzirdējis par nāvei tuva stāvokļa pieredzēm vai NDE (near-death experience) — par atgadījumiem, kuros cilvēki, kas jau deklarēti par klīniski mirušiem, ir atdzīvināti un atstāsta, ka šo pieredžu laikā ir savu fizisko ķermeni atstājuši un apmeklējuši to, kas izskatās kā "pēcdzīves valstība". Mūsējā kultūrā [49] nde pirmo reizi guva līdz ievērību 1975. gadā, kad Raimonds A. Mūdijs juniors, psihiatrs, kam bija diploms arī filozofijā, publicēja bestsellera cienīgo pētījumu rezultātus grāmatā Life after Death. Drīz vien pēc tam Elizabete Kablera-Rosa atklāja, ka vienlaikus ir veikusi līdzīgus pētījumus, tā dubultojot Mūdija atradumus. Patiešām, tiklīdz arvien vairāk zinātnieku sāka dokumentēt šo fenomenu, tā arvien kļuva skaidrāks, ka NDE ir plaši izplatīta parādība. 1981. gadā Gellupa aptauja atklāja, ka NDE bijusi astoņiem miljonu pieaugušo amerikāņu, kas ir aptuveni viena persona no divdesmit. Vienlaikus tā arī deva līdz šim pašus neapgāžamākos pēcnāves dzīves pierādījumus.

Līdzīgi kā ar OBE, arī NDE izskatās pēc universālas parādības. Pavisam sīki tās aprakstītas astotā gadsimta "Tibetiešu mirušo grāmatā", kā arī divarpus tūkstošus gadu senajā Egyptian Book of the Dead. Savā "Republikas" 10. grāmatā Platons detalizēti apraksta kādu grieķu zaldātu, vārdā Ers, kurš atdzīvojās burtiski dažas sekundes pirms viņam sarīkotā sārta aizdedzināšanas. Viņš teicis, ka jau bija atstājis ķermeni un devies cauri "pārejai" uz mirušo zemi. Astotā gadsimta garīdznieks Bede piemin līdzīgu piemēru darbā A History of English Church and People. Arī Karola Zaleski, kas lasa lekcijas reliģiju studijās Hārvardā, nesen izdotajā grāmatā Otherworld Jorneys norāda, ka viduslaiku literatūrā ir daudz NDE pieredžu aprakstu.

Tiem, kuri piedzīvojuši NDE, nav nekādu unikālu demogrāfisku īpatnību. Dažādi pētījumi parādījuši, ka nepastāv nekādas savstarpējās sakarības starp NDE un tās pieredzējušo personu vecumu, dzimumu, ģimenes stāvokli, rasi, reliģisko piederību vai garīgajiem ticējumiem, sociālo grupu, izglītības līmeni, ienākumiem, baznīcas apmeklējumu biežumu, ģimenes apmēru mājās vai kaimiņu skaitu attiecīgajā apdzīvotajā vietā. NDE kā zibens var iespert jebkuram un vienalga kad. Ar tiem, kas ir reliģiozāki, NDE nebūt nenotiek biežāk kā ar neticīgajiem.

Viens no visinteresantākajiem NDE fenomena aspektiem ir tā konsekvence. Tipiska NDE kopsavilkums ir šāds.

Mirst kāds vīrietis, un pēkšņi viņš sevi atrod peldam virs sava ķermeņa un vērojam, kas notiek. Pāris mirkļos viņš jau ceļo lielā ātrumā pa tumsu vai tuneli. Viņš nonāk kādā žilbinošas gaismas valstībā, un tur viņu laipni sagaida jau aizgājušie draugi un radinieki. Bieži vien viņš dzird neaprakstāmi skaistu mūziku un redz ainavas: paugurainas pļavas, puķēm pildītas ielejas un mirdzošas straumes — visu daudz jaukāku nekā uz Zemes. Šajā gaismas pilnajā pasaulē viņam nav nedz baiļu, nedz sāpju; viņu piepilda pacilājoša prieka, mīlestības un miera izjūta. Viņš satiek kādu "gaismas būtni" vai būtnes, kuras izstaro milzīgu līdzjūtību un kuras viņu pasteidzina pieredzēt "dzives pārskatu" — mudinot uz kādu paranormālu savas dzīves atkārtotu nospēlēšanu. Šīs lielākās realitātes pieredzes viņu tā piesaista, ka viņš nevēlas neko vairāk, tikai lai vien varētu šeit palikt. Tomēr būtne viņam teic, ka vēl viņa laiks nav pienācis un pārliecina viņu atgriezties savā zemes dzīvē un atkārtoti ieiet savā fiziskajā ķermeni. [50]

Šeit jāpiebilst, ka tas ir vienigi vispārējs apraksts un ka ne visi NDE satur šeit aprakstītos elementus. Dažām var pietrūkt kādas iepriekš minētas īpašības, un citām var būt papildu elementi. Arī šo pieredžu simboliskie rotājumi var būt dažādi. Piemēram, lai gan ir tendence, ka NDE pieredzētāji Rietumu kultūrā tiecas pēcdzīves valstībā nokļūt caur tuneli, citās kultūrās tas var notikt, ejot pa ceļu vai pārejot pāri ūdeņiem, lai nokļūtu "aizsaulē" — kā nu kurš to nosauc…

Tomēr ir kāda pārsteidzoša saskaņa, par kuru stāsta visi, kas pieredzējuši NDE un dažādās kultūrās — visā vēsturē. Piemēram, tas pats dzīves pārskats — iezīme, kas regulāri atkal un atkal atkārtojas mūsdienu NDE, ir aprakstīta arī "Tibetiešu mirušo grāmatā", Egyptian Book oj the Dead un Platona aprakstā — ko Ers pieredzējis savā pagaidu uzturēšanās vietā un divtūkstoš gadu senajos jogi rakstos, kurus veicis indiešu viedais Patanjali. Formālos pētījumos apstiprinātas arī tās šķērskultūru līdzības, kādas pastāv starp NDE. Osis un Haraldsons 1977. gadā salīdzināja gandrīz vai deviņus simtus šādu stāstu "no nāves gultas", kurus pacienti atstāstīja ārstiem un citiem medicīnas darbiniekiem Indijā un ASV. Viņi konstatēja: lai gan bija ievērojamas atšķirības viņu kultūrās, piemēram, amerikāņi vairāk tiecās ieraudzīt šo gaismas būtni kā kādu kristiešu reliģijas personāžu, bet indieši to saredzēja atbilstoši hinduisma priekšstatiem, savā "serdē" šī pieredze bija viena un tā pati un atgādināja tos NDE, ko aprakstīja Mūdijs un KableraRosa.27

Lai gan ortodoksālais viedoklis par NDE ir tāds, ka tās ir tikai halucinācijas, ir pietiekami daudz liecību, kas apgalvo, ka tā nav. Tāpat kā gadījumos ar OBE, ari NDE pieredzētāji atrodas "ārpus ķermeņa" un spēj ziņot par detaļām, par kuru apzināšanu it kā nav nekādu normālu sensorisku līdzekļu. Mūdijs stāsta par kādu sievieti, kas savu ķermeni atstāja operācijas laikā, izpeldēja uzgaidāmajā telpā un ieraudzīja, ka viņas meita ir nepiemērotā apmetnī. Kā izrādījās, auklīte mazo meiteni bija apģērbusi tādā steigā, ka pati šo kļūdu nepamanīja un bija pārsteigta, kad māte, kas savu meitu fiziski tajā dienā neredzēja, šo faktu tomēr komentēja.28 Citā gadījumā kāda sieviete — NDE pieredzētāja — bija atstājusi savu ķermeni un devās uz hospitāļa vestibilu, kur sadzirdēja vīrabrāli stāstām draugam, ka, šķiet, būs jāpārceļ komandējums, jo vajadzēs būt par vienu no svaines zārka nesējiem. Kad sieviete atlaba, viņa nostrostēja vīrabrāli, ka tas viņu jau tik ātri norakstījis.29 Šie piemēri nebūt nav neparastākie, ka NDE "ārpus ķermeņa stāvokļa" laikā pastāv sensorā apzināšanās. NDE pētnieki ir secinājuši, ka pat akli pacienti, kam nekādas gaismas uztveres nav bijis gadiem ilgi, var saredzēt un precīzi aprakstīt, kas notiek ap viņiem, kad tie NDE laikā ir atstājuši savu ķermeni. Kablera-Rosa ir sastapusies ar dažiem šādiem cilvēkiem un pamatīgi viņus izvaicājusi, lai noteiktu viņu stāstītā precizitāti. Viņa teica: "Man par pārsteigumu viņi spēja aprakstīt drēbju krāsu un dizainu, kā arī tos juvelierizstrādājumus, kādus cilvēki valkāja."30

Vispārsteidzošākajā no visām šīm NDE un vīzijām no nāves gultas ir tās, kurās iesaistītas divas vai vairāk personu. Kāda sieviete, NDE pieredzētāja, laikā, kad pārvietojās cauri tunelim un tuvojās gaismas valstībai, ieraudzīja savu draugu nākam atpakaļ! Kamēr viņi tā pagāja viens otram garām, draugs telepātiski vēstīja, ka bijis nomiris, bet "nosūtīts atpakaļ". Sieviete ari tika "atsūtīta atpakaļ" un pēc atlabšanas uzzināja, ka draugam bijusi sirdslēkme apmēram tajā pašā laikā, kad notika viņas pašas pieredze.31

Pierakstīts ir arī milzum daudz citu gadījumu, kuros aizgājēji zināja, kas viņus tur aizsaulē sagaida, pirms vēl par kādas personas nāvi ziņoja pa normālajiem sakaru kanāliem.32

Un, ja vēl ir šaubas, ir vēl kāds cits arguments, ko likt pretim idejai, ka NDE ir halucinācijas. Proti, NDE atgadās pacientiem, kuriem ir līdzens EEG. Normālos apstākļos, kad vien kāds cilvēks runā, domā, iedomājas, sapņo vai dara kaut ko citu, viņa EEG reģistrē milzīgu daudzumu aktivitātes. Pat halucināciju laikā ir EEG pieraksts. Tomēr ir daudz gadījumu, kad cilvēkiem ar līdzenu EEG (pierakstu) ir bijuši NDE. Ja viņu NDE būtu bijušas vienkārši halucinācijas, EEG tās būtu pierakstījis.

īsumā, ja visus faktus apkopo — šo plaši izplatīto NDE dabu, demogrāfisko iezīmju trūkumu, pamata pieredzes vispusīgumu, NDE pieredzētāju spējas zināt un redzēt lietas, kuru zināšanai un saredzēšanai viņiem nav normālu sensoro ierīču, un vēl NDE atgadījumus ar pacientiem, kam reģistrēts līdzens EEG —, neizbēgams ir secinājums, ka cilvēki ar NDE necieš no halucinācijām vai maldinošām fantāzijām, bet gan patiešām veic šīs vizītes, apciemojot kādu "pavisam citu realitātes līmeni".

Šādu secinājumu sniedz ari daudzi citi NDE pētnieki. Viens no šiem zinātniekiem ir Dr. Melvins Morse, pediatrs Sietlā Vašingtonas štatā. Sākotnēji Morse ieinteresējās par NDE, kad ārstēja kādu septiņus gadus vecu slicēju. Līdz laikam, kamēr meiteni atdzīvināja, viņa bija dziļā komā, acu zīlītes nekustīgas un paplašinātas, viņai nebija nekādu muskuļu kustību un atbilžu no radzenes. Medicīniskajā terminoloģijā runājot, viņai bija visas pazīmes, kas norādīja, ka meitene atrodas tik dziļā komā, ka gandrīz nebija nekādu iespēju no tās atgūties. Tomēr viņa atguvās visā pilnībā. Kad Morse palūkojās uz viņu pirmo reizi pēc tam, kad viņa jau bija atguvusi apziņu, viņa atpazina ārstu un sacīja, ka bija vērojusi, kā viņš strādā pie viņas komatozā ķermeņa. Morsem izjautājot viņu, meitene paskaidroja, ka bija atstājusi ķermeni, nokļuvusi pa tuneli debesīs, kur bija satikusi "Debesu Tēvu". "Debesu Tēvs" pateicis, ka viņai tur vēl nav jābūt, un pavaicājis, vai vēlas palikt vai iet atpakaļ. Vispirms viņa pateica, ka vēlas palikt, taču kad "Debesu Tēvs" norādījis, ka šāds lēmums nozīmētu, ka viņa vairs nekad neredzētu savu māti, viņa pārdomāja un atgriezās savā ķermenī.

Morse bija skeptisks, taču aizkustināts, un kopš šī brīža viņš sāka pētīt itin visu par NDE, ko vien varēja dabūt. Tajā laikā viņš darbojās gaisa transporta dienestā Aidaho, kas pārvadāja uz hospitāli pacientus. Tas viņam deva iespēju runāt ar daudziem atdzīvinātiem bērniem. Desmit gadus ilgā laikposmā viņš intervēja katru bērnu, kas bija izdzīvojis pēc sirdsdarbības apstāšanās, un viņi visi stāstīja vienu un to pašu… Pēc nonākšanas zemapziņā viņi sevi atklājuši esam ārpus ķermeņa, vērojuši, kā ap viņiem darbojas ārsti, izgājuši cauri tunelim, un tur viņus mierinājušas kādas caurspīdīgas gaismas būtnes.

Morse joprojām bija skeptiķis. Aizvien izmisigākajos loģisku skaidrojumu meklējumos viņš lasīja it visu, ko vien varēja atrast par pacientu lietoto zāļu iedarbības blakusefektiem un pētīja dažādus psiholoģiskos skaidrojumus, taču neizskatījās, ka kaut kas no tā derētu. "Tad kādu dienu es izlasīju garu rakstu medicīnas žurnālā, kurā bija mēģināts izskaidrot NDE ar to, ka tie ir tikai dažādi smadzeņu triki," saka Morse. "Tā kā es jau pamatīgi biju studējis NDE, tad neviens no šī pētnieka minētajiem skaidrojumiem nelikās jēdzigs. Beidzot man bija skaidrs, ka viņš ir palaidis garām vislabāk saredzamo skaidrojumu no visiem — to, ka NDE ir īstas. Viņš bija izlaidis to iespējamību, ka dvēsele patiešām ceļo."33

Mūdijs atbalsta šo secinājumu un teic, ka divdesmit pētījumu gadi pārliecinājuši viņu, ka NDE pieredzētāji patiešām ieiet kādā citā realitātes līmenī. Viņš uzskata, ka vairākums NDE pētnieku domā tāpat. "Esmu runājis gandrīz ar katru NDE pētnieku pasaulē — par viņas vai viņa darbu. Es zinu, ka vairākums savā sirdī uzskata, ka NDE ir ieskats tajā dzīvē, kas seko dzīvei. Tomēr, būdami zinātnieki un mediķi, viņi joprojām nav saņēmuši "zinātniskus pierādījumus", ka daļa no fiziskā mums turpina dzīvot arī pēc tam, kad mūsu fiziskā būtne ir jau mirusi. Šo pierādījumu trūkums attur viņus publiski dalīties savās patiesajās izjūtās."34

Pat Džordžs Gellaps juniors pēc 1981. gada aptaujas rezultātiem tam piekrīt: "Arvien vairāk zinātnieku vāc un novērtē datus, kas nāk no cilvēkiem, kuri ir bijuši tuvu nāvei. Pirmie rezultāti lielā mērā rosina domāt, ka notiek kaut kāda sastapšanās ar neparastu realitātes valstību. Mūsu aptauja vēlāk atklāja dažas tendences, kas norāda, ka pastāv kaut kāds superīgs paralēlais Visums."35

Nāvei tuva stāvokļa hologrāfiskais izskaidrojums

Tie ir pārsteidzoši apgalvojumi. Vēl pārsteidzošāk ir, ka zinātniskā sabiedrība lielāko tiesu šo pētnieku secinājumus ir ignorējusi un tieši tāpat arī ignorējusi to plašo liecību apjomu, kas liek viņiem dot šādus paziņojumus.

Iemeslu tam ir daudz, un tie ir dažādi. Viens no tiem — patlaban zinātnē nav modē nopietni apsvērt jebkuru fenomenu, kas šķietami atbalsta garīguma realitātes ideju. Kā jau grāmatas iesākumā norādīts, ticējumi ir kā "atkarības", un tās savu tvērienu nemaz tik viegli neatlaiž. Kā Mūdijs piemin, vēl ir cits iemesls — zinātnieku vidū plaši izplatītie aizspriedumi, ka vienīgās vērtīgās vai nozīmīgās idejas ir tikai tās, kuras var pierādīt strikti zinātniskā nozīmē. Vēl jāpiemin pašreizējās zinātniskās izpratnes nespēja pat sākt skaidrot NDE, ja tie ir patiesi.

Tomēr šķiet, ka šis pēdējais iemesls varētu arī nebūt problēma. Daži NDE pētnieki norādījuši, ka tieši hologrāfiskais modelis piedāvā veidu, kā saprast šīs pieredzes. Viens no tiem ir Dr. Kenets Rings, Konektikutas universitātes psiholoģijas profesors un viens no pirmajiem NDE pētniekiem, kas lietoja statistisko analīzi un standartizētas intervēšanas tehnikas, lai pētītu šo parādību. 1980. gadā izdotajā grāmatā Life at Death Rings daudz pūļu ziedo aizstāvot NDE hologrāfisko izskaidrojumu. Atklāti sakot, Rings uzskata, ka NDE ir iedrošināšanās ieskatities svārstībām līdzīgos realitātes aspektos.

Savus secinājumus Rings balsta uz NDE daudzajiem ierosinoši hologrāfiskajiem aspektiem. Viens no tādiem ir NDE pieredzētāju tendence aprakstīt to kā valstību, kas pastāv "aizsaulē" — kā vidi, kas sastāv no "gaismas" "augstākām vibrācijām" vai "svārstībām". Daži, kas ir pieredzējuši NDE, pat atsaucas uz debesu mūziku vairāk nekā par "vibrāciju kombināciju", kas bieži vien pavada šādas pieredzes, un runā par faktiskām skaņām. Tie ir vērojumi, par kuriem Rings uzskata, ka tie ir liecība tam, ka nomiršana sevī iesaista apziņas nobīdi: no parastās šķietamību pasaules vairāk tīro svārstību hologrāfiskajā realitātē. NDE pieredzētāji bieži vēsta, ka tā valstība ir piepildīta ar gaismu — daudz spožāku, nekā to kādreiz būtu redzējuši uz Zemes, kas tomēr, lai gan ir neaptverami intensīva, acis neievaino — tie ir raksturojumi, par kuriem Rings domā, ka tie ir "pēcdzīves valstības" svārstību dabas tālākie pierādījumi. [51]

Kāda cita īpatnība, kuru Rings uzskata par nenoliedzami hologrāfisku, ir NDE pieredzētāju aprakstos sastopamie laika un telpas apraksti "pēcdzīves valstībā". Viens no visparastākajiem šīs aizsaules raksturojumiem ir tāds, ka tā ir dimensija, kurā laiks un telpa beidz pastāvēt. "Es atradu sevi telpā, kādā laikposmā, par kuru varētu teikt, ka tur laiks un telpa bija negatīvi," neveikli izsakās kāds, kurš ir pieredzējis šo NDE.36 "Tam vajadzētu būt ārpus telpas un laika. Tam tā jābūt, jo… to nekādi nevar ielikt laika lietā," saka kāds cits.37 "Ja pieņemam, ka laiks un telpa ir sabrukuši un novietojumam svārstību valstībā nav jēgas, tas tad arī precīzi ir tas, ko mēs sagaidītu atrast gadījumā, ja NDE notiktu apziņas hologrāfiskajā stāvoklī," saka Rings.

Ja nāvei tuvā valstība ir līdzīga vairāk svārstībām nekā mūsu realitātes līmenim, kāpēc gan izskatās, ka tai vispār piemīt kaut kāda struktūra? Pieņemot, ka OBE un NDE piedāvā bagātīgas liecības, ka prāts var pastāvēt neatkarīgi no smadzenēm, Rings uzskata, ka nemaz tik ļoti aiz matiem nav pievilkts pieņēmums, ka tas arī hologrāfiskā veidā joprojām funkcionē. Tādējādi — tad, kad prāts atrodas nāvei tuvā stāvokļa "augstākajās" svārstībās, tas turpina darīt to, ko dara vislabāk, t. i., translēt šīs svārstības šķietamību pasaulē. Vai arī, kā Rings to izsaka: "Es ticu tam, ka tā ir valstība, kas rodas, "mijiedarbojoties domu struktūrām". Šīs struktūras vai "domformas" kombinējas tā, lai izveidotu mijiedarbību rakstus — tieši tāpat, kā uz hologrāfiskās plates rodas šie raksti viļņu interferences rezultātā. Un tieši tāpat kā, apgaismojot ar lāzera staru, hologrāfiskais attēls pilnībā kļūst par reālu, tāpat arī tie attēli, kurus rada mijiedarbībā esošās domformas, izskatās esam reāli."38

Rings nav vienīgais, kam ir šādi pieņēmumi. Uzrunājot 1989. gada Nāvei tuvo stāvokļu internacionālās asociācijas (IANDS) sanāksmes dalībniekus Dr. Elizabete V. Fenske, klīniskā psiholoģe privātpraksē Filadelfijā, paziņoja, ka arī uzskata, ka NDE ir ceļojumi augstāko svārstību hologrāfiskajā valstībā. Viņa piekrīt Ringa hipotēzei — ka ainavas, puķes, fiziskās struktūras un tā tālāk, šajā "pēcdzīves dimensijā" izveidojas, mijiedarbojoties (vai samaisoties) domformu modeļiem. "Es domāju, ka mēs NDE pētījumos esam nonākuši līdz punktam, kur jau ir grūti noteikt atšķirību starp domu un gaismu. Nāvei tuva stāvokļa pieredzē doma izskatās esam gaisma," viņa piebilst.39

Debesis kā hologramma

Turklāt bez tā, ko jau minējuši ir Rings un Fenske, NDE piemīt arī daudz citu īpašību, kuras ir skaidri saskatāmi hologrāfiskas. Līdzīgi OBE praktizētājiem — kad NDE pieredzētāji ir atsvabinājušies no fiziskā, viņi sevi atrod vienā no divām iespējamām formām — vai nu bezķermeniskā enerģiju mākonī vai arī domas veidotā, hologrammai līdzīgā ķermenī. Ja notiek pēdējais, ķermeņa ar prātu radītā daba bieži vien ir pārsteidzoši labi saredzama pašam NDE pieredzētājam. Piemēram, kāds nāvei tuva stāvokļa izdzīvotājs saka: iznākot no ķermeņa, viņš sākotnēji esot atgādinājis "kaut ko līdzīgu medūzai" un viegli kā ziepju burbulis esot nokritis uz grīdas. Tad ātri vien esot pieņēmies lielumā — lidz spokam līdzīgam trīsdimensionālam kaila vīrieša ķermenim. Tomēr divu sieviešu atrašanās istabā viņam likusi justies neomulīgi, un pašam par izbrīnu šī sajūta viņam momentāni likusi ietērpties drēbēs. (Šīs sievietes tomēr neizrādīja neko tādu, kas liecinātu, ka viņas spēj kaut ko no tā visa saredzēt.)40

Tas, ka mūsu pašas slēptākās jūtas un vēlmes ir atbildīgas par formu, kādu mēs pieņemam "pēcdzīves dimensijā", ir saredzams arī citiem NDE piedzīvojušajiem. Ļaudis, kas savā fiziskajā eksistencē ir spiesti pārvietoties ratiņkrēslā, atrod sevi veselīgā ķermenī, viņi var skriet un dejot. Amputētajiem visi locekļi ir atpakaļ vietā. Vecīgie bieži vien pieņem jauneklīgu ķermeni un, pat vēl dīvaināk — bērni bieži vien sevi saredz kā pieaugušos. Tas varētu atspoguļot katra bērna fantāzijas: būt par pieaugušo vai, ņemot vēl pamatīgāk — varētu simboliski norādīt to, ka mūsu dvēseles ir daudz vecākas, nekā mēs to paši atskāršam.

Šie hologrāfiskie ķermeņi ir ievērojamā mērā detalizēti. Vienā šādā atgadījumā bija iesaistīts vīrietis, kam bija neērti pašam no sava kailuma. Drēbes, kuras viņš sev materializēja, bija pat pārāk rūpīgi izveidotas — tā, ka viņš varēja audumā pat uztaisīt šuves.41 Līdzīgi kāds cits vīrs, kurš pētīja savas rokas, kamēr atradās NDE stāvoklī, sacīja, ka tās "sastāvēja no gaismas un tajās bija saredzamas smalkas struktūras", un, kad ieskatījās vēl tuvāk, varēja saredzēt savu "pirkstu nospiedumu delikātos vijumus un uz rokām gaismas caurules."42

Arī daži no Vitona pētījumiem attiecas uz šo tēmu. Kad Vitons hipnotizēja savus pacientus un aizveda tos pagātnē līdz "starpdzīvju stāvoklim", viņi arī stāstīja par visiem šiem NDE klasiskajiem raksturojumiem: iziešanu caur tuneli, sastapšanos ar aizgājējiem — tuviniekiem un/vai "pavadoņiem" ieiešanu kādā žilbinošā gaismas pilnā valstībā, kurā vairs nepastāvēja laiks un telpa, sastapšanos ar gaismas būtnēm un par dzīves pārskatīšanu. Saskaņā ar

Vitona pētījumu dalībnieku teikto, dzīves galvenais mērķis bija atsvaidzināt savas atmiņas — lai viņi varētu pilnvērtīgāk plānot nākamo dzīvi, un gaismas būtnes šajā procesā laipni un nepiespiesti viņiem palīdzēja.

Tāpat kā Rings, arī Vitons pēc savu eksperimentu dalībnieku liecību izpētes Vitons secināja, ka tās formas un struktūras, kādas saredz pēcdzīves dimensijā, ir prāta radītās domformas. "Renē Dekarta slavenais teiciens — es domāju, tātad esmu — nekur nav tik saistošs kā tieši tajā stāvoklī, starp dzīvēm," saka Vitons," bez domas nav eksistences."43

Jo sevišķi patiesi tas bija tad, kad lieta nonāca līdz formai, kādu Vitona pacienti ieņēma šajā stāvoklī — starp dzīvēm. Daži teica, ka līdz brīdim, kamēr par ķermeni paši nedomāja, viņiem tāda arī nebija. "Viens vīrietis to aprakstīja, sakot, ka, pārstājot domāt, viņš bija tik vien kā mākonis kādā nediferencētā un nebeidzamā mākoni," Vitons atzīmē. "Tomēr, tiklīdz sāka domāt, viņš kļuva par sevi."44 (Tads lietu stāvoklis dīvainā veidā atgādina par Tarta pētījumu dalībniekiem abpusējās hipnozes eksperimentā, kurā viņi atklāja, ka līdz brīdim, kamēr paši "neiedomāja esamībā" rokas, to viņiem nebija vispār.) Vispirms tie ķermeņi, kurus pieņēma Vitona pētījumu dalībnieki, atgādināja cilvēkus, kas viņi bija savā iepriekšējā dzīvē. Tomēr, šai starpdzīvju stāvokļa pieredzei turpinoties, mazpamazām viņi kļuva par tādu kā visu iepriekšējo dzīvju kopsalikumu.4 * Šai saliktajai identitātei pat bija vārds, kas bija atšķirīgs no visiem vārdiem, kādus viņi lietoja savās fiziskajās inkarnācijās, lai gan neviens dalībnieks nespēja to izteikt, lietojot savas fiziskās vokālās saites.46

Kā gan šie NDE pieredzētāji izskatās, kad vēl nav konstruējuši šo hologrammai līdzīgo ķermeni? Daudzi teic, ka viņi nav apzinājušies nekādu formu un vienkārši bijuši "viņi paši" vai "viņu prāts". Citiem ir jau daudz specifiskāki iespaidi, un viņi sevi apraksta kā "krāsu mākoni", kā "miglu", "kādu enerģiju modeļi" vai arī "enerģiju lauku"; tie visi ir termini, kas atkal rosina domāt par to, ka galu galā tie visi ir tikai svārstību fenomeni — kādu nezināmu vibrāciju enerģijas raksti, kas ir iesaistīti kādā lielākā svārstību valstības matricā. Daži NDE pieredzētāji apgalvo, ka bez tā, ka sastāvam no krāsainām gaismas svārstībām, mēs vēl sastāvam arī no skaņas. "Es atskārtu, ka katrai personai un lietai ir savs muzikālo toņu diapazons, kā arī savs krāsu diapazons," saka kāda mājsaimniece Arizonā, kurai dzemdību laikā atgadījās NDE. "Ja jūs bez piepūles varētu sevi iedomāties kā ceļotāju "iekšā un ārā no prizmatiskiem gaismas stariem" un dzirdētu katra cilvēka muzikālās notis apvienojamies un harmonizējamies ar jūsu personiskajām, kad jūs viņiem pieskaraties vai paejat garām, tad jums rastos kaut kāda nojauta par šo neredzamo pasauli." Šī sieviete, kas pēcdzīves valstībā sastapa daudz paziņu, kas bija manifestēti vienīgi kā krāsu un skaņu mākoņi, uzskata, ka tie tīkamie toņi, kurus izdod dvēseles, ir tas, ko cilvēki apraksta, sakot, ka šajā NDE dimensijā viņi sadzird skaistu mūziku.47

Līdzīgi Monro, daži NDE pieredzētāji vēsta, ka būdami bezķermeniskā stāvoklī, viņi spēj uzreiz saredzēt visos virzienos. Pēc brīnīšanās, kā viņš pats tad izskatījās, kāds vīrietis teica, ka pēkšņi atklājis, ka lūkojas pats uz savu muguru.48 Roberts Salivans, NDE pētnieks amatieris no Pensilvānijas, kas specializējas tajos NDE, kurus pieredzējuši karavīri kauju laikā, intervēja Otrā pasaules kara veterānu, kurš uz laiku paturēja pat šīs spējas vēl tad, kad atgriezās fiziskajā ķermenī. "Skriedams prom no vācu ložmetēja, viņš piedzīvoja trīs simti sešdesmit grādu redzi," saka Salivans. "Viņš ne tikai saredzēja ceļu priekšā, bet arī to, kā šāvēji mēģināja notēmēt uz viņu no aizmugures."49

Momentānās (tiešās) zināšanas

Kāda cita NDE sastāvdaļa, kam piemīt daudz hologrāfisku iezīmju, ir dzīves pārskats. Rings par to atsaucas kā "hologrāfisku fenomenu par excellence". Grofs un Džoana Halifaksa, Hārvardas medicīniskā antropoloģe (kas kopā ar Grofu sarakstījusi grāmatu The Human Encounter with Death, arī ir komentējusi šos dzīves pārskata hologrāfiskos aspektus. Pēc dažu NDE pētnieku teiktā, Mūdiju ieskaitot, pat daudzi NDE pieredzētāji paši, aprakstot šīs pieredzes, lieto terminu "hologrāfisks".''0

Tiklīdz sākam lasīt šos dzīves pārskatu aprakstus, tā uzreiz kļūst saredzams iemesls šādam raksturojumam. NDE pieredzētāji lieto vienus un tos pašus īpašibas vārdus, lai to aprakstītu, atsaucoties kā uz ļoti spilgtu, it kā ietitu, trīsdimensionālu visas dzīves atspoguļojuma atspēlēšanu. "Tas ir tāpat kā iekāpt savas dzīves filmā," saka viens no NDE pieredzētajiem. "Ikviens brīdis no jūsu dzīves tiek atspēlēts atpakaļ pilnīgi visās sajūtu detaļās. Pilns un pilnīgs atskats, un tas viss notiek momentāni."51 "Visa tā būšana bija patiešām dīvaina. Es biju šeit; es faktiski redzēju šos pagātnes uzzibsnījumus;

es staigāju tiem cauri, un tas viss notika tik ātri. Tajā pašā laikā tas bija pietiekami lēni, lai es to visu varētu uzņemt," saka kāds cits.52

Šis momentānās un panorāmiskās atceres laikā NDE pieredzētāji vēlreiz pārdzīvo visas emocijas, priekus un bēdas, kas saistīti ar notikumiem viņu dzīvē. Vēl jo vairāk — viņi izjūt arī visas to cilvēku emocijas, ar kuriem savulaik savstarpēji mijiedarbojušies. Viņi izjūt to indivīdu prieku, pret kuriem bijuši laipni. Ja viņi paveikuši kādu sāpinošu darbību, akūti apzinās sāpes, kādas viņu neapdomības dēļ izjutis upuris. Un… neviens notikums nešķiet pārāk triviāls, lai to svītrotu. No jauna izdzīvojot kādu momentu savā bērnībā, kāda sieviete pēkšņi pieredzēja savas māsas zaudējuma sajūtu un bezspēcību, ko izjuta, kad (būdama vēl bērns) atņēma māsai rotaļlietu.

Vitons bija atklājis liecības, ka neapdomīga rīcība nav vienīgais, kas liek indivīdiem skumt šīs dzīves apskata laikā. Hipnozē eksperimentu dalībnieki stāstīja, ka nepiepildījušies sapņi un cerības — lietas, kuras viņi cerēja piepildīt dzīves laikā, taču nebija to paveikuši, — arī izraisīja skumju lēkmes.

Šajos dzīves apskatos tika atspēlētas arī domas, turklāt ar apbrīnojamu ticamības pakāpi. Fantāzijas, reiz redzētas sejas, taču atmiņā paliekošas gadiem ilgi, lietas, kas liek smieties, prieks, kuru izjūt, vērojot kādu noteiktu gleznu, bērnišķīgās raizes un sen aizmirsti "sapņi nomodā" — viss lidinās prātā uz kādu sekundi. Viens no NDE pieredzētājiem to sasummē: "Pat jūsu domas nav zudušas… Ikviena doma bija šeit."53

Un tā šis dzīves pārskats ir hologrāfisks ne tikai savā trīsdimensionalitātē, bet arī pārsteidzošajā spējā uzglabāt milzīgu informācijas daudzumu. Tas ir hologrāfisks vēl arī kādā trešajā veidā. Līdzīgi kabalistiskajam 'aleph' — tam mistiskajam punktam laikā un telpā, kas sevi satur visus pārējos telpas un laika punktus, — tas ir moments, kurš satur visus citus momentus. Pat pati spēja uztvert dzīves pārskatu izskatās esam hologrāfiska — tajā nozīmē, ka tās ir spējas pieredzēt ko tādu, kas paradoksālā kārtā vienlaikus ir neticami straujš un tajā pašā laikā notiek pietiekami lēni, lai to pavērotu visās detaļās. Kā par to 1821. gadā izteicies kāds, kam bijusi šāda NDE pieredze: tās ir spējas "vienlaikus aptvert visu veselo un katru daļu".54 Šis dzīves pārskats līdzinās tām pēcdzīves tiesāšanas ainām, kādas aprakstītas daudzu pasaules lielāko reliģiju sakrālajos tekstos: no ēģiptiešu līdz jūdu-kristiešu, taču ar vienu būtisku atšķirību. Līdzīgi personām, ar kurām darbojās Vitons, NDE pieredzētāji ziņo, ka viņus "gaismas būtnes nekad nav nosodījušas"; viņi to klātbūtnē izjutuši tikai mīlestību un pieņemšanu. "Vienīgā tiesāšana, kāda jelkad notiek, ir "pašiem sevis tiesāšana", un tā uzrodas tikai no paša NDE pieredzētāja vainas izjūtas un nožēlas." Šad un tad gadās, ka būtnes pašas arī kaut ko apgalvo, taču nedara to autoritārā manierē, bet darbojas kā gidi un padomdevēji, kuru vienīgais mērķis ir tikai mācīt.

Šis pilnīgais kosmiskās tiesāšanas un/vai jebkuras dievišķas sodu un apbalvojumu sistēmas iztrūkums ir un turpina būt viens no vispretrunīgākajiem NDE aspektiem reliģisko grupu vidū. Un tomēr tā ir viena no visbiežāk pieminētajām šo pieredžu raksturiezīmēm. Kāds tam ir skaidrojums? Mūdijs domā, ka tas ir tikpat vienkāršs, cik polemisks. Mēs dzīvojam Visumā, kas ir daudz labsirdsirdīgāks, nekā mēs par to domājam.

Tajā pašā laikā nevajadzētu teikt, ka dzīves pārskata laikā nekas nenotiek. Līdzīgi Vitona hipnozei pakļautajām personām, arī NDE pieredzētāji pēc atgriešanās no šīs gaismas valstības šķiet esam iegājuši kādā paspilgtinātas apzināšanās jeb metaapziņas stāvoklī un savos pašnovērtējumos kļūst pavisam godīgi.

Arī tas vēl nenozīmē, ka gaismas būtnes neparakstās ne uz kādām vērtībām. Atkal un atkal pēc NDE tiek uzsvērtas divas lietas. Viena no tām ir mīlestības nozīmīgums. Atkal un atkal viņi atkārto šo vēstījumu, ka mums jāiemācās dusmas aizvietot ar mīlestību, jāiemācās vairāk mīlēt, jāiemācās piedot un mīlēt ikvienu ar beznosacījumu mīlestību, kā arī atklāt, ka savukārt mēs paši arī tiekam mīlēti. Tas, šķiet, ir vienīgais morālais kritērijs, kuru lieto šīs būtnes. Pat seksuālajai aktivitātei šķietami vairs nepiemīt tā morālā stigma, kādu mēs, cilvēki, ar tādu kā lepnumu tai piedēvējam. Kāds no Vitona pārbaudāmajiem indivīdiem atstāstīja, ka pēc tam, kad viņš bija izdzīvojis vairākas noslēgtas un depresīvas inkarnācijas, viņu mudināja ieplānot dzīvi mīlas pilnas un seksuāli aktīvas sievietes lomā, lai tādā veidā varētu līdzsvarot dvēseles kopējo attīstību.55 Kā izskatās, tad gaismas būtņu prātos līdzjūtība ir labvēlības rotas barometrs. Atkal un atkal — kad NDE pieredzētāji brīnās, vai kaut kas no tā, kam viņi ir uzticīgi, ir pareizi vai ne, šīs gaismas būtnes uzdod tikai vienu pretjautājumu: vai jūs to darījāt mīlestības dēļ? Vai motivācija bija mīlestība?

Tieši tāpēc mēs esam tikuši novietoti uz zemes — lai iemācītos to, ka mīlestība ir atslēga, — tā saka šīs būtnes. Viņi apzinās, ka tas ir grūts pasākums, taču tā ir labi pazīstamā sajūta, ka tā ir izšķiroši svarīga lieta gan mūsu bioloģiskajai, gan garīgajai eksistencei, turklāt veidos, kādus varbūt pat vēl neesam sākuši aptvert. Pat bērni no šīs nāvei tuvās valstības atgriežas ar vēstījumu, kas stingri iegūties viņu domās. Kā to pasaka mazs zēns, ko pēc notriekšanas ar mašīnu divi cilvēki, tērpti "ļoti baltās" drēbēs, izvadīja uz "pēcdzīves valstību": "Ko es šeit iemācījos, ir tas, ka tikmēr, kamēr esat dzīvi, vissvarīgākā lieta ir mīlestība."56

Otrā lieta, kuras svarīgumu uzsver būtnes, ir zināšanas. Bieži vien NDE pieredzētāji komentēja, ka būtnes izskatījās iepriecinātas katru reizi, kad vien kāds atgadījums, kas sevī ietvēra zināšanas vai mācīšanos, uzzibsnīja dzīves pārskata gaitā. Dažiem atklāti ieteica doties zināšanu meklējumos, kad viņi būs atgriezušies savos fiziskajos ķermeņos, it sevišķi jau zināšanu, kas veicina pašizaugsmi vai arī bagātina spējas palīdzēt citiem cilvēkiem. Vēl citus steidzina ar tādiem paziņojumiem kā "Mācīšanās ir process, un tas turpinās pat pēc nāves" un "Zināšanas ir viena no tām nedaudzajām lietām, kuras spēsit paņemt sev līdzi pat pēc nomiršanas".

Zināšanu pārākums šajā pēcdzīves dimensijā ir acīmredzams arī citā veidā. Daži NDE pieredzētāji atklāja, ka gaismas klātbūtnē viņam pēkšņi bija tieša pieeja "it visām" zināšanām. Šis process tiek manifestēts vairākos veidos. Dažkārt tas nāca kā atbilde uz jautājumiem. Kāds vīrietis teica, ka viss, ko viņam vajadzēja darīt, bija pajautāt, piemēram: kā gan tas būtu… būt par insektu? Momentāni šī pieredze jau bija viņējā.57 Kāds cits, kam bija NDE, to aprakstīja, sakot: "Jūs varat domāt par jautājumu… un "nekavējoties" jau zināt uz to atbildi. Tas ir tik vienkārši. Un tas var būt pilnīgi jebkurš jautājums. Tas var būt arī par tēmu, par kuru vispār neko nevēlaties zināt vai neesat tik atbilstošā stāvoklī, lai to saprastu, un šī gaisma jums momentāni dos pareizo atbildi un padarīs jūs saprotošu."58

Daži NDE pieredzētāji ziņo, ka viņiem pat nav nācies uzdot jautājumus, lai iegūtu pieeju šai bezgalīgajai informācijas bibliotēkai. Sekojot savas dzīves pārskatam, viņi pēkšņi zināja it visu; visas zināšanas bija sasniedzamas, lai zinātu it visu — no laika sākuma līdz beigām. Citi saskarsmē ar šīm zinībām nonāca, kad gaismas būtne izdarīja kādu žestu, piemēram, pamāja ar roku. Vēl citi teica, ka tā vietā, lai uzņemtu zināšanas, viņi tās atcerējās, taču, tiklīdz atgriezās savā fiziskajā ķermenī, tā uzreiz lielāko daļu no tā visa aizmirsa (šāda amnēzija tiem, kuri pieredz NDE un sliecas uz šādām vīzijām, kā šķiet, ir universāli izplatīta lieta.)59 Lai arī kurš gadījums tas būtu, šķiet, ja reiz mēs esam "aizsaules pasaulē", nav vairs nekādas nepieciešamības ieiet kādā pārmainītas apziņas stāvoklī, lai piekļūtu visai pārpersoniskajai un bezgalīgi savstarpēji sasaistītai informātikas valstībai, kādu to pieredzēja Grofa pacienti.

Turklāt tā nav tikai hologrāfiska jau visos pieminētajos veidos. Šai visu zināšanu vīzijai piemīt vēl kāda cita hologrāfiska īpašība. NDE pieredzētāji bieži vien teic, ka vīziju laikā informācija atnāk "porcijās" kuras momentā tiek reģistrētas domās. Citiem vārdiem, tā vietā lai būtu lineāri sasaistīti, līdzīgi kā tas ir ar vārdiem teikumā vai ainām filmā, visi šie fakti, detaļas, tēli un informācijas gabali momentāni eksplodē apziņā. Viens NDE pieredzējušais par šiem informācijas kūļiem atsaucās kā par "domu saišķiem".60 Monro, kurš arī bija pieredzējis šādus momentānas informāciju eksplozijas, kamēr atradās OBE stāvoklī, tās nosauc par "domu bumbām".61

Patiešām ikviens, kam piemīt kaut kādas ievērojamas psihes spējas, ar šo pieredzi ir pazīstams, jo tādā formā tiek saņemta arī psihes spēku informācija. Piemēram, dažkārt, kad satieku kādu svešinieku (arī, ja izdzirdu kādu personvārdu), manā apziņā momentāni uzzibsnī un sāk formēties "informācijas domu bumba" par šo cilvēku. Šī domu bumba sevī var ietvert svarīgus faktus par viņa psiholoģisko un emocionālo uzbūvi, veselību un pat ainas no viņa pagātnes. Es atklāju, ka jo sevišķi labi man padodas "domu bumbu" iegūšana par cilvēkiem, kuri atrodas krīzes situācijā. Piemēram, nesen satiku kādu sievieti un momentāni sapratu, ka viņa apsvēra pašnāvības iespēju. Es zināju arī iemeslus, kāpēc… Kā jau vienmēr šādās situācijās, es sāku ar viņu sarunāties un uzmanīgi aizvadīju sarunu līdz psihes lietām. Kad jutu, ka viņa labi uztvēra šo tēmu, es viņai pavēstīju to, ko zināju, un piespiedu viņu runāt par savām problēmām. Es pierunāju sievieti apsolīt, ka tās vistumšākās iespējas vietā, kuru viņa patlaban apsvēra, tā tomēr labāk meklēs profesionālu padomu.

Informācijas saņemšana šajā veidā ir līdzīga tam veidam, kā kāds apzinās informāciju sapņojot. Šķiet, ka ikvienam bijis kāds sapnis, kurā viņš sevi atradis situācijā, ka pēkšņi zina visas tās lietas, par kurām viņam tiek stāstīts. Piemēram, jūs varētu sapņot, ka piedalāties kādās viesībās, un, tiklīdz šeit esat, jau zināt, kam par godu tās sarīkotas un kāpēc. Līdzigi ikvienam bijis kāds ieskats vai detalizēta ideja, kas "pielēkusi" kā uzzibsnījums. Šādas pieredzes ir "domu bumbu" efekta mazākas versijas.

Interesanti, ka tāpēc, ka šie psihes informāciju kūļi ierodas nelineāros gabalos, dažkārt man nepieciešams laiks, lai to visu pārliktu vārdos. Līdzīgi tiem psiholoģiskajiem elementu mijiedarbības modeļiem, kādus indivīdi piedzīvo pārpersonisko pieredžu laikā, tie arī ir hologrāfiski — tajā ziņā, ka ir momentāni "veselumi", ar kuriem mūsu prātam kādu brīdi jāpacīnās, lai atklātu to un pārvērstu atsevišķu daļu sērijveida izkārtojumā. [52]

Kādu gan formu pieņem zināšanas, kuras iegūtas no šīm "domu bumbām", kādas pieredz NDE laikā? Pēc NDE pieredzētāju teiktā, tiek lietotas visas iespējamās komunikāciju formas — skaņas, hologrammām līdzīgu attēlu pārvietošana, pat telepātija. Šis fakts, pēc Ringa uzskatiem, atkal demonstrē, ka "aizsaulē" pastāv "pasaule, kurā karalis ir doma".62

Vērīgs lasītājs nekavējoties varētu pabrīnīties, kāpēc gan mācīšanās jeb meklējumi ir tik nozīmīgi tieši dzīves laikā, ja reiz mums visas zināšanas ir pieejamas tikai pēc tam, kad esam miruši? Ja to pavaicājam NDE pieredzētājiem, viņi atbild, ka noteikta viedokļa viņiem nav, bet ir spēcīga sajūta, ka tam ir kaut kāds sakars ar dzīves jēgu un katra indivīda spējām ko sasniegt un palīdzēt pārējiem.

Dzīves plāni un paralēlās laika sliedes

Līdzīgi Vitonam, NDE pētnieki arī ir atraduši liecības, ka mūsu dzīves jau pirms tam ir saplānotas — vismaz kaut kādā mērā, un mēs katrs šā plāna izveidē spēlējam savu lomu. Tas ir pavisam acīmredzami dažos pieredzes aspektos. Bieži vien pēc nonākšanas gaismas pasaulē NDE pieredzētājiem tiek teikts, ka "viņu laiks vēl nav pienācis". Kā Rings norāda, šī piezīme skaidri norāda, ka pastāv kaut kāda veida "dzīves plāns".63 Ir skaidrs ari tas, ka NDE pieredzētāji spēlē lomu šo likteņu noteikšanā, jo viņiem bieži vien iedod iespēju izvēlēties, vai atgriezties vai ari palikt. Ir pat tādi gadījumi, kad būtnes NDE pieredzētājiem pateikušas, ka laiks jau ir pienācis, un vienalga atļauj atgriezties. Mūdijs citē gadījumu, kad kāds vīrietis sāka raudāt, kolīdz atskārta, ka ir miris, jo viņam bija bail, ka sieva nespēs bez viņa uzaudzināt krustdēlu… To izdzirdējusi, būtne teica, ka var atgriezties, jo viņš neko nebija prasījis priekš sevis.64 Kāda sieviete strīdējās, ka vēl nav pietiekami izdejojusies. Teiktais lika no sirds izsmieties gaismas būtnei, un ari viņai tika dota atļauja atgriezties fiziskajā dzīvē.65

Tas, ka mūsu nākotne sākotnēji vismaz daļēji ir ieskicēta, ir saredzams arī tajā fenomenā, ko Rings sauc par "personisko nākotnes eiforiju". Kādā šādā atgadījumā — "zināšanu vīzijas laikā" — NDE pieredzētājiem tika parādīti ieskati no viņu pašu nākotnes. Vienā jo sevišķi pārsteidzošā gadījumā bērnam, kam bija NDE, pateica par vairākām atsevišķām lietām, kuras raksturīgas viņa nākotnei, arī faktu, ka viņš apprecēsies divdesmit astoņu gadu vecumā un viņa ģimenē būs divi bērni. Viņam pat parādīja, kāds viņš izskatīsies pieaudzis, un viņa nākamos bērnus, sēžam nākamās mājas istabā. Aplūkojot šo istabu, viņš uz sienas pamanīja kaut ko ļoti nesaprotamu — kaut ko ļoti dīvainu, ko ar prātu pats nevarēja aptvert. Dažus gadu desmitus vēlāk, kad katrs no šiem pareģojumiem jau bija piepildijies, viņš atrada sevi tajā pašā ainā, kuru kā bērns jau bija pieredzējis, un atskārta, ka dīvainais priekšmets uz sienas bija gaisa "piespiedu sildītājierīce" — sildītājs, kurš viņa NDE laikā vēl nebija izgudrots.66

Kādā citā pārsteidzošā ieskatā nākotnes uzzibsnījumā sievietei, NDE pieredzētājai, parādīja Mūdija fotogrāfiju, nosauca viņa vārdu un teica: kad būs īstais laiks, tieši viņam būs jāizstāsta sava pieredze. Tas bija 1971. gads, un Mūdijs vēl nebija publicējis savu Life after Death, tā ka viņa vārds un foto šai sievietei neko neizteica. Tomēr četrus gadus vēlāk, kad Mūdijs ar ģimeni neviļus pārcēlās dzīvot tajā pašā ielā, kur dzīvoja šī sieviete, tas "piepildījās". Vakarā pirms Visu svēto dienas Mūdija dēls apstaigāja mājas (kā jau bērniem tur ierasts), prasot saldumus, un pieklauvēja arī pie šīs sievietes durvīm. Uzzinājusi zēna uzvārdu, sieviete lūdza, lai pasaka tēvam, ka viņai ar to jārunā, un, kad Mūdijs ieradās, viņa pavēstīja savu brīnumaino stāstu.67

Daži NDE pieredzētāji pat atbalsta Loija versiju — ka pastāv vairāki paralēlie Visumi jeb laika sliedes. Šad un tad NDE pieredzētājiem tiek parādīta arī viņu pašu nākotne un pateikts, ka tā nākotne, kurai viņi tikko bijuši par lieciniekiem, ienāks realitātē tikai tad, ja turpinās pašreizējo ceļu. Unikāls gadījums bija, kad kādam NDE pieredzētājam parādīja pavisam citādu zemes vēsturi — vēsturi, kas būtu tā attīstījusies, ja nebūtu bijuši "noteikti notikumi" grieķu filozofa un matemātiķa Pitagora laikos pirms tūkstošiem gadu. Šī vīzija vēstīja — ja šie notikumi, kuru īsto dabu viņi neizpauda, būtu izgāzusies, mēs tagad jau dzīvotu miera un harmonijas pilnā pasaulē, kuru iezīmētu "reliģisko karu un Kristus figūras neesamība".68 Šādas pieredzes liek domāt, ka tie laika un telpas likumi, kuri darbojas hologrāfiskajā Visumā, varētu būt patiešām dīvaini.

Pat tie NDE pieredzētāji, kuri nepiedzīvo tiešās liecības par to lomu, kāda ir pašiem savā liktenī, bieži vien atnāk atpakaļ ar skaidru izpratni par hologrāfisko visu lietu saistību. Kā to vārdos izteicis kāds sešdesmit divus gadus vecs uzņēmējs, kam NDE atgadījās sirdslēkmes laikā: "Viena lieta, ko es iemācījos, ir tas, ka mēs visi esam daļa no viena liela un dzīva Visuma. Ja domājam, ka varam nodarīt sāpes citai dzīvai būtnei, nesāpinot sevi, tad mēs diemžēl maldāmies. Es skatos uz mežu, puķi vai putnu un saku: tā ir daļa no manis. Mēs visi esam saistīti ar visām lietām, un, ja mēs pa šiem savienojumiem nosūtām mīlestību, tad mēs esam laimīgi."69

Jūs jau varat ēst, taču tas jums nemaz nav jādara

Nāvei tuvu esošās dimensijas hologrāfiskie un prāta radītie aspekti ir acīmredzami arī daudzos citos veidos. Aprakstot "pēcdzīves valstību", kāds bērns teica, ka pārtika tur parādījās, kad vien to pats vēlējās, taču ēst nebija nekādas vajadzības — tas ir novērojums, kas vēlreiz uzsver pēcdzīves realitātes hologrammai līdzīgo un šķietamo dabu.70 Pat psihes simboliskajai valodai tiek dota "objektīva" forma. Piemēram, viens no Vitona pārbaudāmajiem teica: kad viņu iepazīstināja ar kādu sievieti, kas nākamajā dzīvē dzīvošot izcilu dzīvi, parādījās nevis cilvēks, bet gan viņa bija saredzama pa pusei rozes, pa pusei kobras formā. Kad viņam ieteica izpētīt, ko šis simbolisms nozīmē, viņš atskārta, ka citās dzīvēs viņi ar šo sievieti ir milējuši viens otru. Taču divreiz viņa bijusi atbildīga par viņa nāvi. Tādējādi tā vietā, lai manifestētu sevi kā cilvēku, šie mīlošie un grēcīgie viņas rakstura elementi lika parādīties hologrammai līdzīgā formā, ko vislabāk var aprakstīt ar šīm dramatiski polārajām kvalitātēm.71

Vitona eksperimentu dalībnieks tāds savā pieredzē nav vienīgais. Hazrats Inaijats Khans teicis: kad iegājis mistiskā stāvoklī un ceļojis uz šīm "dievišķīgajām realitātēm", būtnes, kuras viņš tur sastapa, arī šad un tad parādījās pa pusei cilvēka, pa pusei dzīvnieka veidolā. Līdzīgi cilvēkiem, ar kuriem darbojās Vitons, Khans saskatīja, ka šie pārveidojumi bija simboliski, un, kad kāda būtne parādījās daļēji kā dzīvnieks, tas bija tāpēc, ka šis dzīvnieks simbolizēja kādu no kvalitātēm, kas šai būtnei piemita. Piemēram, kāda ar lielu spēku apveltīta būtne var parādīties ar lauvas galvu, bet būtne, kas ir neparasti attapīga un izveicīga, ir apveltīta ar lapsas izskatu. Khans teoretizēja, ka tieši tāpēc senajās kultūrās — tādās kā ēģiptiešu — tie dievi, kas valda "pēcdzīves valstībā", attēloti ar dzīvnieka galvu. 2

Tieksme nāvei tuvā realitātē atveidot sevi hologrammām līdzīgās formās, kas attēlo mūsu domas, vēlmes, un tie simboli, kādi mājo mūsu prātos, izskaidro, kāpēc rietumnieki šīs gaismas būtnes tiecas saredzēt kā kristiešu reliģijas tēlus, bet indieši tās saredz kā hindu svētos un dievības, utt. NDE valstības plastiskums rosina domāt, ka šādas ārējās izpausmes varētu būt vairāk vai mazāk reālas nekā tā pārtika, kuru esamībā "ievēl" jau iepriekš minētā mazā meitene, tā sieviete, kas parādījās kā kobras un rozes amalgama, un tas spektrālais ietērps, kuru esamība atsauca NDE pieredzētājs, kas jutās neērti par savu kailumu. Šis pats plastiskums var izskaidrot tās kultūru atšķirības, kādas rodamas NDE, — kāpēc daži NDE pieredzētāji to vietu aizsniedz, ceļojot pa tuneli, daži — pārejot tiltu, vēl citi — pārkļūstot pāri kaut kādiem lieliem ūdeņiem un vēl daži citi — vienkārši soļojot pa ceļu. Kā šķiet, realitātē, ko veido mijiedarbībā esošas domu struktūras, pat ainava ir pielāgota idejām un gaidām, kādas piemīt to pieredzētājam.

Šajā vietā vajadzētu nonākt pie kādiem loģiskiem secinājumiem. Lai arī cik pārsteidzoša un sveša nāvei tuvā valstība izskatītos, liecības, kas minētas šajā grāmatā, atklāj, ka mūsu esamības līmenis arī varētu nemaz nebūt tik atšķirīgs. Kā jau redzējām, arī mēs varam piekļūt visai informācijai, vienkārši mums to izdarīt ir nedaudz grūtāk. Arī mums dažkārt atgadās personiskie ceļojumi — ieskati nākotnē —, un tāpat arī mēs nonākam aci pret aci ar fantomiem līdzīgo laika un telpas dabu. Un mēs ari tieši tāpat varam "piegriezt un pārveidot" paši savu ķermeni; dažkārt pat arī realitāti saskaņā ar mūsu ticējumiem; tas viss vienkārši prasa nedaudz vairāk pūļu. Sai Babas spējas liek domāt, ka mēs pat varam materializēt uzturu, vienkārši to vēloties. Un Terēze Neumane piedāvā liecību, ka ēšana galu galā mums, cilvēkiem, varētu ari nebūt vajadzīga — līdzīgi kā tas ir nāvei tuvajā valstībā.

Faktiski, šķiet, šī un nākamā realitāte ir dažādas pēc pakāpes, bet ne pēc veida. Abas ir hologrammām līdzīgas konstrukcijas — realitātes, kas iedibinātas, kā to formulēja Jāns un Danne, "vienīgi ar apziņas mijiedarbību ar savu apkārtni". Citiem vārdiem, mūsu realitāte šķiet esam pēcdzīves dimensijas vairāk iesaldēta versija. Tas mūsu ticējumiem [53] prasa mazliet vairāk laika, lai varētu pārveidot ķermeni tādās lietās kā naglai līdzīgā stigmata un psihes simboliskā valoda, lai tā ārēji manifestētos kā sinhronitāte. Taču pati manifestācija tiek paveikta līdzīgi — kā to dara lēna un nepiekāpīga upe; kā upe, kuras neatlaidīgā klātbūtne mums māca, ka mēs dzīvojam Visumā, kuru tik tikko esam sākuši saprast.

Informācija par nāvei tuvo valstību, kas gūta no citiem avotiem

Lai apciemotu pēcdzīves dimensiju, nebūt nav jādzivo dzīvi apdraudošā krīzē. Ir liecības, ka NDE valstību var sasniegt arī OBE laikā. Monro apraksta dažas šādas vizītes uz realitātes līmeņiem, kuros sastapās ar jau nebūtībā aizgājušajiem draugiem.7 ' Zviedru mistiķis un "ārpusķermeņa ceļotājs" Svēdenborgs šajos ceļojumos uz mirušo zemi bija vēl prasmīgāks.* Dzimis 1688. gadā, Svēdenborgs bija sava laikmeta Leonardo da Vinči. Jaunībā studēja zinātni. Zviedrijā viņš bija ievērojams matemātiķis, runāja deviņās valodās, bija gravieris, politiķis, astronoms, uzņēmējs, viņa hobijs bija pulksteņu un mikroskopu darināšana. Viņš sarakstīja grāmatas par metalurģiju, krāsu teoriju, komerciju, ekonomiku, fiziku, kalnrūpniecību un anatomiju, kā arī izgudroja lidmašīnas un zemūdenes prototipus.

Turklāt viņš arī regulāri meditēja un, sasniedzot pusmūžu, attīstīja spēju ieiet dziļā transa stāvoklī, kura laikā atstāja ķermeni un apmeklēja vietu, kas viņam izskatījās pēc debesīm, un tur sarunājās ar "eņģeļiem" un "gariem". Par to, ka Svēdenborgs savos ceļojumos pieredzēja ko dziļi nozīmīgu, nav nekādu šaubu. Ar šīm spējām viņš kļuva tik slavens, ka pat Zviedrijas karaliene lūdza viņam noskaidrot, kāpēc viņas jau mirušais brālis bija izvairījies atbildēt uz viņas pēdējo vēstuli, kas tam bija aizsūtīta īsi pirms nāves. Svēdenborgs apsolīja pakonsultēties ar aizgājušo un jau nākamajā dienā atgriezās ar vēstījumu, kurā, kā karaliene pati atzina, bija tā informācija, kuru zināja tikai viņa pati un brālis. Šos pakalpojumus Svēdenborgs atkārtoja vairākkārt — to dažu cilvēku labā, kas meklēja viņa palīdzību. Kādai atraitnei viņš pateica, kur atrast slepeno nodalījumu viņas mirušā vīra rakstāmgaldā, un patiešām viņa atrada dažus ļoti vajadzīgus dokumentus. Pēdējais atgadījums ir tik labi pazīstams, ka iedvesmoja vācu filozofu Imanuelu Kantu uzrakstīt par Svēdenbergu grāmatu, angliski sauktu Dreams of a Spirit-Seer.

Tomēr pati pārsteidzošākā lieta šajos Svēdenborga aprakstos par pēcdzīves valstību ir tas, cik tuvu tie līdzinās aprakstiem, kādus piedāvā mūsdienu NDE pieredzētāji.

Svēdenborgs, piemēram, runā par iziešanu cauri tumšam tunelim, laipni sagaidošu garu satikšanu, par ainavām, kuras ir daudz skaistākas nekā jebkura uz Zemes redzētā, par vietu, kurā laiks un telpa nepastāv, par to, ka mīlestības jūtas tur izstaro žilbinošu gaismu, par parādīšanos gaismas būtņu priekšā un par ietīšanu tādā kā visaptverošā mierā un rāmumā.74 Viņš stāsta arī par to, ka viņam tiek atļauts noskatīties nesen mirušo atvešanu debesīs un pavērot, kā viņiem tika atrādīts viņu dzīves pārskats — process, ko sauc par "Dzīvju grāmatas atvēršanu". Viņš apzinājās, ka šī procesa laikā persona pieredzēja "it visu, ko vien kādreiz bija darījusi". Taču viņš tam pievienoja vēl kādu unikālu pagriezienu — pēc Svēdenborga domām, šī informācija, kas parādījās "Dzīvju grāmatas" atvēršanas laikā, bija ierakstīta cilvēka garīgā ķermeņa nervu sistēmā. Tādējādi, lai aizkļūtu līdz šim dzīves pārskatam, "eņģelim" bija jāpārbauda viss indivīda ķermenis, "sākot ar katras rokas pirkstiem un turpinot pa visu ķermeni".75

Svēdenborgs arī atsaucas uz tām hologrāfiskajām "domu bumbām", kādas lieto eņģeļi, lai sazinātos, un teic, ka tās neko daudz neatšķiras no tiem attēliem, kurus viņš var saredzēt tajā "vilnim līdzīgajā vielā", kas aptver personu. Līdzīgi vairākumam NDE pieredzētāju, viņš šos telepātiskos zināšanu izplūdumus apraksta kā bilžu valodu, kas tiek piepildīta ar informāciju, sakot, ka katrs tās attēls satur tūkstoti ideju. Šādu attēlu komunicētās sērijas var būt pietiekami garas un "ilgt vairākas stundas, un ir tādā secībā izkārtotas, ka atliek tikai to apbrīnot".76

Taču pat šeit Svēdenborgs pievienoja kādu aizraujošu pavērsienu. Eņģeļi ne vien izmantojot tēlus, bet arī lietojot valodu, kurā ir tādas koncepcijas, kas paliek aiz cilvēka sapratnes robežām. Faktiski tas ari galvenais iemesls, kāpēc viņi lieto attēlus, jo vienīgi šādā veidā varot pat bālu savu domu un ideju versiju padarīt cilvēciskajām būtnēm apjēdzamu.

Svēdenborga pieredzes ar faktiem apstiprina dažus no retāk stāstītajiem NDE elementiem. Viņš atzīmēja, ka garu pasaulē nevienam nav jālieto pārtika, taču piebilda, par barības vielu šeit kalpo informācijas avots.78 Viņš teica, ka, gariem un eņģeļiem sarunājoties, viņu domas pastāvīgi saauga trīsdimensiju simboliskajos tēlos, it sevišķi jau dzīvnieku. Piemēram, viņš teica, ka tad, kad eņģeļi runāja par mīlestību un patiku "tika parādīti skaisti dzīvnieki (piemēram, aitas)… Un, kad eņģeļi tomēr runāja par kādām ļaunām lietām, tās attēlojās kā nejauki, plēsīgi dzīvnieki, kā tīģeri, lāči, vilki, skorpioni, čūskas un peles."79 Lai gan tā nav tāda iezīme, kuru atstāstītu mūsdienu NDE pieredzētāji, Svēdenborgs sacīja, ka pats bijis pārsteigts, atrodot, ka debesīs ir ari gari no citām planētām, kas ir pārsteidzošs apgalvojums, it īpaši no tāda vīra mutes, kurš piedzima vairāk nekā pirms trīssimt gadiem.80

Pati intriģējošākā no visām šīm piezīmēm, ko izteicis Svēdenborgs, šķietami attiecas uz realitātes hologrāfiskajām kvalitātēm. Viņš, piemēram, teica: lai gan cilvēciskās būtnes šķiet atsevišķi pastāvošas, mēs visi atrodamies kosmiskā vienotībā. Vēl jo vairāk — katrs no mums ir debesis miniatūrā, un katra persona un viss fizikālais visums ir kādas vēl lielākas dievišķas realitātes mikrokosms. Kā jau mēs redzējām, viņš tāpat arī uzskatīja, ka pamatu pamatos redzamā realitāte ir viļņveida viela.

Daži Svēdenberga pētnieki komentējuši daudzās paralēles, kādas atrodamas Svēndenborga koncepcijās un Boma-Pribrema teorijā. Viens šāds gudrinieks ir Dr. Džordžs F. Dole, teoloģijas profesors Svēdenborga Reliģiju skolā Ņūtonā Masačūsetsas štatā, kurš savus augstskolu diplomus ieguvis Jeilā, Oksfordā un Hārvardā. Viņš atzīmē, ka viena no Svēdenborga domāšanas doktrīnām ir tāda, ka mūsu Visumu pastāvīgi rada un uztur divas viļņveida plūsmas: viena no debesīm, bet otra no mūsu pašu dvēseles vai gara. "Ja mēs šos attēlus saliekam kopā, līdzība hologrammai ir vienkārši pārsteidzoša," saka Dole, "mēs sastāvam no divu plūsmu savstarpēja krustojuma: vienas tiešas — no dievišķā, otras netiešas — no dievišķā caur mūsu apkārtējo vidi. Sevi mēs varam uzskatīt kā interferences mijiedarbības modeli, jo ienākošā plūsma ir viļņu dabas fenomens un mēs esam tur, kur šie viļņi paši satiekas."81

Svēdenbergs tāpat uzskatīja, ka par spīti savām rēgam un efemērismam līdzīgajām kvalitātēm, debesis faktiski ir kāds daudz fundamentālāks realitātes līmenis nekā mūsu pašu fiziskā pasaule. Viņš teica, ka tā ir las arhetipālais avots, no kura rodas visas zemes formas un uz kurieni tās atkal atgriežas. Tā ir koncepcija, kas nemaz tik daudz neatšķiras no Boma idejas par ielocīto un ārēji izvērsto lietu kārtību. [54] vēl jāpiebilst, ka viņš ticēja ari tam, ka "pēcdzīves valstība" un fiziskā realitāte gan atšķiras pēc pakāpēm, taču ne pēc veida un ka materiālā pasaule ir tikai domu radītās debesu realitātes iesaldēta forma. Ta matērija, no kuras sastāv gan debesis, gan zeme, "ieplūst pa pakāpēm jeb intervāliem" no Dievišķā, sacīja Svēdenborgs, un "katrā jaunā stadijā it kā kļūst arvien vispārīgāka un līdz ar to arī rupjāka un miglaināka; tāpat tā kļūst arī lēnāka un līdz ar to arvien staipīgāka un aukstāka".82

Ar savām pieredzēm Svēdenborgs aizpildīja gandrīz vai divdesmit sējumu, un, kad uz nāves gultas viņam pavaicāja, vai nav vēl kas, ko viņš vēlētos atcerēties, viņš godīgi atbildēja: "Viss, ko esmu uzrakstījis, ir tikpat patiess, kā es jūs tagad redzu. Es varētu pateikt daudz ko vēl vairāk, ja man tas būtu bijis atļauts. Pēc nāves jūs visu to redzēsit un tad mums būs daudz ko pārrunāt par šo tēmu."83

Nekurienes zeme

Vēsturē Svēdenborgs nebūt nav vienīgā persona, kam piemita spējas veikt ārpusķermeņa ceļojumus uz realitātes liegākiem apvidiem. Divpadsmitā gadsimta persiešu sufiji arī lietoja dziļu transa stāvoklim līdzīgu meditāciju, lai "apmeklētu zemi, kur mājo gari". Un atkal šīs paralēles starp viņu atstāstiem un to liecību klāstu, kādas savāktas šajā nodaļā, ir pārsteidzošas. Viņi apgalvoja, ka tiem, kas atrodas šajā citā valstībā, piemīt "smalkais ķermenis" un ka tas paļaujas uz sajūtu orgāniem, kuri ne vienmēr asociējas ar "specifiskiem sajūtu orgāniem" šajā ķermenī. Viņi apgalvoja, ka šo dimensiju apdzīvo daudz garīgo skolotāju jeb imamu un dažkārt to pat sauca par "apslēptā Imama zemi".

Viņi uzskatīja, ka pasaule ir izveidota tikai no šī smalkā materiāla — alam almitlial jeb domas. Pati telpa, ieskaitot "tuvumu", "attālumus" un "tālu atrodošās vietas", bija domas radita. Tomēr tas vēl nenozīmēja, ka "šī apslēptā Imama zeme" bija kas nereāls — kāda pasaule, kas sastāv no viena vienīga un galīga "nekā" nedz arī tā bija kāda ainava, kuru radījis vienīgi viens prāts. Tā drīzāk bija tāds esamības līmenis, kuru bija radījusi daudzu cilvēku iztēle, un tajā pašā laikā kas tāds, kam joprojām piemīt savs vieliskums un dimensija, savi meži, kalni un pat pilsētas. Šī uzskata skaidrošanai sufiji savos rakstos ierādīja lielu vietu. Šīs idejas ir tik svešas Rietumu domātājiem, ka nesen mirušais Henrijs Korbins, Islāma reliģiju profesors Sorbonā Parīzē, slavena autoritāte irāņu-islāmu domas laukā, izveidoja pat jaunu terminu: imaginal (iedomājams), lai aprakstītu to, ka pasaule ir radīta ztēles ceļā, taču ontoloģiski tā ir ne mazāk reāla kā fiziskā realitāte. "Iemesls, kāpēc man absolūti bija jāatrod cits izteiksmes veids, bija tas, ka daudzus gadus mana profesija lika skaidrot arābu un persiešu tekstus, kuru jēgu es noteikti būtu nodevis, ja būtu lietojis terminu imaginary (imaginārais)," paziņoja Korbins.84 [55]

Tā kā pēcdzīves valstībai piemīt iedomāta daba, sufiji secināja, ka "iedomāšanās pati par sevi ir uztveres spējas" — tā ir ideja, kas piedāvā jaunā gaismā saredzēt to, kāpēc Vitona pārbaudāmie indivīdi materializēja roku tikai pēc tam, kad sāka par to domāt, un kāpēc vizualizētiem tēliem ir tik spēcīgs iespaids uz mūsu ķermeņa veselību un fizikālo struktūru. Tas deva ieguldījumu arī sufiju ticībā par to, ka vizualizāciju (viņi paši par radošu lūgšanu) var lietot, lai mainītu un pārveidotu pat mūsu likteņa audekla metus.

Piezīmē, kas runā līdzīgi ar Boma iesaistīto un izvērsto lietu kārtībām, sufiji ticēja, ka neraugoties uz savu iluzoro kvalitāti, pēcdzīves valstība ir tā atjaunojošā matrica, no kuras piedzimst viss Visums. "Fizikālajā realitātē visas lietas rodas no šīs garīgās realitātes," — tā saka sufiji. Tomēr pat visvairāk mācītajiem šķita dīvaini, ka, tikai meditējot un uzdrīkstoties dziļi ieiet psihē, var nokļūt iekšējā pasaulē", kura "kā izrādās, ietin sevī, apvij vai arī ietver sevī to, kas vispirms bija ārējs un saredzams".85

Šī atskārsme, protams, ir tikai kāda cita atsauce uz pašas realitātes nelokālajām un hologrāfiskajām kvalitātēm. Katrs no mums satur visas debesis. Vēl vairāk — katrs no mums sevi ietver arī šo debesu apvidu jeb, kā sufiji par to izteicās, — tā vietā, lai meklētu garigo realitāti "tajā, kaut kur", šis "kur" jau ir mūsos. Patiešām, apspriežot pēcdzīves valstības nelokālos aspektus, divpadsmitā gadsimta persiešu mistiķis Sohravardi teica, ka šo "apslēpto Imama zemi" labāk derētu nosaukt par Na-Koja-Abad — par "nekurzemi".86

Pēc vispārēja atzinuma, šī ideja nebūt nav jauna. Tas ir tas pats viedoklis, kas izteikts paziņojumā: "Tā debesu valstība atrodas tajā." Tas, kas šeit ir jauns, ir idejā, ka šādi apgalvojumi faktiski ir atskaites attiecībā uz pašas realitātes liegāko līmeņu nelokālajiem aspektiem. Atkal jāteic, ka tiek rosināta doma, ka tad, kad persona piedzīvo OBE, tā pat varētu faktiski arī nekur neceļot. Ta varētu tikai mainīt šo vienmēr iluzoro realitātes hologrammu, lai pieredzētu kādu kaut kur "aizceļošanas pieredzi". Hologrāfiskajā Visumā apziņa ne tikai atrodas it visur, bet vienlaikus neatrodas nekur.

Ideju par to, ka "pēcdzīves valstība" ir kaut kur dziļi noslēpta psihes nelokālajā atvasinājumā, izsaka arī daži NDE pieredzētāji. Kā izteicās kāds septiņgadīgs zēns: "Nāve ir it kā iestaigāšana savā prātā."87 Boms piedāvā līdzīgi nelokālu ieskatu par to, kas notiek "pārejot no vienas dzīves uz kādu citu dzīvi". "Patlaban mūsu domu process mums pašiem stāsta, kam mums ir jāpievērš uzmanība. Piemēram, jūs nevarat šķērsot ielu, ja paši tā neizdarāt. Tomēr apziņa vienmēr atrodas tajos neierobežotajos dziļumos, kas atrodas aiz laika un aiz telpas, tā atrodas iesaistītās lietu kārtības smalkākos līmeņos. Tādējādi, ja jūs ieejat pietiekami dziļi īstajā tagadnē, tad varbūt ari vairs nav nekādas starpības starp šo momentu un nākamo. Ideja varētu būt tāda, ka nāves pieredzē jūs tajā ieejat. Kontakts ar mūžību pastāv pašreizējā momentā, taču starpnieks tam ir doma. Tas viss ir uzmanības jautājums."88

Inteliģenti un koordinēti gaismas attēli

Ideja, ka realitātes smalkākie limeņi aizsniedzami tikai ar nobīdi apziņā, arī ir viena no galvenajām premisām jogu tradīcijā. Daudzi jogas vingrinājumi speciāli izveidoti tā, lai mācītu cilvēkiem, kā veikt šādus ceļojumus. Tie cilvēki, kas šādos pasākumos guvuši panākumus, apraksta to, kas tagad jau ir zināma lieta. Viens no viņiem bija Šrī Juktesvars Giri, mazpazīstams, taču plaši atzīts hindu svētais virs, kas nomira Puri Indijā 1936. gadā. EvansVencs, kas bija ticies ar Šrī Juktesvaru 20. gados, aprakstīja viņu kā vīrieti ar "patīkamu izskatu un stipru raksturu", kas "pilnībā bija tās apbrīnas vērts, kādu viņam sekotāji vienprātībā veltīja."89

Šķiet, ka Juktesvars staigāšanā šurpu turpu, no šīs pasaules uz nākamo un atpakaļ, bijis sevišķi apdāvināts. Viņš pēcdzīves dimensiju aprakstīja kā pasauli, kas sastāv no "dažādām smalkām gaismas un krāsu vibrācijām" un teica, ka tā ir "simtiem reižu lielāka nekā materiālais kosmoss". Vēl viņš stāstīja, ka tā bija neizmērojami skaistāka nekā mūsu esamības valstība un tajā bija milzum daudz "opāla ezeru, spožu jūru un varavīkšņainu upju". Ia daudz lielākā mērā zvīļo "ar Dieva radošo gaismu", tāpēc tās laikapstākļi ir patīkami un vienīgās klimatiskās manifestācijas ir šad tad nokrītošie "vizošie sniegi un daudzkrāsains lietus".

Indivīdi, kas dzīvo šajā brīnumainajā valstībā, var materializēt jebkuru ķermeni, kādu vien vēlas, un var "saredzēt" ar jebkuru savu ķermeņa daļu — pēc izvēles. Viņi tāpat var materializēt jebkuru augli vai arī citu produktu, kādu vēlas, lai gan "viņi ir gandrīz pilnībā atbrīvoti no ēšanas nepieciešamības" un "pārtiek vienīgi no mūžīgi jaunu zināšanu ambrozija". [56]

Savā starpā viņi sazinās ar "gaismas attēlu" telepātiskām sērijām, vienojas priekā par "draudzības nemirstību" un atskārš, ka "mīlestība ir neiznīcināma". Tāpat viņi izjūt dedzīgas sāpes, ja "patiesības novadīšanā vai uztverē radusies kāda kļūda", un tad, kad tiek konfrontēti ar neskaitāmajiem radiniekiem, tēviem, mātēm, sievām, vīriem un draugiem, kādus guvuši "dažādo inkarnāciju laikā zemes virsū" un kuru viņiem tagad pietrūkst kā personas, kuras var speciāli mīlēt un tādējādi mācīties "dot dievišķīgu un vienlidzīgu mīlestību visiem".

Kas ir šī mūsu realitātes būtiskā daba, ja reiz mēs nonākam šajā luminējošās gaismas zemē? Lai atbildētu uz šo jautājumu, Šrī Juktesvars deva tikpat vieglu, cik hologrāfisku atbildi. Šajā valstībā, kur ēšana un elpošana nebūt nav vajadzīga, kur viena doma var materializēties "veselā smaržojošā puķu dārzā" un visi ķermeniskie ievainojumi tiek "izdziedēti tikai pašiem to vēloties", mēs esam gluži vienkārši "inteliģentas un koordinētas gaismas tēli".90

Vēl vairāk atsauksmju par gaismu

Šrī Juktesvars nav vienīgais jogs skolotājs, kas, aprakstot realitātes smalkākos līmeņus, lieto šādu hologrammām lidzīgu terminoloģiju. Vēl viens ir Šrī Aurobindo Ghose — domātājs, politaktivists un mistiķis, ko indieši apbrīno tāpat kā Gandiju. Piedzimis 1872. gadā bagātā indiešu ģimenē, izglītību Šrī Aurobindo ieguva Anglijā, kur ātri iemantoja ģēnija reputāciju. Viņš labi prata ne tikai angļu, hindu, krievu, vācu un franču valodu, bet arī seno sanskritu. Dienā viņš varēja izlasīt veselu somu ar grāmatām (jaunekļa gados izlasīja visus daudzos Indijas sakrālo grāmatu sējumus) un vārdos atkārtot katru vārdu jebkurā lappusē no tā, ko bija izlasījis. Viņa koncentrēšanās spējas bija leģendāras, un stāstīja, ka studējot viņš vienā pozā varējis nosēdēt kaut vai visu nakti, neņemdams vērā pat moskītu kodienus.

Līdzīgi Gandijam, Šrī Aurobindo bija aktīvs Indijas nacionālistu kustības biedrs un par musināšanu pat aizvadīja kādu laiku cietumā. Tomēr, lai gan bija intelektuāli un humanitāri kaislīgs, viņš palika ateists. Tad kādu dienu viņš ieraudzīja klejojošu jogu momentāni izdziedinām savu brāli, kam bija dzīvību apdraudoša slimība. No tā brīža Šrī Aurobindo veltīja savu dzīvi jogas disciplīnām un, tāpat kā Šrī Juktesvars, ar meditācijas palīdzību nepārtraukti mācījās, kā kļūt, viņa paša vārdiem izsakoties, par "apziņas līmeņu pētnieku".

Šrī Aurobindo tas nebija viegls uzdevums, un viens no visnepakļāvīgākajiem šķēršļiem, kāds viņam bija jāpārvar, lai sasniegtu mērķi, bija iemācīties, kā apklusināt nemitīgo domu un vārdu čalu, kas neapstājoties plūst cauri normāla cilvēka prātam. Ikviens, kas vien kādreiz ir mēģinājis iztukšot prātu no "visām" domām kaut uz brīdi, zina, cik tas ir biedējoši. Taču tas ir vajadzīgs, jo jogu teksti par to ir visai kategoriski. Lai izdibinātu smalkākus un vairāk iesaistītos psihes apvidus, patiešām ir nepieciešama bomiska uzmanības nobīde. Vai arī kā Šrī Aurobindo to ir formulējis: "Lai atklātu "jaunu zemi sevī", mums vispirms jāiemācās tas, kā "atstāt veco aiz sevis"."

Pašam Šrī Aurobindo tas prasīja gadus — iemācīties apklusināt prātu un ceļot iekšienē. Taču, reiz guvis panākumus, viņš atklāja plašo teritoriju, ar kuru ir sastapušies visi citi, ceļodami līdzīgi Marko Polo uz valstību aiz telpas un laika, kura sastāv "no daudzkrāsainas vibrāciju bezgalības", — uz to, ko apdzīvo nefiziskas būtnes, kuras tik tālu ir aizsteigušās priekšā cilvēka apziņai, ka liek mums sajust sevi kā bērniem. Šīs būtnes pēc savas gribas spēj pieņemt jebkuru formu, saka Šrī Aurobindo, kļūt par būtni, kas kristietim izskatīsies pēc kristiešu svētā un indietim pēc hinduisma svētā. Tajā pašā laikā viņš uzsvēra, ka būtņu mērķis nav apmānīt, vien padarīt sevi pieejamāku kādai atsevišķai apziņai.

Saskaņā ar Šrī Aurobindo teikto savā vispatiesākajā formā šīs būtnes parādās "kā tīra vibrācija". Divsējumu darbā On Yoga viņš pat pielīdzina viņu spējas parādīties vai nu formā, vai arī kā vibrācijai tai viļņu-daļiņu dualitātē, kādu atklājusi "modernā zinātne". Vēl Šrī Aurobindo piebilda, ka šajā gaismas valstībā neviens nav ierobežots tā, lai informāciju uzņemtu punktu pa punktam — secīgi, bet gan "uzņem to lielā masā", ar vienu ieskatu uztverot "lielus laika un telpas paplašinājumus".

Faktiski daudzi Šrī Aurobindo apgalvojumi neko daudz neatšķiras no Borna un Pribrema secinājumiem. Viņš sacīja, ka vairākumam cilvēcisko būtņu piemīt "mentālais ekrāns", kas mums neļauj saredzēt tālāk "par matērijas plīvuru" [57] , taču, kad iemācās ieskatīties arī aiz šī plīvura, atrod to, ka itin viss sastāv no "dažādas intensitātes gaismas vibrācijām". Viņš apgalvoja, ka apziņa arī sastāv no dažādām vibrācijām, un uzskatīja, ka apziņa piemīt visai matērijai. Līdzīgi Bomam, viņš apgalvoja, ka psihokinēze ir tiešs tā fakta rezultāts, ka visa matērija ir savā veidā apziņas pilna. "Ja matērijai nebūtu apziņas, neviens jogs ar savu prātu nevarētu pārvietot kādu priekšmetu, jo tādā gadījumā nebūtu iespējams kontakts starp jogu un pašu priekšmetu," saka Šrī Aurobindo.

No visām Šrī Aurobindo piezīmēm Borna uzskatiem vistuvāk ir ideja par veselumu un fragmentāciju. Pēc Šrī Aurobindo teiktā, viena no pašām svarīgākajām lietām, ko kāds iemācās "šajā lieliskajā un gaismas pilnajā Gara valstībā", ir tas, ka visa atšķirtība ir ilūzija un visas lietas galu galā ir savstarpēji vienotas un veselas. Atkal un atkal savos rakstos viņš uzsver un pastāv uz to, ka, tikai nolaižoties zemāk no augstāku vibrāciju līmeņiem, ir stājies spēkā "progresīvās fragmentācijas likums". "Mēs fragmentējam lietas tāpēc, ka eksistējam apziņas un realitātes zemāku vibrāciju līmeņos," saka Šrī Aurobindo, "tās ir mūsu dziņas pēc fragmentācijas, kas neļauj mums pieredzēt to apziņas, prieka, mīlestības un sajūsmas intensitāti, kas augstākajos un smalkākajos līmeņos ir norma." [58]

Tieši tāpat kā Boms uzskata, ka nesakārtotībai nav iespējams pastāvēt Visumā, kas galu galā nav salauzts un ir vienotā veselumā, tā arī Šrī Aurobindo ticēja, ka tas pats ir taisnība arī attiecībā uz apziņu. "Ja Visuma viens punkts atrastos pilnīgā zemapziņā, visa pasaule būtu pilnīgā zemapziņā," viņš teica, un, ja mēs uztveram akmens oli vienā ceļa pusē vai smilšu graudiņu zem sava naga kā kaut ko tādu, kam nav dzīvības un kas ir miris, mūsu uztvere atkal ir iluzora, un tāda tā radusies mūsu pašu somnambuliskās ieinteresētības fragmentizācijā dēļ.

Līdzīgi Bomam, Šrī Aurobindo apskaidrotā veseluma izpratne padarīja viņu uztvert spējīgu tajā ziņā, ka visām patiesībām galu galā ir relatīvs raksturs un ka tā ir patvaļa — mēģināt sadalīt viengabalaino holokustību vēl kādās "lietās". Viņš bija tik pārliecināts, ka jebkurš mēģinājums samazināt Visumu līdz absolūtiem faktiem un nemainīgai doktrīnai ir radījis vienigi izkropļojumus, ka viņš bija pat pret reliģiju, un visu mužu uzsvēra, ka patiess garīgums nav izcēlies nevienā organizācijā vai priesteru brālībā, bet gan pašā garīguma Visumā:

"Mums ne tikai jānocērt prāta un sajūtu lamatas, bet jāmūk arī no domātāja slazdiem, no teologa un baznīcu celtnieku slazdiem, no paša Vārda izliktajām cilpām un no pieķeršanās Idejai. Tie visi mūsu iekšpusē gaida, lai garā iežogotu ar formām, taču mums vienmēr vajadzētu doties ārpus tā — tālāk, vienmēr atteikties no kā mazāka — lielāka dēļ, no galīgā — bezgalīgā dēļ; mums ir jābūt gataviem iet uz priekšu — no atskārsmes uz atskārsmi, no pieredzes uz pieredzi, no dvēseles stāvokļa uz dvēseles stāvokli… Nevis pieķerties tām patiesībām, ar kurām jūtamies visdrošāk, jo tās jau nav nekas cits kā vien neizsakāmā formas un izteiksmes veidi, kas sevi neļauj ierobežot lidz jebkurai formai vai izteiksmei." 91

Taču, ja kosmoss galu galā ir neaprakstāms — viens daudzkrāsains vibrāciju sajaukums — kas gan mēs visi esam tajās formās, ko paši uztveram? Kas gan ir fiziskā realitāte? Kā Šri Aurobindo saka: "Tā ir vien stabilas gaismas masa."92

Izdzīvošana bezgalībā

Ta realitātes aina, kādu to atstāsta NDE pieredzētāji, ir lielā mērā pašpietiekama, un ar faktiem to apstiprina ari pasaulē vistalantīgāko mistiķu liecības. Vēl pārsteidzošāk ir tas, ka, cik aizraujoši un sveši šie smalkākas realitātes līmeņi ir tiem, kas mājo pasaules "attīstītākajās" kultūrās, tik ikdienišķas un pazīstamas to teritorijas ir tā sauktajiem primitīvajiem cilvēkiem.

Piemēram, Dr. E. Nandisvara Najake Tero — kāds antropologs, kas dzīvojis Austrālijas aborigēnu kopienā un pētījis to, — norāda, ka aborigēnu koncepcija par "sapņu laiku" — valstību, kuru Austrālijas šamaņi apciemo, ieejot dziļā transā —, ir gandrīz vai identiska tiem pēcdzīves esamības līmeņiem, kādus apraksta Rietumu avoti. Tā ir valstība, kurp pēc nāves dodas cilvēku gari, un, ja reiz šamanis te ir nonācis, viņš var sarunāties ar mirušajiem un momentāni piekļūt visām zināšanām. Ta ir ari dimensija, kurā laiks, telpa un visas citas zemes dzīves robežas pārstāj eksistēt, un te ir jāiemācās, kā tikt galā ar bezgalību. Šī paša iemesla dēļ Austrālijas šamaņi bieži par pašu šo pēcdzīvi atsaucas kā "par izdzīvošanu bezgalībā".93

Holgers Kalveits, vācu etnopsihologs, kam ir diplomi psiholoģijā un antropoloģijā, pārspēj Tero. Būdams eksperts šamanismā un nāvei tuvu stāvokļu pētījumos, Kalveits norāda, ka šķietami vai visas pasaules samaņu tradīcijas satur šīs plašās un aizdimensiju valstības aprakstus, pilnus ar atsauksmēm par dzīves ārskatu, augstākām garīgām būtnēm, kuras māca un vada; par uzturu, kas tiek uzburts no domas, un par tās neparakstāmi skaistajām pļavām, mežiem un kalniem. Tik tiešām, šī spēja ceļot uz "pēcdzīves valstību" ir visvairāk izplatītā prasība, lai varētu kļūt par šamani, bet šīs NDE bieži vien ir katalizators, kas uzspiež indivīdam šo lomu. Piemēram, oglala siu cilts indiāņi, seneka, Sibirijas jakuti, Dienvidamerikas gujāro cilts, zulu, kenijiešu, kikuju cilts, korejiešu mu dang, indonēziešu Mentavai alu iedzīvotāji un Karibū eskimosi — visiem ir tādas paražas, ka indivīds kļūst par šamani pēc kādas dzīvību apdraudošas slimības, kas ir pārsteidzīgi pamudinājusi viņu uz "pēcdzīves valstību".

Tomēr pretēji Rietumu NDE pieredzētājiem, kam šīs pieredzes ir tik neparastas, ka galīgi izsit no sliedēm, šamaņu ceļiniekiem par šo smalkāko apgabalu un tā ģeogrāfiju, šķiet, ir daudz plašākas zināšanas, un bieži vien viņi spēj tur atgriezties atkal un atkal. Kāpēc? Kalveits uzskata, ka šīm kultūrām tāda pieredze ir ikdienas realitāte. "Kamēr mūsu sabiedrība apspiež jebkuras domas par nāvi vai miršanas pieminēšanu un mistisko padarījusi nevērtīgu, strikti definējot realitāti tās materiālajos terminos, cilšu izcelsmes ļaudīm joprojām pastāv ikdienas kontakts ar "realitātes psihisko dabu". Tāpēc viņiem arī ir labāka to likumu izpratne, kas vada šīs iekšējās valstības," saka Kalveits, "un viņi ir daudz lielākā mērā spējīgi kuģot pa šīm teritorijām."9 '1

Par to, ka šamaņi ir labi izceļojušies pa šiem iekšējiem reģioniem, liecina antropologa Maikla Harnera pieredze, kas viņam atgadījās pie konibo cilts indiāņiem Peru Amazones reģionā. 1960. gadā Amerikas Dabas vēstures muzejs aizsūtīja Harneru gadu ilgā ekspedīcijā, lai pētītu konibo cilti. Atrazdamies tur, viņš palūdza Amazones apkārtnes iedzīvotājiem pastāstīt par saviem reliģiskajiem ticējumiem. Viņi uzstāja: ja viņš patiešām vēlas ko uzzināt, viņam jāiedzer šamaņu sakrālais dzēriens, ko pagatavo no haluciogēna auga, dēvēta par ayahuasca — "dvēseles vīns". Viņš piekrita, un pēc šī rūgtā brūvējuma iedzeršanas pieredzēja, kā ir pabūt ārpus ķermeņa, un aizceļoja uz tādu realitātes limeni, kuru, kā šķiet, apdzīvoja konibo mitoloģijas dievi un velni. Viņš redzēja dēmonus ar smīnošām krokodilu galvām. Viņš vēroja, kā no viņa krūtīm pacēlās augšup "enerģija-esence" un aizpeldēja uz kuģi, izgreznotu ar pūķa galvu, ko vadīja ēģiptiešu stila figūras, kurām bija zilas sīļa galvas, un viņš jutās tā, it kā lēnām tuvojas pats savai nāvei.

Tomēr visdramatiskākā pieredze, kāda viņam atgadījās šī garīgā ceļojuma laikā, bija tikšanās ar pūķiem līdzīgu, spārnotu būtņu grupu, kas uzradās no viņa mugurpuses. Kas tie bija izrāpušies no Harnera ķermeņa, tie viņa priekšā "projicēja" vizuālu ainu, kurā parādīja, kā paši teica, "patieso" zemes vēsturi. Ar kaut kāda veida "domu valodas" palīdzību tie izskaidroja, ka tieši viņi ir atbildīgi gan par šīs planētas izcelsmi, gan arī par dzīvības evolūciju uz tās. Patiešām, viņi mājoja ne tikai cilvēciskajās būtnēs, bet it visā dzīvajā un bija radījuši dzīvo formu daudzveidību, kāda mājo uz Zemes, lai nodrošinātu sev paslēptuvi no kāda ienaidnieka, kas mitinās kosmosā, bet kuru viņi neizpauda. (Harners atzīmē: lai gan šīs būtnes pēc skata bija gandrīz vai kā dezoksiribonukleīnskābe (DNA — angļu vai.), tajā laikā — 1961. gadā — viņš par to neko nezināja.) Kad šī vīziju virtene bija pabeigta, Harners sameklēja kādu aklu konibo, kuru atzinīgi vērtēja viņa paranormālo talantu dēļ, lai parunātos ar viņu par šo pieredzi. Kamēr Harners atstāstīja notikumus, kas viņu bija piemeklējuši, šamanis, kurš jau bija veicis daudzas ekskursijas uz "garu pasauli", ik pa brīdim piekrītoši pamāja ar galvu, bet tad, kad viņš pastāstīja vecajam vīram par pūķiem līdzīgajām būtnēm un viņu apgalvojumu, ka tie bija īstie Zemes meistari, šamanis uzjautrināts smaidīja. "Ak, tā viņi saka vienmēr, taču viņi ir tikai "ārējās tumsas Meistari"," viņš pielaboja.

"Es biju kā ar ūdeni apliets," saka Harners, "tas, ko es pieredzēju, šim baskājim — aklajam šamanim — jau sen bija zināms. Pazīstams no viņa paša apmeklējumiem šajā apslēptajā pasaulē, kurā arī es biju iedrošinājies ieskatities." Tomēr tas vēl nebija vienīgais pārsteigums. Šo pašu pieredzi Harners atstāstīja arī diviem kristiešu misionāriem, kuri dzīvoja netālu, un bija visai ieintriģēts, jo šķita, ka tie saprot, par ko viņš runā. Viņi pastāstīja, ka Harnera aprakstītā aina esot burtiski identiska dažiem fragmentiem Bībeles "Atklāsmes grāmatā", kuru Harners, būdams ateists, nekad nebija lasījis.95 Šķiet, ka vecais konibo šamanis varbūt nemaz nebija vienīgais cilvēks, kurš bija ceļojis pa tām pašām vietām, kuras Harners vēlāk un daudz nesteidzīgāk atrada. Dažas vīzijas un "ceļojumi uz debesīm", kas ir aprakstīti Vecajā un Jaunajā Derībā, arī noteikti ir bijuši pareģu šamaniskie ceļojumi "uz iekšējām valstībām".

Iespējams, ka tas, ko mēs esam uzlūkojuši kā kādu senlaicīgu folkloru un apburošu, bet naivu mitoloģiju, patiesībā ir smalkākus realitātes līmeņus pieredzējušo veiktās kartogrāfijas atstāsti… Kaveits pieņem, ka tas tā ir, un atbilde ir viņa uzsvērtais: "Jā!" Viņš saka: "Neseno pētījumu par nomiršanu revolucionāro atklājumu gaismā mēs vairāk nevaram aplūkot cilšu reliģijas un viņu idejas "par mirušo pasauli" kā vien ierobežotas koncepcijas. Šamaņus [drīzāk] vajadzētu uzskatīt par pašiem modernākajiem un zinošākajiem psihologiem."96

Nenoliedzams garīgais starojums

Pēdējais pierādījums par NDE realitāti ir transformējošais efekts, kādu tā rada uz tiem, kuri to pieredz. Zinātnieki ir atklājuši, ka NDE pieredzētājus gandrīz vienmēr ceļojums "aizsaulē" izmaina. Viņi kļūst laimīgāki, ir optimistiskāki, visu uzņem vieglāk un ir mazāk norūpējušies par mantas krāšanu. Vispārsteidzošāk, ka milzīgi palielinās viņu spēja mīlēt. Atturīgi vīri pēkšņi kļūst maigi un izrāda savu patiku, darbaholiķi sāk atslābināties un vairāk veltīt laiku ģimenei, intraverti kļūst par ekstravcrtiem. Bieži vien šīs pārmaiņas ir tik lielas, ka šo NDE pieredzētāju paziņas apgalvo, ka… viņš/viņa ir kļuvis pavisam par citu cilvēku. Ir zināms, ka pat kriminālnoziedznieki pilnīgi pārveido savu uzvedību un tie, kas sludina "piķi un zēveli" savas nolādējuma vēstis aizvieto ar "beznosacījumu mīlestību" un līdzjūtību.

Tāpat NDE pieredzētāji vairāk orientējas uz garīgumu. Viņi atgriežas ne tikai pilnībā pārliecināti par cilvēka dvēseles nemirstību, bet arī ar dziļu un pastāvīgu izjūtu, ka Visums ir līdzjūtības un inteliģences pilns un ka šī mīlošā klātbūtne vienmēr ir kopā ar viņiem. Tomēr tas vēl nenozīmē, ka šī pieredze viņus padarīs daudz reliģiozākus. Līdzīgi kā Šrī Aurobindo, daudzi NDE pieredzētāji uzsver iespējas redzēt atšķirību starp reliģiju un garīgumu, apzināties šīs atšķirības svarīgumu un apgalvo, ka tieši pēdējā viņu dzīvēs uzziedējusi pilnā apjomā, nevis reliģijas jēdziens. Patiešām, pētījumi atklāj, ka, sekojot savām pieredzēm, tie, kuri ir sastapušies ar NDE, pēc tam izrāda lielāku atvērtību idejām, kas ir tālu no viņu pašu reliģiskās audzināšanas — tādām kā reinkarnācija un Austrumu reliģijas.97

Šī interešu paplašināšanās bieži vien pāriet arī uz citām jomām. Piemēram, NDE pieredzētāji bieži vien attīsta vērā ņemamu aizraušanos ar tēmām, kādas apspriestas šajā grāmatā, — it sevišķi jau par psihes fenomeniem un jauno fiziku. Viens šāds NDE pieredzētājs, ko pētīja Rings, bija autovadītājs, kurš pārvadāja smagas iekārtas un pirms sava piedzīvojuma neizrādīja nekādu interesi par grāmatām vai akadēmiskiem meklējumiem. NDE laikā viņš redzēja pilnīgo zināšanu vīziju, un, lai gan viņš nespēja pilnībā atsaukt atmiņā savu vīziju, pēc atgūšanās viņa galvā sāka rast vietu dažādi fizikas termini. Kādu rītu drīz vien pēc šīs pieredzes viņš izmeta vārdu "kvants". Vēlāk visai noslēpumaini paziņoja: "Makss Planks — tuvākajā nākotnē par viņu vēl dzirdēsit!". Laikam ejot, viņa domu virspusē sāka uzpeldēt vienādojumu fragmenti un matemātiskie simboli.

Nedz viņš, nedz arī viņa sieva nezināja, ko nozīmē vārds "kvants", nedz arī to, kas bija Makss Planks (kuru uzskatīja par kvantu fizikas dibinātāju), līdz šis vīrs devās uz bibliotēku un šos vārdus sameklēja. Atklājis, ka nebija buldurējis ko nesakarīgu, viņš sāka aizrautīgi lasīt ne tikai grāmatas par fiziku, bet arī par parapsiholoģiju, metafiziku, augstāko apziņu un pat iestājās koledžā, lai kļūtu par fizikas studentu. Šī vientieša sieva uzrakstīja vēstuli Ringam, mēģinot aprakstīt vīra pārmaiņas: "Daudzreiz viņš pasaka kādu vārdu, kuru nekad nav dzirdējis iepriekš — mūsu realitātē —, tas varētu būt kāds svešs vārds un svešvalodā, bet pēc tam uzzina… to savās attiecībās ar "gaismas" teoriju… Viņš runā par lietām, kas ir ātrākas par gaismas ātrumu, un man to visu grūti saprast… Kad [viņš] paņem kādu grāmatu par fiziku, viņš jau zina atbildi un, kā šķiet, sajūt ko vairāk…"98

Vēlāk šis cilvēks sāka attīstīt arī dažādas psihes spējas, kas NDE pieredzētajiem nemaz nav tik neparasti. 1982. gadā Brjūss Greisons, Mičiganas universitātes psihiatrs un IANDS pētījumu direktors, izsniedza sešdesmit deviņiem NDE pieredzējušajiem jautājumu sarakstu — ar mērķi šo lietu pamatīgi izpētīt. Viņš atklāja, ka visos izvērtējamajos gadījumos — šķietami it visos — bija vērojams psihes ar psihes spēkiem saistīto fenomenu pieaugums." Aidaho mājsaimniece Filisa Etvotera, kas, sekojot savai NDE izsauktajai transformācijai, kļuva par NDE pētnieci, ir aptaujājusi dučiem NDE pieredzētāju un guvusi līdzīgus atradumus. Viņa saka: "Telepātija un dziednieka spējas ir plaši izplatītas, tāpat arī nākotnes "atcerēšanās". Telpa un laiks apstājas, un tad jūs visās detaļās izdzīvojat nākotnes secību. Pēc tam kad šis notikums atgadās, jūs to atpazīstat."100

Mūdijs uzskata: tas, ka ar šiem cilvēkiem notiek tik pamatīgas un pozitīvas personības izmaiņas, ir vislabākā liecība, ka NDE faktiski ir ceļojumi pa kādu garīguma līmeni realitātē. Rings piekrīt: "[NDE serdenī] būtībā mēs atrodam absolūtu un nenoliedzamu garīguma starojumu. Šī garīguma būtība ir tik godbijību iedvesoša un visu pārņemoša, ka cilvēks "vienreiz un par visām reizēm tiek iebāzts" kādā pilnīgi jaunā esības stāvoklī."101

NDE pētnieki nav vienīgie, kas sākuši pieņemt šīs dimensijas esamību un cilvēku rases garīgo komponenti. Nobela prēmijas laureāts Braiens Džozefsons, kas pats jau ilgi nodarbojas ar meditāciju, arī ir pārliecināts, ka ir kādi smalkāki realitātes līmeņi — tādi, kurus var sasniegt ar meditāciju un kuros, pilnīgi iespējams, arī nonāk pēc nāves.102

1985. gadā Džordžtaunas universitātē notikušajā simpozijā, kurā tika apskatīta dzīves iespējamība pēc bioloģiskās nāves un kuru vadīja ASV senators Klaiborns Pels, fiziķis Pauls Deiviss izrādīja līdzigu atvērtību, sakot: "Mēs visi piekrītam, vismaz tik lielā mērā, cik tas attiecas uz cilvēciskām būtnēm, ka prāts ir matērijas produkts vai, vēl precīzāk izsakoties, tam, ka prāts savu izteiksmes veidu atrod caur matēriju (it sevišķi caur smadzenēm). Kvantu mācībstunda ir tāda, ka vienīgi savienībā ar prātu matērija var sasniegt konkrētu, labi definētu esamību. Skaidri saredzams — ja prāts ir drīzāk mijiedarbību modelis (pattern) nekā viela (substance), tas spēj pieņemt un dažādus attēlojuma veidus."103

Pat psihoneiroimunoloģe Kandisa Pērta — arī šī simpozija dalībniece — atsaucās uz šo ideju. "Es domāju, kasvarigi ir atskārst, ka informācija ir novietota smadzenēs, un man tas ir prātam aptverami, ka šī informācija pati sevi vai kādā citā valstībā var pati pārveidoties. Kur gan dodas informācija — pēc tam, kad to veidojošās (masas) molekulas ir izjauktas? Matēriju nevar nedz radīt, nedz arī iznīcināt, un varbūt bioloģiskā informācijas plūsma nevar tā vienkārši pazust, un tā jāpārveido kādā citā valstībā?" viņa saka.104

Iespējams, ka tas, ko Boms ir nosaucis par iesaistītu realitātes līmeni, faktiski ir gara valstība — tas garīguma starojuma avots, kas mistiķus ir apskaidrojis visos laikos? Pats Boms arī neatmet šādu ideju. Viņš ar sev tipisko lietišķību paziņo, ka šo iesaistīto lietu domēnu "tikpat labi var nosaukt: Ideālisms, Gars, Apziņa, un ka abu — matērijas un gara — atdalīšana ir abstrakcija. Pamats vienmēr ir viens."105

Kas gan ir gaismas būtnes?

Tā kā vairumu minēto piezīmju ir izteikuši nevis teologi, bet gan fiziķi, tad nekas cits neatliek, kā vien pabrīnīties, ka varbūt arī pati interese par jauno fiziku, kādu izrāda Ringa pētītie NDE pieredzētāji, ir norāde uz kaut ko dziļāku? Ja ir tā, kā ierosina Boms, proti, ka fizika sāk veidot iekšējos ceļus uz jomām, kuras reiz bija vienīgi mistiķiem sasniedzama province, vai tad nav iespējams, ka tos aizskārumus jau ir atzinīgi novērtējušas būtnes, kuras mājo "nāvei tuvajā valstībā"? Un vai gan tas nav iemesls, kāpēc NDE pieredzētājiem ir iedotas tādas slāpes pēc šādām zināšanām? Varbūt viņi un lidz ar to arī visa cilvēku rase tiek gatavota kādai zinātnes un garīguma saplūsmei?

Šo iespēju izpētīsim mazliet vēlāk. Vispirms jājautā — ja šīs augstākās dimensijas pastāvēšana vairs nav strīda jautājums, kādi gan ir tās parametri? Vēl vairāk iedziļinoties jautājumā: kas gan ir tās būtnes, kuras to apdzīvo; kāda tad īstenībā ir viņu sabiedrība, ja reiz kāds uzdrīkstas to nosaukt par civilizāciju?

Tie, protams, ir jautājumi, uz kuriem grūti atbildēt. Kad Vitons mēģināja noskaidrot ko vairāk par to būtņu identitāti, kuras ļaudīm deva padomus viņu "starp-dzīvju stāvoklī", viņš guva visai izvairīgas atbildes. "Iespaids, kādu deva manis pārbaudītie cilvēki — tie, kuri varēja atbildēt uz šo jautājumu —, bija tāds, ka tās bija būtnes, kuras savu inkarnāciju ciklu šeit jau bija pabeigušas," viņš sacīja.106

Pēc simtiem ceļojumu, veiktiem šajās iekšējās dimensijās, un pēc dučiem citu talantīgu OBE veicēju intervēšanas par šo tematu, arī Monro ir atnācis ar tukšām rokām. "Lai arī kas tās būtu, [šīm būtnēm] piemīt spējas izstarot tik draudzīgu siltumu, ka tas izraisa pilnīgu uzticēšanos, un, kā viņš novēro: "Mūsu domu uztveršana [viņiem] padodas ļoti viegli un tikpat viegli tiem ir pieejama visas cilvēces un zemes vēsture, pat vissīkākajās detaļās." Tomēr Monro arī atzīst savu neziņu, ja runa ir par šo nefizikālas dabas būtņu galīgo identitāti, lai neteiktu, ka viņu svarīgākā nodarbošanās izskatās esam "pilnā apjomā norūpējušies par tām cilvēciskajām būtnēm, ar kurām paši atrodas saistībā".107

Neko daudz vairāk par šo smalko valstību civilizācijām cilvēki, kuri ir pietiekami priviliģēti, lai viņus apciemotu, parasti nestāsta, tikai to, ka tur redzējuši daudzas un debešķīgi skaistas pilsētas. NDE pieredzētājiem, jogu mācekļiem un ayahuasca lietojošiem šamaņiem — visiem šīs noslēpumainās metropoles apraksti ir apbrīnojami līdzīgi. Divpadsmitā gadsimta sufiji ar viņiem bija tik labi pazīstami, ka dažiem pat deva vārdus.

Visvairāk atzīmētā šo lielisko pilsētu raksturīgā īpašība ir to "briljantais spīdums". Tas bieži vien tiek aprakstītas arī kā celtas nezināmā arhitektūras stilā un tik liegi skaistas, ka līdzīgi… kā jau tas ir attiecībā uz visām citām iezīmēm, kas saistītas ar šīm iesaistītajām dimensijām, vārdi nespēj izteikt to lieliskumu. Svēdenborgs, vēstot par vienu šādu pilsētu, rakstīja, ka tā bija vieta, kurai piemita "satriecoša arhitektūra — tik skaista, ka varētu pat teikt: tās ir pašas mākslas mājas un tās izcelsmes avots…"108

Daudzi cilvēki, kas apciemo šīs pilsētas, apgalvo, ka tajās atrodas milzum daudz skolu un citu ēku — zināšanu apguvei. Vairākums Vitona pārbaudāmo atcerējās, ka vismaz kādu laiku, kamēr pabijuši šajā "starpdzīvju stāvoklī", ir aizvadījuši, smagi strādājot šajās plašajās mācību zālēs, kurās iekārtotas bibliotēkas un semināru telpas.109 Daudzi NDE pieredzētāji savu pieredžu laikā esot redzējuši, ka tiek izrādītas "skolas", "bibliotēkas" un "augstskolas".no Atsauces par lielām pilsētām, kuras ir domātas mācibām un aizsniedzamas vienīgi "ceļojot prāta apslēptajos dziļumos", ir atrodamas vienpadsmitā gadsimta tibetiešu tekstos. Edvīns Bernbaums, sanskrita pasniedzējs Kalifornijas universitātē Berklijā, uzskata, ka Džeimsa Hiltona romānu Lost Horizon, kurā attēlota "fantāziju zeme" — "Šangri-La sabiedrība" —, ari ir iedvesmojusi kāda no šīm tibetiešu leģendām. [59] "1

Vienīgā problēma ir tāda, ka šajā iedomu valstībā šādi apraksti neko daudz nenozīmē. Nekad nevar būt pārliecināts, vai tās pārsteidzošās arhitektūras struktūras, kādas redz NDE pieredzētāji, ir reālas vai arī tikai alegoriskas fantāzijas. Piemēram, Mūdijs un Rings ir ziņojuši par gadījumiem, p.ii kuriem NDE pieredzētāji teikuši, ka tās augstākās izglītības celtnes, kuras viņi ir apmeklējuši, nebija tikai zināšanām veltitas, bet gan… ka tās pavisam "burtiski" bija celtas no zināšanām…"2

Šī dīvainā vārdu izvēle liek domāt, ka vizītes uz šīm ēkām varbūt ir saskaršanās ar ko tādu, kas atrodas ļoti tālu aiz cilvēciskas uztveres robežām, — iespējams, pat ar kādu dinamisku, tīru zināšanu mākoni vai arī to, kas informācija kļūst, kā Pērta izsakās: "pēc tam, kad tā ir transformēta uz kādu citu valstību", — to, ka tās pārtulkošana celtnes vai bibliotēkas hologrammā ir vienīgais veids, kā cilvēka prāts spēj to apstrādāt…

Tas pats attiecas arī uz būtnēm, ar kādām parasti sastopas smalkākos līmeņos. Mēs nekad no izskata vien neuzzināsim, kas tās patiesībā ir. Piemēram, Džordžs Rasels, labi pazīstams gadsimtu mijas [60] īru viedais un neparasti talantīgs OBE veicējs, sastapās ar daudzām "gaismas būtnēm" savu ceļojumu laikā uz to, ko viņš nosauca par "iekšējo pasauli". Kad viņam kādas intervijas laikā palūdza aprakstīt, kā šīs būtnes izskatās, viņš teica: "Es labi atceros pašu pirmo reizi, kad to ieraudzīju, un tās parādīšanās veids bija šāds: sākumā bija žilbinoša gaisma, un tad redzēju, ka tas iznāca no kādas slaidas figūras sirds — no figūras, kuras ķermenis acīmredzot bija veidots no daļēji caurspīdīga vai lāsmojoša gaisa, un cauri šim ķermenim skrēja tāda kā starojoša elektriska uguns, kuras centrs bija šī sirds. Ap būtnes galvu un caur tās viļņainajiem gaismas matiem, kas plīvoja ap ķermeni kā dzīva zelta stiegras, parādījās spārniem lidzīgas liesmainas vietas. Gaisma no šīs būtnes šķita plūstam augšup un vēl visos citos virzienos, un tā iedarbība, kādu pēc tam uz mani šī vīzija radīja, bija neparasts vieglums, prieks vai ekstāze.""3

Monro apgalvo: ja reiz kādu brīdi bijis nefiziskas būtnes klātbūtnē, tā nomet savu izskatu un viņš neuztver neko, lai gan turpina sajust "būtnes starojumu"."'' Atkal var jautāt: "Vai tad, ja ceļotājs uz iekšējām dimensijām sastop gaismas būtni, šī būtne ir realitāte vai tikai alegoriska fantāzija?" Atbilde, protams, sevī ietver mazliet no abiem variantiem, jo hologrāfiskajā Visumā "visa" parādības ir ilūzijas — hologrammām līdzīgi tēli, kas tiek veidoti klātesošās apziņas mijiedarbībā. Tomēr ilūzijas ir balstītas, kā Pribrems saka, uz kaut ko, kas ir šeit. Tādas ir dilemmas, kuras sastopam, uzlūkojot Visumu, kas mums izskatās kā ārēja forma, bet kura izcelsmes avots vienmēr atrodas iesaistītajā — tajā, neaprakstāmajā.

Mūs var iedrošināt fakts, ka hologrammām līdzīgie tēli, kādus konstruē pēcdzīves valstībā, vismaz šķietami atgādina kādas ar tām sasvstarpējām attiecībām — pret kaut ko tādu, kas šeit ir. Ja mēs sastopamies ar tīru zināšanu bezķermenisku mākoni, mēs pārvēršam to skolā vai bibliotēkā. Ja NDE pieredzētājs sastop sievieti, ar kuru viņam bijušas mīlas un naida attiecības, viņš saredz viņu pa pusei kā rozi, pa pusei kā kobru — kā simbolu, kas joprojām izsaka viņas rakstura kvintesenci. Ja ceļotāji šajos smalkākajos apgabalos sastopas ar izpalīdzīgu un nefizikālas dabas apziņu, viņi to saredz kā gaismas un eņģelisku būtni. [61]

Kas attiecas uz šo būtņu pilnu identitāti, to mēs varam izsecināt no viņu uzvedības; tās ir vecākas, gudrākas, un tām piemīt kāda dziļa un mīloša saikne ar cilvēciskajām būtnēm. Tomēr paliek neatbildēts jautājums: vai tie ir dievi, eņģeļi, reinkarnācijas pabeigušo cilvēcisko būtņu dvēseles vai arī kaut kas tāds, kas, kopumā ņemot, atrodas aiz mūsu sajēgas to visu aptvert? Veikt minējumus būtu iedomība — un ne tikai tajā ziņā, ka tas mēģinātu risināt jautājumu, ko gadu tūkstošiem ilgā cilvēces vēsture nav spējusi atrisināt, bet ignorētu arī Šrī Aurobindo brīdinājumu nepārvērst garīguma izpratni par reliģiju. Līdz ar lielāka pierādījumu daudzuma atrašanu zinātnē šī atbilde noteikti taps skaidrāka, taču līdz tam jautājums, kas tieši šīs būtnes ir, paliek atklāts. [62]

Visaptverošais Visums

"Aizsaule" jau nav vienigā valstība, kur sastopamies ar hologrammām līdzīgām parādībām, ko izveidojuši mūsu ticējumi. Kā šķiet, ir gadījumi, kad šādas lietas varam pieredzēt tepat mūsu pašu esamības līmenī. Piemēram, Maikls Grosso uzskata, ka brīnumainās Jaunavas Marijas parādīšanās arī var būt hologrammām līdzīgas projekcijas, kuras rada kolektīvie cilvēces ticējumi. Viena šāda "Marijas vīzija", kura ir jo sevišķi hologrāfiska savā izpildījumā, ir labi zināmā "Knokas jaunava". 1879. gadā Īrijā četrpadsmit cilvēki pieredzēja tris spīdīgas un ērmīgi nekustīgas figūras, kas attēloja Mariju, Jozefu un svēto Jāni — Evaņģēlija sarakstītāju (tā identificēta tāpēc, ka viņš ļoti atgādināja svētā statuju, kas atradās netālajā ciematā). Visi šie tēli stāvēja pļavā, blakus vietējai baznīcai. Briljantā spīdumā zaigojošās figūras bija tik reālas, ka tad, kad liecinieki tām tuvojās, viņi varēja pat izlasīt grāmatas virsrakstu, ko svētais Jānis turēja rokās. Taču, kad kāda sieviete mēģināja apkampt Jaunavu, tā sagrāba vien tukšu gaisu. Šī pati sieviete vēlāk rakstīja: "Figūras izskatījās tik pilnīgas un dzīvas, ka es nevarēju saprast, kāpēc manas rokas nevarēja sajust ko tādu, kas bija tik skaidrs un viegli atšķirams manām acīm?""5

Kāda cita iespaidīgi hologrāfiska "Marijas vīzija" ir labi zināmā Jaunavas parādīšanās Zeitunā Ēģiptē. Šīs parādības sākās 1968. gadā, kad divi musulmaņi automehāniķi ieraudzīja Marijas gaismas tēlu, stāvošu kādas nabadzīgas Kairas priekšpilsētas koptu ticibas (kristietības) baznīcā — uz centrālā kupola malas. Nākamo triju gadu laikā spīdīgi trīsdimensiju Marijas, Jozefa un Kristus bērna tēli ik nedēļu parādījās pāri baznīcai, kur tie plivinājās gaisā pat sešas stundas pēc kārtas.

Pretēji Knokā redzētajām figūrām Zeitunas parādības pārvietojās un māja ļaudīm, kas regulāri pulcējās, lai paskatītos uz viņiem. Tomēr arī tiem piemita daudz hologrāfisku aspektu. Viņu parādīšanos vienmēr svinīgi ievadīja briljants gaismas stara uzzibsnījums. Līdzīgi kā ar hologrammām, kuras no saviem svārstibu aspektiem lēnām pāriet uz fokusēšanos, arī tās vispirms bija visai amorfas un tad palēnām sabiezēja cilvēciskā veidolā. Bieži vien tās pavadīja baloži, kas "bija veidoti no tīras gaismas", — tie lidoja pāri pūlim, taču nekad nevicināja spārnus. Visiespaidīgākais bija tas, ka pēc triju gadu ilgām manifestācijām, kad pūļa interese sāka atslābt, arī Zeitunas figūras izgaisa, kļūstot pamazām arvien neskaidrākas un neskaidrākas… līdz pēdējā parādīšanās reizē tās jau nebija nekas vairāk par gaišiem miglas mākoņiem, lai gan tad, kad šīs figūras bija pilnā spožumā, tās skatīja burtiski simtiem tūkstošu liecinieku un intensīvi tās ari fotografēja. "Esmu aptaujājis pietiekami daudz šo cilvēku, un, ja jūs dzirdat viņus stāstām, ko viņi ir redzējuši, jūs nevarat atbrīvoties no sajūtas, ka viņi apraksta savdabīgu hologrāfisku projekciju," saka Grosso."6

Savā izaicinošajā grāmatā The Final Choice Grosso raksta, ka pēc šo liecību izpētes viņš ir pārliecināts, ka šādas parādības nav vēsturiskās Marijas parādīšanās, bet patiesībā ir psihes hologrāfiskas projekcijas, kuras radījusi kolektīvā zemapziņa. Interesanti, ka ne visas "Marijas parādības" ir klusas. Dažas, līdzīgi manifestācijām Fatimā un Lurdā, runā, un to vēstījums pastāvīgi ir brīdinājums par draudošo apokalipsi, ja vien mēs — mirstīgie — nemainīsim savu rīcību. Grosso to skaidro kā liecību tam, ka kolektīvo zemapziņu lielā mērā traucē varmācīgais iespaids, kādu modernā zinātne rada uz cilvēku dzīvi un ekoloģiju zemes virsū. Būtībā kolektīvie sapņi brīdina par cilvēces pašiznīcināšanās iespējamību.

Vēl citi uzskata, ka ticība Marijai ir motivējošais spēks, kas šādām projekcijām liek sabiezēt līdz ienākšanai esamībā. Ringo, piemēram, norāda uz to, ka 1925. gadā, kamēr tika celta koptu baznīca, kas vēlāk kļuva par to vietu, kurā radās Zeitonas manifestācija, kādam filantropam, kas bija atbildīgs par tās konstrukciju, sapnī Jaunava teica, ka parādīsies pie baznīcas… tiklīdz tā būs pabeigta. Iepriekš noteiktajā laikā tā neparādījās, bet šis pareģojums vietējai sabiedrībai bija labi zināms. Tādējādi, kā saka Ringo: "Šeit pastāvēja četrdesmit gadu ilga tradīcija/(ticējums) par to, ka baznīcā galu galā šī "Marijas vizīte" notiks. Šī aizņemtība ar domu galu galā arī varēja radīt to psihes spēku veidoto Jaunavas "gaismas kopiju" baznīcā. Citiem vārdiem, arvien pieaugošais psihes enerģiju baseins, ko radija Zeitunas vietējo iedzīvotāju domas, 1968. gadā kļuva tik "augsti uzlādēts", ka Jaunavas Marijas tēls eksplodēja fizikālajā realitātē."117 Savos iepriekšējos rakstu darbos es arī esmu piedāvājis līdzīgu "Marijas vīziju" skaidrojumu.un

Ir liecības, ka dažiem NLO (nezināms lidojošs objekts) arī varētu būt hologrammai līdzīga fenomena izcelsme. 20. gs. 40. gados, kad cilvēki sāka ziņot par redzējumiem, kas izskatījās pēc citplanētiešu kosmiskajiem kuģiem, tie pētnieki, kuri iedziļinājās šajos pētījumos pietiekamii dziļi, lai .iiskaistu, ka vismaz daži no tiem ir jāuzņem nopietni, pieņēma, ka tie bija tieši tas, kas izskatījās esam: ieskati no kādas attīstītākas un, iespējams, arpuszemes civilizācijas vadīta kuģa. Tomēr līdz ar NLO izplatības pieaugumu, it sevišķi jau ar to, kas saistījās ar sastapšanos ar pašiem NLO ceļotājiem, daudziem zinātniekiem kļuva arvien skaidrāks, ka šie tā dēvētie kosmosa kuģi nemaz "nav" ārpuszemes izcelsmes.

Dažas šī fenomena raksturīgās iezīmes, kas norāda, ka tie nav ārpuszemes izcelsmes, ir šādas: pirmkārt, šādu redzējumu ir pārāk daudz — ir dokumentāli fiksēti tūkstošiem šādu sastapšanās gadījumu ar NLO un to iemītniekiem. Tik daudz, ka grūti ir noticēt tam, ka tie varētu nākt no citām planētām. [63]

Otrkārt, NLO apdzīvotājiem bieži vien nepiemīt tās iezīmes, kādas varētu būt kādām patiešām ārpuszemes dzīves formām; pārāk daudzas no tām tiek aprakstītas kā humanoīdas būtnes, kas elpo Zemes gaisu un neizrāda bailes saķert kādus Zemes izcelsmes vīrusus; tās ir labi piemērotas Zemes gravitācijai un saules starojumam, kā arī runā mūsu valodā. Tās visas ir iespējamas parādības, taču nez vai sastopamas tendences gadījumā, ja tie patiešām būtu ārpuszemes izcelsmes apmeklētāji.

Treškārt, viņi nemaz neuzvedas kā ārpuszemes izcelsmes apmeklētāji. Tā vietā, lai veiktu vispārzināmo nolaišanos "Baltā nama mauriņā", viņi parādās fermeriem un grūtībās nonākušiem motociklistiem. Tie dzenas pakaļ lidmašīnām, taču neuzbrūk tām. Tie caururbj debesis, atļaujot sevi saredzēt dučiem un dažkārt pat simtiem aculiecinieku, taču neizrāda nekādu interesi veidot jelkādu formālu kontaktu. Bieži vien, mēģinot nodibināt kontaktu ar cilvēkiem, viņu uzvedība šķiet pavisam neloģiska. Piemēram, vienā no visbiežāk sastopamajiem stāstiem par šādiem kontaktiem iesaistīta medicīniskā izmeklēšana. Un tomēr var strīdēties: civilizācija, kurai piemīt tehnoloģiskas iespējas ceļot pa gandrīz vai neaptveramiem ceļiem ārējā kosmosā, noteikti piemitīs arī zinātniskas iespējas, lai šādu informāciju iegūtu arī bez jebkāda fiziska kontakta vai vismaz nenolaupot dučiem cilvēku, kas, izrādās, kļuvuši par šī noslēpumainā fenomena upuriem.

Kas ir visdīvainākais: NLO neuzvedas tā, kā to dara fiziski objekti.

Vērojot radara ekrānos, var redzēt, kā tie, ceļojot nenormālā ātrumā, veic momentānus pagriezienus deviņdesmit grādu leņķī — tā ir dīvainība, kas fizisku ķermeni izjauktu pa sastāvdaļām. Tie var mainīt izmērus, momentāni pazust nekurienē, uzrasties ne no kurienes, mainīt krāsu un pat formu (tās ir iezīmes, kādas uzrāda arī to apdzīvotāji). Tātad to uzvedība nav tāda, kādu varētu sagaidīt no fiziska objekta, bet ir pavisam citāda — kaut kas tāds, ar ko šajā grāmatā jau esam iepazinušies. Kā nesen teicis astrofiziķis Žaks Valē, viens no pasaulē visvairāk atzītajiem NLO pētniekiem un prototips Lakomba tēlam filmā "Trešā veida tikšanās tuvumā": "Tā ir attēla uzvedība, vai arī tā ir hologrāfiska projekcija.""9

NLO hologrammām līdzīgajām īpašībām topot arvien vairāk saredzamām zinātniekiem, daži secinājuši, ka NLO ir nevis atnācēji no citām zvaigžņu sistēmām, bet gan apmeklētāji no citām realitātes dimensijām. (Svarīgi ir atzīmēt to, ka ne visi pētnieki šajā uzskatā ir vienisprāt, un daži joprojām ir pārliecināti, ka NLO izcelsme meklējama ārpus Zemes.) Tomēr šis uzskats joprojām adekvāti neizskaidro daudzus citus dīvainos fenomenus, piemēram, kāpēc NLO neveido nekādu formālu kontaktu, kāpēc viņi uzvedas tik muļķīgi un tā tālāk?

Patiešām, šī ekstradimensionālā skaidrojuma neatbilstība — vismaz tajos terminos, kādos to sākotnēji ievadīja — kļūst uzkrītošāka, uzmanības centrā ienākot vēl citiem neparastiem NLO fenomena aspektiem. Viena no problēmām ir pieaugošo liecību skaits par to, ka NLO pieredze ir mazāk objektīva pieredze un… vairāk subjektīva vai psiholoģiska pieredze. Piemēram, labi zināmais Betijas un Bārnija Hilu "pārtrauktais ceļojums" — viens no visrūpīgāk dokumentētajiem nolaupīšanas gadījumiem, kāds ir pierakstīts. Šķiet, ka tajā faktiski bija sastopami visu veidu kontakti ar svešo, izņemot vienu; šis NLO komandieris bija tērpies nacistu uniformā — fakts, kam nav nekādas jēgas tad, ja Hilu nolaupītāji patiešām būtu viesi no svešām civilizācijām. Taču jēga tam ir tad, ja šis gadījums bija psiholoģisks un vairāk radniecisks sapnim vai halucinācijai — tām pieredzēm, kas bieži vien sevī ietver acīm redzamus simbolus un samudžinātus trūkumus pašā loģikā.120 Citas tikšanās ar NLO ir pat vēl sirreālākas un līdzinās sapņiem. Literatūrā var atrast gadījumus, kuros NLO būtnes dzied absurdas dziesmiņas vai arī sviež uz aculieciniekiem ar dīvainiem priekšmetiem (tādiem kā… kartupeļi); gadījumus, kas iesākas kā aizvešanas uz kosmisko kuģi, bet beidzas kā halucināciju ceļojumu pa jau Dantes aprakstīto realitāti, un gadījumus, kur humanoīda izskata svešinieki pārvēršas putnos, milzu insektos un citās fantasmagoriskās būtnēs.

Jau 1959. gadā un pat pirms tam, kad jau bija savāktas kaut kādas (sākotnējās) liecības, šo NLO fenomenu psiholoģiskā un arhetipiskā komponente iedvesmoja Kārlu Jungu piedāvāt ideju, ka "lidojošie šķīvīši" faktiski ir cilvēces kolektīvās zemapziņas produkts un ir kaut kas līdzīgs modernam mītam tā tapšanas stadijā. 1969. gadā, NLO pieredžu mītiskajai dimensijai topot jau skaidrākai, Valē šajos novērojumos gāja vēl vienu soli tālāk. Grāmatā Passport to Magonīti viņš norāda, ka tā vietā, lai tas būtu jauns fenomens, NLO faktiski parādās kā veca parādība jaunā ietērpā un lielā mērā atgādina dažādas paražas, kas atrodamas folklorā, sākot ar elfu un rūķu aprakstiem Eiropas zemēs līdz tādiem viduslaiku nostāstiem, kas saistās ar eņģeļiem, un līdz pat tām pārdabiskajām būtnēm, kādas aprakstītas Amerikas indiāņu leģendās.

"Šī muļķīgā NLO apdzīvotāju uzvedība ir tāda pati kā nerātnajiem elfiem un fejām ķeltu leģendās, skandināvu dieviem un akstam starp Amerikas pamatiedzīvotājiem," saka Valē. Kad to visu notīra līdz pamatā esošajiem arhetipiem, visi šie fenomeni izrādās daļa no tā paša neaptveramā, pulsējošā… kaut kā — kaut kā tāda, kas savu izskatu maina, lai atbilstu kultūrai un laikam, kurā tas sevi manifestē, taču bijis kopā ar cilvēku rasi ilgu, ilgu laiku. Kas gan ir šis kaut kas? Savā Passport to Magonia Valē nedod būtiskas atbildes, tikai pateic, ka tas šķiet esam inteliģents, pārlaicīgs fenomens, uz kura balstās visi mīti.121

Kas tad tādā gadījumā ir NLO un ar tiem saistitie fenomeni? Tajā pašā Passport to Magonia Valē raksta, ka mēs nevaram izslēgt iespēju, ka tie ir kādas neparasti augsti attīstītas necilvēku rases saprāta izteiksme — tāda saprāta, kas mums ir tik tālu priekšā, ka tā loģika mums šķiet vienīgi muļķība. Taču, ja tā ir taisnība, kā lai skaidro mitoloģijas ekspertu, sākot ar Mirči Eliadi līdz Džozefam Kempbelam, teikto, ka mīti ir organiska un nepieciešama cilvēku rases izteiksme, kas ir tikpat neizbēgama kā tādi cilvēku blakusprodukti kā valoda un māksla? Vai mēs tiešām varam pieņemt, ka cilvēces kolektīvā psihe ir tik kaila un garlaicīga, ka tā savus mitus attīstīja tikai kā atbildi uz kādu citu saprātu?

Un tomēr, ja NLO un ar tiem saistītie fenomeni ir tikai psihes projekcijas, kā gan lai izskaidro fiziskās pēdas, kādas tie aiz sevis atstāj, — tos apdegušos apļus un dziļos iespiedumus, kādi atrasti NLO nosēšanās vietās, kā arī nepārprotamās pēdas radaru ekrānos; rētas un griezumu pēdas, kuras viņi ir atstājuši cilvēkiem, ar kuriem veica medicīniskos pētījumus? Kādā rakstā, ko publicēju 1976. gadā, es piedāvāju versiju, ka šādi fenomeni ir grūti iedalāmi kategorijās, jo tad mēs mēģinātu iekalt tos tajā realitātes ainā, kas jau pašos pamatos ir nepareiza…122 Pieņemot, ka kvantu fizika ir parādījusi, ka prāts un matērija ir nesaraujami saistīti, es ierosināju, ka NLO un ar to saistītie fenomeni varētu būt šīs neesošās atšķirības, pastāvošas starp psiholoģisko un fizikālo pasauli, tālākais apliecinājums. Tie patiešām ir cilvēku kolektīvās psihes produkti, taču arī pietiekami reāli. Citiem vārdiem, tie ir kaut kas tāds, ko cilvēku rase vēl nav iemācījusies kārtīgi izprast, — fenomens, kurš nav ne subjektīvs, nedz arī ir objektīvs, bet gan ir "visaptverošais" (omnijective) — termins, kādu izdomāju, lai atsauktos uz šo neparasto esamības stāvokli. (Tolaik es nezināju, ka Korbins jau bija izdomājis terminu "iedomātais" (imagitial), lai aprakstītu šo pašu izplūdušo realitātes stāvokli — sufiju mistisko pieredžu kontekstā.)

Pētnieki šo viedokli arvien vairāk un vairāk atzīst. Nesen savā rakstā Rings polemizēja, ka NLO sastapšanās ir iedomātas pieredzes un ir līdzigas ne tikai ar šīm konfrontācijām: ar reālo vai arī ar prāta radītajām pasaulēm, kādas atsevišķi indivīdi pieredz savos NDE, bet ari tām mītiskajām realitātēm, kuras savu ceļojumu laikā smalkākajās dimensijās sastop šamaņi. īsi sakot, tās ir turpmākie pierādījumi tam, ka realitāte ir daudzslāņaina un prāta ģenerēta hologramma.123

Rings raksta: "Esmu konstatējis, ka mani arvien vairāk pievelk tie uzskati, kas man atļauj ne tikai izzināt un godāt šo dažādo pieredžu realitāti, bet arī saredzēt saistību, kāda pastāv starp dimensijām, kuras pētījuši dažādu kategoriju gudrie. Šamanismu tiecas iesviest antropoloģijā, bet NLO grib ietrāpīt it visur — ja ar to "visur" ir domāta NLO pētīšana. NDE studē parapsihologi un mediķi. Staņislavs Grofs studē halucināciju pieredzes, aplūkojot tās no pārpersonīgās psiholoģijas skatpunkta. Es domāju, ka ir labi iemesli cerēt, ka iedomātais var būt, un arī par hologrāfisko joprojām var pierādīt, ka tāds pastāv. Tas ir perspektīvas, kas ļauj saredzēt nevis vienādības, bet gan saistību un kopsakarības starp šo dažādo veidu pieredzēm."124 Rings ir tik pārliecināts par dziļajām savstarpējām attiecībām, kāda starp tām pastāv, ka nesen ir ieguvis stipendiju, lai veiktu salīdzinošos pētījumus .11 cilvēkiem, kuriem ir bijušas tikšanās ar NLO vai arī NDE pieredze.

Dr. Pīters M. Rojcevics, Ņujorkas Džuljarda skolas folklorists, arī iii/darījis secinājumu, ka NLO ir visaptveroši objektīvi. Viņš uzskata, ka pienācis laiks folkloristiem atskārst to, ka, pilnīgi iespējams, visi fenomeni, kas apskatīti Valē grāmatā Passport to Magonia, ir tikpat reāli, cik simboliski — vismaz attiecībā uz procesiem, kas notiek dziļi cilvēka psihē. "Pastāv kāda pieredžu nepārtrauktība, kurā realitāte un iztēle neuztverami saplūst viena otrā," viņš saka. Rojcevics atzīst, ka šī nepārtrauktība ir turpmāka liecība Boma pasludinātajai "visu lietu vienotībai", un uzskata, ka tādu fenomenu gaismā, kas liecina, ka tiem ir iedomāta vai vispārpieņemti objektīva daba, folkloristiem vairs nav argumentu uzskatit tos tikai par ticējumiem.125

Daudzi citi pētnieki, arī Valē, Grosso un Vitlijs Strībers, bestsellera Communion autors, kā arī viens no vispazīstamākajiem un izteikties spējīgākajiem cietējiem" saskarsmē ar NLO, arī ir atzinuši šo parādību šķietami visaptverošo dabu. Kā paziņo Strībers, sastapšanās ar NLO būtnēm "varētu būt mūsu pirmā patiesā kvantu atklāšana plaša mēroga pasaulē; šis novērošanas fakts varētu radīt kādu konkrētu realitāti, kam piemīt sava jēga, definīcija un apziņa."126

Zinātnieku vidū iezīmējas arvien lielāka saskaņa attiecībā uz šo noslēpumaino parādību; uzskats ir tāds, ka tā ir iedomu joma un nebūt nesaistās tikai ar "pēcdzīves valstību", bet ir ieplūdusi jau arī mūsu šķietami no cietvielām būvētajā pasaulē. Tas nav nekas tāds, kas būtu saistīts tikai ar šamaņu vīzijām. Vecie dievi senajos debesu kuģos ir atpeldējuši tieši pie datorpaaudzes durvju sliekšņa, tikai pūķu galvām greznoto kuģu vietā ir kosmosa kuģi un zilās sīļu galvas ir apmainītas pret skafandru galvassegām. Var būt, ka mums vajadzēja nojaust šos plūdus jau sen — "šo Mirušo zemes saplūšanu ar mūsējo pasauli", un, kā reiz brīdinājis grieķu mitoloģijas mūziķis un dzejnieks Orfejs: "Plutona vārtus nedrīkst atslēgt, jo pa vidu atrodas sapņu cilvēki."

Lai ar cik zīmīga ir atziņa, ka Visums nav objektīvs, bet ir vispār objektīvs — tas, ka tieši turpat, aiz mūsu pašu drošās un ierobežotās teritorijas, atrodas plaša kaimiņu teritorija — citādība, kāda pārdabiska ainava (precīzāk būtu teikt — prāta ainava), kas tikpat lielā mērā ir daļa no mūsu psihes, cik pati ir terra incognita, — tas viss vēl nerada nekādu gaismu šajā pašā dziļākajā mistērijā. Kā piebilst Karls Raške, Denveras universitātes Reliģiju fakultātes loceklis: "Visaptveroši objektīvā kosmosā, kur NLO ir sava vieta blakus kvazāriem un salamandrām, jautājums par to, vai tie ir spriedumu, halucināciju, spīdoši vai arī cirkulāra izskata attēli, kļūst debatējams. Problēma nav tajā, vai tie eksistē vai ne, nedz ari runa ir par to, kā pārziņā tie eksistē, bet gan par to, kādam gan mērķim galu galā tie kalpo?"127

Citiem vārdiem, kāda gan ir šo būtņu identitāte? Atkal jāsaka — tieši tāpat kā par tām būtnēm, kuras ir satiktas nāvei tuvajā valstībā — skaidru atbilžu nav. Spektra vienā galā tādi zinātnieki kā Rings un Grosso sliecas par labu idejai, ka, neraugoties uz visiem iebildumiem, kādi rodami matērijas pasaulē, tās daudz lielākā mērā ir psihes projekcijas nekā necilvēku izcelsmes saprāts. Grosso, piemēram, domā, ka, līdzīgi Monro vīzijām, tas viss ir tālākas liecības tam, ka cilvēku rases psihe atrodas nemiera stāvoklī. Kā viņš izsakās: "NLO un citi neparastas dabas fenomeni ir tā satraukuma manifestācija, kāda pastāv cilvēku kārtas kolektīvajā zemapziņā."128

Spektra otrā galā atrodas tie zinātnieki, kas apgalvo, ka, neraugoties uz arhetipu iezīmēm, NLO vairāk ir sveša inteliģence nekā psihiska projekcija. Piemēram, Raške domā, ka NLO ir "hologrāfiska materializācija no ar Visumu saistītas dimensijas" un ka šim skaidrojumam "noteikti ir jāgūst virsroka pār "psihes projekciju hipotēzi", kura stostās, ja rūpīgi tiek analizētas tās pārsteidzošās, spilgtās, kompleksās un sistemātiskās "svešinieku" un viņu "kosmosa kuģu" pazīmes, kuras aprakstījuši paši šajās nolaupīšanās cietušie."129

Valē arī atrodas šajā nometnē: "Es uzskatu, ka NLO fenomens ir viens tiem ceļiem, pa kuriem neticami sarežģītas svešas saprāta formas ar mums "simboliski" sazinās. Nav nekādu norāžu, ka tās būtu ārpuszemes izcelsmes. Tā vietā ir vesels kalns liecību, ka tā… [nāk no] "citām dimensijām — ārpus telpas un laika; no daudzdimensiju Visuma", kas atrodas ap mums un ko joprojām spītīgi atsakāmies pieņemt, neraugoties uz visiem pierādījumiem, kas uzkrājušies gadsimtu gaitā."130

Kas attiecas uz manām personiskajām izjūtām, uzskatu, ka NLO fenomena dažādo aspektu skaidrojumam neder viens vienīgs viedoklis. Ja ņem vērā šo smalkāko realitātes līmeņu neaptveramo plašumu, vieglāk būtu noticēt tam, ka nav šaubu — šajos augstāko vibrāciju līmeņos eksistē neskaitāmas nefiziskas radības. NLO redzējumu pārpilnība var pareģot ko pretēju ārpuszemes izcelsmei, it īpaši, ja vēl ņem vērā šķēršļus, kādus uzliek neaptveramie starpzvaigžņu attālumi, kas Zemi atdala no citām zvaigznēm galaktikā. Bet hologrāfiskajā Visumā, kas varētu būt realitāšu bezgalība un kas vienlaikus aizņem to pašu telpu, kuru aizņem mūsu pašu pasaule, tas pārstāj ne tikvien kā būt par bezizejas stāvokli, bet faktiski varētu būt pierādījums tam, cik neaptverami saprātīgas dzīves pārpilna ir superhologramma.

Patiesība ir tāda, ka mums vienkārši nav vajadzīgās informācijas, lai saprastu, cik daudz nemateriālu būtņu dala ar mums telpu. Lai gan fizikālais kosmoss var izrādīties tik vien kā ekoloģiskā Sahāra, mūsu iekšējā kosmosa beztelpas un bezlaika plašumi var būt tikpat bagāti ar dzīvi kā tropu meži vai koraļļu rifi. Galu galā, NDE un šamaņu pieredžu pētījumi mūs pagaidām ir aizveduši tikai šīs mākoņos tītās valstības pierobežā. Un pagaidām mēs vēl nezinām, cik lieli ir tās kontinenti vai cik daudz tajā ir okeānu un kalnu grēdu.

Un, ja reiz mūs apciemo būtnes, kuras ir iluzoras/(bezvieliskas) un formā tikpat plastiskas kā OBE ceļotājiem, kā viņi to atklāj pēc iznākšanas ārpusē, tad… tas nav vairs nemaz tik pārsteidzoši, ka tie var līdzīgi hameleoniem parādīties daudz un dažādās formās. Viņu īstais izskats faktiski varētu būt arī tik tālu aiz mūsu spējas to aptvert, ka tie varētu būt mūsu pašu hologrāfiski organizētie prāti, kas piešķir viņiem šos izskatus. Tieši tāpat, kā mēs pārvēršam NDE laikā sastaptās gaismas būtnes reliģiski vēsturiskos personāžos un tīras informācijas mākoņus — bibliotēkās un mācību institūcijās, mūsu prāti var veidot arī NLO parādību ārējo izskatu.

Interesanti — ja tā arī notiek, tas nozīmē, ka šo būtņu patiesā realitāte acīmredzot ir tik dīvaina un tik tālu stāv pāri ikdienībai, ka mums ir visā pilnībā jāizpēta paši dziļākie tautas atmiņu apgabali un mitoloģiskā zemapziņa, lai atrastu nepieciešamos simbolus, kas piešķirtu tiem formu. [64] Tas nozīmē arī to, ka savas rīcības izvērtējumā mums vajadzētu ievērot sevišķu piesardzību. Piemēram, medicīniskā izmeklēšana, kura ir tik daudzu NLO nolaupīšanu galvenais elements, varētu būt vien "simbolisks" attēlojums tam, kas notiek patiesībā. Faktiski, varbūt tā vietā, lai izmeklētu mūsu ķermeņus, šīs nefizikālās inteliģences drīzāk varētu izmeklēt kādu mūsu daļu, kurai patlaban mums vēl nav nosaukuma — varbūt mūsu enerģiju ķermeņu smalko anatomiju vai ari mūsu dvēseli? Tādas ir problēmas, ar kādām saskaramies, ja šis fenomens patiešām ir ne cilvēku rases izcelsmes visaptveroša manifestācija.

Tomēr, ja Knokas un Zeitunas iedzīvotāji ar ticības palīdzību spēj Jaunavas gaismas tēlam likt sabiezēt līdz pat ienākšanai esamībā, fiziķu prāti var paniekoties ar neitrīno realitāti un jogi — tādi kā Sai Baba — materializēt fizikālos objektus no "tīra gaisa", atliek vien loģiski secināt, ka arī mēs paši varam atrast sevi pārklātu ar savu ticējumu un mitoloģiju hologrāfiskajām projekcijām. Vismaz dažas no šīm pieredžu anomālijām varētu droši iederēties šajā kategorijā.

Piemēram, vēsture stāsta, ka Konstantīns un viņa karavīri debesīs redzēja milzīgu liesmojošu krustu — fenomenu, kas šķietami nebija nekas vairāk kā vien tās armijas (kas bija atbildīga ne vairāk un ne mazāk kā par… pagānu pasaules pārvešanu kristietībā) tās viņu vēsturiskās kampaņas priekšvakarā. Labi zināmā eņģeļu manifestācija Monsā Beļģijā, kuras laikā britu Pirmā pasaules kara karavīri kaujas laikā — kad sākotnēji tajā bija zaudētāji — debesīs redzēja milzīgu svētā Georga tēlu ar visu eņģeļu bataljonu, ari šķietami pievienojas šai pašai psihes projekciju kategorijai.

Man ir skaidrs, ka tas, ko mēs saucam par NLO un citām folkloriskām pieredzēm, patiesībā ir plašs fenomenu loks un, iespējams, ietver sevī visus iepriekš minētos. Tāpat esmu jau ilgi aizstāvējis viedokli, ka šie divi skaidrojumi viens otru nebūt neizslēdz. Varētu būt arī tā, ka Konstantīna liesmojošais krusts bija arī ārpusdimensijas inteliģences manifestācija. Citiem vārdiem, ja mūsu kolektīvie ticējumi un emocijas kļūst pietiekami saspringtas, lai radītu psihes projekciju, iespējams, ka mēs atveram durvis starp šo pasauli un nākamo. Var būt, ka vienīgais laiks, kad šīs inteliģences var parādīties un mijiedarboties ar mums, ir tad, kad spēcīgie ticējumi mūsu psihē rada tiem sava veida nišu.

Šeit varētu noderēt ari kāda cita jaunās fizikas koncepcija. Pēc tam kad ir saprasts, ka apziņa ir tas starpnieks, kas atļauj elementārdaļiņai, — tādai kā elektronam — ienākt esamībā, mums vēl nevajadzētu steigties ar secinājumiem, ka mēs šajā radošajā procesā esam vienīgie starpnieki, brīdina Teksasas universitātes fiziķis Džons Vīlers. Mēs radām atomdaļiņas un līdz ar to kopējo Visumu, saka Vīlers, bet tie rada arī mūs. Katrs rada citu tajā, ko viņš nosauc par "pašatskaites kosmoloģiju".131 Paskatoties šajā gaismā, NLO radības tikpat labi varētu būt ari cilvēku rases kolektīvās zemapziņas arhetipi, bet tikpat labi varētu būt viņu (citu) kolektīvās zemapziņas arhetipi. Mēs tikpat lielā mērā varam būt daļa no viņu dziļajiem psihes procesiem, kā viņi no mūsu. Strībers arī atbalsta šo redzes viedokli un apgalvo, ka to būtņu Visums, kas viņu nolaupīja, un mūsu Visums "kopā griež viens otru" un darbojas kosmiskajā komūnā jeb domu apmaiņā.132 [65]

Notikumu spektrs, kurā mēs neveikli grīļojamies saistībā ar tikšanos ar NLO, var sevī ietvert parādības, ar kurām mēs vēl neesam pat saskārušies. Piemēram, tie zinātnieki, kuri uzskata, ka šis fenomens ir sava veida psihes projekcija, neizbēgami ari pieņem, ka tā ir kolektīva cilvēku prāta projekcija. Tomēr, kā jau grāmatā minēts, hologrāfiskajā Visumā mēs vairs nevaram uzskatīt, ka apziņa attiecas vienīgi uz smadzenēm. Fakts, ka Karola Draijera spēja sazināties ar manu liesu un pateikt, ka tā jūtas apvainota, jo es tai biju uzbļāvis, norāda, ka citiem orgāniem mūsu ķermenī piemīt savas unikālas saprāta formas. Psihoneiroimunologi to pašu saka par mūsu imūnsistēmas šūnām, un, pēc Boma un citu fiziķu teiktā, izriet, ka šī iezīme piemīt pat elementārdaļiņām. Lai ari cik ekstravaganti tas skanētu, daži NLO aspekti un ar tiem saistītie fenomeni varētu būt šo kolektīvo mentalitāšu projekcijas. Atsevišķas iezīmes no Maikla Harneta sastapšanās ar pūķiem līdzīgām būtnēm pavisam noteikti rosina domu par to, ka viņš bija sadūries ar dezoksiribonukleīnskābes (DNA) molekulas saprāta sava veida vizuālo manifestāciju. Tajā pat garā Strībers ir ierosinājis iespēju, ka NLO būtnes varētu būt "tas spēks, pēc kāda izskatās evolūcija, ja to lieto apzinīgs prāts."133 [66] Mums ir jāsaglabā atvērts prāts attiecībā pret visām šīm iespējamībām. Visumā, kas ir apzinīgs līdz pašiem dziļumiem, dzīvnieki, augi un pati matērija var piedalīties šo fenomenu veidošanā.

Viena lieta, ko mēs patiešām zinām, ir tā, ka hologrāfiskajā Visumā, kurā atšķirtība pārstāj eksistēt un "paši dziļākie psihes procesi var pārplūst pāri malām" un kļūst tikpat lielā mērā par objektīvu ainavu kā puķes un koki, realitāte pati ir nekas vairāk kā kopīgs masveida sapnis. Esamības augstākās dimensijās šie sapņiem līdzīgie aspekti kļūst vēl labāk saskatāmi, un, tik tiešām, neskaitāmas tradīcijas šo faktu jau ir komentējušas. "Tibetiešu mirušo grāmatā" atkārtoti uzsvērta šī pēcdzīves valstības sapnim līdzīgā daba. Tieši tas, protams, arī ir iemesls, kāpēc Austrālijas aborigēni to nosauc par "sapņu laiku". Ja reiz mēs šādu priekšstatu pieņemam — to, ka realitāte visos limeņos ir visaptveroša un ka tai piemīt tas pats ontologiskais statuss, kāds ir sapnim —, rodas jautājums: "Kā sapnis gan tas ir?" [67]

Vairums reliģisko un mitoloģisko tradīciju, kas pievēršas šim jautājumam, dod tādu pašu atbildi. Tas ir viena dievišķa saprāta — Dieva — sapnis. Hindu vēdas un jogu teksti atkal un atkal apgalvo, ka Visums ir "Dieva sapnis". Kristietībā šis sentiments tiek sasummēts līdz teicienam, ka mēs visi esam domas Dieva prātā vai, kā izsakās dzejnieks Klts, mēs visi esam daļa no Dieva "garā un nemirstīgā sapņa".

Vai mūs izsapņo viena dievišķa inteliģence — Dievs, vai arī mūs nosapņo visu lietu — visu elektronu, Z daļiņu, tauriņu, neitronu zvaigžņu, jūras gurķu, cilvēku un necilvēku saprāta — kolektīvā apziņa? Šeit atkal mēs pārsteidzīgi saduramies ar savu konceptuālo ierobežojumu ierobežojumiem, jo hologrāfiskajā Visumā šādam jautājumam nav nekādas jēgas. Mēs nevaram vaicāt, vai daļa rada veselo vai ari tas ir veselais, kas rada daļu, jo… daļa ir veselais. [68] tatad neatkarīgi no tā, vai mēs nosaucam šo visu lietu kolektīvo apziņu par "Dievu" vai vienkārši par "visu lietu apziņu" tas situāciju nemaina. Visumu uztur tāds pārsteidzošs un neaprakstāms radošums, ka to vienkārši nevar saīsināt līdz šādiem terminiem. Tā ir pašatskaites kosmoloģija vai arī, kā daiļrunīgi to ir pateicis Kalahari bušmenis: "Sapnis sapņo pats sevi…"

9. nodaļa atgriešanās sapņu laikā

Vienīgi cilvēciskās būtnes ir nonākušas lidz punktam, kurā tās vairāk nezina, kāpēc pastāv… Tās nelieto smadzenes, un tās ir aizmirsušas savu ķermeņu, sajūtu un sapņu sakrālās zināšanas. Tas nelieto gara zināšanas, kas ir ieliktas katrā no tām. Tās to pat neapzinās un akli maldās pa ceļu, kas ved uz nekurieni — pa bruģētu ceļu, kuru pašas ar buldozeru vēl nostumj un padara līdzenu — lai varētu ātrāk nokļūt pie tā lielā tukšā cauruma ceļa galā, kas gaida, lai apritu to. Tas ir ērts ātrs superlielceļš, taču es nezinu, kurp tas ved. Esmu to redzējis, esmu bijis uz tā — savās vīzijās, un tas man, vien domājot par to, uzdzen šermuļus.

(Lakotas šamanis Klibais Briedis.

Lame Deer Seeker ofVisions)

Kur gan tālāk ved šis hologrāfiskais modelis? Pirms pārbaudām iespējamās atbildes, mēs varētu paskatīties, kur tad pirms tam šis jautājums kādu ir aizvedis? Šajā grāmatā, rakstot par hologrāfisko koncepciju, es atsaucos par to kā jaunu teoriju, un tā tas arī ir — tajā nozīmē, ka pirmoreiz tā tiek pasniegta kā zinātniska koncepcija. Taču, kā jau redzējām, daži šīs teorijas aspekti jau ir vēstīti dažādās senajās tradīcijās. Tie nav vienīgie intriģējošie vēstījumi, jo tas rosina domāt, ka arī citi ir atraduši iemeslus, kāpēc Visums ir saredzams kā hologrāfisks vai vismaz ir spējuši intuitīvi nojaust tā hologrāfiskās kvalitātes.

Boma ideju, piemēram, ka Visumu par uzskatīt par salikteni, kas sastāv no divām pamata kārtībām: iekšējās un ārējās izvērstās, var atrast ari daudzās citās tradicijās. Tibetiešu budisti abus aspektus nosauc par tukšumu un netukšumu. Netukšums ir redzamo priekšmetu realitāte. Tukšums, līdzīgi iesaistītajai lietu kārtībai, Visumā ir visu to lietu piedzimšanas vieta, kuras izbirst no tā "nebeidzamās plūsmas". Tomēr reāls ir tikai tukšums un visas objektīvās pasaules formas ir šķietamas — tādas, kuras pastāv vien pašas nebeidzamās plūsmas dēļ, kāda ir starp šīm abām kārtībām.1

Šis tukšums savukārt tiek apzīmēts kā "smalkais"/"liegais"/"netveramais", "nedalāmais" un "tāds, kas ir brīvs no to atšķirošiem raksturojumiem". Sava viengabalainā pilnuma dēļ to nevar aprakstīt ar vārdiem.2 Faktiski izsakoties, pat netukšumu nevar aprakstīt vārdiem, jo tas arī ir pilnums, kurā apziņa, matērija un visas citas lietas ir nesaraujamas un veselas. Šeit rodams kāds paradokss, jo, neraugoties uz savu šķietamo dabu, netukšums joprojām satur sevī "bezgalīgi lielu Visumu kompleksu". Un tajā pašā laikā tā nesaraujamie aspekti vienmēr ir šeit. Kā tibetiešu grāmatu pētnieks Džons Blofelds saka: "Tādā veidā izveidotajā Visumā itin viss caurvij visu un to visu caurvij viss pārējais; tā tas ir tukšuma gadījumā — tāpat arī gadījumā ar netukšumu: daļa ir veselais."3

Tibetiešu uzskati tikpat labi var būt prototips arī dažām Pribrema domām. Pēc Milarepas, vienpadsmitā gadsimta tibetiešu joga un visslavenākā no tibetiešu budistu svētajiem, domām, iemesls, kāpēc mēs nespējam tukšumu uztvert tieši, ir tāds, ka mūsu zemapziņa (vai kā Milarepa par to izsakās: "mūsu iekšējā apziņa") savā uztverē ir daudz par daudz "iecementēts" savos aizspriedumos. Šī "iecementēšana" ne tikai attur mūs no "robežas starp prātu un matēriju" saredzēšanas vai tā, ko mēs labāk nosaucam par svārstību valstību, bet liek arī izveidot sev ķermeni pat tad, kad mēs atrodamies "starpdzīvju" stāvoklī un mums vairs nav ķermeņa. "Debesu neredzamajā valstībā… iluzorais prāts ir lielais vainīgais," raksta Milarepa, kas saviem mācekļiem deva padomu, kā praktizēt "perfektu redzi un kontemplāciju" — lai varētu apjēgt šo "galējo realitāti".4

Dzenbudisti arī atzīst realitātes pirmcēloni/galējo nedalāmību, un tik tiešām — viņu galvenais mērķis ir iemācīties uztvert šo veselumu. Grāmatā Games Zen Masters Play un tekstā, kas varētu būt paņemti no kāda Boma raksta, tās autori Roberts Sohls un Audrī Kars raksta: "Sajaukt realitātes nedalāmo dabu ar konceptuālajiem valodas aizspriedumiem ir tā pamatneziņa, no kuras mūs cenšas atbrīvot dzenbudisms. Atbildes esamības jēgai un tās cēloņiem nav atrodamas intelektuālās koncepcijās un filozofijās, lai arī cik izsmalcināti sarežģītas tās būtu, bet gan drīzāk tajā — [realitātes] bezkoncepciju "tiešās pieredzes" līmenī."5

Hinduisti šo iesaistīto realitātes līmeni nosauc par Brahmanu.6 Bralimans ir bez formas, taču dzimšanas vieta tam redzamajā realitātē ir it visās formās, kuras parādās no tā un pēc tam atkal nebeidzamā plūsmā ietinas atpakaļ tajā.7 Līdzīgi Bomam, hinduisti dažkārt šo realitātes līmeni personificē un teic, ka tas sastāv no tīras apziņas. Tādējādi apziņa ir ne vien kāda smalkāka matērijas forma, bet arī daudz fundamentālāka nekā matērija. Hindu kosmogonijā tā ir matērija, kas radās no apziņas, nevis otrādi. Vai arī, kā tas izteikts vēdās: fizikālā pasaule esībā ienāk, izmantojot abus (procesus) — "ietīšanu" un apziņas spēku "projicēšanu".8

Tā kā materiālais Visums ir tikai otrās paaudzes realitāte — radīšana, kas notiek no ietītās apziņas, hinduisti apgalvo, ka tā ir pārejoša un nereāla; tā ir maya. Kā Svetasvatara Upatīishad vēsta: "Ir jāzina, ka Daba ir ilūzija (maya) un ka Brahmans ir šīs ilūzijas veidotājs. Visu šo pasauli caurstrāvo būtnes, kuras ir daļa no tā."9 Līdzīgi teic Kena Upanishad — Brahmans ir tas pārdabiskais kaut kas, "kurš savu formu maina katru brīdi: no cilvēka apveida līdz zāles stiebram".10

Ta kā it viss atveras no nesamazināmā Brahmana pilnuma, pasaule arī ir viengabalains veselais, — saka hinduisti, un tas atkal ir maya, kas neļauj mums atskārst, ka galu galā tāda lieta kā atsevišķums nepastāv vispār. "Maya atdala vienoto apziņu tā, lai objekts izskatītos kā kaut kas cits, nevis pats, un tad arī Visumā sadalīts daudz un dažādos objektos," saka vēdu grāmatu pētnieks Džons Vudrofs, "un tad vēl šeit tāda objektīva lieta pastāv tik ilgi, kamēr [cilvēces] apziņa ir aizplīvurota vai aprobežota. Tomēr divergences pieredzes pirmatnējā bāze ir zudusi, jo tieši tajā atrodama masa, pieredzētājs, pati pieredze un tas, ko pieredz.""

Šī pati koncepcija atrodama arī jūdu pasaules uzskatā. Saskaņā ar Kabalas tradīciju, kā saka Šveices eksperts Kabalas lietās Leo Šaija: "Visa radīšana ir Dieva transcendentālo aspektu iluzorā projekcija." Tomēr, lai gan tā ir iluzora, tas nav pilnīgs nekas, jo "ikvienam realitātes atspoguļojumam, pat pašam attālākajam, pārrautajam vai pārejošajam, tomēr piemīt kaut kas no sava cēloniskuma".12 Tā ideja, ka radīšanu kustībā ieved Bībeles Dievs, ir ilūzija, kas ir atspoguļota pat ebreju valodā. Kā piebilst Zohars, trīspadsmitā gadsimta Kabalas, Toras un pats slavenākais ezoteriskā jūdaisma tekstu komentētājs, darbības vārds baro, kas nozīmē 'radīt', sevī ietver ideju par "ilūzijas radīšanu".13 [69]

Arī šamaņu pasaules uzskatā ir daudz hologrāfisku jēdzienu. Havaju salu kahunas teic, ka Visumā it viss ir savienots bezgalīgā mijiedarbībā un ka par šo vienotību varētu domāt kā par tīklu… Šamanis, kas apzinās visu lietu savstarpējo saistību, sevi saredz šī tīkla centrā un tādējādi spēj ietekmēt jebkuru citu Visuma daļu. (Interesanti, ka maya koncepcija bieži vien tiek pielīdzināta tīklam arī hinduistu uzskatā.)14

Līdzīgi Bomam, kas teic, ka apziņas avots vienmēr atrodas iesaistītajā, aborigēni tic, ka patiesais prāta avots atrodams sapņu laika transcendentālajā realitātē. [70] Parasti cilvēki to neatskārš un uzskata, ka viņu apziņa atrodas viņu ķermenī. Lai gan šamaņi zina — tas tā nav, un tieši tāpēc viņi arī spēj izveidot kontaktu ar realitātes smalkākiem līmeņiem.15

Sudānā mītošie dogonu cilts ļaudis arī tic tam, ka fiziskā pasaule ir kādas dziļākas un daudz fundamentālākas realitātes līmeņa produkts, kas nepārtraukti izpeld un pēc tam ieplūst atpakaļ savā primārajā eksistences avotā. Kā viens dogonu vecais to aprakstīja: "Pasmelt un pēc tam atgūt to, ko kāds ir pasmēlis, — tāda ir pasaules dzīve."16

Faktiski šo iesaistīto/izvērsto ideju var atrast šķietami vai it visās šamaņu tradīcijās. Kā Duglass Šārons grāmatā Wizard of the Four Winds: A Shaman's Story raksta: "Iespējams, ka jebkurā šamanismā, kāds vien pasaulē atrodams, pati centrālā koncepcija ir priekšstats, ka visām saredzamajām formām pasaulē — dzīvām un nedzīvām — pamatā ir kāda vitāla esence, no kuras tās rodas un kura tās uztur. Beigās itin viss atgriežas šajā neizsakāmajā, noslēpumainajā un bezpersoniskajā nezināmajā."17

Svece un lāzers

Protams, ka viena no visaizraujošākajām filmas — hologrammas — īpašībām ir tas nelokālais veids, kā tieši attēls tiek sadalīts pa tās virsmu. Kā jau redzējām, Boms uzskata, ka Visums pats ir organizēts šādā veidā, un lieto domu eksperimentu, kurā tiek izmantota zivs un divi televizora monitori, lai izskaidrotu, kāpēc viņš domā, ka Visums līdzīgā veidā ir nelokāls. Kā šķiet, arī neskaitāmi seni domātāji ir apjēguši to vai vismaz intuitīvi sajutuši šo realitātes aspektu. Divpadsmitā gadsimta sufiji to summēja, vienkārši pasakot, ka "makrokosms ir mikrokosms", kas ir agrāka versija Bleika priekšstatam par pasaules saredzēšanu smilšu graudiņā.18 Grieķu filozofi Milētas Anaksimenes, Pitagors, Heraklīts un Platons, kā arī senie agnostiķi, pirmskristiešu laika ebreju filozofs Filo Judejs un viduslaiku ebreju filozofs Maimonīds — visi viņi devušies makrokosma un mikrokosma idejas apskāvienos.

Pēc sava šamaniskā realitātes smalkāko līmeņu redzējuma, daļēji mītiskais ēģiptiešu pareģis Hermejs Trismegistus lietoja mazliet atšķirīgu frāzi un teica, ka viena no galvenajām zinību atslēgām ir saprast, ka "lietu ārpusē ir tāpat kā to iekšpusē un mazais ir tāds pats kā lielais".19 Tie viduslaiku alķīmiķi, kam Hermejs Trismegistus kļuva par sava veido svēto aizbildni, šo viedokli destilēja līdz moto: "Kā augšā, tā apakšā." Runājot par to pašu ideju, ka "makrokosms vienāds ar mikrokosmu", hindu Visvasara Tantra pasaka pavisam vienkārši: "Kas ir šeit, tas ir it visur!"20

Oglalas Siu cilts dziednieks Melnais Staltbriedis šim jēdzienam piešķīra pat vēl nelokālāku pavērsienu. Stāvēdams uz Hārneja smailes Melnajos kalnos, viņš ieraudzīja "lielisku vīziju, kurā redzēju vairāk nekā varēju pateikt un sapratu vairāk nekā redzēju, jo sakrālā veidā redzēju visas formas garā un visu formu vienu formu, kādā tiem ir kopā jādzīvo kā vienai būtnei". Viena no visnozīmīgākajām izpratnēm, ko viņš pēc šī gadījuma guva, bija tā, ka Hārneja smaile bija pasaules centrs. Tomēr šī atzinība neaprobežojās tikai ar Hārneja smaili, jo, kā Melnais Staltbriedis izteicās: "Pasaules centrs ir it visur."21 Aptuveni divdesmit piecus gadsimtus iepriekš grieķu filozofs Empedokls aizķēra to pašu sakrālo citādību un uzrakstīja, ka: "Dievs ir aplis, kura centrs ir it visur, bet tā riņķa līnijas nav nekur."22

Ia kā tikai ar vārdiem vien nepietika, daži senie domātāji mēģinājumos izteikt realitātes hologrāfiskās īpašības ķērās pat vēl pie sīkāk izstrādātām analoģijām. Šajā nolūkā hindu darba Avatamsaka Sutra autors Visumu salīdzināja ar leģendāro pērļu tīmekli, kas nokarājās pāri dieva Indras pilij un bija tā "izkārtots, ka, skatoties uz vienu (pērli), saredz, ka tajā atspoguļojas visas pārējās." Kā sutras autors pats izskaidro: "Katrs objekts pasaulē nav tikai viņš pats, bet iesaista sevī arī katru citu objektu un faktiski arī itin visu pārējo."23

Fa-Tsang, budistu Hua-yen skolas dibinātājs septītajā gadsimtā, lietoja apbrīnojami līdzīgu analoģiju, kad mēģināja izteikt visu lietu sākotnējo saistību un visu lietu caurvīšanos. Fa-Tsangs, kas domāja, ka viss kosmoss bija iesaistīts katrā no tā daļām (un domāja arī, ka katrs kosmosa punkts bija tā centrs), Visumu pielīdzināja tādam dārglietu tīmeklim, kurā tās cita citu apspoguļoja ad infinitum.24

Kad imperatore Vu paziņoja, ka nesaprot, ko Fa-Tsangs ar šo tēlu ir domājis, un aicināja to izskaidrot, Fa-Tsangs istabas vidū, kas bija pilna ar spoguļiem, iekāra sveci. Tas, kā viņš paskaidroja imperatorei Vu, attēloja tās savstarpējās attiecības, kādas Vienam pastāv ar daudziem. Tad viņš paņēma pulētu kristālu un novietoja to istabas centrā tā, ka tas atstaroja it visu sev apkārt. Tas, viņš sacīja, parādīja savstarpējās attiecības, kādas daudziem ir ar to vienu. Tomēr, līdzīgi Bomam, kurš uzsver, ka Visums nav vienkārši hologramma, bet ir holokustība, Fa-Tsangs uzsvēra, ka viņa modelis bija statisks un neatspoguļoja dinamismu un pastāvīgo kosmisko savstarpējo saistību kustību, kāda Visumā pastāv starp visām lietām.25

Īsumā sakot, vēl ilgi pirms hologrammas izgudrošanas, neskaitāmi domātāji jau bija ieskatījušies Visuma nelokālajā organizētībā un nonākuši pie saviem unikāliem izteiksmes veidiem, kā šo ideju pasniegt. Ir vērts piebilst, ka šie mēģinājumi būtu daudz augstāk vērtējami, nekā mēs domājam, lai arī cik neaptēsti tie var šķist mums, kas tehnoloģiskā jomā jau ir daudz zinošāki. Piemēram, šķiet, ka septiņpadsmitā gadsimta vācu matemātiķim un filozofam Leibnicam šī budistu pasaules uzskata Hua-yen skola varēja būt pazīstama. Daži ir strīdējušies, apgalvojot, ka tieši tāpēc viņš esot izvirzījis hipotēzi, ka Visums sastāv no pamatvienībām — radībām, kuras viņš nosauca par "monādēm" no kurām katra satur sevī visa Visuma attēlu. Nozīmīgs šeit ir tas, ka Leibnics arī pasaulei deva integrālos rēķinus, un tieši tie deva iespēju Denisam Gaboram izgudrot hologrammu.

I lologrāfiskās idejas nākotne

Un tā senā ideja, kas šķietami rod vismaz kādu izteiksmi burtiski visās pasaules filozofiskajās un metafiziskajās tradīcijās, ir apgājusi pilnu apli. lāču, ja reiz šī sapratne var virzīt līdz hologrammas izgudrošanai un hologrammas izgudrošana līdz Boma un Pribrema hologrāfiskā modeļa formulējumam, — līdz kādiem jaunumiem un atklājumiem vēl var virzīt pats hologrāfiskais modelis? Jau patlaban pie apvāršņa ir vairākas iespējas.

Hologrāfiskā skaņa

Zīmējot prātā Pribreama hologrāfisko modeli, argentīniešu fiziologs Hugo Zukarelli nesen izstrādāja jaunas ieskaņošanas tehnikas, kas atļauj radīt to, kas apjomā dod hologrammu — tikai gaismas vietā tās ir veidotas no… skaņas. Savu tehniku Zukarelli balsta uz to dīvaino faktu, ka cilvēka auss faktiski skaņu emitē. Atskāršot, ka šīs dabiski radītās skaņas ir audioekvivalents tam "atskaites punkta lāzeram", kādu lieto, lai no jauna radītu hologrāfisko attēlu, viņš tās izmantoja par pamatu, lai izveidotu jaunu skaņu ieskaņošanas tehniku — tādu, kas atskaņo skaņas, kuras ir pat vēl reālākas un trīsdimensionālākas nekā stereoieskaņošanas procesā gūtās. So jauno skaņas veidu viņš sauc par "holofonisko skaņu".26

Avīzes Times žurnālists no Londonas pēc Zukarelli holofonisko ierakstu noklausīšanās nesen rakstīja: "Es zagšus uzmetu skatienu nomierinošajiem rokas pulksteņa cipariem, lai pārliecinātos, kur esmu. No mugurpuses man tuvojās cilvēki — tur, kā es zināju, bija tikai siena… Šo septiņu minūšu nobeigumā ieguvu iespaidu, kas attēloja figūras — to balsu, kas bija ierakstīta lentē, ķermenisku iemiesojumu. Tā bija daudzdimensionāla glezna, ko radija skaņa."27

Tā kā Zukarelli tehnika balstās uz pašu smadzeņu spēju hologrāfiski pārstrādāt skaņu, tā auss apmuļķošanā izskatās tikpat sekmīga, cik gaismas hologrammas — acs apmuļķošanā. Tādējādi klausītāji bieži vien kustina kājas, ja ierakstā dzird savā priekšā kādu staigājam, un pakustina galvu, ja izdzird skaņas, kas atgādina sērkociņa uzvilkšanu sejas tuvumā (kā ziņots, daži pat var sajust tā smaku arī). Ievērības cienīgi ir fakts, ka, tā kā holofoniskās mūzikas ierakstam nav nekāda sakara ar jau ierasto stereofonisko skaņu, tas saglabā savu spocīgo trīsdimensionalitāti pat tad, ja to klausās ar vienu ierīces austiņu. Tie hologrāfiskie principi, kas te ir iesaistīti, šķietami var izskaidrot, kāpēc kurlie, nekustinot galvu, joprojām var noteikt skaņas avotu.

Daudzi mākslinieki, kuri ieskaņo savas balsis, Paulu Makartniju, Pīteru Geibrielu un Vangeli ieskaitot, ir vērsušies pie Zukarelli, lai uzzinātu ko vairāk par šo procesu. Taču patenta dēļ viņš vēl nav izpaudis šo informāciju, kāda ir nepieciešama, lai pilnībā izprastu viņa tehniku. [71]

Neatrisinātās mīklas ķīmijā

Ķīmiķis Iļja Prigožins nesen atzina, ka jāņem vērā tas, ka Boma ideja par iesaistīti izvērsto lietu kārtibu var līdzēt arī ķīmijas anomālo fenomenu izskaidrošanā. Zinātne ilgi ir uzskatījusi, ka viens no visabsolūtākajiem likumiem Visumā ir tas, ka lietas vienmēr tiecas uz lielākas nekārtības pusi. Ja nometīsit stereo radioaparātu no Empire State Building Ņujorkā, nokrītot uz ietves, tas nekļūst sakārtotāks un nepārvēršas par kasešu videomagnetafonu. Tas kļūst nekārtīgāks un pārvēršas par sašķaidītu daļu kaudzi.

Prigožins ir atklājis, ka tā nebūt nav attiecībā uz visām lietām Visumā. Viņš norāda, ka, samaisītas kopā, dažas ķimikālijas attīsta kādu vēl vairāk sakārtotu struktūru, nevis tiecas uz haosu. Viņš šīs spontāni uzradošās sakārtotās sistēmas nosauca par "disipatīvām struktūrām" un ieguva Nobela prēmiju par to noslēpumu atšķetināšanu. Un tomēr., kā gan var jauna un sarežģītāka sistēma tā uzreiz ienākt esamībā? Citiem vārdiem, no kurienes šīs "disipatīvās struktūras" uzrodas? Prigožins un citi ir ierosinājuši domu, ka, stāvot pavisam tālu no tā, lai materializētos it kā ne no kurienes, tās ir norāde, ka Visumā pastāv kāds dziļāks kārtības līmenis — liecība tam, ka iesaistītie realitātes aspekti kļūst par izvērstajiem aspektiem.28

Ja tā ir taisnība, tam var būt dziļi nozīmīgas sekas, un vēl bez citām lietām tas var radīt dziļāku izpratni, kā jauni kompleksie līmeņi — attieksmes un jauni uzvedības modeļi — ienāk cilvēku apziņā un kā gan pati visintriģējošākā sarežģītība — pati dzīvība — parādījās uz Zemes pirms dažiem miljardiem gadu.

Jauna veida datori

I lologrāfiskais smadzeņu modelis nesen ienācis arī datoru pasaulē. I'agalnē datorzinātnieki domāja, ka labākais veids, kā uzbūvēt vēl labāku datoru, ir vienkārši uzbūvēt to lielāku. Tomēr 80. gadu beigās un 90. gadu sākumā zinātnieki ir attīstījuši jaunu stratēģiju, un tā vietā, lai būvētu vienu mašīnu — monolītu, daži ir sākuši salikt vairākus mazus datorus "neironu tiklā", kas lielā mērā atgādina to bioloģisko struktūru, kāda ir cilvēka smadzenēs. Markus Kohens, Ņūmeksikas Valsts universitātes datorzinātnieks, nesen norādīja, ka procesori, kas paļaujas uz gaismas viļņiem, kuri nāk caur "multipleksiem hologrāfiskiem režģiem", varētu dot pat vēl labāku analoģiju par smadzeņu nervu struktūrām.29 Līdzīgi fiziķe Dana K. Andersonc no Kolorādo universitātes nesen ir parādījusi, kā var lietot hologrāfiskos režģus, lai izveidotu "optisko atmiņu", kas eksponē asociatīvo pārskatu.10

Lai arī cik sajūsminoši šie sasniegumi būtu, tie joprojām ir tik vien kā tālāka mehāniskās pieejas uzlabošana, lai izprastu Visumu, — tā tālākā attīstība, kas notiek vienīgi realitātes materiālajā satvarā. Taču, kā jau redzējām, hologrāfiskās idejas visneprastākais apgalvojums ir tāds, ka Visuma materialitāte var būt ilūzija un fiziskā realitāte var būt vienīgi maza daļa no plašā un jutīgā nefizikālā kosmosa. Ja tas tā ir, kādas sekas tas nesīs nākotnē? Kā gan lai mēs sākam izprast šo smalkāko dimensiju noslēpumus?

Zinātnes pamatu pārstrukturizēšanas nepieciešamība

Viens no vislabākajiem līdzekļiem, kāds mums patlaban ir, lai pētītu realitātes nezināmos aspektus, ir zinātne. Un tomēr… ja lieta nonāk līdz cilvēka esības psihes un garīguma dimensiju skaidrojumam, vispārīgi ņemot, jāteic, ka zinātne to nespēj. Nepārprotami, ja zinātne arī turpmāk vēlas attīstīties šajās jomās, tai nepieciešama pārstrukturizācija. Jautājums tik, ko gan tāda pārstrukturizācija varētu sevī ietvert?

Acīmredzot pirmais un pats nepieciešamākais solis ir pieņemt to, ka šādi psihes un garīgie fenomeni eksistē. Vilis Harmens, Intelektuālo zinātņu institūta prezidents un bijušais vecākais sociālo pētījumu zinātnieks Starptautiskajā Stenfordas pētījumu institūtā, uzskata, ka tā pieņemšana ir būtiski izšķirīga ne tikai zinātnei, bet arī cilvēku civilizācijas izdzīvošanai. Vēl jo vairāk: Harmens, kas par nepieciešamību pārstrukturizēt zinātni ir daudz rakstījis, ir pārsteigts, ka šī pieņemšana vēl līdz šim nav notikusi. Viņš vaicā: "Kāpēc gan mēs nepieņemam to, ka tām — jebkuru pieredžu jeb fenomenu klasēm, par ko ziņots gadsimtiem ilgi un visās kultūrās, — ir arī kaut kāds nominālais derīgums, kuru nevar noliegt?"31

Kā jau minēts, vismaz daļa no šī iemesla ir Rietumu zinātnes ilgtermiņa noskaņojums pret šādiem fenomeniem. Tomēr tas viss nav tik vienkārši. Apsvērsim kaut vai hipnozē esošo cilvēku pagātnes dzīves atmiņas. Vai tās patiešām ir īstas atmiņas no iepriekšējām dzīvēm vai ari nav, vēl ir jāpierāda, taču pats fakts paliek — cilvēka zemapziņai piemīt dabiska tieksme ģenerēt vismaz šķietamas iepriekšējo inkarnāciju atmiņas. Vispārīgi ņemot, ortodoksālā psihiatru sabiedrība šo faktu ignorē. Kāpēc?

Pirmajā acumirklī atbilde, šķiet, būs tāda, ka tas ir tāpēc, ka vairākums psihiatru tādām lietām netic. Taču tas nebūt nav tas gadījums. Floridas psihiatrs Braiens L. Veiss, Jeila Medicinas skolas beidzējs un pašreizējais Sinaja kalna Medicīnas centra Maijami priekšsēdis, teic, ka kopš bestsellera Many Lives, Many Masters publicēšanas 1988. gadā, kurā viņš stāsta, kā pats no skeptiķa kļuvis par ticētāju reinkarnācijai — kad viena no viņa pacientēm hipnozes stāvoklī spontāni sāka stāstīt par savām pagājušajām dzīvēm —, ar vēstulēm un telefona zvaniem viņu appludinājuši citi psihiatri, kuri atzīst, ka slepenībā arī viņi tam visam tic. "Es domāju, ka tā ir tikai aisberga virsotne," saka Veiss, "ir psihiatri, kuri man raksta, ka šo regresijas terapiju veikuši jau gadus desmit un pat divdesmit — savu privāto prakšu sienās, un vēstules parasti sākas ar vārdiem: "Lūdzu, nesakiet tik nevienam, bet…" Daudzi tai idejai atsaucas, taču neatzīst to."32

Līdzīgi, kad nesen sarunā ar Vitonu viņam pajautāju, vai reinkarnācija vispār kādreiz kļūs par zinātniski atzītu faktu, viņš atbildēja: "Es domāju, ka tā jau ir. Mana pieredze ar zinātniekiem ir tāda — ja viņi izlasa literatūrā, viņi reinkarnācijai tic. Liecības ir tik pārliecinošas, ka intelektuālā piekrišana īstenībā ir pavisam dabiska."33

Veisa un Vitona viedokļi šķiet radušies no nesen veiktās aptaujas par psihes fenomeniem. Kad aptaujātos pārliecināja, ka atbildes paliks anonīmas, 58 procenti no tiem 228 psihiatriem, kuri atbildēja (un daudzi no viņiem bija nodaļu vadītāji un medicīnas skolu dekāni), sacīja, ka "psihes fenomenu saprašana" ir būtiski svarīga nākamajiem psihiatriem — absolventiem! Četrdesmit četri procenti atzina, ka tic tam, ka psihes faktori ārstniecībā ir svarīgi.54

Tā ka… izrādās, ka bailes tapt izsmietiem varētu būt tikpat liels, ja ne vēl lielāks klupšanas akmens kā neticība tam, ka var piedabūt zinātniekus veikt psihes pētījumus ar tik nopietnu attieksmi, kāda tiem pienākas. Mums vajag vairāk jaunu taku ieminēju — kā Veiss un Vitons (un vēl vesela miriāde citu drosmīgu pētnieku, kuru darbi jau šajā grāmatā tika apspriesti), lai izietu atklātībā ar saviem privātajiem uzskatiem un atklājumiem. īsumā izsakoties, mums ir nepieciešamas parapsiholoģisks ekvivalents Rosai Parkai.

Kāda cita lieta, kurai jābūt zinātnes pārstrukturizācijas daļai, ir tās definīcijas paplašināšana, ko var uzskatīt par zinātniekus veikt ilvēces vēsturē psihes un garīgiem fenomeniem ir bijusi liela nozīme, un tie ir veidojuši dažas mūsu kultūras visfundamentālākās raksturiezīmes. Tomēr, tā kā tie nav tik viegli notverami un skrupulozi izpētāmi laboratoriju apstākļos, zinātne ir tiekusies tos ignorēt.

Pat vēl sliktāk — studējot tas bieži vien ir visnesvarīgākais parādības aspekts, kas tiek izolēts un ierakstīts katalogā. Piemēram, attiecībā uz OBE viens no tiem dažiem atklājumiem, kas tiek uzskatīts par zinātniskā nozīmē derīgu, ir tas, ka mūsu smadzeņu viļņi mainās tad, ja OBE ceļotājs iziet no ķermeņa. Un tajā pašā laikā, ja lasa šīs atskaites, Monro u. c. var atskārst, ka tad, ja šīs pieredzes ir īstas, tās sevī ietver atklājumus, par kuriem var pierādīt, ka tiem ir tikpat liels iespaids uz cilvēces vēsturi kā Kolumba atklātajai "jaunajai pasaulei" vai arī atombumbas izgudrošanai. Tie, kas ir vērojuši strādājam patiešām talantīgu gaišreģi, momentāni zina, ka viņi bijuši aculiecinieki kaut kam daudz nozīmīgākam, nekā tas tiek pasniegts R. H. Luizas Raines sausajā statistikā.

Ar to es nebūt nesaku, ka Raines darbs nav svarīgs, taču… ja daudzi cilvēki sāk stāstīt par tām pašām pieredzēm, viņu anekdotiskie vēstījumi arī jāuzskata par svarīgu liecību. Tos nevajadzētu vienkārši noraidīt tikai tāpēc, ka tos nevar dokumentēt tik precīzi kā citus, un bieži vien kādas citas tā paša fenomena, bet nenozīmīgākas raksturiezīmes tomēr var. Kā saka Stīvensons: "Es uzskatu, ka labāk svarīgās lietās izprast to, kas ir varbūtējs, nekā būt pārliecinātam par trivialitātēm."35

Piebildes vērts ir tas, ka šo "īkšķa likumu" jau lieto — vismaz attiecībā uz vairāk atzitiem dabas fenomeniem. Ideja, ka Visums aizsākās ar vienu sākotnējo eksploziju vai Lielo sprādzienu, no citu zinātnieku puses tiek pieņemta bez jebkādiem jautājumiem. Un tas ir dīvaini, jo, lai gan ir apburoši loģiski iemesli noticēt, ka tā ir patiesība, neviens vēl nekad nav pierādījis, ka tā tas arī ir. No citas puses, ja nāvei tuvu stāvokļu psihologs pavisam kategoriski paziņotu, ka NDE pieredzētāju gaismas valstība, uz kurieni viņi aizceļo, faktiski ir cits realitātes līmenis, psihologam uzbruks, ka viņš izteicis paziņojumu, ko nevar pierādīt. Un tas ir ērmīgi, jo pastāv vienlīdz neatvairāmi iemesli noticēt, kas tas tā ir. Citiem vārdiem, zinātne jau ir pieņēmusi to, kas ir varbūtējs, attiecībā uz ļoti svarīgām lietām, ja vien tās iekrīt kategorijā "lietas, kurām ticēt ir modē", bet ne tādā gadījumā, ja tās ir kategorizētas ar uzrakstu "noticēšanai nemodernas lietas". Šis dubultstandarts jānovērš, pirms vēl zinātne var sākt veidot nozīmīgus ceļus pētījumos par psihes un garīgajiem fenomeniem.

Visizšķirošākais ir tas, kas zinātnei sava aizraušanās mīlestībā jāaizvieto ar objektivitāti — to ideju, ka vislabākais veids, kā studēt dabu, ir to darīt atsvešināti, analītiski un bezkaislīgi objektīvi, to visu aizvietojot ar vairāk iesaistītu pieeju. Šīs pārbīdes svarīgumu uzsver daudz zinātnieku, arī Harmans. Šīs grāmatas lappusēs jau redzējām pierādījumus tādai nepieciešamībai. Visumā, kurā fiziķa apziņa ietekmē elementārdaļiņu realitāti un ārsta darbību — to, vai placebo būs efektīvs vai arī ne; kur eksperimentētāja prāts nosaka, kā strādā mašīna, un iedomātais var ieplūst fiziskajā realitātē, mēs vairs nevaram ilgāk izlikties, kas pastāvam atsevišķi no tā, ko studējam. Hologrāfiskā un visaptverošā Visumā — tādā, kur visas lietas ir daļa no viengabalaina veseluma, — kategoriska objektivitāte vairs nepastāv.

Jo sevišķi tas ir patiesi gadījumos, kad pētām psihes un garīgos fenomenus. Izrādās, ka tas ir iemesls, kāpēc dažas laboratorijas, veicot eksperimentus novērošanā no attāluma, spēj sasniegt iespaidīgus rezultātus, bet citas nožēlojami izgāžas. Patiešām, daži zinātnieki šajā "paranormālo lietu jomā" jau ir novērsušies no stingri objektīvās pieejas, uzskatot to vairāk tādu kā sadarbošanos. Piemēram, Valērija Hanta atklāja, ka viņas eksperimentu rezultātus ietekmē to cilvēku klātbūtne, kas bija lietojuši alkoholu, un tāpēc tiem neļāva nākt laboratorijā, kad tur veica eksperimentus. Līdzīgi arī krievu parapsihologi Dubrovs un Puškins atklāja, ka viņiem ir lielākas iespējas atkārtot savus atradumus nekā citiem parapsihologiem tad, ja viņi pārbaudāmos dalībniekus vispirms nohipnotizē. Izrādās, ka hipnoze novērš iejaukšanos, kādu izraisa pašu pārbaudāmo subjektu apzinīgās domas un ticējumi, jo tas palīdz radīt "tīrākus" rezultātus. Lai gan šie paņēmieni mums var šķist ekstremāli ērmoti, tie varētu kļūt par standarta procedūrām, kamēr zinātne atmudžinās Visuma hologrāfiskos noslēpumus.

Pārbīde no objektivitātes uz piedalīšanos, visdrīzāk, ietekmēs arī paša zinātnieka nozīmi. Kā arvien skaidrāk var saskatīt, tā ir novērošanas pieredze, kas ir svarīga, nevis pats novērošanas akts. Loģiski ir pieņemt, ka zinātnieki savukārt paši sevi arvien mazāk saredzēs novērotāja lomā un arvien vairāk darbosies kā pieredzētāji. Kā saka Harmans: "Vēlme tapt pārveidotam ir būtiska iesaistīšanās zinātnieka raksturiezīme."37

Un atkal pierādījumi liecina, ka dažas šādas pārmaiņas jau notikušas. Piemēram, tā vietā, lai vienkārši novērotu, kas notika ar konibo cilti pēc tam, kad viņi bija iedzēruši dvēseles vīnu ayahuasca, Hārners pats iedzēra šo haluciogēnu. Ne visi antropologi vēlētos uzņemties šādu risku, taču skaidrs ir arī tas, ka, novērotāja vietā kļūstot par iesaistīto dalībnieku, viņš spēja mācīties daudz vairāk nekā jelkad to spētu, sēžot blakus un izdarot vien piezīmes.

Hārnera panākumi rosina domāt, ka tā vietā, lai izvaicātu NDE un OBE pieredzētājus, kā arī citus šo smalkāko valstību apceļotājus, "iesaistīšanās zinātnieki" nākotnē var izstrādāt metodes, kā pašiem tur nokļūt. Piemēram, "gaišo sapņu" pētnieki tādus jau pēta un ziņo par saviem sapņiem kā savām pieredzēm. Citi var attīstīt citādas vēl nebijušas tehnikas, lai varētu pētīt šīs iekšējās dimensijas. Piemēram, lai gan pēc paša stingrākā terminoloģiskā skatījuma Monro nav īsts zinātnieks, viņš ir izstrādājis speciālu ritmisku skaņu ierakstus, par kuriem vēsta, ka tie paātrina "ārpusķermeņa pieredzes". Viņš ir nodibinājis arī pētijumu centru — Monro Pielietojamo zinātņu institūtu — Zilās grēdas kalnos un apgalvo, ka jau simtiem cilvēku iemācījis, kā veikt tādus pašus "ārpusķermeņa ceļojumus", kā to dara pats. Vai šādi attīstītāji — nākotnes vēstneši, tālaika pareģi, "psihes ceļotāji", ne tikai kosmonauti kļūs par varoņiem, kādus mēs vērojam vakara ziņās televīzijā?

Evolucionārā vilkme — augstākas apziņas virzienā

Zinātne varētu ari nebūt vienīgais spēks, ka piedāvā pāreju uz nekurienes zemi. Grāmatā Heading toward Omega Rings norāda, ka ir pārliecinoši pierādījumi tam, ka NDE pieredžu skaits arvien palielinās. Kā jau redzējām, cilšu kultūrās tie cilvēki, kuriem bija NDE, bieži tika tik ļoti pārveidoti, ka kļuva par šamaņiem. Mūslaikos NDE pieredzējušie arī garīgi pārveidojas, no savām pirms NDE personībām pārtopot mīlošākās, līdzjūtīgākās, ar lielākām psihes spējām apveltītās personās. No tā Rings secina, ka varbūt mēs tiešām esam liecinieki "modernās cilvēces šamanizēšanai"?38 Bet, ja reiz tā notiek, kāpēc gan palielinās NDE skaits? Rings domā, ka atbilde ir tikpat vienkārša, cik dziļas nozīmes pilna: "To, kam mēs esam liecinieki, sauc "Visa cilvēces evolucionārā vilkme augstākās apziņas virzienā"."

Un NDE var nebūt vienigais transformējošais fenomens, kas uzburbuļo no kolektivās psihes. Grosso uzskata, ka Marijas vīziju skaita palielināšanās pēdējā gadsimta laikā arī ir parādība ar evolucionārām sekām. Līdzīgi daudzi pētnieki, ari Raške un Valē, domā, ka NLO redzējumu skaita eksplozijai divās pēdējās gadu dekādēs arī piemīt evolucionāra nozīmība. Daži pētnieki, arī Rings, norādījuši, ka tikšanās ar NLO faktiski atgādina "šamaniskās iniciācijas" un tās var būt turpmākās liecības modernās cilvēces šamanizācijai. Stribers tam piekrīt: "Es domāju, ka neatkarīgi no "esošajiem" NLO fenomeniem, kurus kāds paveic vai kuri "notiek" dabiski, drīzāk ir saredzams, ka mums ir darīšana ar eksponenciālu lēcienu — no vienas sugas uz kādu citu. Man ir aizdomas, ka tas, ko mēs uzlūkojam, ir evolūcijas process darbībā."39

Ja šie pieņēmumi ir pareizi, kāds gan ir mērķis šādai evolucionārajai transformācijai? Šķiet, atbildes ir divas. Neskaitāmas senās tradīcijas runā par laiku, kurā fiziskās realitātes hologramma bija daudz plastiskāka, nekā tas ir tagad — ka tā bija vairāk līdzīga amorfākajai un plūstošākajai pēcdzīves realitātei. Austrālijas aborigēni, piemēram, vēsta, ka bija laiki, kad visa pasaule bija viens "sapņu laiks". Edgars Keisijs atbalsta šo atziņu un apgalvo, ka zeme "sākotnēji bija tik vien kā domformu vai to vizualizāciju daba, kuras varēja pašas sevi izvilt laukā no sevis jebkurā vēlamajā veidā… Tad, garam iespiežot sevi matērijā, materialitāte kā tāda ienāca uz Zemes."40

Aborigēni apgalvo, ka pienāks diena, kad Zeme atgriezīsies sapņu laika. Tīras prātuļošanas garā spriežot, varētu vien pabrīnīties, vai, iemācoties arvien vairāk un vairāk manipulēt ar realitātes hologrammu, mēs ieraudzīsim šī pareģojuma piepildīšanos? Kļūstot par arvien labākiem mācekļiem tajā piņķerīgajā darbā, kuru Jāns un Danne nosauca par sadarbību starp apziņu un apkārtni, vai mums ir iespējams pieredzēt realitāti, kas atkal ir lokana un veidojama? Ja tā, tad mums patlaban ir daudz vairāk jāmācās, kā droši manipulēt ar šādu plastisku apkārtni, nekā mēs līdz šim zinām. Varbūt tas ir viens no tiem evolucionāro procesu mērķiem, kādi, šķiet, paveramies mūsu vidū?

Daudzas senās tradīcijas apgalvo, ka cilvēces izcelsmes vieta nav uz zemes un ka mūsu patiesās mājas ir pie Dieva vai vismaz tajā nefizikālajā un vairāk paradīzei līdzīgajā tīrā gara valstībā. Kāds hinduistu mīts vēsta, ka cilvēku apziņas aizsākās kā viļņojums, kas izlēma atstāt "apziņas kā tādas, "pārlaicīgās, netelpiskas un mūžīgas" okeānu".41 Pamostoties, lai apzinātu sevi, tā aizmirsa, ka bija daļa no lielā okeāna un jutās izolēta un atdalīta… Loijs polemizējis, ka Ādama un Ievas izdzīšana no Ēdenes dārza arī var būt šī mīta versija — kāda sena atmiņa par to, kā kaut kur neatminamā pagātnē cilvēku apziņa atstāja savas mājas iesaistītajā kārtībā un aizmirsa, ka bija daļa kopējā kosmiskā visu lietu veselumā.42 No šī viedokļa raugoties, pati Zeme ir sava veida spēļu laukums, "kurā katrs var brīvi izbaudīt visus miesas priekus, pieņemot, ja pats atskārš, ka ir hologrāfiska projekcija… no kādas citas, augstākas kārtības spatiālas dimensijas."43

Ja tā patiešām ir, tad tās evolucionārās liesmiņas, kas jau ir sākušas plīvot un dejo cauri mūsu kolektīvajai psihei, varētu būt arī sauciens, lai mēs atmostos — tāda kā trompetes skaņa, kas atgādina, ka mūsu mājas ir pavisam kaut kur citur un mēs tajās, ja vēlamies, varam atgriezties. Strībers domā, ka tieši tāpēc arī NLO ir šeit: "Es domāju, ka, iespējams, mēs esam akušieri savai piedzimšanai nefiziskajā pasaulē, kas ir viņu izcelsmes vieta. Mans iespaids ir tāds, ka fiziskā pasaule ir neliels moments kādā daudz lielākā kontekstā un ka tā realitāte atveras nefiziskā veidā. Es nedomāju, ka fiziskā realitāte ir esamības primārais avots. Es domāju, ka esamība kā apziņa, iespējams, ir datējama ar laiku pirms fiziskā."44

Rakstnieks Terence Makena, kāds cits hologrāfiskā modeļa ilgtermiņa atbalstītājs, tam piekrit, sakot: "Izskatās, ka no laika kopš dvēseles eksistences apzināšanās līdz apokaliptiskā potenciāla realizācijai, aptuveni ņemot, ir piecdesmit tūkstoši gadu. Nav šaubu, ka patlaban mēs esam šādas krīzes fināla vēsturiskajās sekundēs — tādas krīzes, kas sevī ietver vēstures beigas, mūsu aizbraukšanu no planētas [un] triumfu, uzvarot nāvi. Faktiski mēs trasi noslēdzam ar visnozīmīgāko notikumu, ar kādu vien var satikties planetārā evolūcija, — ar dzīves atbrīvošanu no matērijas tumšās kūniņas."45

Protams, tā ir tikai prātuļošana. Vai nu mēs esam uz pašas pārejas robežas, kā to apgalvo Strībers vai Makena, vai arī šī ūdensšķirtne vēl tikai būs un patlaban vēl ir tālā nākotnē? Acīmredzams ir tas, ka mēs tomēr sekojam kaut kādam garīgās evolūcijas ceļam. Ņemot vērā Visuma hologrāfisko dabu, tikpat acīmredzams ir arī tas, ka vismaz kaut kas līdzīgs minētajām divām iespējamībām gaida mūs kaut kur un kaut kad.

Un mēs vismaz nesliecamies pieņemt, ka pati atbrīvošanās no fizskā ir cilvēku evolūcijas gals. Ir liecības, ka plastiskāka un iztēles bagātāka pēcdzīves valstība mums ir kā akmens, uz kā pakāpties. Svēdenborgs, piemēram, sacīja, ka aiz tām debesīm, kuras viņš apciemoja, bija vēl kādas citas debesis — tādas, kas bija tik briljantas un no formas brīvas — viņa paša uztverē, ka izskatījās vienīgi pēc "gaismas straumes".46 NDE pieredzētāji ari šad tad ir pieminējuši šīs pat vēl lielākā mērā retinātās valstības. "Pastāv daudz augstāko līmeņu, un, lai dotos atpakaļ pie Dieva — lai sasniegtu to līmeni, kurā mīt Viņa gars, jums katru reizi ir jānomet savs ietērps, līdz paša gars patiešām ir brīvs," paziņo viena no Vitona pētījumu dalībniecēm. "Mācību process nekad neapstājas… Dažkārt mums ļauj mazliet ieskatīties augstākos līmeņos, kur katrs nākamais ir daudz gaišāks un spožāks nekā iepriekšējais."47

Dažos tas, ka realitāte šķietami arvien vairāk pārtop līdzīga svārstībām, ja kāds iekļūst arvien dziļāk iesaistītajos līmeņos, var izraisīt bailes. Tas ir saprotami. Acīmredzot mēs joprojām esam kā bērni, kam ir nepieciešama izkrāsojamās grāmatas drošība un kas vēl nav gatavi, lai brīvi uzzīmētu formu un darītu to bez lineāla, kas vadītu mūsu neveiklās rokas. Tikt iemestam Svēdenborga gaismas straumes valstībā būs līdzvērtīgi iemešanai pilnīgi plūstošajā LSD halucinācijā… un mēs vēl neesam pietiekami pieauguši un nemākam pietiekami labi kontrolēt savas emocijas, attieksmes un ticējumus, lai tiktu galā ar tiem briesmoņiem, kādus mūsu psihe tur mums radītu.

Varbūt tomēr tieši tāpēc mēs mācāmies, kā tikt galā ar nelielām vis aptverošā devām šeit pat un relatīvi ierobežotu konfrontāciju formā — ka tikt galā ar to iedomāto, ko nodrošina NLO un citas līdzīgas pieredzes.

Un varbūt tieši tāpēc gaismas būtnes stāsta mums vēl un vēl, ka dzīves mērķis ir pati mācīšanās.

Mēs patiešām atrodamies šamaniskajā ceļojumā kā bērni, kas cīnās, lai kļūtu par sakrālā tehniķiem. Mēs mācāmies, kā tikt galā ar plastiskumu, kas ir Visuma neatņemama sastāvdaļa — tā Visuma, kurā prāts un realitāte ir viens vesels. Šajā ceļojumā ir kāda mācībstunda, kas izceļas pāri visām citām. Tik ilgi, kamēr tās valstības brīvība, kurai nav formas un kas aizrauj elpu, mums ir biedējoša, mēs turpināsim sapņot tādu hologrammu, kas ir omulīgi solīda un labi izteikta.

Tomēr mums vienmēr vajadzētu sekot Boma brīdinājumam — ka tās pierastās koncepcijas, kuras mēs lietojam, lai analizētu Visumu, ir mūsu pašu veidotas. Tās neeksistē "tur, ārā", jo "tur, ārā" pastāv vienīgi nedalāms veselums — Brahmans. Un tad, kad mēs pāraugam jebkuru pierasto koncepciju, mums vienmēr jābūt gataviem doties tālāk — pilnveidoties no viena dvēseles stāvokļa uz citu, kā to teicis Šrī Aurobindo, un no apgaismības uz apgaismību, jo mūsu mērķis šķiet tikpat vienkāršs, cik tas ir nebeidzams.

Kā teiktu aborigēni: mēs vēl tikai mācāmies, kā pārdzīvot bezgalību.

Piezīmes

levads

1 Irvin L. Child, "Psychology and Anomalous Observations," American Psychologist 40, no. 11 (November 1985), pp. 1219-30.

1. nodala. Smadzenes ka hologramma

1  Wilder Penfield, The Mystery of the Mind: A Critical Study of Consciousness and the Human Brain (Princeton, N.J.: Princeton University Press, 1975).

2   Karl Lashley, "In Search of the Engram," in Physiological Mechanisms in Animal Behavior (New York: Academic Press, 1950), pp. 454-82.

5 Karl Pribram, "The Neurophysiology of Remembering," Scientific American 220 (January 1969), p. 75.

4   Karl Pribram, Languages of the Brain (Monterey, Calif.: Wadsworth Publishing, 1977), p. 123.

5   Daniel Goleman, "Holographic Memory: Karl Pribram Interviewed by Daniel Goleman," Psychology Today 12, no. 9 (February 1979), p. 72.

6  J. Collier, C. B. Burckhardt, and L. H. Lin, Optical Holography (New York: Academic Press, 1971).

7   Pieter van Heerden, "Models for the Brain," Nature 227 (July 25, 1970), pp. 410-11.

* Paul Pietsch, Shufflebrain: The Quest for the Hologramic Mind (Boston: Houghton Mifflin, 1981), p. 78.

9   Daniel A. Pollen and Michael C. Tractenberg, "Alpha Rhythm and Eye Movements in Eidetic Imagery," Nature 237 (May 12, 1972), p. 109.

10  Pribram, Languages, p. 169.

11  Paul Pietsch, "Shufflebrain," Harpers Magazine 244 (May 1972), p. 66.

Karen K. DeValois, Russell L. DeValois, and W. W. Yund, "Responses of Striate Cortex Cells to Grating and Checkerboard Patterns," Journal ofPhy siology, vol. 291 (1979), pp. 483-505.

11  Golenian, Psychology Today, p. 71.

14  Larry Dossey, Space, Time and Medicine (Boston: New Science Library, 1982), pp. 108-9.

15  Richard Restak, "Brain Power: A New Theory," Science Digest (March 1981), p. 19.

16  Richard Restak, The Brain (New York: Warner Books, 1979), p. 253.

2. nodaļa. Kosmoss kā hologramma

1  Basil J. Hiley and R David Peat, "The Development of David Bцhms Ideas from the Plasma to the Implicate Order," in Quantum Implications, ed. Basil J. Hiley and R David Peat (London: Routledge & Kegan Paul, 1987), p. 1.

2  Nick Herbert, "How Large is Starlight? A Brief Look at Quantum Reality," Revision 10, no. 1 (Summer 1987), pp. 31-35.

3  Albert Einstein, Boris Podolsky, and Nathan Rosen, "Can Quantum-Mechanical Description of Physical Reality Be Considered Complete?" Physical Review 47 (1935), p. 111.

4  Hiley and Peat, Quantum, p. 3.

5 John P. Briggs and R David Peat, Looking Glass Universe (New York: Simon & Schuster, 1984), p. 96.

6  David Bцhm, "Hidden Variables and the Implicate Order," in Quantum Implications, ed. Basil J. Hiley and R David Peat (London: Routledge & Kegan Paul, 1987), p. 38.

7  "Nonlocality in Physics and Psychology: An Interview with John Stewart Bell," Psychological Perspectives (Fall-Winter 1988), p. 306.

8  Robert Temple, "An Interview with David Bцhm," New Scientist (November 11,1982), p. 362.

9  Bцhm, Quantum, p. 40.

10  David Bцhm, Wholeness and the Implicate Order (London: Routledge & Kegan Paul, 1980), p. 205.

" Private communication with author, October 28, 1988.

12  Bцhm, Wholeness, p. 192.

' * Paul Davies, Superforce (New York: Simon & Schuster, 1984), p. 48.

14  Lee Smolin, "What is Quantum Mechanics Really About?" New Scientist (October 24, 1985), p. 43.

15  Private communication with author, October 14,1988.

16  Saybrook Publishing Company, The Reach of the Mind: Nobel Prize Conversations (Dallas, Texas: Saybrook Publishing Co., 1985), p. 91.

17 Judith Hooper, "An Interview with Karl Pribram," Omni (October 1982), p. 135.

18  Private communication with author, February 8, 1989.

19  Renee Weber, "The Enfolding-Unfolding Universe: A Conversation with David Bohm," in The Holographic Paradigm, ed. Ken Wilber (Boulder, Colo.: New Science Library, 1982), pp. 83-84.

20  Ibid., p. 73.

3. nodaļa. Hologrāfiskais modelis un psiholoģija

1  Renee Weber, "The Enfolding-Unfolding Universe: A Conversation with David Bohm," in The Holographic Paradigm, ed. Ken Wilber (Boulder, Colo.: New Science Library, 1982), p. 72.

2  Robert M. Anderson, Jr., "A Holographic Model of Transpersonal Consciousness," Journal of Transpersonal Psychology 9, no. 2 (1977), p. 126.

'Jon Tolaas and Montague Ullman, "Extrasensory Communication and Dreams," in Handbook of Dreams, ed. Benjamin B. Wolman (New York: Van Nostrand Reinhold, 1979), pp. 178-79.

Private communication with author, October 31, 1988.

Montague Ullman, "Wholeness and Dreaming," in Quantum Implications, ed. Basil J. Hiley and F. David Peat (New York: Routledge & Kegan Paul, 1987), p. 393.

1. Matte-Bianco, "A Study of Schizophrenic Thinking: Its Expression in Terms of Symbolic Logic and Its Representation in Terms of Multidimensional Space," International Journal of Psychiatry 1, no. 1 (January 1965), p. 93.

Montague Ullman, "Psi and Psychopathology," paper delivered at the American Society for Psychical Research conference on Psychic Factors in Psychotherapy, November 8, 1986.

See Stephen LaBerge, Lucid Dreaming (Los Angeles: Jeremy P. Tardier, 1985).

" Fred Alan Wolf, Star Wave (New York: Macmillan, 1984), p. 238.

10 Jayne Gackenbach, "Interview with Physicist Fred Alan Wolf on the Physics of Lucid Dreaming," Lucidity Letter 6, no. 1 (June 1987), p. 52.

11  Fred Alan Wolf, "The Physics of Dream Consciousness: Is the Lucid Dream a Parallel Universe?" Second Lucid Dreaming Symposium Proceedings/Lucidity Letter 6, no. 2 (December 1987), p. 133.

12  Stanislav Grof, Realms of the Human Unconscious (New York: E. P. Dutton, 1976), p. 20.

13  Ibid., p. 236.

14  Ibid., pp. 159-60.

15  Stanislav Grof, The Adventure of Self Discovery (Albany, N.Y.: State University of New York Press, 1988), pp. 108-9.

16  Stanislav Grof, Beyond the Brain (Albany, N.Y.: State University of New York Press, 1985), p. 31.

17  Ibid., p. 78.

18  Ibid., p. 89.

19  Edgar A. Levenson, "A Holographic Model of Psychoanalytic Change," Contemporary Psychoanalysis 12, no. 1 (1975), p. 13.

20  Ibid., p. 19.

21  David Shainberg, "Vortices of Thought in the Implicate Order," in Quantum Implications, ed. Basil J. Hiley and F. David Peat (New York: Routledge & Kegan Paul, 1987), p. 402.

22  Ibid., p. 411.

23  Frank Putnam, Diagnosis and Treatment of Multiple Personality Disorder (New York: Guilford, 1988), p. 68.

24  "Science and Synchronicity: A Conversation with C. A. Meier," Psychological Perspectives 19, no. 2 (Fall-Winter 1988), p. 324.

25  Paul Davies, The Cosmic Blueprint (New York: Simon & Schuster, 1988), p. 162

26  F. David Peat, Synchronicity: The Bridge between Mind and Matter (New York: Bantam Books, 1987), p. 235.

27  Ibid., p. 239.

4. nodaļa. Es izdziedu hologrāfisko ķermeni

1  Stephanie Matthews-Simonton, 0. Carl Simonton, and James L. Creighton, Getting Well Again (New York: Bantam Books, 1980), pp. 6-12.

2 Jeanne Achterberg, "Mind and Medicine: The Role of Imagery in Healing," ASPR Newsletter 14, no. 3 (June 1988), p. 20.

'Jeanne Achterberg, Imagery in Healing (Boston, Mass.: New Science Library, 1985), p. 134.

4   Private communication with author, October 28, 1988.

5  Achterberg, ASPR Newsletter, p. 20.

6  Achterberg, Imagery, pp. 78-79.

7 Jeanne Achterberg, Ira Collerain, and Pat Craig, "A Possible Relationship between Cancer, Mental Retardation, and Mental Disorders," Journal of Social Science and Medicine 12 (May 1978), pp. 135-39.

8   Bernie S. Siegel, Love, Medicine, and Miracles (New York: Harper & Row, 1986), p. 32.

9  Achterberg, Imagery, pp. 182-87.

10  Bernie S. Siegel, Love, p. 29.

11  Charles A. Garfield, Peak Performance: Mental Training Techniques of the World's Greatest Athletes (New York: Warner Books, 1984), p. 16.

12  Ibid., p. 62.

13  Mary Orser and Richard Zarro, Changing Your Destiny (New York: Harper & Row, 1989), p. 60.

14  Barbara Brown, Supermind: The Ultimate Energy (New York: Harper & Row, 1980), p. 274: as quoted in Larry Dossey, Space, Time, and Medicine (Boston, Mass.: New Science Library, 1982), p. 112.

15  Brown, Supermind, p. 275: as quoted in Dossey, Space, pp. 112-13.

16  Larry Dossey, Space, Time, and Medicine (Boston, Mass.: New Science Library, 1982), p. 112.

17  Private communication with author, February 8, 1989.

18  Brendan O'Regan, "Healing, Remission, and Miracle Cures," Institute of Noetic Sciences Special Report (May 1987), p. 3.

19  Lewis Thomas, The Medusa and the Snail (New York: Bantam Books, 1980), p. 63.

Thomas J. Hurley III, "Placebo Effects: Unmapped Territory of Mind/Body Interactions," Investigations 2, no. 1 (1985), p. 9.

21  Ibid.

22  Steven Locke and Douglas Colligan, The Healer Within (New York: New American Library, 1986), p. 224.

23  Ibid., p. 227.

24   Bruno Klopfer, "Psychological Variables in Human Cancer," Journal of Prospective Techniques 31 (1957), pp. 331-40.

25  O'Regan, Special Report, p. 4.

26  G. Timothy Johnson and Stephen E. Goldfinger, The Harvard Medical School Health Letter Book (Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press, 1981), p. 416.

27   Herbert Benson and David P. McCallie, Jr., "Angina Pectoris and the Placebo Effect," New England Journal of Medicine 300, no. 25 (1979), pp. 1424-29.

28  Johnson and Goldfinger, Health Letter Book, p. 418.

29   Hurley, Investigations, p. 10.

30  Richard Alpert, Be Here Now (San Cristobal, N.M.: Lama Foundation, 1971).

31  Lyall Watson, Beyond Supernature (New York: Bantam Books, 1988), p. 215.

32   Ira L. Mintz, "A Note on the Addictive Personality," American Journal of Psychiatry 134, no. 3 (1977), p. 327.

33  Alfred Stelter, Psi-Healing (New York: Bantam Books, 1976), p. 8.

34  Thomas J. Hurley HI, "Placebo Learning: The Placebo Effect as a Conditioned Response," Investigations 2, no. 1 (1985), p. 23.

35   O'Regan, Special Report, p. 3.

36  As quoted in Thomas J. Hurley III, "Varieties of Placebo Experience: Can One Definition Encompass Them All?" Investigations 2, no. 1 (1985), p. 13.

37   Daniel Seligman, "Great Moments in Medical Research," Fortune 117, no. 5 (February 29,1988), p. 25.

38  Daniel Goleman, "Probing the Enigma of Multiple Personality," New York Times (June 25, 1988), p. CI.

39   Private communication with author, January 11, 1990.

40   Richard Restak, "People with Multiple Minds," Science Digest 92, no. 6 (June 1984), p. 76.

41  Daniel Goleman, "New Focus on Multiple Personality," New York Times (May 21, 1985), p. CI.

42  Truddi Chase, When Rabbit Howls (New York: E. P. Dutton, 1987), p. x.

43  Thomas J. Hurley III, "Inner Faces of Multiplicity," Investigations 1, no. 3/4 (1985), p. 4.

44  Thomas J. Hurley III, "Multiplicity & the Mind-Body Problem: New Windows to Natural Plasticity," Investigations 1, no. 3/4 (1985), p. 19.

45  Bronislaw Malinowski, "Baloma: The Spirits of the Dead in the Trobriand Islands," Journal of the Royal Anthropological Institute of Great Britain and Ireland 46 (1916), pp. 353-430.

46  Watson, Beyond Supernature, pp. 58-60.

47 Joseph Chilton Pearce, The Crack in the Cosmic Egg (New York: Pocket Books, 1974), p. 86.

48  Pamela Weintraub, "Preschool?" Omni 11, no. 11 (August 1989), p. 38.

49  Kathy A. Fackelmann, "Hostility Boosts Risk of Heart Trouble," Science News 135, no. 4 (January 28, 1989), p. 60.

50  Steven Locke, in Longevity (November 1988), as quoted in "Your Minds Healing Powers," Readers Digest (September 1989), p. 5.

sl Bruce Bower, "Emotion-Immunity Link in HIV Infection," Science News 134, no. 8 (August 20, 1988), p. 116.

52  Donald Robinson, "Your Attitude Can Make You Well," Reader's Digest (April 1987), p. 75.

53  Daniel Goleman in the New York Times (April 20, 1989), as quoted in "Your Mind's Healing Powers," Reader's Digest (September 1989), p. 6.

54  Robinson, Reader's Digest, p. 75.

ss Signe Hammer, "The Mind as Healer," Science Digest 92, no. 4 (April 1984), p. 100.

56 John Raymond, "Jack Schwarz: The Mind Over Body Man," New Realities 11, no. 1 (April 1978), pp. 72-76; see also, "Jack Schwarz: Probing … but No Needles Anymore," Brain/Mind Bulletin 4, no. 2 (December 4, 1978), p. 2.

57  Stelter, Psi-Healing, pp. 121-24.

58  Donna and Gilbert Grosvenor, "Ceylon," National Geographic 129, no. 4 (April 1966).

I). I). Kosambi, "Living Prehistory in India," Scientific American 216, no. 2 (February 1967), p. 104.

"" A. A. Mason, "A Case of Congenital Ichthyosiform," British Medical Journal 2 (1952), pp. 422-23.

61  O'Regan, Special Report, p. 9.

62  D. Scott Rogo, Miracles (New York: Dial Press, 1982), p. 74.

61 Herbert Thurston, The Physical Phenomena of Mysticism (Chicago: Henry Regnery Company, 1952), pp. 120-29.

64  Thomas of Celano, Vita Prima (1229), as quoted by Thurston, Physical Phenomena, pp. 45-46.

65  Alexander P. Dubrov and Veniamin N. Pushkin, Parapsychology and Contemporary Science, trans. Aleksandr Petrovich (New York: Plenum, 1982), p. 50.

66  Thurston, Physical Phenomena, p. 68.

67  Ibid.

68  Charles Fort, The Complete Books of Charles Port (New York: Dover, 1974), p. 1022.

69  Ibid., p. 964.

70  Private communication with author, November 3, 1988.

71  Candace Pert with Harris Dienstfrey, "The Neuropeptide Network," in Neuroimmunomodulation: Interventions in Aging and Cancer, ed. Walter Pierpaoli and Novera Herbert Spector (New York: New York Academy of Sciences, 1988), pp. 189-94.

72  Terrence D. Oleson, Richard J. Kroening, and David E. Breslcr, "An Experimental Evaluation of Auricular Diagnosis: The Somatotopic Mapping of Musculoskeletal Pain at Ear Acupuncture Points," Pain 8 ( 1980), pp. 217-29.

73   Private communication with author, September 24,1988.

74  Terrence D. Oleson and Richard J. Kroening, "Rapid Narcotic Detoxification in Chronic Pain Patients Treated with Auricular Electroacupuncture and Naloxone," International Journal of the Addictions 20, no. 9 (1985), pp. 1347-60.

75  Richard Leviton, "The Holographic Body," East West 18, no. 8 (August 1988), p. 42.

76  Ibid., p. 45.

77  Ibid., pp. 36-47.

78 "Fingerprints, a Clue to Senility," Science Digest 91, no. 11 (November 1983), p. 91.

9 Michael Meyer, "The Way the Whorls Turn," Newsweek (February 13,1989), p. 73.

5. nodala. Brоnumu pilna kabata

1  D. Scott Rogo, Miracles (New York: Dial Press, 1982), p. 79.

2   Ibid., p. 58; see also, Herbert Thurston, The Physical Phenomena of Mysticism (London: Burns Oates, 1952); and A. P. Schimberg, The Story of Therese Neumann (Milwaukee, Wis.: Bruce Publishing Co., 1947).

3   David J. Bцhm, "A New Theory of the Relationship of Mind and Matter," Journal of the American Society for Psychical Research 80, no. 2 (April 1986), p. 128.

4   Ibid., p. 132.

s Robert G. Jahn and Brenda J. Dunne, Margins of Reality: The Role of Consciousness in the Physical World (New York: Harcourt Brace Jovanovich, 1987), pp. 91-123.

Ibid., p. 144.

Private communication with author, December 16,1988.

Jahn and Dunne, Margins, p. 142.

Private communication with author, December 16, 1988.

Private communication with author, December 16, 1988.

Steve Fishman, "Questions for the Cosmos," New York Times Magazine (November 26, 1989), p. 55.

Private communication with author, November 25, 1988.

Rex Gardner, "Miracles of Healing in Anglo-Celtic Northumbria as Recorded by the Venerable Bede and His Contemporaries: A Reappraisal in the Light of Twentieth-Century Experience," British Medical Journal 287 (December 1983), p. 1931.

Max Freedom Long, The Secret Science behind Miracles (New York: Robert Collier Publications, 1948), pp. 191-92.

Louis-Basile Carre de Montgeron, La Vйritй des Miracles (Paris: 1737), vol. i. p. 380, as quoted in H. P. Blavatsky, Isis Unveiled, vol. i (New York: J. W. Bouton, 1877), p. 374.

1,1 Ibid., p. 374.

1 B. Robert Kreiser, Miracles, Convulsions, and Ecclesiastical Politics in Early Eighteenth-Century Paris (Princeton, N. J.: Princeton University Press, 1978), pp. 260-61.

18  Charles Mackey, Extraordinary Popular Delusions and the Madness of Crowds (London: 1841), p. 318.

19  Kreiser, Miracles, p. 174.

20  Stanislav Grof, Beyond the Brain (Albany, N.Y.: State University of New York Press, 1985), p. 91.

21   Long, Secret Science, pp. 31-39.

21 Frank Podmore, Mediums of the Nineteenth Century, vol. 2 (New Hyde Park, N.Y.: University Books, 1963), p. 264.

23  Vincent H. Gaddis, Mysterious Fires and Lights (New York: Dell, 1967), pp. 114-15.

24  Blavatsky, his, p. 370.

M ' Podmore, Mediums, p. 264.

26  Will and Ariel Durant, The Age of Louis XIV, vol. XIII (New York: Simon & Schuster, 1963), p. 73.

27  Franz Werfel, The Song of Bernadette (Garden City, N.Y.: Sun Dial Press, 1944), pp. 326-27.

28  Gaddis, Mysterious Fires, pp. 106-7.

29  Ibid., p. 106.

30   Berthold Schwarz, "Ordeals by Serpents, Fire, and Strychnine," Psychiatric Quarterly 34 (i960), pp. 405-29.

31  Private communication with author, July 17, 1989.

32  Karl H. Pribram, "The Implicate Brain," in Quantum Implications, ed. Basil J. Hiley and F. David Peat (London: Routledge & Kegan Paul, 1987), p. 367.

33  Private communication with author, February 8,1989; see also, Karl H. Pribram, "Hie Cognitive Revolution and Mind/Brain Issues," American Psychologist 41, no. 5 (May 1986), pp. 507-19.

34  Private communication with author, November 25, 1988.

35  Gordon G. Globus, "Three Holonomic Approaches to the Brain," in Quantum Implications, ed. Basil J. Hiley and F. David Peat (London: Routledge &

Kegan Paul, 1987), pp. 372-85; see also, Judith Hooper and Dick Teresi, The Three-Pound Universe (New York: Dell, 1986), pp. 295-300.

36  Private communication with author, December 16,1988.

37  Malcolm W. Browne, "Quantum Theory: Disturbing Questions Remain Unresolved," Neu; York Times (February 11,1986), p. C3.

38  Ibid.

39  Jahn and Dunne, Margins, pp. 319-20; see also, Dietrick E. Thomsen, "Anomalons Get More and More Anomalous," Science News 125 (February 25, 1984).

40  Christine Sutton, "The Secret Life of the Neutrino," New Scientist 111, no. 1595 (January 14,1988), pp. 53-57; see also, "Soviet Neutrinos Have Mass," New Scientist 105, no. 1446 (March 7,1985), p. 23; and Dietrick E. Thomsen, "Ups and Downs of Neutrino Oscillation," Science News 117, no. 24 (June 14,1980), pp. 377-83.

41  S. Edmunds, Hypnotism and the Supernormal (London: Aquarian Press, 1967), as quoted in Supernature, Lyall Watson (New York: Bantam Books, 1973), p. 236.

42  Leonid L. Vasiliev, Experiments in Distant Influence (New York: E. P. Dutton, 1976).

43  See Russell Targ and Harold Puthoff, Mind-Reach (New York: Delacorte Press, 1977).

44  Fishman, New York Times Magazine, p. 55; see also, Jahn and Dunne, Margins, p. 187.

45  Charles Tart, "Physiological Correlates of Psi Cognition," International Journal of Neuropsychiatry 5, no. 4 (1962).

46  Targ and Puthoff, Mind-Reach, pp. 130-33.

47  E. Douglas Dean, "Plethysmograph Recordings of ESP Responses," International Journal of Neuropsychiatry 2 (September 1966).

48  Charles T. Tart, "Psychedelic Experiences Associated with a Novel Hypnotic Procedure, Mutual Hypnosis," in Altered States of Consciousness, Charles T. Tart (New York: John Wiley & Sons, 1969), pp. 291-308.

49   Ibid.

50  John P. Briggs and F. David Peat, Looking Glass Universe (New York: Simon & Schuster, 1984), p. 87.

51  Targand PuthofF, Mind-Reach, pp. 130-33.

52  Russell Targ, et ah, Research in Parapsychology (Metuchen, N.J.: Scarecrow, 1980).

53   Bцhm, Journal of the American Society for Psychical Research, p. 132.

54  Jahn and Dunne, Margins, pp. 257-59.

55   Gardner, British Medical Journal, p. 1930.

56   Lyall Watson, Beyond Supernature (New York: Bantam Books, 1988), pp. 189-91.

57  A. R. G. Owen, Can We Explain the Poltergeist (New York: Garrett Publications, 1964).

58  Erlendur Haraldsson, Modern Miracles: An Investigative Report on Psychic Phenomena Associated with Sathya Sai Baba (New York: Fawcett Columbine Books, 1987), pp. 26-27.

59   Ibid., pp. 35-36.

60   Ibid., p. 290.

61   Paramahansa Yogananda, Autobiography of a Yogi (Los Angeles: SelfRealization Fellowship, 1973), p. 134.

62   Rogo, Miracles, p. 173.

63   Lyall Watson, Gifts of Unknown Things (New York: Simon & Schuster, 1976), pp. 203-4.

64   Private communication with author, February 9, 1989.

65   Private communication with author, October 17, 1988.

66   Private communication with author, December 16, 1988.

67  Judith Hooper and Dick Teresi, The Three-Pound Universe (New York: Dell, 1986), p. 300.

68  Carlos Castaneda, Tales of Power (New York: Simon & Schuster, 1974), p. 100.

69  Marilyn Ferguson, "Karl Pribram's Changing Reality," in The Holographic Paradigm, ed. Ken Wilber (Boulder, Colo.: New Science Library, 1982), p. 24.

Erlendur Haraldsson and Loftur R. Gissurarson, The Icelandic Physical Medium: Indridi Indridason (London: Society for Psychical Research, 1989).

6. nodaļa. Saredzēt hologrāfiski

1  Karl Pribram, "The Neurophysiology of Remembering," Scientific American 220 (January 1969), pp. 76-78.

2 Judith Hooper, "Interview: Karl Pribram," Omni 5, no. I (October 1982), p. 172.

1 Wil van Beek, Hazrat Inayat Khan (New York: Vantage Press, 1983), p. 135.

4  Barbara Ann Brennan, Hands of Light (New York: Bantam Books, 1987), pp. 3-4.

5  Ibid., p. 4.

Ibid., cover quote. Ibid., cover quote.

8   Ibid., p. 26.

9  Private communication with author, November 13, 1988.

10  Shafica Karagulla, Breakthrough to Creativity (Marina Del Rey, Calif.: DeVorss, 1967), p. 61.

11  Ibid., pp. 78-79.

12 W. Brugh Joy, Joy's Way (Los Angeles: J. P. Tarcher, 1979), pp. 155-56. 15 Ibid., p. 48.

14  Michael Crichton, Travels (New York: Knopf, 1988), p. 262.

15  Ronald S. Miller, "Bridging the Gap: An Interview with Valerie Hunt," Science of Mind (October 1983), p. 12.

16  Private communication with author, February 7, 1990.

17            TOC \o "1-3" \h \z Ibid.

18            Ibid.

19            Ibid.

20  Valerie V. Hunt, "Infinite Mind," Magical Blend, no. 25 (January 1990), p. 22.

21  Private communication with author, October 28, 1988.

22  Robert Temple, "David Bцhm," New Scientist (November 11, 1982), p. 362. 25 Private communication with author, November 13, 1988.

24  Private communication with author, October 18, 1988.

25  Private communication with author, November 13, 1988.

26  Ibid.

27  Ibid.

George F. Dole, A View from Within (New York: Swedenborg Foundation, 1985), p. 26.

"' George F. Dole, "An Image of God in a Mirror," in Emanuel Swedenborg: A Continuing Vision, ed. Robin Larsen (New York: Swedenborg Foundation, 1988), p. 376.

30  Brennan, Hands, p. 26.

31  Private communication with author, September 13,1988.

32  Karagulla, Breakthrough, p. 39.

33  Ibid., p. 132.

34  D. Scott Rogo, "Shamanism, ESP, and the Paranormal," in Shamanism, ed. Shirley Nicholson (Wheaton, 111.: Theosophical Publishing House, 1987), p. 135.

35  Michael Harner and Gary Doore, "The Ancient Wisdom in Shamanic Cultures," in Shamanism, ed. Shirley Nicholson (Wheaton, III: Theosophical Publishing House, 1987), p. 10.

36  Michael Harner, 'lhe Way of the Shaman (New York: Harper & Row, 1980), p. 17.

37  Richard Gerber, Vibrational Medicine (Santa Fe, N.M.: Bear & Co., 1988), p. 115.

38  Ibid., p. 154.

39  William A. Tiller, "Consciousness, Radiation, and the Developing Sensory System," as quoted in The Psychic Frontiers of Medicine, ed. BillSchul (New York: Ballantine Books, 1977), p. 95.

40  Ibid., p. 94.

41  Hiroshi Motoyama, Theories of the Chakras (Wheaton, 111.: Theosophical Publishing House, 1981), p. 239.

42  Richard M. Restak, "Is Free Will a Fraud?" Science Digest (October 1983), p. 52.

43  Ibid.

44  Private communication with author, February 7, 1990.

45  Private communication with author, November 13,1988.

7. nodaja. Arpusprata laiks

See Stephan A. Schwartz, The Secret Vaults of Time (New York: Grosset & Dunlap, 1978); Stanislaw Poniatowski, "Parapsychological Probing of Prehistoric Cultures," in Psychic Archaeology, ed. J. Goodman (New York: G. P. Putnam & Sons, 1977); and Andrzey Borzmowski, "Experiments with Ossowiecki," International Journal of Parapsychology 7, no. 3 (1965), pp. 259-84.

J. Norman Emerson, "Intuitive Archaeology," Midden 5, no. 3 (1973).

J. Norman Emerson, "Intuitive Archaeology: A Psychic Approach," New Horizon 1, no. 3 (1974), p. 14.

Jack Harrison Pollack, Croiset the Clairvoyant (New York: Doubleday, 1964).

Lawrence LeShan, The Medium, the Mystic, and the Physicist (New York: Ballantine Books, 1974), pp. 30-31.

Stephan A. Schwartz, The Secret Vaults of Time (New York: Grosset & Dunlap, 1978), pp. 226-37; see also Clarence W. Weiant, "Parapsychology and Anthropology," Manas 13, no. 15 (i960).

Schwartz, op. cit., pp. x and 314.

* Private communication with author, October 28, 1988.

9   Private communication with author, October 18, 1988.

10  See Glenn D. Kittler, Edgar Cayce on the Dead Sea Scrolls (New York: Warner Books, 1970).

11  Marilyn Ferguson, "Quantum Brain-Action Approach Complements Holographic Model," Brain-Mind Bulletin, updated special issue (1978), p. 3.

12  Edmund Gurney, F. W. H. Myers, and Frank Podmore, Phantasms of the Living (London: Trubners, 1886).

13  See J. Palmer, "A Community Mail Survey of Psychic Experiences," Journal of the American Society for Psychical Research 73 (1979), pp. 221-51; H. Sidgwick and committee, "Report on the Census of Hallucinations," Proceedings of the Society for Psychical Research 10 (1894), pp. 25-422; and D. J. West, "A Mass-Observation Questionnaire on Hallucinations," Journal of the Society for Psychical Research 34 (1948), pp. 187-96.

14 W. Y. Evans-Wentz, The Fairy-Faith in Celtic Countries (Oxford: Oxford University Press, 1911), p. 485.

Ibid., p. 123.

Charles Fort, New Lands (New York: Boni & Liveright, 1923), p. 111.

17  See Max Freedom Long, The Seeret Science behind Miracles (Tarrytown, N.Y.: Robert Collier Publications, 1948), pp. 206-8.

18  Editors of Time-Life Books, Ghosts (Alexandria, Va.: Time-Life Books, 1984), p. 75.

19  Editors of Readers Digest, Strange Stories, Amazing Facts (Pleasantville, N.Y.: Readers Digest Association, 1976), pp. 384-85.

20 J. B. Rhine, "Experiments Bearing on the Precognition Hypothesis: III. Mechanically Selected Cards," Journal of Parapsychology 5 ( 1941 ).

21  Helmut Schmidt, "Psychokinesis," in Psychic Exploration: A Challenge to Science, ed. Edgar Mitchell and John White (New York: G. P. Putnam's Sons, 1974), pp. 179-93.

22  Montague Ullman, Stanley Krippner, and Alan Vaughan, Dream Telepathy (New York: Macmillan, 1973).

23  Russell Targ and Harold Puthoff, Mind-Reach (New York: Delacorte Press, 1977), p. 116.

24  Robert G. Jahn and Brenda J. Dunne, Margins of Reality (New York: Harcourt Brace Jovanovich, 1987), pp. 160, 185.

23 Jule Eisenbud, "A Transatlantic Experiment in Precognition with Gerard Croiset," Journal of American Society of Psychological Research 61 (1973), pp. 1-25; see also W. H. C. Tenhaeff, "Seat Experiments with Gerard Croiset," Proceedings Parapsychology 1 (i960), pp. 53-65; and U. Timm, "Neue Experiments mit dem Sensitiven Gerard Croiset," Z. F. Parapsychologia und Grezgeb. dem Psychologia 9 (1966), pp. 30-59.

26  Marilyn Ferguson, Bulletin, p. 4.

27  Personal communication with author, September 26, 1989.

28  David Loye, The Sphinx and the Rainbow (Boulder, Col.: Shambhala, 1983).

29  Bernard Gittelson, Intangible Evidence (New York: Simon & Schuster, 1987), p. 174.

10 Eileen Garrett, My Life as a Search for the Meaning of Mediumship (London: Ryder & Company, 1949), p. 179.

31  Edith Lyttelton, Some Cases of Prediction (London: Bell, 1937).

32  Louisa E. Rhine, "Frequency of Types of Experience in Spontaneous Precognition," journal of Parapsychology 18, no. 2 (1954); sec also "Precognition and Intervention," journal of Parapsychology 19 (1955); and Hidden Channels ojthe Mind (New York: Sloane Associates, 1961).

33 E. Douglas Dean, "Precognition and Retrocognition," in Psychic Exploration, ed. Edgar D. Mitchell and John White (New York: G. P. Putnam's Sons, 1974), p. 163.

14 See A. Foster, "ESP Tests with American Indian Children," journal oj Parapsychology 7, no. 94 (1943); Dorothy H. Pope, "ESP Tests with Primitive People," Parapsychology Bulletin 30, no. 1 (1953); Ronald Rose and Lyndon Rose, "Psi Experiments with Australian Aborigines," Journal of Parapsychology 15, no. 122 (1951); Robert L. Van de Castle, "Anthropology and Psychic Research," in Psychic Exploration, ed. Edgar D. Mitchell and John White (New York: G. P, Putnam's Sons, 1974); and Robert L. Van de Castle, "Psi Abilities in Primitive Groups," Proceedings of the Parapsychological Association 7, no. 97 (1970).

35  Ian Stevenson, "Precognition of Disasters," journal of the American Society for Psychical Research 64, no. 2 (1970).

36  Karlis Osis and J. Fahler, "Space and Time Variables in ESP," journal of the American Society for Psychical Research 58 (1964).

37  Alexander P. Dubrov and Veniamin N. Pushkin, Parapsychology and Contemporary Science, trans. Aleksandr Petrovich (New York: Consultants Bureau, 1982), pp. 93-104.

38  Arthur Osborn, The Future Is Now: Ihe Significance of Precognition (New York: University Books, 1961).

39  Ian Stevenson, "A Review and Analysis of Paranormal Experiences Connected with the Sinking of the Titanic," journal of the American Society for Psychical Research 54 (i960), pp. 153-71; see also Ian Stevenson, "Seven More Paranormal Experiences Associated with the Sinking of the Titanic," Journal of the American Society for Psychical Research 59 (1965), pp. 211 -25.

40  Loye, Sphinx, pp. 158-65.

41  Private communication with author, October 28,1988.

42  Gittelson, Evidence, p. 175.

43  Ibid., p. 125.

44  Long, op. cit, p. 165.

45  Shafica Karagulla, Breakthrough to Creativity (Marina Del Rey, Calif.: DeVorss, 1967), p. 206.

46  According to H. N. Banerjee, in Americans Who Have Been Reincarnated (New York: Macmillan Publishing Company, 1980), p. 195, one study done by James Parejko, a professor of philosophy at Chicago State University, revealed that 93 out of 100 hypnotized volunteers produced knowledge of a possible previous existence; Whitton himself has found that all of his hypnotizable subjects were able to recall such memories.

47  M. Gerald Edelstein, Trauma, Trance and Transformation (New York: Brunner/Mazel, 1981).

48  Michael Talbot, "Lives between Lives: An Interview with Dr. Joel Whitton" Omni WholeMind Newsletter 1, no. 6 (May 1988), p. 4.

49 Joel L. Whitton and Joe Fisher, Life between Life (New York: Doubleday, 1986), pp. 116-27.

50  Ibid., p. 154.

51  Ibid., p. 156.

52  Private communication with author, November 9,1987.

53  Whitton and Fisher, Life, p. 43.

54  Ibid., p. 47.

55  Ibid., pp. 152-53.

56  Ibid., p. 52.

57  William E. Cox, "Precognition: An Analysis I and II," Journal of the American Society for Psychical Research 50 (1956).

58  Whitton and Fisher, Life, p. 186.

59  See Ian Stevenson, Twenty Cases Suggestive of Reincarnation (Charlottesville, Va.: University Press of Virginia, 1974); Cases of the Reincarnation Type (Charlottesville, Va.: University Press of Virginia, 1974), vols. 1-4; and Children Who Remember Their Past Lives (Charlottesville, Va.: University Press of Virginia, 1987).

60  See references above.

61  Ian Stevenson, Children Who Remember Previous Lives (Charlottesville, Va.: University Press of Virginia, 1987), pp. 240-43.

62   Ibid., pp. 259-60.

63  Stevenson, Twenty Cases, p. 180.

64  Ibid., pp. 196,233.

65  Ibid., p. 92.

66  Sylvia Cranston and Carey Williams, Reincarnation: A New Horizon in Science, Religion, and Society (New York: Julian Press, 1984), p. 67.

67  Ibid., p. 260.

68  Ian Stevenson, "Some Questions Related to Cases of the Reincarnation Type," Journal of the American Society for Psychical Research (October 1974), p. 407.

69  Stevenson, Children, p. 255.

70  Journal of the American Medical Association (December 1, 1975), as quoted in Cranston and Williams, Reincarnation, p. x.

71 J. Warneck, Die Religion der Batak (Gottingen, 1909), as quoted in Holger Kalweit, Dreamtime and Inner Space: The World of the Shaman (Boulder, Colo.: Shambhala, 1984), p. 23.

72  Basil Johnston, Und Manitu erschuf die Welt. My then and Visionender Ojibwa (Cologne: 1979), as quoted in Holger Kalweit, Dreamtime and Inner Space: The World of the Shaman (Boulder, Colo.: Shambhala, 1984), p. 25.

73  Long, op. cit, pp. 165-69.

74  Ibid., p. 193.

75 John Blofeld, The Tantric Mysticism of Tibet (New York: E. P. Dutton, 1970), p. 84; see also Alexandra David-Neel, Magic and Mystery in Tibet (Baltimore, Md.: Penguin Books, 1971), p. 293.

76  Henry Corbin, Creative Imagination in the Sufism of Ibn Arabi, trans. Ralph Manheim (Princeton, N.J.: Princeton University Press, 1969), pp. 221-36.

77  Hugh Lynn Cayce, The Edgar Cayce Reader. Vol. II (New York: Paperback Library, 1969), pp. 25-26; see also Noel Langley, Edgar Cayce on Reincarnation (New York: Warner Books, 1967), p. 43.

78  Paramahansa Yogananda, Man's Eternal Quest (Los Angeles: Self-Realization Fellowship, 1982), p. 238.

79  Thomas Byron, The Dhammapada: The Sayings of Buddha (New York: Vintage Books, 1976), p. 13.

80  Swami Prabhavananda and Frederick Manchester, trans., Hie Upanishads (Hollywood, Calif: Vedanta Press, 1975), p. 177.

81  Iamblichus, The Egyptian Mysteries, trans. Alexander Wilder (New York: Metaphysical Publications, 1911), pp. 122, 175, 259-60.

Matthew 7:7,17,20.

M Rabbi Adin Steinsaltz, The Thirteen-Petaled Rose (New York: Basic Books, 1980), pp. 64-65.

84  Jean Houston, The Possible Human (Los Angeles: J. P. Tarcher, 1982), pp. 200-5.

85  Mary Orser and Richard A. Zarro, Changing Your Destiny (San Francisco: Harper & Row, 1989), p. 213.

86   Florence Graves, "The Ultimate Frontier: Edgar Mitchell, the AstronautTurned-Philosopher Explores Star Wars, Spirituality, and How We Create Our Own Reality," New Age (May/June 1988), p. 87.

87   Helen Wambach, Reliving Past Lives (New York: Harper & Row, 1978), p. 116.

88   Ibid., pp. 128-34.

89   Chet B. Snow and Helen Wambach, Mass Dreams of the Future (New York: McGraw-Hill, 1989), p. 218.

90   Henry Reed, "Reaching into the Past with Mind over Matter," Venture Inward 5, no. 3 (May/June 1989), p. 6.

91  Anne Moberly and Eleanor Jourdain, An Adventure (London: Faber, 1904).

92  Andrew Mackenzie, The Unexplained (London: Barker, 1966), as quoted in Ted Holiday, The Goblin Universe (St. Paul, Minn.: Llewellyn Publications, 1986), p. 96.

93   Gardner Murphy and H. L. Klemme, "Unfinished Business," Journal of the American Society for Psychical Research 60, no. 4 (1966), p. 5.

8. nodafa. Cejojums superhologrammд

1  Dean Shields, "A Cross-Cultural Study of Beliefs in out-of-the-Body Experiences," Journal of the Society for Psychical Research 49 (1978), pp. 697-741.

2  Erika Bourguignon, "Dreams and Altered States of Consciousness in Anthropological Research," in Psychological Anthropology, ed. F. L. K. Hsu (Cambridge, Mass.: Schenkman, 1972), p. 418.

3   Celia Green, Out-of-the-Body Experiences (Oxford, England: Institute of Psychophysical Research, 1968).

4   D. Scott Rogo, Leaving the Body (New York: Prentice-Hall, 1983), p. 5.

5   Ibid.

6   Stuart W. Twemlow, Glen 0. Gabbard, and Fowler C.Jones, "The Out-ofBody Experience: I, Phenomenology; II, Psychological Profile; III, Differential Diagnosis" (Papers delivered at the 1980 Convention of the American Psychiatric Association). See also Twemlow, Gabbard, and Jones, "The Out-of-Body Experience: A Phenomenological Typology Based on Questionnaire Responses," American Journal of Psychiatry 139 (1982), pp. 450-55.

7   Ibid.

" Bruce Greyson and C. P. Flynn, The Near-Death Experience (Chicago: Charles C. Thomas, 1984), as quoted in Stanislov Grof, The Adventure of Self-Discovery (Albany, N.Y.: SUNY Press, 1988), pp. 71-72.

9   Michael B. Sabom, Recollections of Death (New York: Harper & Row, 1982), p. 184.

10 Jean-Noel Bassior, "Astral Travel," New Age Journal (November/December 1988), p. 46.

11  Charles Tart, "A Psychophysiological Study of Out-of-the-Body Experiences in a Selected Subject," Journal of the American Society for Psychical Research 62 (1968), pp. 3-27.

12  Karlis Osis, "New ASPR Research on Out-of-the-Body Experiences," Newsletter of the American Society for Psychical Research 14 (1972); see also Karlis Osis, "Out-of-Body Research at the American Society for Psychical Research," in Mind beyond the Body, ed. D. Scott Rogo (New York: Penguin, 1978), pp. 162-69.

13  D. Scott Rogo, Psychic Breakthroughs Today (Wellingborough, Great Britain: Aquarian Press, 1987), pp. 163-64.

14 J. H. M. Whiteman, The Mystical Life (London: Faber & Faber, 1961).

15  Robert A. Monroe, Journeys Out of the Body (New York: Anchor Press/ Doubleday, 1971), p. 183.

16  Robert A. Monroe, Far Journeys (New York: Doubleday, 1985), p. 64.

17  David Eisenberg, with Thomas Lee Wright, Encounters with Qi (New York: Penguin, 1987), pp. 79-87.

18  Frank Edwards, "People Who Saw without Eyes," Strange People (London: Pan Books, 1970).

19  A. Ivanov, "Soviet Experiments in Eyeless Vision," International Journal of

Parapsychology 6 (1964); see also M. M. Bongard and M. S. Smirnov, "About the 'Dermal Vision' ofR. Kuleshova," Biophysics 1 (1965).

" A. Rosenfeld, "Seeing Colors with the Fingers," Life (June 12,1964); for a more extensive report of Kuleshova and "eyeless sight" in general, see Sheila Ostrander and Lynn Schroeder, Psychic Discoveries Behind the Iron Curtain (New York: Bantam Books, 1970), pp. 170-85.

21   Rogo, Psychic Breakthroughs, p. 161.

22   Ibid.

23  Janet Lee Mitchell, Out-of-Body Experiences (New York: Ballantine Books, 1987), p. 81.

24  August Strindberg, Legends (1912 edition), as quoted in Colin Wilson, The Occult (New York: Vintage Books, 1973), pp. 56-57.

25  Monroe, Journeys Out of the Body, p. 184.

26  Whiteman, Mystical Life, as quoted in Mitchell, Experiences, p. 44.

27   Karlis Osis and Erlendur Haraldsson, "Deathbed Observations by Physicians and Nurses: A Cross-Cultural Survey," The Journal of the American Society for Psychical Research 71 (July 1977), pp. 237-59.

28   Raymond A. Moody, Jr., with Paul Perry, The Light Beyond (New York: Bantam Books,. 1988), pp. 14-15.

29  Ibid.

30   Elisabeth Kubler-Ross, On Children and Death (New York: Macmillan, 1983), p. 208.

31   Kenneth Ring, Life at Death (New York: Quill, 1980), pp. 238-39.

32  Kubler-Ross, Children, p. 210.

33   Moody and Perry, Light, pp. 103-7.

34  Ibid., p. 151.

35  George Gallup, Jr., with William Proctor, Adventures in Immortality (New York: McGraw-Hill, 1982), p. 31.

36   Ring, Life at Death, p. 98.

37  Ibid., pp. 97-98.

38   Ibid., p. 247.

39   Private communication with author, May 24, 1990.

40   F. W. H. Myers, Human Personality and Its Survival of Bodily Death (London: Longmans, Green & Co., 1904), pp. 315-21.

41   Ibid.

42   Moody and Perry, Light, p. 8.

43  Joel L. Whitton and Joe Fisher, Life between Life (New York: Double-day, 1986), p. 32.

44   Michael Talbot, "Lives between Lives: An Interview with Joel Whitton," Omni Whole Mind Newsletter 1, no. 6 (May 1988), p. 4.

45   Private communication with author, November 9, 1987.

46  Whitton and Fisher, Life between Life, p. 35.

47  Myra Ka Lange, "To the Top of the Universe," Venture Inward 4, no. 3 (May/ June 1988), p. 42.

48   F. W. H. Myers, Human Personality.

49  Moody and Perry, Light, p. 129.

50  Raymond A. xMoody, Jr., Reflections on Life after Life (New York: Bantam Books, 1978), p. 38.

51  Whitton and Fisher, Life between Life, p. 39.

52   Raymond A. Moody, Jr., Life after Life (New York: Bantam Books, 1976), p. 68.

53   Moody, Reflections on Life after Life, p. 35.

M The 1821 NDEer was the mother of the English writer Thomas De Quincey and the incident is described in his Confessions of an English Opium Eater with Its Sequels Suspiria De Profundis and The English Mail-Coach, ed. Malcolm Elwin (London: Macdonald & Co., 1956), pp. 511-12.

Whitton and Fisher, Life between Life, pp. 42-43.

Moody and Perry, Light, p. 50.

Ibid., p. 35.

Kenneth Ring, Heading toward Omega (New York: William Morrow, 1985), pp. 58-59.

See Ring, Heading toward Omega, p. 199; Moody, Reflections on Life after Life, pp. 9-14; and Moody and Perry, Light, p. 35.

Moody and Perry, Light, p. 35.

Monroe, Far Journeys, p. 73.

Ring, Life at Death, p. 248.

Ibid., p. 242.

M Moody, Life after Life, p. 75.

65  Moody and Perry, Light, p. 13.

66   Ring, Heading toward Omega, pp. 186-87.

67  Moody and Perry, Light, p. 22.

68  Ring, Heading toward Omega, pp. 217-18.

69  Moody and Perry, Light, p. 34.

70   Ian Stevenson, Children Who Remember Previous Lives (Charlottesville, Va.: University Press of Virginia, 1987), p. no.

71  Whitton and Fisher, Life between Life, p. 43.

72  Wil van Beek, I lazrat Inayat Khan (New York: Vantage Press, 1983), p. 29.

73   Monroe, Journeys Out of the Body, pp. 101-15.

74  See Leon S. Rhodes, "Swedenborg and the Near-Death Experience," in Emanuel Swedenborg: A Continuing Vision, ed. Robin Larsen et al. (New York: Swedenborg Foundation, 1988), pp. 237-40.

75  Wilson Van Dusen, The Presence of Other Worlds (New York: Swedenborg Foundation, 1974), p. 75.

76  Emanuel Swedenborg, The Universal Human and Soul-Body Interaction, ed. and trans. George F. Dole (New York: Paulist Press, 1984), p. 43.

77  Ibid.

78   Ibid., p. 156.

79  Ibid., p. 45.

80  Ibid., p. 161.

81   George F. Dole, "An Image of God in a Mirror," in Emanuel Swedenborg: A Continuing Vision, ed. Robin Larsen et al. (New York: Swedenborg Foundation, 1988), pp. 374-81.

82   Ibid.

83  Thcophilus Parsons, Essays (Boston: Otis Clapp, 1845), p. 225.

84  Henry Corbin, Mundus Imaginalis (Ipswich, England: Golgonooza Press, 1976), p. 4.

85   Ibid., p. 7.

86  Ibid., p. 5.

87   Kubler-Ross, Children, p. 222.

88   Private communication with author, October 28, 1988.

89   Paramahansa Yogananda, Autobiography of a Yogi (Los Angeles: Self-Realization Fellowship, 1973), p. viii.

90  Ibid., pp. 475-97.

91  Satprem, Sri Aurobindo or the Adventure of Consciousness (New York: Institute for Evolutionary Research, 1984), p. 195.

92  Ibid., p. 219.

93  E. Nandisvara Nayake Thero, "The Dreamtime, Mysticism, and Liberation: Shamanism in Australia," in Shamanism, ed. Shirley Nicholson (Wheaton, 111.: Tbeosophical Publishing House, 1987), pp. 223-32.

94  Holger Kalweit, Dreamtime and Inner Space (Boston: Shambhala Publications, 1984), pp. 12-13.

95  Michael Harner, The Way of the Shaman (New York: Harper & Row, 1980), pp. 1-8.

96  Kalweit, Dreamtime, pp. 13, 57.

97  Ring, Heading toward Omega, pp. 143-64.

9S Ibid., pp. 114-20.

99 Bruce Greyson, "Increase in Psychic and Psi-Related Phenomena Following Near-Death Experiences," Theta, as quoted in Ring, Heading toward Omega, p. 180.

Jeff Zaleski, "Life after Death: Not Always Happily-Ever-After," Omni Whole Mind Newsletter 1, no. 10 (September 1988), p. 5.

101  Ring, Heading toward Omega, p. 50.

102 John Gliedman, "Interview with Brian Josephson," Omni 4, no. 10 (July 1982), pp. 114-16.

103  P. C. W. Davies, "The Mind-Body Problem and Quantum Theory," in Proceedings of the Symposium on Consciousness and Survival, ed. John S. Spong (Sausalito, Calif.: Institute of Noetic Sciences, 1987), pp. 113-14.

104  Candace Pert, Neuropeptides, the Emotions and Bodymind in Proceedings of the Symposium on Consciousness and Survival, ed. John S. Spong (Sausalito, Calif.: Institute of Noetic Sciences, 1987), pp. 113-14.

105  David Bohm and Renee Weber, "Nature as Creativity," ReVision 5, no. 2 (Fall 1982), p. 40.

io(. pr iva te communication with author, November 9, 1987.

107 Monroe, Journeys Out of the Body, pp. 51 and 70.

I0I< Dole, in Emanuel Swedenborg, p. 44.

109 Whitton and Fisher, Life between Life, p. 45.

110  See, for example, Moody, Reflections on Life after Life, pp. 13-14; and Ring, Heading toward Omega, pp. 71-72.

111  Edwin Bernbaum, The Way to Shambhala (New York: Anchor Books, 1980), pp. xiv, 3-5.

112  Moody, Reflections on Life after Life, p. 14; and Ring, Heading toward Omega, p. 71.

115 W. Y. Evans-Wentz, The Fairy-Faith in Celtic Countries (Oxford: Oxford University Press, 1911 ), p. 61.

114  Monroe, Journeys Out of the Body, pp. 50-51.

115 Jacques Vallee, Passport to Magonia (Chicago: Henry Regnery Co., 1969), p. 134.

116  Private communication with author, November 3, 1988.

117  D. Scott Rogo, Miracles (New York: Dial Press, 1982), pp. 256-57.

118  Michael Talbot, "UFOs: Beyond Real and Unreal," in Gods of Aquarius, ed. Brad Steiger (New York: Harcourt Brace Jovanovich, 1976), pp. 28-33.

119 Jacques Vallee, Dimensions: A Casebook of Alien Contact (Chicago: Contemporary Books, 1988), p. 259.

120 John G. F; uller, The Interrupted Journey (New York: Dial Press, 1966), p. 91.

121 Jacques Vallee, Passport to Magonia, pp. 160-62.

122  Talbot, in Gods of Aquarius, pp. 28-33.

123  Kenneth Ring, "Toward an Imaginai Interpretation of'UFO Abductions,' " ReVision 11, no. 4 (Spring 1989), pp. 17-24.

124  Personal communication with author, September 19, 1988.

125  pe ter m. Rojcewicz, "The Folklore of the 'Men in Black': A Challenge to the Prevailing Paradigm," ReVision 11, no. 4 (Spring 1989), pp. 5-15.

126 Whitley Strieber, Communion (New York: Beech Tree Books, 1987), p. 295.

127  Carl Raschke, "UFOs: Ultraterrestrial Agents of Cultural Deconstruction," in Cyberbiological Studies of the Imaginai Component in the UFO Contact Experience, ed. Dennis Stillings (St. Paul, Minn.: Archaeus Project, 1989), p. 24.

128  Michael Grosso, "UFOs and the Myth of the New Age," in Cyberbiological Studies of the Imaginai Component in the UFO Contact Experience, ed. Dennis Stillings (St. Paul, Minn.: Archaeus Project, 1989), p. 81.

129  Raschke, in Cyberbiological Studies, p. 24.

130 Jacques Vallee, Dimensions: A Casebook of Alien Contact (Chicago: Contemporary Books, 1988), pp. 284-89.

131 John A. Wheeler, with Charles Misner and Kip S. Thome, Gravitation (San Francisco: Freeman, 1973).

132  Strieber, Communion, p. 295.

131 Private communication with author, June 8, 1988.

9. nodaļa. Atgriešanās sapņu laikā

1 John Blofeld, The Tantric Mysticism of Tibet (New York: E. P. Dutton, 1970), pp. 61-62.

2   Garma C. C. Chuang, Teachings of Tibetan Yoga (Secaucus, N.J.: Citadel Press, 1974), p. 26.

I   Blofeld, Tantric Mysticism, pp. 61-62.

4   Lobsang P. Lhalungpa, trans., The Life of Milarepa (Boulder, Colo.: Shambhala Publications, 1977), pp. 181-82.

5  Reginald Horace Blyth, Games Zen Masters Play, ed. Robert Sohl and Audrey Carr (New York: New American Library, 1976), p. 15.

6   Margaret Stutley, Hinduism (Wellingborough, England: Aquarian Press, 1985), pp. 9, 163.

7  Swami Prabhavananda and Frederick Manchester, trans., The Upanishads (Hollywood, Calif.: Vedanta Press, 1975), p. 197.

8  Sir John Woodroffe, The Serpent Power (New York: Dover, 1974), p. 33.

9  Stutley, Hinduism, p. 27.

10  Ibid., pp. 27-28.

II    Woodroffe, The Serpent Power, pp. 29,33.

12  Leo Schaya, The Universal Meaning of the Kabbalah (Baltimore, Md.: Penguin, 1973), p. 67.

13  Ibid.

14  Serge King, "The Way of the Adventurer," in Shamanism, ed. Shirley Nicholson (Wheaton, 111.: Theosophical Publishing House, 1987), p. 193.

15  E. Nandisvara Nayake Thero, "The Dreamtime, Mysticism, and Liberation: Shamanism in Australia," in Shamanism, ed. Shirley Nicholson (Wheaton, 111.: Theosophical Publishing House, 1987), p. 226.

16  Marcel Griaule, Conversations with Ogotemmeli (London: Oxford University Press, 1965), p. 108.

17  Douglas Sharon, Wizard of the Four Winds: A Shamans Story (New York: Free Press, 1978), p. 49.

18  Henry Corbin, Creative Imagination in the Sufism o/Ibn Arabi, trans. Ralph Manheim (Princeton, N.J.: Princeton University Press, 1969), p. 259.

19  Brian Brown, The Wisdom of the Egyptians (New York: Brentanos, 1923), p. 156.

10 Woodroffe, Serpent Power, p. 22.

21 John G. Neihardt, Black Elk Speaks (New York: Pocket Books, 1972), p. 36.

22  Tryon Edwards, A Dictionary of Thought (Detroit: F. B. Dickerson Co., 1901), p. 196.

23  Sir Charles Eliot, Japanese Buddhism (New York: Barnes & Noble, 1969), pp. 109-10.

24  Alan Watts, Tao: The Watercourse Way (New York: Pantheon Books, 1975), p. 35.

24 F. Franck, Book of Angelus Silesius (New York: Random House, 1976), as quoted in Stanislav Grof, Beyond the Brain (Albany, N.Y.: SUNY Press, 1985), p. 76.

26  "'Holophonic' Sound Broadcasts Directly to Brain," Brain/Mind Bulletin 8, no. 10 (May 30, 1983), p. 1.

27  "European Media See Holophony as Breakthrough," Brain/Mind Bulletin 8, no. 10 (May 30, 1983), p. 3.

28  Ilya Prigogine and Yves Elskens, "Irreversibility, Stochasticity and NonLocality in Classical Dynamics," in Quantum Implications, ed. Basil J. Hiley and F. David Peat (London: Routledge & Kegan Paul, 1987), p. 214; see also "A Holographic Fit?" Brain/Mind Bulletin 4, no. 13 (May 21,1979), p. 3.

29  Marcus S. Cohen, "Design of a New Medium for Volume Holographic Information Processing," Applied Optics 25, no. 14 (July 15,1986), pp. 228894.

30  Dana Z. Anderson, "Coherent Optical Eigenstate Memory," Optics Letters 11, no. 1 (January 1986), pp. 56-58.

31  Willis W. Harman, " The Persistent Puzzle: The Need for a Basic Restructuring of Science," Noetic Sciences Review, no. 8 (Autumn 1988), p. 23.

12 "Interview: Brian L. Weiss, M.D.," Venture Inward 6, no. 4 (July/August 1990), pp. 17-18.

33  Private communication with author, November 9, 1987.

34  Stanley R. Dean, C. O. Plyler, Jr., and Michael L. Dean, "Should Psychic Studies Be Included in Psychiatric Education? An Opinion Survey," American Journal of Psychiatry 137, no. 10 (October 1980), pp. 1247-49.

35  lan Stevenson, Children Who Remember Previous Lives (Charlottesille, Va.: University Press of Virginia, 1987), p. 9.

34 Alexander P. Dubrov and Veniamin N. Pushkin, Parapsychology and Contemporary Science (New York: Consultants Bureau, 1982), p. 13.

37  Harman, Noetic Sciences Review, p. 25.

38  Kenneth Ring, "Near-Death and UFO Encounters as Shamanic Initiations: Some Conceptual and Evolutionary Implications," ReVision 11, no. 3 (Winter 1989), p. 16.

39  Richard Daab and Michael Peter Langevin, "An Interview with Whitley Strieber," Magical Blend 25 (January 1990), p. 41.

40  Lytle Robinson, Edgar Cayce s Story of the Origin and Destiny of Man (New York: Berkley Medallion, 1972), pp. 34,42.

41  From the Lankavatara Sutra as quoted by Ken Wilbur, "Physics, Mysticism, and the New Holographic Paradigm," in Ken Wilbur, The Holographic Paradigm (Boulder, Colo.: New Science Library, 1982), p. 161.

42  David Loye, The Sphinx and the Rainbow (Boulder, Colo.: Shambhala Publications, 1983), p. 156.

43  Terence McKenna, "New Maps of Hyperspace," Magical Blend 22 (April 1989), pp. 58, 60.

44  Daab and Langevin, Magical Blend, p. 41.

45  McKenna, Magical Blend, p. 60.

46  Emanuel Swedenborg, The Universal Human and Soul-Body Interaction, ed. and trans. George F. Dole (New York: Paulist Press, 1984), p. 54.

47 Joel L. Whitton and Joe Fisher, Life between Life (New York: Doubleday, 1986), pp. 45-46.

www.jumava.lv

Izdevējs — apgāds "Jumava", Dzirnavu ielā 73, Rigā, LV-1011 Iespiests SIA "Latgales druka", Baznīcas ielā 28, Rēzeknē, LV-4601

'Japānā to pašu sauc par ki. (Tulk. piez.)

** Jāpiebilst, ka viņš bija vēl ari profesionāla līmeņa zinātnieks teologs, kas ir sarakstījis daudz grāmatu par visām šīm "garīguma tēmām". (Tulk. piez.)

[1] jāpiebilst, ka šī pārsteidzošā īpašība raksturīga tikai to hologrāfisko filmu gabaliņiem, kurās priekšmetu attēli ar parastu aci ir neredzami. Ja veikalā nopērkat hologrāliskās filmas fragmentu (vai priekšmetu, kas ietver arī gabaliņu hologrāfiskās filmas) un varat saredzēt šo trīsdimensiju attēlu bez jebkādas īpašas izgaismošanas, negrieziet to uz pusēm, citādi rokās paliks vienīgi sākotnējā attēla gabaliņi.

[2] fon hīrdens, polaroīda pētījumu laboratorijas zinātnieks Kembridžā, Masačūsetsas štatā ASV, 1963. gadā patiesībā piedāvāja arī savu hologrāfijas teorijas redzējumu, taču viņa darbs tā ari neguva ievērību.

[3] tās tikpat labi var būt arī iedzimtas spējas, kas tiek pārnestas no iepriekšējo dzīvju pieredzēm — liekot uztvert visu vairāk kopskatā vai iegrimstot "šaurā specializācijā", visu detalizējot. (Tulk. piez.)

[4] quanta ir daudzskaitlis vārdam quantum. viens elektrons ir quantum (kvants). daži elektroni ir kvantu grupa. Vārds quantum ir sinonīms ari vārdam "viļņveida da |iņa* — tam terminam, kuru lieto, arī lai atsauktos uz kaut ko tādu, kam piemīt al'i aspekti: gan daļiņas īpašības, gan viļņa daba.

[5] vispār jau var, tik neiesaku mēģināt to ar varu sasniegt pašiem — kam tas lemts, ir dotības un attiecīgais "aprīkojums", viņi paši saskarsies ar šo plūsmu un redzēs to gan aizvērtām, gan vaļējām acīm un itin mierīgi arī. (Tulk.piez.)

[6] einšteins un viņa kolēģi savā ideju eksperimentā nenodarbojās ar pozitroniju, bet šeit tas tiek lietots tāpēc, ka to ir viegli vizualizēt.

[7] kā zināms no nesen veiktiem vācu zinātnieku pētījumiem, pieradīts, ka .111 šl

robeža ir pārsniedzama. (Tulk. piez.)

[8] Šis eksperiments, lai arī teorētiski ir iespējams, gan nešķiet īsti ticams. Jūs varat visu mūžu to atkārtot un atkārtot un tā arī nesagaidīt, kā izšķīdusi tinte atkal saplūst vienā pilienā, līdzīgi kā tējā izšķīdināts cukurs nepārvēršas par cukura graudu. Rcil

piezīme.)

[9] vēl viens "apgrieztais secinājums" varētu būt tāds, ka tie, kurus uzskata par psihiski nelīdzsvarotiem, patiesībā vienkārši ir daudz jūtīgāki un ir vēl līdzsvarotāki, jo labāk spēj sadzīvot gan ar iekšējo, gan arī ar ārējo realitāti. (Tulk. piez.)

[10] Šeit, manuprāt, gan vairāk ir darīšana ar dažādiem cilvēka ķermeņiem, piemēram, tā saukto kauzālo, mentālo, astrālo utt. (Tulk. piez.)

[11] ir arī pretēji uzskati, ka jebkuras zāles, pat šķietami visnekaitīgākās, izraisa mentālu atkarību. (Tulk.piez.)

[12] es, protams, ar to nedomāju, ka placebo izraisa visas tās blakusparādības, kādas piemīt zālēm. Ja jūs paši kādreiz pieredzat negatīvu reakciju pret kādām zālēm, vienmēr par to konsultējieties ar ārstu.

[13] runa ir par 1990. gadu Amerikā. (Tulk. piez.)

[13] Pieņemu, ka tas notiek tā sauktajā dimanta ķermenī — tajā apziņas stāvoklī prāts strādā bezkaislīgi, precīzi un ļoti ātri, bet "sajūtu" tam it kā nav. (Tulk. piez.)

[13] Patiešām pārsteidzošs ir vēl šis sinhronitātes piemērs: laikā, kad es tieši rakstīju šos vārdus, pa pastu pienāca vēstule, kurā paziņots, ka kāda draudzene, kura dzīvo Kauai Havaju salās un kuras gūžas kauls arī vēža iespaidā bija sadalījies, tāpat bija pieredzējusi "neizskaidrojamu" un pilnīgu kaula atjaunošanos. Tie līdzekļi, kādus viņa lietoja atlabšanas paātrināšanai, bija ķīmiskā terapija, ilgstošas meditācijas un vingrinājumi vizualizācijās. Viņas izdziedāšanās stāsts tika publicēts Havaju salu avīzēs.

[14] nav tik vienkārši; te iesaistīta tāda "pārdabiska lieta" kā dvēsele un turklāt pirmām kārtām. (Tulk. piez.)

[15] ja viņus tā tēma neinteresētu, viņi turp vispār nedotos… variācija par tēmu, ka "gadījums atalgo tikai tam sagatavotus prātus". (Tulk. piez.)

[16] katra dvēsele ir individuāla, kurai piemīt tikai tai raksturīgs uzvedības modelis, kas savstarpējā mijiedarbībā atstāj savu rakstu un ritmu uz pilnīgi jebko, angļu valodā tam, manuprāt, vislabāk atbilst vārds pattern, kas gan konkrēti šajā vietā, grāmatas tekstā, netiek lietots. (Tulk. piez.)

[17] 1 colla = 2,54 cm; 1 pēda = 30,48 cm. (Tulk.piez.)

[18] iedarbību no attāluma vēl ļoti daudz ir pētījis Ingo Svans (ASV) un latviešu izcelsmes amerikāņi: gan pie viņa strādājoši, gan arī laboratorijā citviet, piemēram, E. Liedskalniņš Amerikā, nemaz jau nerunājot par diplomētajiem speciālistiem,

piemēram, parapsiholoģijas profesori Serēnu Dugalu Anglijā u. c. (Tulk. piez.)

[19] kā process. (tulk. piez.)

[20] atgādinu, ka runa tomēr ir par pagājušo gadsimtu, jo pirmo reizi šī grjmul.i publicēta 1992. gadā. (Tulk. piez.)

[21] tatad apmēram 25 cm. (tulk. piez.)

[22] 1 mārciņa = 453,6 grami (tulk. piez.)

[23] pati esmu degošo ogļu pāriešanas rituālu skatījusies Bulgārijā; arī tas bija iespaidīgs attālums, kuru kādi vietējie rituālisti šķērsoja. (Tulk. piez.)

[24] 0 grādiem celsija skalā atbilst 32 grādi pēc Fārenheita skalas. (Tulk. piez.)

[25] tagadējā Šrilanka. (tulk. piez.)

[26] nav tik vienkārši, ir vēl otrās un trešās smadzenes, ne par velti visas reliģijas un visi garīguma pētnieki mokās ar to pašu "trīs vienā" — vienkārši ikdienas apziņas stāvoklī to visu atsevišķi bez palīglīdzekļiem vai palīdzības katrs pats nespēj uztvert un laikam jau ne visiem to vajag, jo vispirms jau eksperimentētājam ar šiem apziņas stāvokļiem, turklāt apzināti pašam jābūt harmoniski dinamiskā līdzsvarā, lai prātiņš neaizbrauc, nemaz nerunājot vēl papildus par tām neredzamajām dimensijām un daudzajām triādēm, kādas izkārtotas mūsu pašu organismā. (Tulk. piez.)

[27] 1 pinte = 0,571 (tulk. piez.)

[28] nu jau ne tikai tas vien nepatīk bitēm, arī mobilo telefonu torņi nevienam, kas pārvietojas pa gaisu, nav patīkami, par militāristu saceltajām konstrukcijām pat ne runājot. Atgādinu tik, ka zinātnieki teic, ka bez apputeksnētājiem — tādiem kā bites u. c. — cilvēks var cerēt vien "izvilkt" gadus piecus un Ķīnas laukos "apputeksnētāji" jau pierādījuši, ka… 30 ķīnieši, pēc apjoma ņemot, spēj paveikt vienas bites darbu. (Tulk. piez.)

[29] tālāk lietošu terminu "psihes meistari". (Tulk. piez.)

[30] manas spējas šķiet pārāk rudimentāras, lai ļautu man saredzēt pārējās čakras. (Autora piez.)

[31] dziedzeris, kas atrodas dziļi smadzenēs. (Aut. piez.) Dziedzeris, ko mistiķi s.uic par "meistardziedzeri", jo tas pārvalda visu pārējo dziedzeru saskaņotu darbību. ( Tulk.

piez.)

[32] neiedomājas jau, manuprāt, slimību, bet gan atkal un atkal atkārto domās kādu neatrisinātu problēmu — savā prātā, kas tad ari attiecīgi tālāk tiek reflektēts līdz fiziskajam ķermenim. (Tulk. piez.)

[33] atgādinu tik, ka aiz burtiem vēl pastāv neredzamā jeb "okultā valstība" — jo arī šie burti paši vēl ir no kaut kā izveidoti; un tas viss var arī nebūt vienīgais skaidrojums. (Tulk. piez.)

[34] zemapziņas līmenī patiešām nekāda brīvā griba nepastāv. Tas darbojas tik ļoti ātri un izpilda tik neaptverami daudz "ķermenisko funkciju", un organizē visu dzīvības darbību, kas turklāt notiek zinātnieku tā dēvētajā "it kā tukšumā/neaizpildītajā smadzeņu daļā", ka labāk tajā ir neiejaukties vispār — tieši tāpat kā endokrīnās sistēmas darbībā; tas no personiskajiem klejojumiem tajos labirintos. (Tulk. piez.)

[35] un ne tikai, daudz kas tieši pašā čakru sistēmā arī ir saistīts ar liesu, lai gan

mistiķu domas par to ir atšķirīgas. (Tulk. piez.)

[36] amerikas indiāņu cilts. (Tulk.piez.)

[37] ar pāreju iesaistītajā un/vai atvērtajā lietu kārtībā. (Tulk. piez.)

[38] kristiešu, gnostiķu, kopiena. (Tulk. piez.)

[39] pēc man pieejamās informācijas, gars piemit it visam — tas mājo visā; sikāk par to kādu citu reizi, pagaidām tikai ierosinājums pārdomām par šo tēmu, ja ir vēlēšanās par to vispār domāt. (Tulk. piez.)

[40] man ir aizdomas, ka sievietēm šādā apzinošā stāvoklī papildus vēl nāk klāt |oti apzinošas ķermeniskas izjūtas, lai arī it kā pēc zinātnieku vīriešu ar prātu vien izspriestā vērtējuma dvēselei tas teorētiski taču būtu vienalga. (Tulk. piez.)

[41] citviet literatūrā to nosauc par matricu. (Tulk. piez.)

[42] drīzāk jau varētu teikt, it kā pret savu gribu. (Tulk. piez.)

[43] par domformām ļoti daudz rakstījusi šī un citu garīguma virzienu pētniece Alise Beilija, un tas viss atrodams arī internetā. (Tulk. piez.)

[44] Šeit pie viena vajadzētu atcerēties vēl to informāciju, ka Uavaju salas, kur šīs tā sauktās kahunas mājo, tiek uzskatītas par pašas Zemes 2. čakru — tātad tā ir enerģētiski ļoti spēcīga un radoša vieta, kas lielā mērā saistās tieši ar ķermeni un tā enerģijām; taču tas, kas der vienā vietā, citur var izrādīties kaitīgs. (Tulk. piez.)

[45] persiešu mistiķi. (Tulk.piez.)

[46] tie ir dažādi līmeņi, kuros tiek kontrolēta sirdsdarbība un kur, varētu teikt, atrodas "augstākā patība" — tā kā tas viss nav tik vienkārši, kā pēc šī teksta varētu likties. (Tulk. piez.)

[47] tie redzējumi tādi varētu būt ari tikai pēc mūsu pašu ķermeņu skaita, smalkos ieskaitot, kur katram ir sava realitāte. (Tulk. piez.)

[48] mijiedarbību. (Tulk. piez.)

[49] t. i., amerikāņu, atgādinu tik. (Tulk. piez.)

[50] zinu, ka skanēs pretrunīgi, bet… manuprāt, tikpat labi te var pildīt savu uzdevumu un ari ir tik vien kā "informācijas zagļi" jeb arī tās ierakstu videokasetes pašas jau ir pilnas — tātad jāatbrīvo vieta jauniem ierakstiem; lai nu būtu, ka maldos, tikai — katram jau savs darbiņš darāms. (Tulk. piez.)

[51] vai ari pierādījumi, ka tur tiek lietotas "citas acis". (Tulk. piez.)

[52] no šejienes arī varētu nākt tā apjēgšana, kāpēc tieši zinātņu krustpunktos vislabāk "pielec" jauni un nozīmīgi pavērsieni. (Tulk. piez.)

[53] prātam, tā būtu precīzāk, taču grāmatā tā nav teikts. (Tulk. piez.)

[54] arī tālo Austrumu kultūru sakrālajos rakstos ir tā pati tēma. (Tulk. piez.)

[55] manuprāt, matu skaldīšana te nav tik daudz par pašu terminoloģiju, jo vārdu "imaginārs" var tulkot gan kā iedomātu, gan kā iztēlotu, bet gan acīmredzami tajā kopsavilkumā, kur viena līmeņa kvantitātes pāriet cita līmeņa kvalitātēs. (Tulk. piez.)

[56] Šur tur citā literatūrā un citās pieredzēs to visu sauc arī par "apziņas eliksīru". (Tulk. piez.)

[57] laikam tomēr būtu pareizāk plīvuriem jeb aiz "daudzslāņaina plīvura". (Tulk.

piez.)

[58] nav tik vienkārši, cik redzēts no saviem "ceļojumiem uz priekšu un atpakaļ" un ja ņemam vērā visu cilvēcisko būtni kopumā ar visu tā dēvēto "biorobotu" — fizisko ķermeni, kam ir savas prasības un dzīvības nodrošināšanas funkcijas, un tiem, kam ēst vispār nevajag, jo barojas jau no iepriekš pārstrādātā materiāla — augstākajām frekvencēm un tajā ietvertās informācijas… Ta ka, manuprāt, viss vienā buķetē vien ir sasiets; atšķiras tik, no kuras puses katrs to "rozā ziloni" apskata… Lai arī cik politkorekti nepareizi tas skanētu, rasei te ir sava un ļoti būtiska nozīme, tajā kopējās būtnes makeup arī — vienkāršāk varētu pateikt šādi: austrumnieki pēta prātu, rietumnieki to vairāk lieto praksē. (Tulk. piez.)

[59] augstskolas un koledžas gadu laikā man bieži bija spilgti sapņi — par to, ka es apmeklēju šādas stundas garīgajos jautājumos kādā dīvaini skaistā universitātē, kas atradās kādā cēlā un citā pasaulē. Tie bija kaut kādu rūpju sapņi — par iešanu uz skolu, taču tie bija neticami patīkami lidojuma sapņi, kuros bezsvara stāvoklī esmu lidojis uz lekcijām par cilvēka enerģiju lauku un reinkarnācijām. Šajos sapņos es dažkārt satiku ļaudis, kurus jau zināju šajā dzīvē, bet kuri jau bija miruši, un pat tādus cilvēkus, kas sevi identificēja kā "atdzimstošās dvēseles". Intriģējoši — es tur satiku arī dažus citus indivīdus — parasti cilvēkus, kam piemīt mazliet lielākas nekā normālas psihes spējas un kam bija šādi sapņi (un viens šāds, kuru šī pieredze tik ļoti samulsināja, bija kāds talantīgs Teksasas gaišreģis Dzinis Gordons, kas bieži vien savai nemaz ne tik iepriecinātajai mātei vaicāja, kāpēc gan viņam divreiz jāiet uz skolu, uz vienu — dienas laikā kopā ar citiem bērniem un otru — naktī, kamēr viņš gulēja). Šeit būtu vietā atgādināt, ka Monro un daudzi citi OBE pētnieki uzskata, ka šādi sapņi — lidojums —, faktiski ir viens no tiem OBE, kurus slikti atceras, kas liek man domāt, ka varbūt vismaz daži no mums ari apmeklē šīs skolas "bezķermeniskā stāvoklī" un vēl dzīviem esot. Ja kādam no jums, kas patlaban lasa šo grāmatu, ari bijusi šāda pieredze, mani ļoti interesētu kaut ko par to dzirdēt.

[60] 19.-20. gs. mijas (tulk. piez.)

[61] gribu tikai vēl vērst uzmanību uz vārdu "kvintesence", kas ir saliktenis "no piecām esencēm vai notīm sastāvoša kvinta" jeb, pēc "ēģiptiešu skolas", par 5 ceļu/S ķermeņu u. c. līdzībām. (Tulk. piez.)

[62] neesmu oriģināla, apgalvojot, ka ir laika brīži, it sevišķi jau lielu laikmetu pārmaiņu/transformāciju starplaikos, kad šīs un citas zināšanas, kuras normāli prasa tūkstošgades, ja reiz kādi uz to uzstāj, ka tā un tikai tajā ceļā…. tagad labvēlīgu faktoru sakritības dēļ ir pieejamas… daudz ātrāk un tik lielā plašumā un tilpumā, cik nu katrs spēj apjēgt un cik ātri to visu informāciju spēj pārstrādāt; nemaz nerunājot par to, ka vīrišķīgajā un sievišķīgajā pusē tā pati apziņas pieeja, uztvere un prioritātes ari tīri objektīvu iemeslu dēļ ir acīmredzami pavisam atšķirīgas, tā ka — pilnīgai bildei lielāku spēju ko harmonizēt sevī vispirms vajag. (Tulk. piez.)

[63] tikpat labi paliek atklāts arī jautājums, ka tādas… vai tādas planētas vispār ir. (Tulk. piez.)

[64] cits jautājums ir: vai vajag, ja reiz tik nadzīgi esam uz to kolektīvo halucināciju manifestāciju? Tas tik tiešām reizēm ir prātam normāli pat neaptveramas. (Tulk. piez.)

[65] Šķiet, tas vairāk saistīts ir ar to pašu nepārtrauktības plūsmu, kāda notiek augstākajos līmeņos. (Tulk. piez.)

[66] te ir domāts racionālais, loģiskais prāts, lai uzsvērtu tā atšķirību no zemapziņas. (Tulk. piez.)

[67] atļaušos tomēr šeit piebilst un "pret spalvu kosmopolītiem" — pēc maniem ieskatiem, tas nebūt nav tik universāli un vienkāršoti, jo visiem "viens homo vulgaris sapnis neder" un katrai tautai ir sava atbilstoša vieta pat "vienotas kopējās būtnes dizainā un funkcijās", kā uz to lieliski norāda katras tautas folklora (pasakas, teikas, tautastērpi, paražas, tradīcijas, valoda) — tāpēc arī pastāv rases un katrai no tām arī savs vispārīgāks darbiņš, kas vēl nebūt nenoliedz, ka lielos vilcienos daudzas lietas un koncepcijas patiešām ir universālas un viss periodiski mainās, pamainās, pārmainās, būtībā nemainot neko… un ka tas notiek procesā un ne tikai ar pārlēcieniem. (Tulk. piez.)

[68] vislabāk šī tēma ir iztirzāta darbā "Bhagavadgīta"— par Atmana un Bralunana savstarpējām kopsakarībām, mijiedarbību un saistībām, ja šī tēma kādu interesē plašāk. (Tulk. piez.)

[69] Šeit mēs varam redzēt "Bābeles torņa efektu", kas lieku reizi atgādina, ka vienādi skanoši vārdi katrai tautai var nozīmēt pavisam ko citu, lai gan vismaz attāla līdzība funkcionāli te, vārdos, ir saskatāma. (Tulk piez.)

[70] stingrāk piekasoties terminoloģijai, var teikt, ka tā gluži vienkārši jau nevar likt vienādības zīmi starp prātu un apziņu. (Tulk. piez.)

[71] holofoniski ieskaņotas skaņas paraugu var iegādāties Interface Press, Bx 42211, Los Angeles, California 90042, cena 15$. (Autora piez.) Un, tā kā ir pagājuši gandrīz divdesmit gadi, kopš šīs rindas ir rakstītas, tad patlaban informācija un citi ieraksti noteikti ir pieejami daudz plašākā apmērā. (Tulk. piez.)

Content

Talbots Maikls Hologrāfiskais Visums

Saturs

Ievads

1. nodaļa Smadzenes kā hologramma

Izrāviens

Redze arī ir hologrāfiskā

Citas mīklas, kuras izskaidro hologrāfiskais smadzeņu modelis

Eksperimentāls apstiprinājums par labu hologrāfiskajām smadzenēm

Hologrammas matemātiskā valoda

Dejotājs kā viļņveida forma

Zinātniskās sabiedrības reakcija

Pribrems sastop Bomu

2. nodaļa Kosmoss kā hologramma

Boms un savstarpējā mijiedarbība

Dzīvā elektronu jūra

Boma vilšanās

Jauns lauka veids un lode, kas nogalināja Linkolnu

Ja vēlaties uzzināt, kur atrodaties, pajautājiet vietējiem

Ienāciet hologrammā

Visu lietu nedalāmais veselums

Apziņa ir kāda liegāka matērijas forma

Triljona atombumbu enerģija katrā Visuma kubikcentimetrā

Boma hologrāfiskā Visuma eksperimentālais atbalsts

Fiziķu saimes reakcija

Pribrems un Boms — abi vienuviet

II dala Prāts un ķermenis

3. nodaļa Hologrāfiskais modelis un psiholoģija

Sapņi un hologrāfiskais Visums

Psihoze un iekšēji saistītā kārtība

Apskaidrotie jeb spilgtie sapņi un paralēlie visumi

Izrāvienu brauciens pa bezgalīgu metro

Holotropiskā terapija

Domu virpuļi un daudzās personības

Realitātes auduma nepilnības

4. nodaļa es izdziedu hologrāfisko ķermeni

Prāta basketbols

Nav tāda iedalījuma: starp slimību un veselību

Nekā dziedinošais spēks

Audzēji, kas pazūd kā sniega pika uz karstas plīts

Vai ir zāles, kas patiešām arī iedarbojas?

Līdzdalība veselībā salikto personalitāšu gadījumā

Grūtniecība, orgānu pārstādīšana un ģenētiskā līmeņa zondēšana

Smadzeņu uz ārpusi projicētie attēli

Abējādie likumi: gan zināmie, gan nezināmie

Akupunktūras mikrosistēmas un

"mazais cilvēciņš ausī"

Hologrāfisko smadzeņu spēku lietošana

5. nodaļa brīnumu pilna kabata..

"Spoks mašīnā"

Psihokinēze lielākos mērogos

Masveida psihokinēze 18. gadsimta Francijā

Kosmisko bilžu rādītāja pārprogrammēšana

Fizikas likumi kā ieradumi un realitāte, abējādi: gan potenciālie, gan reālie

Vai apziņa rada elementārdaļiņas vai nerada — tāds ir jautājums

Jūs varat iegūt kaut ko no nekā

Visas kopainas maiņa

Ko gan tas viss nozīmē?

6. nodaļa saredzēt hologrāfiski…

Cilvēka enerģiju lauks

Cilvēka psihes enerģiju lauks

Cilvēka enerģiju lauku saredzošie ārsti

Haosa hologrāfiskais raksts

No kā gan sastāv cilvēka enerģiju lauks?

Trīsdimensiju attēli aurā

Aurā novērojamās filmas

Hologrāfiskais ķermeņa novērtējums

Rentgenstaru redze

Iekšējā redze un šamanisms

Enerģiju lauks kā kosmiskais plāns

Līdzdalības realitāte

Prāts un cilvēka enerģiju lauks

III dala telpa un laiks

7. nodaļa Ārpusprāta laiks

Pagātne kā hologramma

Pagātnes fantomi

Hologrāfiska nākotne

Mēs visi esam nākotnes paredzētāji

Ticības hololēcieni

Dvēseles ēnas mantas

Doma kā celtnieks

Norāde uz kaut ko dziļāku

Trīs pēdējie pierādījumu gabaliņi

Mainīt pagātni

8. nodaļa ceļojums superhologrammā

OBE kā hologrāfiska parādība

Nāvei tuva stāvokļa pieredze

Nāvei tuva stāvokļa hologrāfiskais izskaidrojums

Debesis kā hologramma

Momentānās (tiešās) zināšanas

Dzīves plāni un paralēlās laika sliedes

Jūs jau varat ēst, taču tas jums nemaz nav jādara

Informācija par nāvei tuvo valstību, kas gūta no citiem avotiem

Nekurienes zeme

Inteliģenti un koordinēti gaismas attēli

Vēl vairāk atsauksmju par gaismu

Izdzīvošana bezgalībā

Kas gan ir gaismas būtnes?

Visaptverošais Visums

9. nodaļa atgriešanās sapņu laikā

Svece un lāzers

I lologrāfiskās idejas nākotne

Hologrāfiskā skaņa

Zinātnes pamatu pārstrukturizēšanas nepieciešamība

Evolucionārā vilkme — augstākas apziņas virzienā