Robertsons Robins

Indras tīkls

Robins Robertsons

Indras Tīkls

PRIEKŠVĀRDS

"Agrīnajā daoismā haoss, kosmoss, tapšana, laiks un dao ir sinonīmi tam, kas eksistē bez Sakārtotāja, tomēr ir "visu kārtību kopsumma"."

N. Ž. Žirardo

Sirmajā mītiskajā senatnē cilvēki gan Rietumu pasaulē, gan Tālajos Austrumos uzskatīja, ka haoss, radošums un pārveidošanās veido "spontāni tapušā kosmosa" savstarpēji caurvīto audumu. Saistībā ar šo atziņu grieķis Hēsiods, kura darbi datējami ap 700. gadu p. m. ē., paziņoja, ka haosa pirmatnējais bezdibenis izpaudās nevis kā totāla nekārtība un juceklis vai bezsatura tukšums, bet gan kā bagātīgi radoša telpa, no kuras izplūda duālās kosmiskās formas — debesis un zeme, ar Erota jeb gaismas spēku piepildīta telpa.

Arī mūsdienu zinātnieki ir atklājuši ciešas attiecības starp haosu un radošumu. Daudzas sistēmas dabā un arī cilvēka sfērā, šķiet, attīstās, izejot cauri aizvien pieaugošas komplicētības līmeņiem, un katru norobežo un no citiem atdala haosa apgabali. Pats universs veidojies no "Lielā sprādziena", kurā matērija mums šodien zināmajā veidā tika konsolidēta vairākās konkrētās fāzēs: no subatomārām daļiņām līdz atomiem un pirmajām zvaigznēm. Tie bija versmaini katli, kuros radās smagie metāli, lai vēlāk tiktu izkliedēti izplatījumā, kad šīs zvaigznes izvirda savu saturu kosmiskās eksplozijās. Tieši šie metāli kļuva par lielo organisko molekulu būvakmeņiem, kuras eventuāli kļuva par būvakmeņiem protoplazmai un no šūnām sastāvošiem dzīviem organismiem. Pa to laiku gigantiski putekļu un gāzu mākoņi sablīvējoties bija kļuvuši par galaktikām, kas piepildītas ar Saules sistēmām un planetārajiem ķermeņiem, tādiem kā mūsu Zeme. Katrā šī kosmiskā uzveduma cēlienā neaptverami ilgus stabilitātes posmus pēkšņi pārtrauca šķietams juceklis un pārorganizēšanās uz sarežģītākām struktūrām.

Organiskās dzīvības evolūcija savā īpašā veidā ir noritējusi līdzīgi. Progresam raksturīgi ilgstoši laikmeti ar mazām pārmaiņām, ko pēkšņi pārtrauca īsāki radikālu eksperimentu, radošuma un pārveides laikposmi. Jādomā, ka pirmās organiskās dzīvības formas uz Zemes parādījās aptuveni pirms trīsarpus miljardiem gadu, taču pirmās šūnas ar komplicētu iekšējo struktūru "uznāca uz skatuves" ne agrāk par diviem miljardiem gadu. Vairāk nekā miljards gadu vēlāk radās pirmie daudzšūnu organismi, bet viskomplicētākie organismi, kādus tos pazīstam šodien (no reptiļiem līdz insektiem un zīdītājiem), ir parādījušies pēdējos 500 miljonos gadu. Šis evolucionārais ceļš, ko raksturo ilgi stabilitātes posmi un īsi kreatīvu eksperimentu un pārmaiņu izrāvieni, ir tik izcils vēstures annālēs, ka paleontologi to sauc par punktēto līdzsvaru.

Līdzīgus modeļus atrodam ari savā iekšējā dzīvē. Mēs visi esam piedzīvojuši stabilitātes posmus, ko reizēm raksturo drošība un laime, bet citreiz — garlaicība, kam seko haotiskas pārejas intervāli. Mēs to redzam bērnībā, kad konkrēti attīstības "stāvokļi" ir acīmredzami ikvienam, katrs ar savu emociju un uzvedības modeli. Tad nāk tīņa vecums: dramatiska bioloģiska un mentāla juceklīguma interlūdija, kuras laikā pusaudzis vai pusaudze pūlas atrast stingru pamatu zem kājām, kamēr ķermeni un prātu bioloģiskajā un psiholoģiskajā aspektā plēš un plosa pagājušās bērnības drošība un gaidāmās pieaugušā dzīves nedrošība.

Šī ritmiskā kustība starp haosu un stabilitāti ir psiholoģiskās pārveides raksturīga iezīme. Tas ir cikls, kurā vecās struktūras eventuāli neatrod piesaisti arvien sarežģītāku izaicinājumu pasaulē un rodas sajukuma un haosa izjūta. Tomēr no šī haosa izkristalizējas jauna nobriedušāka organizācija, ar lielāku sarežģītību un lielāku adekvātumu dzīves izaicinājumu risināšanai. Šī procesa vispārējās aprises atgādina šajā grāmatā aprakstītās alķīmijas stadijas: pirmējā substance tiek sadalīta un pārvērsta par primitīvāku un haotiskāku formu, kam piemīt liels potenciāls. No šī potenciāla rodas lielas vērtības potenciāls, nekas mazāks par filozofu akmeni, alķīmijas zinībās slavinātais nenovērtējamais dārgums.

Tagad pāris vārdu par autoru. Ikdienā Robiņam Robertsonam ir vairākas nodarbošanās, kuru vidū ne mazāk svarīga ir praktizējoša burvja loma.

Turpmākajās lappusēs viņš apvieno savas zināšanas par haosa teoriju, ievērojamo Junga sistēmas psihologa pieredzi un izcilās rakstnieka spējas, radot īpašas "literārās alķīmijas" caurstrāvotu darbu. Varbūt neviens cits pasaulē nav sintezējot ieguvis tik daudzas atziņas no zinātnes vispār, no matemātikas un "dziļuma psiholoģijas" [1] , savienojot tās ar dziļu un pastāvīgu sapratni par cilvēka dabu un tās daudzajām iespējām, izveidojot vienotu zaigojošu pavedienu.

Allens Kombss, Santaroza, Kalifornija 2008. gada septembris

IEVADS

"Kad kosmosa elementi atbilst cilvēka iekšienē esošajiem, tad abi radīšanas procesi — un arī process, kurā cilvēks ar mākslas starpniecību no jauna integrējas pats sevī, — norit identiski un tiem ir vienāda nozīme."

Jūliuss Evola

Kā tad īsti sākas pārveidošanās? Šajā grāmatā aplūkosim divus šī procesa modeļus, kas abi šķietami attiecas uz ārējo pārveidi, vienlaikus citā līmenī pieskaroties arī iekšējai pārveidei. Viens ir sens modelis — Rietumu alķīmija, kas radās Rietumos no 1. līdz 3. gadsimtam, sasniedzot kulmināciju 15. un 16. gadsimtā, un zināmās formās saglabājās vēl 17. un 18. gadsimtā. 19. gadsimtā divas rakstnieces — Mērija Anna Etvuda un E. A. Hičkoka — katra sarakstīja grāmatu, kurā apgalvoja, ka alķīmija īstenībā pievērsās patiesajam reliģijas nolūkam: atjaunot cilvēces pirms grēkā krišanas pastāvējušo saikni ar dievišķo. Privātā vēstulē Etvuda šo redzējumu par alķīmiju pretstatīja ar parasto reliģiju: "Parastā ticība ir noslēpums bez pagrieziena punkta šajā dzīvē, uz ko balstīt gribas sviru."' Hičkoka izteicās tieši: "Cilvēks bija alķīmijas subjekts; toties mākslas objekts bija cilvēka pilnveidošana vai vismaz uzlabošana."[2] Abas grāmatas aizrauj un bieži pauž dziļu gudrību (kaut gan Etvudas gadījumā šī gudrība parasti ir neizprotama, ļoti līdzīgi pašu alķīmiķu rakstītajam). Tomēr abus šos darbus no mūsu grāmatas atšķir fakts, ka tās pēc būtības ir pirmspsiholoģiskas. Tāpat kā daudzi citi okultisti, abas šis rakstnieces uzskata, ka alķīmiķi ar sarežģītu izteiksmes veidu un šķietami "fiziskiem" eksperimentiem apzināti slēpa senas slepenas zināšanas.

Tikai 1917. gadā pēc psihologa Herberta Zilberera darba "Misticisma problēmas un simbolisms"3 publicēšanas psiholoģija pievērsās alķīmijai (un citām "hermētiskajām"* izpētes jomām) kā psiholoģiskās pārveides modelim. Domājams, ka Zilberers neko nezināja par Etvudas grāmatu, jo bija pieejami tikai daži eksemplāri (iespējams, ka Vācijā vispār neviens): autore un viņas tēvs lielāko daļu eksemplāru izņēma no apgrozības un iznicināja dažu nedēļu laikā pēc pirmpublicēšanas. Tomēr viņš zināja par Hičkokas grāmatu, un dažas viņa interpretācijas ievērojamā mērā aizgūtas no tās. Zilberers bija Freida psihoterapeitu pulciņa dalībnieks. Viņa darbs ir neveikls mēģinājums sabalansēt rozenkreiciešu teksta freidisku interpretāciju ar alķīmijas idejām (ar Hičkokai līdzīgu pieeju) un vairākām citām mistiskajām tradīcijām. Freids uzreiz noraidīja Hičkokas darbu. Freida sekotāji izslēdza Zilbereru no sava loka, un viņš izdarīja pašnāvību pakaroties.4

Psiholoģisko pieeju alķīmijai daudz izvērstāk attīstīja K. G.Jungs, kas apgalvoja, ka alķīmiķi "filozofu akmens" meklējumos īstenībā tiecās pēc iekšējās pārveides. Jungs šo procesu sauca par individuāciju. Alķīmiķu veikto eksperimentu aprakstus var no jauna interpretēt kā individuācijas stadiju projekcijas fiziskajā pasaulē. Citējot Jungu:

"Viss nezināmais un tukšais tiek aizpildīts ar psiholoģisku projekciju; rodas iespaids, ka paša pētnieka psihiskais fons tiek atspoguļots tumsā. Tas, ko viņš saredz — vai iedomājas saredzam — matērijā, lielākoties ir paša zemapziņas dati, ko viņš projicē uz matēriju. Citiem vārdiem sakot, viņš matērijā kā tai šķietami piederīgas sastop zināmas īpašības un potenciālas nozīmes, kuru psihisko dabu viņš totāli neapzinās. Tas jo sevišķi attiecas uz klasisko alķīmiju, kad empīriskā zinātne un mistiskā filozofija bija vairāk vai mazāk nediferencētas."5

Mirča Eliade, rumāņu reliģijas vēsturnieks, filozofs, rakstnieks un žurnālists, uzskatīja, ka Jungs izdarīja svarīgu atklājumu, proti, ka "zemapziņas pašās dzīlēs notiek procesi, kas ir pārsteidzoši līdzīgi garīgās darbības stadijām — gnosticismam, misticismam, alķīmijai —, kura nenotiek pasaulīgās pieredzes pasaulē".6 Tomēr pretstatā Jungām Eliade uzskatīja, ka līdzības starp individuālo un alķīmiķa darbu pastāv tāpēc, ka visās dziļajās mistiskajās iniciācijās nepieciešams atkārtot tās pašas stadijas, līdz pat psihē dziļi apraktām detaļām. Var teikt, ka tieši alķīmiskais ceļš tika atrasts individuācijā, nevis otrādi, precīzāk runājot: abiem pamatā ir dziļāks process. Identisks fenomens izpaužas vairākās formās vai, pēc Eliades formulējuma, "ikviens simbolisms ir polivalents".7 Tāds lielā mērā ir ari šajā grāmatā paustais viedoklis. Eliade šo saikni apraksta šādi:

"Individuācijas process, ko zemapziņa pieņem bez apziņas "atļaujas" un lielākoties pret tās gribu, virza cilvēku uz viņa centru, uz patību; un šis process jāuzskata par opus alchymicum (Alķīmijas darba. — Tulk. piez.) nojaušanu vai, precīzāk — ārkārtīgi sarežģīta, tikai nelielai garīgai elitei rezervēta iniciācijās procesa "zemapziņas imitāciju" visu būtņu izmantošanai."8

Cits modelis — haosa teorija — ir daudz jaunāka.* To atzina 20. gadsimta 60. gadu sākumā meteorologa Edvarda Lorenča izstrādātajos agrīnajos laika prognožu datorizētajos modeļos, ko aplūkosim 1. nodaļā. Viņa darba rezultātā tika konstatēta īpašība, ko nosauca par jutīgo atkarību no sākotnējiem apstākļiem jeb populārākā valodā — par tauriņa efektu. Šī plaši izplatījusies metafora radās no jautājuma, ko Lorencs uzdeva referātā 1979. gadā: "Vai tauriņa spārnu plivināšana Brazīlijā var izraisīt viesuļvētru Teksasā?"9 Atbilde ir "jā": nelielām sākotnējām pārmaiņām var būt ļoti liela galaietekme, ja sākotnējo pārmaiņu ietekme tiek ievadīta atpakaļ sistēmā un vairākas reizes palielināta. Citējot zinātnes filozofijas profesoru Stīvenu H. Kellertu: "Pat vienkāršā sistēmā haoss nozīmē — ja jūs kļūdāties par vienu miljono daļu, šī kļūda īsā laikā tiks gigantiski palielināta."10

Daudziem cilvēkiem pirmā saskarsme ar haosa teoriju bija grāmata "Juras laikmeta parks" vai tās ekranizējums Stīvena Spīlberga režijā, kurā finansista sapnis par izklaides parku ar ģenētiski no jauna radītiem dinozauriem ātri vien kļūst par murgu. Grāmatā viens no galvenajiem varoņiem Aiens Malkolms (filmā viņu atveido Džefs Goldblūms) sniedz lielisku kopsavilkumu par jutīgo atkarību no sākotnējiem apstākļiem haosa teorijā. Tomēr nekas no šī apraksta netika iekļauts filmā. Lai gan Aiena Malkolma apraksts par šo teoriju filmā ir visai juceklīgs, viss stāsts ir piemērs jutīgajai atkarībai no sākotnējiem apstākļiem. Juras laikmeta parkam bija jākļūst par finansista Džona Hemonda (filmā šai lomā sers Ričards Atenboro) ieceres kulmināciju. Hemonds visu laiku ir pārliecināts par zinātnes spēju paredzēt un kontrolēt ikvienu iznākumu. Toties Aiens Malkolms nepārtraukti klāsta viņam (gan grāmatā, gan filmā), ka daba ir daudz sarežģītāka nekā zinātnes modeļi. Un tā tiešām ir! Sižeta attīstība parāda, kā ļoti mazas sākotnējās atšķirības var radīt ārkārtīgi atšķirīgus un negaidītus iznākumus.

Var šķist, ka alķīmijai un haosa teorijai ir maz kopīga savā starpā vai ar garīgu pārveidi. Faktiski abas pārsteidzoši līdzīgi apraksta pārveides pamatprocesus, un katrai ir atšķirīgas atziņas par šiem pamatprocesiem. Mans nolūks šajā grāmatā nav apgalvot, ka alķīmija un haosa teorija kopā veido alternatīvu daudziem garīgās pārveides ceļiem. Drīzāk jau es apgalvoju, ka ikviens, kurš jūtas aicināts sākt grūto iekšējo ceļojumu, nenovēršami atmodina dziļas struktūras psihē, ko var saskatīt alķīmijā un — pareizi interpretējot — ari haosa teorijā. Šie divi paralēlie modeļi dod matricu pārveidei, kas atrodas visu citu garīgās pārveides ceļu pamatā.

Arī šīs grāmatas uzbūve atspoguļo šo matricu. Pēc detalizētākas iepazīšanās ar alķīmijas un haosa teorijas fundamentālajām idejām 1. nodaļā nākamajās nodaļās aplūkosim piecas būtiskas atziņas, kas sniedz ietvaru stadijām, kurām jāiziet cauri ikvienam cilvēkam individuācijas ceļā (lietojot Junga terminu). Katrā nodaļā aplūkota viena atziņa vispirms alķīmijas, pēc tam — haosa teorijas skatījumā. Neatkarīgi no konkrētā garīgā ceļa, ko esam izvēlējušies (vai kas izvēlējies mūs), šīs piecas atziņas var palīdzēt bagātināt mūsu sapratni par pārveides procesu gan ārējā pasaulē, gan mūsu dzīves iekšienē. Tādējādi katra nodaļa noslēdzas ar mācībām pašpārveidei, kas raksturīgas katrai no šīm sešām atziņām.

Kā notiek augšā, tā notiek arī apakšā

Alķīmijā galvenais uzskats "kā notiek augšā, tā notiek arī apakšā" pirmoreiz tika minēts slavenā tekstā, ko sauc par "Smaragda plāksni" (to aplūkosim 2. nodaļā). Šī ideja ne mazākā mērā ir centrālā ari haosa teorijā. Piemēram, haosa teorija atklāj, ka globālais ("augša") un lokālais ("apakša") ir nesaraujami samistroti. Haosa teorijā priekšstats, kas pēc atpazīstamības ir pielīdzināms Smaragda plāksnei, varētu būt Benuā Mandelbrota matemātiskā fraktāļu koncepcija.

Atgriezeniskā saikne (Atgriezeniskā informācijas ievade)

Šeit es izmantoju šo mūsdienīgo terminu. Visa haosa teorija balstās uz informācijas ievadīšanu no vienas procesa stadijas nākamajā procesa stadijā. Kā redzēsim 3. nodaļā, šis process aizveda līdz Lorenča haosa teorijas atklājumam. Pirms datoru laikmeta zinātniekiem nebija praktisku iespēju modelēt veidu, kā daba nepārtraukti "ievada" darbibas atpakaļ — bet citās stadijās. Tomēr alķīmiķi mēģināja modelēt šādu uzvedību, ievietojot uz augšu un uz leju vērstas kustības alķlmiskajā procesā ar tādām darbībām kā sublimatio ('sublimācija', 'aerācija', 'celšanās uz augšu, 'garīgums') un tās analogu mortificatio ('pazemināšana', 'pārvēršanās par matēriju') vai circulatio ('nepārtraukti celšanās un krišanas cikli'). Taču vissenākais atgriezeniskās saiknes alķīmiskais simbols ir urobors — čūska, kas aprij savu asti.

Atdalīt, salikt kopā

Alķīmijas prakse ir saistītu darbību izpilde, kurās attīstāmais objekts tiek sadalīts un tad atkal salikts kopā (šis objekts eventuāli kļūs par filozofu akmeni, un pie tā mēs atgriezīsimies vēlāk). Kā redzēsim 4. nodaļā, šis cikls tiek pabeigts, vispirms izpildot tādas darbības kā solutio ('izšķīdināšana') un separatio ('atdalīšana'), kam seko coagulatio ('sarecēšana', 'sapulcēšanās kopā') vai coniunctio ('sasaiste', 'savienošana'). Šis process caurvij visu haosa teoriju, it sevišķi "svešo piesaistītāju" ('piesaistītāju') jēdzienu, pie kā atgriezīsimies 4. nodaļā. Haosa teorijā vispazīstamākais "atdalīt, salikt kopā" piemērs ir maiznieka rīcība, kad viņš vairākas reizes mīca miklu, atdalot mīklas daļas, kas atrodas cieši kopā, un savienojot citas daļas, kura bija tālu cita no citas.

Haoss un emerģentā* rašanās

Kā redzēsim 5. nodaļā, alķīmiķu Darbam bija trīs primārās stadijas, kurās notika dažādas darbības: (l) izteiktā tumsas un haosa stadija: nigredo-, (2) baltuma un askētisma stadija: albedo un (3) stadija, kurā emerģenti rodas jauna dzīvība: sārtošanās jeb rubedo. Alķīmiķi uzskatīja: tā kā visas iespējas ir ietvertas tumsā un haosā, no šī haosa vēlāk pakāpeniski radīsies filozofu akmens.

Protams, no apzīmējuma "haosa teorija" ir saprotams, ka haoss ir modernā modeļa svarīga daļa. Kā noskaidrosim detalizētāk, kārtība rodas pakāpeniski, sistēmai sazarojoties, sadaloties pirmajos divos iespējamajos variantos, tad — četros, un tā tālāk. Nav iespējams jau iepriekš paredzēt, kuru sazarojumu fiziskā realitāte izvēlēsies. Kādā vēlākā brīdī sazarojumi kļūst par haosu. Jaunā, haosa teorijā ienestā atziņa ir tāda, ka pat šim "galapunkta" haosam ir sava struktūra globālajā līmenī un ka no tā pakāpeniski rodas cita kārtība.

Filozofu akmens

6. nodaļā pievērsīsimies alķīmiķa vislielākajam sapnim: radīt filozofu akmeni jeb lapis (latiņu vai. akmens'), kam piemistu spēja pārvērst parastos metālus par zeltu. Šodien zinām, ka īstais filozofu akmens ir atrodams ne tikai ārpus meklētāja, bet arī viņa dvēselē. Alķīmiskajos tekstos ir neskaitāmas atsauces uz ideju, ka ar nolūku pilnībā paveikt Darbu (termins, kas apzīmē visu filozofa akmens iegūšanas procesu), alķīmiķim vispirms jāstrādā, lai attīrītu sevi un padarītu sevi par šī akmens cienīgu.

18. gadsimta filozofs Imanuēls Kants pirmais saprata, ka mēs nekad neuztveram "lietu kā tādu" (das Ding an sich)-, mēs uztveram fizisko pasauli caur filtriem, kas iebūvēti mūsu iekšējā pasaulē. Vai, kā to formulēja 20. gadsimta neirobiologs Volters Dž. Frīmens, novators haosa teorijas lietošanā neiroloģijā: "Cilvēku prāts nevis veido sevi, pieskaņojoties sensoriski ienākošajai informācijai no pasaules, bet gan maņu iespaidus atbilstoši savām iedzimtajām kategorijām."" Frīmens nonāca pie šī pārsteidzošā inovatīvā secinājuma, pētot dinamiskos piesaistītājus cilvēka smadzenēs saistībā ar ožu un citām maņām.

ŠI pēdējā ideja — sapratne, ka Darbs tikpat lielā mērā ir mūsu iekšienē, kā ārpusē, — izskaidro, kāpēc šie divi ārējās pārveides moili'ļi var iemācīt kaut ko par mūsu pašpārveidi. Šīs sajūgtās attiecības Nt.irp pasauli un psihi budisma mitoloģijā izsaka Indras tīkla metafora: gigantiska mirdzošu dārgakmeņu kaklarota, kas visi savstarpēji ir saistlti. Eiropas tradīcijā ir slavenais 20. gadsimta franču teologa Alēna dc Lila izteikums: "Dievs ir saprātīga sfēra, kuras centrs atrodas it visur, bet kuras riņķa līnija nav atrodama nekur."12 Vēstījums ir šāds: katrs ar s.ivu izaugsmi un pārveidi ietekmē ikvienu un itin visu.

1 STĀSTS PAR ALĶĪMIJU UN HAOSA TEORIJU

"Vēsture ir vienīgā laboratorija, kur var pārbaudīt domu sekas."

Etjēns Žilsons

Šajā nodaļā izsekosim samudžinātajai vēsturei no alķīmijas attīstības līdz tās gandrīz pilnīgajai izzušanai, kad priekšplānā izvirzījās zinātne. Šajā pavērsiena brīdī atrodas īzaks Ņūtons, pēc daudzu domām, vissvarīgākā personība zinātnes vēsturē un arī praktizējošs alķīmiķis. Viņa stāsts tiks izklāstīts šīs grāmatas pēdējā nodaļā, kad runāsim par filozofu akmeni. Pēc Ņūtona zinātne iegāja teritorijā, kas bija ļoti tāla no alķīmijas pamatnostādņu hermētiskajām idejām, taču dīvainā kārtā tieši tur ar haosa teoriju no jauna parādījās alķīmijai līdzīgas idejas.

ĪSA ALĶĪMIJAS VĒSTURE

"Process alķīmijā vienmēr ir bijis svarīgāks nekā redzamie rezultāti, ko var definēt tikai vēsturiski un kulturāli. Šajā ziņā alķīmija kopā ar astroloģiju, dziedniecību un mūziku-matemātiku pieder pie "planētas zinātņu kolēģijas" kas pastāv ilgāk par civilizācijām."

Ričards Grosingers'

Dabas "paātrināšana"

Vairumā domāšanas sistēmu vēsturu alķīmija tiek dēvēta par primilivu ķīmijas priekšteci. Šis viedoklis ir dziji maldīgs, un to radīja jaunlaiku cilvēka nespēja izprast laiku, kad apkārtējā pasaule tika uzskatīta par svētu. Reliģiju vēsturnieks Mirča Eliade bija pirmais, kurš atzina, ka alķīmija izveidojās no kalnrūpniecības un metalurģijas būtiskajām mistēriju tradīcijām. Vīri, kuri ieguva un apstrādāja dzelzi un sudrabu, uzskatīja sevi par tādiem kā priesteriem, kuriem ir zināmas slepenas zināšanas par Dabu (ar lielo sākumburtu). Metāli tika uzskatīti par dzīviem organismiem, kas lēnām mainās un attīstās Zemes ķermenī, tāpat kā bērns aug sievietes miesās. Kalnrači, kas iznesa rūdu no pazemes, kopā ar metālistiem, kuri apstrādāja rūdu, darbojās kā akušieri, kas palīdz paātrināt metāla dzimšanu. Ir svarīgi saprast, ka šī uzskatu sistēma varēja rasties un pastāvēt tikai tik ilgi, kamēr daba tiek uzskatīta par dzīvu. Tieši jaunlaiku zinātnieku viedoklis par dabu kā "lietu" padara šo senāko uzskatu tik dīvainu mūsu acīs. Amerikas indiāņi vēl aizvien uzskata, ka daba ir ne tikai dzīva, bet arī svēta dzīva būtne. Vides piesārņošanas un globālās sasilšanas laikmetā aizvien vairāk ļaužu pievēršas šīm senajām tradīcijām, kas vairs netiek noraidītas kā primitīvas, bet tiek izmantotas kā orientieri, kā dzīvot harmonijā ar dabu.

Alķīmiķi aizveda šo metalurģiskā "akušierisma" tradīciju vēl soli tālāk, jo viņu mērķis bija ar komplicētu ciklisku operāciju virkni pārveidot mazvērtīgākus elementus zeltā (l.l. attēls). Viņuprāt, tā tika paātrināts dabā notiekošais. Liela daļa viņu centienu balstījās uz maisījumu karsēšanu: vai nu virs atklātas liesmas dažādu (gan funkcionālu,

1.1. attēls. Alķīmiķi darbā

gan simbolisku) formu traukos, vai krāsnī, kad vismazākā kļūda var visu izjaukt. Dabā metālu pārveidošana notiek laikmetiem ilgi saules siltuma vai zemes dzīļu dabiskā karstuma ietekmē; tā kā alķīmiķiem sis uzdevums bija jāpaveic īsā laikā, viņiem bija meistarīgi jāapgūst šie procesi. Tāpat kā daba visu laiku ciklizē savas "operācijas", katras "operācijās" rezultātus atgriezeniski ievadot nākamās norisei, arī alķīmiķim bija jāapvieno meistarīga darbošanās ar uguni un cikliskas operācijas. Citējot Eliadi: "Uzņemoties atbildību par Dabas pārveidošanu, cilvēks nostāda sevi Laika vietā; metalurgs un alķīmiķis apgalvo, ka to, kā "nobriešanai" zemes dzīlēs būtu vajadzīgas ēras vai laikmeti, viņi spējot sasniegt pāris nedēļās."2

Rietumu alķīmija

Gan Austrumos, gan Rietumos "metalurģiskās mistērijas" laika gaitā kļuva par alķīmiju. Pirmā norāde uz alķīmiju ir atrodama Ķīnā jau 4. gadsimtā p. m. ē., un šī māksla tur konkrēti pieminēta ap.l. gadsimtu p. m. ē. Rietumu pasaulē tā pirmoreiz parādījās aptuveni tajā pašā laikā vietā, kur Rietumi sastapās ar Austrumiem: Aleksandrijā Ēģiptē. Kad Aleksandrs Lielais 330. gadā p. m. ē. iekaroja Ēģipti, viņš nodibināja Aleksandrijas pilsētu. Kāpēc tieši šajā vietā? Pēc senatnes izcilākā biogrāfa Plūtarha vārdiem, iemesls esot sapnis. Aleksandrs bija iemīļojis Homēra darbus, un viņš vienmēr nēsāja līdzi "Iliādas" eksemplāru ar Aristoteļa piezīmēm. Kādu nakti, kad Aleksandrs prātoja, kur veidot jaunu lielu grieķu koloniju, viņam sapnī parādījās Homērs un teica, ka tā jābūvē uz Farosas salas Ēģiptes piekrastē. Aleksandrs tā arī izdarīja.

Diemžēl Aleksandrs nomira, neieraudzījis lielisko pilsētu, ko bija sācis būvēt. Drīz pēc tam Ēģiptes faraons Ptolemajs I, kas kopš bērnības bija Aleksandra tuvs draugs, izveidoja slaveno Aleksandrijas bibliotēku Museionu, lai vienuviet apkopotu visas pierakstītās cilvēku domas. Viņa dēls Ptolemajs II to paplašināja.

Bibliotēkā tās lielākā uzplaukuma laikā bija milzīga manuskriptu kolekcija, kurā ietilpa ap 700 000 papirusa rituļu. "Celtne bija iekārtota atbilstoši lasīšanai un norakstu veikšanai, mierīgai studēšanai, kā ari materiālās pasaules objektu un paraugu salīdzināšanai ar pagātnes sacerējumiem. Jaunlaiku pasaulē nav nekā tamlīdzīga, kaut gan tā būtu nedaudz radniecīga Britu muzejam Londonā."3 Šī bibliotēka, kas atradās starp Austrumiem un Rietumiem, nodrošināja vietu, kur pulcēties visu kultūru visprogresīvākajiem domātājiem, lai apmainītos ar idejām, kuru spektrs ietvēra daudzas tradīcijas, kas agrāk bija izolētas citā no citas: grieķu abstraktā filozofija pirmoreiz mijiedarbojās ar ēģiptiešu metalurģijas un ķīmijas zināšanām un haldejiešu un persiešu komplicēto misticismu. Šī kultūru un atziņu mistrojuma trīs produkti ir gnosticisms, neoplatonisms un Rietumu alķīmija. Šie trīs domāšanas sistēmu virzieni nereti savstarpēji savijās, un daudzi alķīmiķi bija arī gnostiķi vai neoplatoniķi.

Tas bija lielisks laikposms, kas neturpinājās ilgi. Leģenda vēsta, ka 48. gadā p. m. ē. lielākā daļa bibliotēkas tika sadedzināta ostā, lai aizsargātu garnizonu no maķedoniešu uzbrukuma. Taču, tāpat kā daudzas citas leģendas, tā ir maz ticama, jo vairāki cilvēki rakstīja, ka apmeklējuši bibliotēku pēc 48. gada. Par bibliotēkas izpostīšanu ir arī citi vēstījumi, par kuriem zinātnieki vēl aizvien debatē. Visticamākais bibliotēkas izzušanas izskaidrojums ir tāds, ka vairums tās satura iznīcināts 3. gadsimtā, kad Romas imperators Aureliāns iebruka Aleksandrijā, un atlikušie krājumi un Museions tika iznīcināti turpmākajos pāris gadsimtos.4

Pat pēc daļējas sagraušanas bibliotēka bija kā magnēts zinību vīriem un mistiķiem, īpaši alķīmiķiem. Viņi ieradās Aleksandrijā no visas pasaules un aizveda sev līdzi izzinātos noslēpumus. Viņi bija spiesti turēt slepenībā daudzus no šiem noslēpumiem un varēja dalīties tajos tikai ar tiem, kuri saprata mistērijas. Daudzi musulmaņu zinību vīri aizveda šīs idejas uz savām zemēm, un tur tās pagrīdē uzplauka tajā laikā, kad Rietumos gandrīz pilnībā bija izzudušas. Kad arābi 7.-8. gadsimtā iekaroja Spāniju, arābu alķīmija atkal ienāca Rietumu pasaulē. Tā kā tol.iik Spānija bija arī viena no galvenajām ebreju (arī jūdu mistiķu) pulcēšanās vietām, alķīmijas atziņas tika iekļautas ebreju mistiskajos uzskatos, un tā rezultāts bija tradīcija ar nosaukumu "Kabala". Tikai 12. un 13. gadsimtā šīs idejas izplatījās ārpus Spānijas, citur Rietumeiropā. 13. gadsimta nogalē eiropieši jau sacerēja paši savus alķīmiskos tekstus, un ievērojamākie no šiem autoriem bija Alberts Magnuss, Rodžers bekons un Raimonds Lulls. Dāņu vēsturnieks Johans Fabriciuss nozīmīgajā grāmatā "Alķīmija: viduslaiku alķīmiķi un viņu karaliskā māksla" komentē alķīmiķu stāvokli:

"Tā kā alķīmiķi radās pirmskristietības kultūras pasaulē, viduslaiku kristietībā tiem bija jākļūst par subkultūru. Tur viņi ieņēma savādas pozīcijas, gan reliģiskajā, gan zinātniskajā aspektā. Alķīmiķi bija mistiķi, kuri nebija ortodoksāli katoļi, zinātnieki, kuri nesekoja tālaika zināšanu gultnei, amatnieki, kuri negribēja mācīt citiem savu māku. Viņi bija sektanti, viduslaiku sabiedrības "problemātiskie bērni", un viņu laikabiedriem bija grūti izšķirties, vai uzlūkot viņus kā patiesus gudros vai svētumu zaimojošus šarlatānus."5

Rietumu alķīmija sasniedza savas virsotnes 15. un 16. gadsimtā, tā pastāvēja dažās formās vēl 17. un 18. gadsimtā (un pagrīdē eksistē joprojām). Piemēram, Izaks Ņūtons, kas ar saviem zinātniskajiem atklājumiem 17. gadsimtā neatgriezeniski mainīja pasauli, bija praktizējošs alķīmiķis, kurš uzskatīja savus alķīmijas pētījumus par tikpat svarīgiem vai pat vēl svarīgākiem nekā zinātniskie pētījumi. Savās alķīmiķa piezīmēs viņš norādīja, ka "tieši tāpat kā pasauli no tumšā Haosa radīja gaismas parādīšanās un ēteriskā firmamenta un ūdeņu nošķiršana no zemes, arī mūsu darbs iznes sākotni no melnā Haosa un tā pirmējās matērijas, nošķirot elementus un matērijas izgaismojumus".6

Ņūtons nesaskatīja nekādu neatbilstību starp alķīmiķa un zinātnieka pozīciju. Kaut gan pasaule, ko Ņūtons attēloja savā zinātnes jomā, bija absolūto lielumu pasaule, viņš uzskatīja, ka alķīmijas atsegtā dziļākā pasaule mūžīgi mainās, nepārtraukti pārveidojas. Mirča Eliade komentēja, ka "Ņūtons alķīmijā meklēja mazās pasaules struktūru, kas atbilstu viņa kosmoloģiskajai sistēmai"; kaut gan viņa meklējumi nebija sekmīgi, viņš saglabāja pārliecību, ka ir bijušas — un nākotnē varētu rasties — slepenas atklāsmes par dabas visslēptākajiem noslēpumiem, "tāpat viņš nenoraidīja pārveidošanas principu, visu alķīmijas veidu pamatu… Šajā ziņā visu viņa karjeru pēc 1675. gada var uztvert kā ilgstošus centienus integrēt alķīmiju un mehānisko filozofiju."7 Mums jāizseko līkumainajam ceļam, kas ved no Ņūtona uz tādu zinātni, kura ignorēja senākās tradīcijas, bet beigās vainagojās ar haosa teoriju. Taču, kā bieži notiek filozofijas vēsturē — ja tikai nedaudz pieskarsities haosa teorijas virspusei, zem tās atradīsit alķīmisko ideju seno "metālu", kā redzēsim nākamajā nodaļā.

ĪSA HAOSA TEORIJAS VĒSTURE

"Vārds "haoss" tradicionāli apzīmē bezformas tukšumu, kas ir "grūsns" ar nākotnē gaidāmo kārtību. Tagad mēs redzam, ka kārtības neesamība indivīdā vai sabiedrībā var pastāvēt pirms jaunas struktūras spontānas rašanās, nevis neizbēgami novest līdz tīrai anarhijai saskaņā ar entropijas likumiem."

Volters Dž. Frīmens"

No Ptolemaja līdz Puankarē

Pirmie vīrieši un sievietes, kas raudzījās augšup naksnīgajās debesīs, noteikti brīnījās par gaismas punktiņiem tajās. Viņi droši vien jutās Visuma centrā; viss pārējais atradās "tur ārā". Viņiem diez vai ienāca prātā citādas domas. Mūsu ēras 2. gadsimtā grieķu astronoms Ptolemajs konkrētāk izteica šo izjūtu, konstruējot Visuma modeli: skaidri noteiktas, perfekti veidotas, cita citā ieligzdotas sfēras, kas ietver mūsu Zemi. Saule, planētas un zvaigznes balstās uz šīm sfērām. Tā kā astronomiskie novērojumi ir būtiski svarīgi lauksaimniecībai, tolaik daudz bija zināms par debess ķermeņu faktisko stāvokli un kustību. Taču novērojumiem bija jāatbilst teorijai, nevis otrādi. Tā kā uz Ptolemaja perfektajām sfērām balstītie aprēķini neatbilda šiem novērojumiem, bija jāizstrādā aizvien komplicētāki pamatojumi, lai saglabātu Zemes centrālo stāvokli.

16. gadsimta sākumā Koperniks nonāca pie būtiska secinājuma, ka Zeme varbūt neatrodas centrālajā pozīcijā, bet faktiski riņķo ap Sauli. Viņa viedoklis bija zaimojošs 16. gadsimta garīdzniecībai, kas uzskatīja, ka Dievs sešās dienās radīja pasauli un visu tajā esošo. Pēc viņu uzskata, pasaule kopš radīšanas bija statiska un nemainīga, ar dažiem zināmiem izņēmumiem, piemēram, Grēku plūdiem, kas aprakstīti Bībelē. Garīdzniekiem un izglītoto eiropiešu vairākumam Ptolemaja uzskati šķita jau Bībelē lasītā zinātnisks iztirzājums. Zināšanas par pasauli neradās no novērojumiem; šīs zināšanas bija ietvertas Bībelē. Tomēr Kopernika uzskats uzvarēja. Taču planētu stāvokļu un kustības aprēķini vēl aizvien bija visai neadekvāti, lielā mērā tāpēc, ka joprojām tika pieņemts, ka planētas kustas pa apļveida orbītām. Patiesai precizitātei bija nepieciešamas Ņūtona kustības likumā noteiktās eliptiskās orbītas.

Ņūtons, izmantodams savas jaunās atziņas, spēja pilnībā atrisināt to, ko matemātiķi un astronomi nosauca par "divu ķermeņu problēmu". Tādā Visumā, kas sastāv tikai no diviem ķermeņiem, teiksim, Saules un Zemes, Ņūtons precīzi prognozēja šo divu ķermeņu kustību. Pagāja vēl viens gadsimts, un franču matemātiķis un astronoms Pjērs Simons Laplass darbā "Debess mehānika" (Mecaiuiļue Celeste) mēģināja atrisināt "n-to ķermeņu problēmu", aprakstot visu planētu kustības Saules sistēmā. Lielā mērā viņam tas izdevās. Taču bija anomālijas, kas ne vienmēr atbilda aprēķiniem. Bija jāpaiet vēl simts gadiem, līdz šī problēma aizveda pie haosa teorijas pirmsākumiem.

1887. gadā saistībā ar Zviedrijas un Norvēģijas karaļa Oskara sešdesmito dzimšanas dienu tika piedāvāta balva par n-to-ķermeņu problēmu. Izrādījās, ka pilnīgs atrisinājums atrodas ārpus jebkura tālaika matemātiķa spējām, bet izcilais matemātiķis Anrī Puankarē 1899. gadā saņēma šo balvu par eseju, kurā aplūkoja svarīgu šī rēbusa fragmentu, triju ķermeņu problēmu, proti, pilnīgu aprakstu par, piemēram, Zemes, Saules un Mēness kustību. Tieši tajā laikā, kad eseja tika gatavota publicēšanai žurnālā Acta Matematica, Puankarē saprata, ka tajā ir dziļa būtiska kļūda. Izlabodams šo kļūdu, Puankarē pierādīja, ka pat triju ķermeņu kustība būtībā ir neprognozējama. Šis atklājums zinātnieku tik dziļi satricināja, ka viņš paziņoja: "Šie procesi ir tik dīvaini, ka es nespēju pat prātot par tiem." Pats to neapzinoties, Puankarē bija atklājis matemātisko haosu planētu kustībā. Tāpat kā daudzu citu fundamentālu atklājumu gadījumā, izrietošās sekas netika uzreiz pilnībā saprastas. Bija vajadzīgs jauns instruments: dators. Ar to uz Zemes ieradās haoss.

Dators maina visu

Matemātikas pasaule tradicionāli atrodas ārpus laika, tajā vienādojumiem nav nedz nākotnes, nedz pagātnes. Kad Darvins bija atklājis, ka evolūcija notiek dabiskās izlases ceļā, zinātnieki aptvēra, ka viņi dzīvo pasaulē, kur laiku vairs nevar ignorēt. Kad "laika bultiņa" virzās uz priekšu, to nevar pavērst atpakaļ. Problēma bija tāda, ka zinātniekiem nebija matemātisko instrumentu, lai strādātu ar laika bultiņu. Pirms datoru ēras vienīgais matemātiskais instruments, ar ko apstrādāt pārmaiņas laika gaitā, bija diferenciāļu un integrāļu rēķini. Taču rēķināšana sastāv no vienādojumiem, ko var aprēķināt uz priekšu vai atpakaļ. Diferencējot vienādojumu par attālumu, iegūstam ātrumu. Diferencējot vēlreiz, iegūstam paātrinājumu. Tomēr varam sākt ari ar paātrinājumu un veikt integrālo aprēķinu, vispirms iegūstot ātruma vienādojumu, tad — attāluma. Tātad diferenciālrēķini kā tādi nevar "noķert" laika vienvirziena dabu.

Attīstoties mūsdienu digitālajam datoram, zinātniekiem pavērās jauna matemātiska pasaule. Pat primitīvie agrīnie datori bija pārsteidzoši: tie ne tikai spēja kalkulēt sarežģītus vienādojumus daudz ātrāk par jebkuru cilvēku, bet arī radīja jaunus vienādojumus, kuros katras kalkulācijas rezultāts tika ievadīts atpakaļ vienādojumā miljoniem reižu (šodien — miljardiem un pat triljoniem reižu). Zinātniekiem vairs nevajadzēja tieši aprēķināt galīgo iznākumu, viņi varēja matemātiski modelēt dabas parādību (piemēram, laikapstākļus vai šķidruma dinamiku), kas mainās laika gaitā. Šī efektīvā jaunā metode ļāva zinātniekiem likt, lai dabas parādības modelis "attīstās" ļoti līdzīgi veidam, kā tas attīstītos dabā.

Cits faktors ari izrādījās būtisks: tagad zinātnieki varēja redzēt, kā mainās rezultāti. Mūsu īsajā vēstures apskatā esam nonākuši pie 20. gadsimta 60. gadiem. Meteorologs no Masačūsetsas Tehnoloģiju institūta Edvards Lorencs programmēja laikapstākļu vienkāršu modeli. Sākotnējos laikapstākļus attēlojošie skaitļi tika ievadīti programmā, kas aprēķināja, kādi laikapstākļi būs pēc noteikta laika intervāla. Šie rezultāti tika ievadīti atpakaļ kā sākotnējie apstākļi nākamajai kārtai, un tā tālāk. Izmantojot šo metodi, dators varēja paredzēt laikapstākļus ilgākā laikposmā. (Jāuzsver, ka tas bija ļoti vienkāršs agrīns modelis, nepietiekams, lai apstrādātu visus laikapstākļu mainīgos lielumus.) Tas viss notika, pirms datori varēja radīt īstus grafikus, bet programmētāji izmantoja asprātīgus trikus, lai izveidotu attēlus no burtu virknēm [3] . Lorencs ar līdzīgu paņēmienu izveidoja nepārtrauktu sava modeļa izvades papīra līnijas grafiku, kur skaitļi aprakstīja laikapstākļus. Līnijai bija kāpumi un kritumi, kas izskatījās kā vēja vai citu meteoroloģisko parādību kustība mēnešu vai pat gadu laikā.

Tā kā šie agrīnie datori bija ļoti lēni, reizēm viena izpilde ilga vairākas dienas, tā bija jāaptur un jāsāk no jauna. Reiz Lorencs ienāca laboratorijā, lai turpinātu iepriekšējā dienā sākto izpildi. Lai nodrošinātu rezultātu nepārtrauktību, viņš ievadīja sākotnējās, iepriekšējās dienas vidus pozīcijas un aizgāja prom, lai veiktu ko citu. Viņš gaidīja, ka dators reproducēs iepriekšējās dienas rezultātiem identiskus rezultātus un tad turpinās no šīs pozīcijas. Atgriezies un aplūkojis izdruku, viņš bija pārsteigts, jo grafiks pilnīgi nelīdzinājās iepriekšējās dienas izdrukai. Viņš nodomāja, ka ir kļūdījies, taču skaitliskās ievades pārbaudē neatrada nekādu problēmu. Eventuāli viņš aptvēra, ka vienīgā atšķirība starp abām izpildēm ir tā, ka dators strādāja ar kalkulācijām, kurās izmantoti seši decimālie precizitātes cipari aiz komata, bet izdrukā tie skaitļi, ko viņš bija ievadījis nākamajā dienā, bija ar trim cipariem aiz komata. Tradicionālajos "statiskajos" vienādojumos šādai atšķirībai nebūtu nekādu pamanāmu seku. Bet, tā kā katra aprēķina rezultāti tika ievadīti atpakaļ kā sākumpozīcija nākamajam aprēķinam, vairākos atkārtojumos šīs sīkās atšķirības pieauga, dodot izteikti atšķirīgu rezultātu. Kā minēts ievadā, šo situāciju nosauca par jutīgo atkarību no sākotnējiem apstākļiem jeb tauriņa efektu.

Lorencs turpināja pētīt šo mulsinošo parādību vairākos aspektos, iesaistot ne tikai laikapstākļus, bet arī konvekcijas plūsmas vispār. Beidzot, citēju viņa izteikumu: "Es aptvēru, ka jebkura fiziska sistēma, kas uzvedas neperiodiski, ir neprognozējama."9 Tā dzima haosa teorija.10

Kopš Lorenča sākotnējiem pētījumiem datori ir daudz jaudīgāki un komplicētāki, un dabas modeļu izmantošana kļuvusi zinātniekam obligāti nepieciešama. Lorencam bija tikai vienkāršs papīra lentes grafiks, bet pat tas bija liels sasniegums. Tagad zinātnieki datora monitorā var ieraudzīt savu matemātisko modeļu rezultātus krāsainā trīsdimensiju attēlā: viņi var pētīt jebkuru attēla daļu jebkurā dziļumā, rotēt rezultātus, pārcelties uz priekšu vai atpakaļ laikā, un tā joprojām. Citiem vārdiem sakot, zinātnieki var apskatīt monitorā dabu — lai arī vēl aizvien vienkāršoti. Pateicoties šim vizuālajam aspektam, rezultātus var savstarpēji paziņot un saprast ne tikai konkrētās nozares eksperti, bet arī citi zinātnieki un pat vienkārši interesenti. Šis lielākais komunikācijas līmenis ir kardināli mainījis zinātnes raksturu.

Šie tehnoloģiju uzlabojumi tikai vēl vairāk atbalstīja Lorenča atklājumu, ka komplicētās sistēmās (piemēram, cilvēku sirdsdarbība, vērtspapīru biržas un gandrīz viss cits pasaulē, kas ir pietiekami komplicēts, lai būtu interesants) nav iespējams pilnībā paredzēt iznākumu, l iesām, vairumā situāciju iznākums parasti ir pietiekami tuvs tam, ko prognozē standarta zinātniskie likumi, tāpēc mēs uzskatām, ka šie likumi ir spēkā. Tomēr reizēm (un neviens nevar definēt, cik bieži ir šis "reizēm") rezultāti pilnībā atšķiras no prognozētajiem. Haosa teorētiķi ir uzmanīgi izpētījuši situāciju tipus, kuros rezultāti ievērojami atšķiras un eventuāli noved pie haosa. Viņi ir arī uzskatāmi parādījuši, ka atgriezeniskā saite, kas padara iespējamas negaidītas pārmaiņas, saglabā šis komplicētās sistēmas neskartas mainīgā pasaulē. Piemēram, cilvēka organisms nemitīgi ievada informāciju par sevi atpakaļ sevī, lai varētu augt no bērnības uz pieaugušā stāvokli, vienlaikus saglabājot savu identitāti, kaut gan visas molekulas mūsu ķermenī šajā laikā ir mainījušās. Tas, kas attiecas uz ķermeni, attiecas arī uz psihi. Mūsu domas un jūtas, un darbības nepārtraukti tiek ievadītas atpakaļ mūsu atmiņā un ietekmē mūsu nākotnes domas un jūtas, un darbības. Taču tieši tāpat kā sīka pārmaiņa Edvarda Lorenča datos pēkšņi radīja lielas atšķirības viņa grafikos, sīkas pārmaiņas mūsu dzīvē var aizvest mūs jaunā virzienā, ko nevarēja paredzēt, balstoties uz iepriekš notikušo.

To mēs sīkāk apspriedīsim turpmākajās šīs grāmatas lappusēs. Bet patlaban ir pietiekami apzināties, ka dabā bieži vien vienīgais veids, kā noskaidrot galīgo rezultātu, ir nogaidīt un skatīties, kas notiek.

VECAIS IR JAUNS

Apkoposim uzzināto, pirms detalizēti iztirzāt alķīmijas principus un to jaunlaiku ekvivalentus. Šajā nodaļā uzzinājām, kā alķīmija radās

Rietumos aptuveni vienlaikus ar kristietību. Tad alķīmija aizgāja pagrīdē, lielākoties tieši arābu valstīs, no jauna atgriežoties Rietumu pasaulē, kad arābi iekaroja Spāniju. No turienes alķīmija lēnām ienāca Eiropā, uzplauka un tad lielā mērā iznīka. 17. gadsimtā Ņūtonu var uzskatīt par "pagrieziena punktu" ne tikai runājot par jaunas kārtības sākumu, bet arī kā pēdējo no lielajiem alķīmiķiem.

Zinātne nomainīja alķīmiju, un vairākus gadsimtus tika domāts, ka tai nav nekādu ierobežojumu; it viss dabā bija prognozējams. 19. gadsimta beigās Puankarē atklāja, ka pat triju debess ķermeņu (piemēram, Zemes, Mēness un Saules) pilnīga kustība ir neprognozējama. Tad, kad Lorencs atklāja haosu, tika pavērts ceļš, lai no jauna izvirzītos Daba (nevis tikai "daba"). Nav pārsteidzoši, ka alķīmijas atziņas atkal parādījās, kaut gan šoreiz totāli atšķirīgā leksikā. Tā kā kopš alķīmijas pirmsākumiem bija pagājuši tūkstoš gadi, jaunā zinātne rada dziļāku sapratni dažos (diemžēl tikai dažos) mūžsenajos jautājumos. Nav pārsteidzoši, ka šīs senās un jaunās atziņas ari būtiski ietekmēja pašpārveides procesu katra cilvēka dzīvē, kā redzēsim turpmākajās nodaļās.

~ Stāsts par alķīmiju un haosa teoriju ~

2 KĀ NOTIEK AUGŠĀ, TĀ NOTIEK ARĪ APAKŠĀ

"Cilvēks uz zemes ir mirstīgs dievs, bet Dievs debesīs ir nemirstīgs cilvēks. Ar šo abu palīdzību un starpniecību eksistē kosmoss un cilvēki, viss esošais, tomēr tas viss pastāv viena vienīgā darbības rezultātā."

Corpus Hermeticum, X: 25

Ideja, ka makrokosms (Visums vai Dievs) un mikrokosms (fiziskā pasaule, cilvēks) ir savstarpēji saistīti, ir pirmais svarīgais alķīmijas elements, ko izpētīsim šajā nodaļā. Ekvivalentā nostādne haosa teorijā: globālais un lokālais ir nesaraujami samistroti un ietekmē viens otru. Sevišķi jāuzsver, ka komplicētās sistēmas ir pašlīdzīgas jebkurā dimensiju mērogā. Sāksim mūsu ceļojumu ar Hermeju Trismegistu un Smaragda plāksni.

ALĶĪMIJA

"Lielās un Mazās pasaules noslēpumi atšķiras tikai ar formu, kādā tie izpaužas, jo tie ir tikai viena "lieta" viena būtne."

Paracelzs'

Hermejs Trismegists un "Smaragda plāksne"

Iespējams, ka vissvarīgākais alķīmijas uzskats ir izteikts frāzē "Kā notiek augšā, tā notiek ari apakšā" kas pirmoreiz parādījās slavena teksta "Smaragda plāksne" (jeb Tabula Smaragdin) sākumā. Daudzi uzskata, ka viss alķīmijas darbs ir ietverts "Smaragda plāksnes" 14 punktos, kas laika gaitā ir pārtulkoti desmitiem reižu. Tālāk tiek doti Ņūtona versijas 14 punkti ar 17. gadsimta rakstības modernizējumiem. Saistībā ar leģendu šis teksts uzrakstīts uz smaragda plāksnes (kaut gan grieķu vārdkopa var nozīmēt vienkārši zaļš akmens'), kas uzieta alā nelaiķa teiksmainā ēģiptiešu personāža Hermeja Trismegista (proti, "Trīsreiz vislielākā Hermeja") rokās.

"Smaragda plāksne"

1.    Tas ir tiesa bez melošanas, tas ir skaidrs un ļoti patiess.

2.     Tas, kas atrodas apakšā, ir līdzīgs tam, kas atrodas augšā; un tas, kas atrodas augšā, ir līdzīgs tam, kas atrodas apakšā, lai paveiktu jums tikai vienas lietas brīnumus.

3.     Un, tā kā visas lietas ir radušās no vienas lietas ar tās starpniecību, tad visas lietas dzimst no šīs vienas lietas pielāgošanas ceļā.

4.     Saule ir tās māte, Mēness ir tās tēvs.

5.     Vējš ir nesis to savā vēderā, zeme ir tās aukle.

6.     Šeit atrodas visas pilnveidibas tēvs visā pasaulē.

7.     Tas vara jeb spēks ir pilnīgs, ja to pārvērš par zemi.

7a. Atdali zemi no uguns, smalko no rupjā saudzīgi un ar lielu centību.

8.     Tā paceļas no zemes uz debesīm un tad atkal nolaižas uz zemes, un gust visaugstāko un viszemāko lietu spēku.

9.     Šādi tev piederēs visas pasaules spožums, un visa tumsība atkāpsies no tevis.

10.   Tas spēks ir pārāks par jebkuru citu spēku. Jo tā uzvar ikvienu smalko objektu un iespiežas ikvienā cietā objektā.

11.   Šādi tika radīta pasaule.

12.   No tā rodas apbrīnojami pielāgojumi, kuru līdzekļi atrodas šeit, šīs lietas iekšpusē.

13.   Tāpēc mani sauc par Hermeju Trismegistu, jo man ir zināmas visas pasaules filozofijas trīs daļas.

14.   Tas, ko es sacīju par Saules darbību, ir izpildīts un pabeigts.

No latiņu valodas tulkojis īzaks Ņūtons2

5. gadsimtā p. m. ē. grieķu vēsturnieks Hērodots (kuru bieži sauc par "vēstures tēvu") "Vēstures stāstu" otrajā sējumā rakstīja, ka "ēģiptieši bija pirmie, kuri apgalvoja, ka cilvēka dvēsele ir nemirstīga un ka ikreiz, kad ķermenis nomirst, dvēsele ieiet citā būtnē tās piedzimšanas brīdī".8 Šis uzskats pirms gadsimta ar Pitagora mācības starpniecību bija kļuvis ļoti ietekmīgs grieķu domāšanas sistēmā. Kaut gan Pitagors un viņa mācība ir zināma tikai no "otrās rokas" avotiem, no kuriem daudzi ir tikai fragmentāri, var izdarīt dažus pamatotus minējumus par viņa uzskatiem. Viens agrīns un nozīmīgs avots ir "Pitagora dzīve" kas ietverta Diogēna Laertija 3. gadsimtā sarakstītajā darbā "Izcilo filozofu dzīve". Laertijs raksta: Pitagors esot mācījis, ka "pastāv attiecības starp cilvēkiem un dieviem, jo cilvēki piedalās dievišķajā principā, un saistībā ar to Dievs īsteno savu providenci mūsu labā".9 Šis citāts izgaismo divus galvenos momentus. Pirmkārt, cilvēkiem piemīt dievišķs princips, kas saista mūs ar Dievu (vai dieviem). Šis dievišķais princips — dvēsele — ir skaidrs formulējuma "kā notiek augšā, tā notiek arī apakšā" piemērs. Otrkārt, Dievs turpina ietekmēt mūsu dzīvi, viņš nav "namsaimnieks" prombūtnē. Šeit "augšējais" iedarbojas uz "apakšējo", šīs divas kategorijas nesavienojas tikai cilvēku radīšanas procesā.

Laertijs (runājot Pitagora vārdā) piemin salīdzinājumu ar sauli, kuras stari izspiežas cauri gaisam, ūdenim un zemei un kuras siltums dod dzīvību visam eksistējošajam. Tā kā augi ir atkarīgi no šī siltuma principa tāpat kā dzīvnieki, viņš secina, ka augi arī ir dzīvas būtnes. Tomēr viņš neapgalvo, ka visām dzīvajām būtnēm ir dvēsele. "Dvēsele atšķiras no dzīvības. Tā ir nemirstīga, pateicoties tai nemirstībai, no kuras dvēsele tika atšķelta."10

Pītagoriešiem dvēselei ir trīs daļas: intelekts un saprātīgums (abi rodas smadzenēs) un kaislība (rodas sirdī). Tādējādi dvēsele gūst kaut ko gan no sirds, gan no smadzenēm. Cilvēka uzdevums ir panākt harmoniju starp šīm trīs daļām. Šī harmonija rodas no Dieva un no paša cilvēka izvēles. Šī ideja par harmonijas sasniegšanu starp cilvēku kā dzīvu būtni, piesaistītu mirstīgumam, un cilvēka dvēseli, kas ir nemirstīga, ir būtiska pītagoriešu ideāla daļa, ko vēlākie domātāji ne vienmēr atbalstīja (kā redzēsim turpmāk).

Ar vārdu "harmonija" pītagorieši neatsaucās uz kādu neskaidru Ideālu; viņi postulēja, ka Visumā viss sader kopā racionālā veidā, balstoties uz skaitliskajām attiecībām. Pītagorieši vairāk par jebkuru citu domātāju grupu gan pagātnē, gan nākotnē uzskatīja skaitli par vienojošo principu, kas piemīt visām "lietām" un pastāv starp tām. Viņi bija pirmie, kuri atklāja, ka mūzikas intervāli ir vienkāršu naturālo skaitļu proporcijas. Mūzikas harmonija "apakšējā" pasaulē bija piemērs sfēru h armonijai (ar šādu terminu viņi apzīmēja visu universu, kurā atrodas planētas un zvaigznes) — "augšējai" pasaulei. Slavens nostāsts (iespējams, tīri apokrifisks) vēsta, cik kritisks šis princips bija pītagoriešiem: kad viens no viņiem atklāja, ka skaitļa 2 kvadrātsakni nevar izteikt kā jebkuru divu naturālo skaitļu proporciju (proti, tā ir "iracionāla"), viņu noslīcināja un šo atklājumu noslēpa.

Pītagorieši uzskatīja, ka dvēseles vēlme ir atgriezties tajā mūžīgajā harmonijā, no kuras tā cēlusies; filozofa mērķis bija palīdzēt dvēselei atrast ceļu atpakaļ uz dievišķo harmoniju, izejot cauri vairākām stadijām: pirmkārt, dvēseles ētiskā attīrīšanās; otrkārt, universālās dabā pastāvošās harmonijas apcerēšana; treškārt, mistiska savienošanās ar Dievu. Atbilstoši tam — pretstatā vēlākajām grupām, ko aplūkosim, — pītagorieši neuzskatīja, ka fiziskā pasaule vispār un konkrēti mūsu ķermenis ir ļaunums, kas jāpārvar. Tā kā viņi ticēja universālai harmonijai, kas caurauž visas "lietas", pasaule un ķermenis bija daļa no šīs harmonijas. Kaut gan dvēsele ir mūžīga, tā eksistē pasaulē."

Līdz Platona darbībai 4. gadsimtā p. m. ē. pītagoriešu pasaules radīšanas mīts bija mainījies. Vēl aizvien pastāvēja Dievs — Vienīgais —, kas bija visa esošā avots, bet pasaules radīšanas darbs tika nodots demiurgam (dievišķam amatniekam). Platons darbā "Tīmejs" izvērsti apraksta Visuma radīšanas stadijas, ko viņš uzskata par sakārtotu un perfektu, sava radītāja perfektuma atspoguļojumu. Kaut gan tāpat kā Pitagors viņš saskata harmoniju visā, šis perfektums var būt tikai intelektuāla saprāta rezultāts. Cilvēku uzdevums ir uztvert pasauli caur saprāta prizmu, šajā procesā pietuvojoties apjausmai par dievišķo saprātu, kas viņus radījis. Tādēļ, lai gan vēl aizvien tika uzskatīts, ka dvēselei ir trīs daļas, Pitagora intelekts, saprāts un kaislība bija pārvērtušās par saprātu, emocijām un vēlmēm. Emocijas un vēlmes tika uzlūkotas kā zemākas kaislības, kas ir jāpārvar. Dvēsele nevis tiecās pēc šo triju vienotības, bet gan pār to valdīja saprāts. Platons vēl aizvien postulē saikni starp dievišķumu augšā un cilvēciskumu apakšā, bet tikai ar intelektuālā saprāta starpniecību. Cik tālu tas atrodas no Dekarta deklarācijas "Es domāju, tātad eksistēju"?

Aristotelis 4. gadsimtā piedāvā citu viedokli par dvēseli: nevis tādu kā Pitagoram vai Platonam, bet gan daudz tuvāku jaunlaiku zinātniskajam uzskatam, ja zinātne vispār atzītu dvēseli. Pitagors domāja, ka ne visām dzīvajām būtnēm ir dvēsele, bet Aristotelis uzskatīja dvēseli par citu apzīmējumu tam, kas ir radies, kad ķermenī eksistē dzīvība; citiem vārdiem sakot, dvēsele ir pakārtota parādība — epifenomens. Viņš nevis strikti nošķīra augus un dzīvniekus no cilvēkiem (un tikai cilvēkiem būtu nemirstīga dvēsele), bet gan domāja, ka eksistē progresējoša dvēseļu virkne, kurā dzīvnieku dvēseles atrodas virs augu dvēselēm un cilvēku dvēseles saprāta dēļ atrodas virs dzīvnieku dvēselēm. Taču visas dzīvās būtnes ir mirstīgas, un dvēsele nav iedomājama nošķirti no dzīva ķermeņa. Tādējādi Aristotelim vairs neeksistē nekas tāds, kas atbilstu modelim "Kā notiek augšā, tā notiek arī apakšā".

Gnosticisma uzskati

Esam aplūkojuši šos trīs diženos grieķu domātājus — Pitagoru, Platonu un Aristoteli —, jo laika gaitā viņu transformētie uzskati ietekmēja visus turpmākos domātājus. Piemēram, gnostiskie kristieši, kuru uzplaukums bija kristietības sākumposmā, ticēja, ka mēs vislabāk varam sekot Kristus paraugam, ne tikai tikumīgi dzīvojot, bet arī cenšoties pieredzēt Dievu sevī, tāpat kā to darīja Kristus. Gnostiķu ideāls hija tieša reliģiska pieredze, mītisks pieredzējums, gnosis ('dievišķas /ināšanas'). Arī mēs varētu pieredzēt dievišķo! Kaut gan gnostiskajiem kristiešiem bija vairākas sektas, kuru uzskati stipri atšķīrās, daudzi gnostiķu rakstnieki apvienoja kristietību ar grieķu filozofiju, lielākoties izmantojot to, kas viņiem bija zināms no "antīko vīru" (Platona, Aristoteļa un Pitagora) darbiem, kurus viņi pārveidoja par vienu uzskatu kopu, lai cik slikti atsevišķās sastāvdaļas saderēja kopā. Tāpat kā Platons, viņi ticēja, ka Visums ir nevis visaugstākā Dieva radīts veidojums, bet gan emanācija [4] no zemākas pakāpes dievības, demiurga. Gnostiķi bija izstrādājuši vairāku stadiju modeli, kā notiek šī emanācija. Platonam demiurgs bija perfekts arhitekts, bet daudziem gnostiķiem demiurgs bija mūsu pasaules nepilniguma un ļaunuma avots. Saistībā ar šo viedokli, ka pasaule tika sabojāta jau pašā radīšanas procesā, dažās gnostiķu sektās ķermeņa nonievāšana sasniedza maksimumu. Ķermenis tika uzskatīts par ļaunumu, kam jāpaceļas pāri, lai varētu atrast ceļu, kas ved atpakaļ pie dievišķā.

Tomēr šāds gnosticisma attēlojums nepavēsta pilnīgi visu. Mūsdienu gnostiķu bīskaps un zinātnieks Stefans Hellers lekcijās un grāmatās ir apvienojis gnosticisma uzskatus ar jungisma dziļuma psiholoģiju. Hellers apstrīd interpretāciju, ka gnostiķi uzskatījuši fizisko pasauli un ķermeni par ļaunumu. Hellers apgalvo, ka gnostiķi atradās attīstības pirmspsiholoģiskajā stadijā, tomēr savā simboliskajā mācībā centās paust ideju, ka tieši mūsu apziņas nepilnības rada ļaunumu pasaulē:

"Nevis fiziskā pasaule ar tās zemi un kokiem, bet gan zemapziņas radītā sistēma (grieķu valodā — kosmos) ir ļaunums — vismaz relatīvā ziņā. "Pneimatiskais" [ar garu — grieķu valodā pneuma — 'piepildītais'] gnostiķis sasniedz nevis kādas ēteriskas debesis, bet gan īstenotas individuācijas apziņu, kad ar mistiskām zināšanām tiek pārvarēti zemapziņas ierobežojumi. Nevis seksualitāte ir ļaunums, bet gan psihes kalpība akliem instinktiem un tos pavadošajai zemapziņai. Tiek noliegta nevis dzīve [kā tāda], bet gan dzīvnieciskas neapzināšanās dzīve, kas ir vairuma cilvēces nelaimju cēlonis. Demiurgs nav nekas cits kā vien cilvēka ego, atsvešināts no sava dziļākā psihiskā konteksta (pleromas): augstprātīgs, vienpusējs un atteicies no sievišķā elementa gudrības."12

Jungs uzskatīja, ka gnostiķi ir pirmspsiholoģiskajā stadijā esoši priekšgājēji viņa atklājumiem par psihi. Viņi centās samierināt dievišķā ("augšas") pilnību ar nepilnību, ko paši piedzīvoja ("apakšu").

Paracelzs

Iepriekšējās nodaļās ieskicējām līkumaino ceļu, ko alķīmija veica pēc gnostiķu posma, un konstatējām, ka tā sasniedza virsotni 15. un 16. gadsimtā. Tagad izdarīsim lēcienu uz priekšu, pievēršoties cilvēkam, kura stingrā ticība alķīmijas modelim mainīja medicīnu: 16. gadsimta ārstam Filipam Aureolam Bombastam fon Hoenheimam, biežāk sauktam par Teofrastu Paracelzu vai vienkārši Paracelzu. Tāpat kā Jungs, Paracelzs bija šveicietis, atbilstoši aplaimots (vai nolādēts) — citējot Jungu — ar "raksturīgo šveiciešu stūrgalvību, neatlaidību, flegmatismu un iedzimto lepnumu, kas ir skaidrots dažādi — pozitīvi kā pašpaļāviba, negatīvi kā izteikta ietiepība"."

Paracelzs bija ārlaulības bērns, viņa tēvs bija ceļojošs ārsts, kurš apmetās uz dzīvi nelielajā Šveices pilsētā Ainzidelnā. Kaut gan vēlāk Paracelzs kļuva par cilvēku, kurš meta izaicinājumu tālaika medicīnas "valdošajām aprindām" un izstrādāja jaunus veidus, kā aplūkot attiecību starp slimību un veselību, jaunībā viņš nebija fiziski pārāk atraktīvs, ar "augumu tikai piecas pēdas, neveselīgu izskatu, pārāk īsu augšlūpu, kas neapsedza zobus .., un iegurņa formu, kas visiem likās uzkrītoši sievišķīga."14 Par spīti šādai ārienei — vai varbūt tieši tādēļ —, Paracelzs nodzīvoja savu mūžu ar augstprātīgu dižmanību, tā iegūstot daudzus naidniekus, it sevišķi kolēģu ārstu vidū, kuru metodes viņš asi nievāja. Sevi viņš iedomājās par varoni un atbilstoši iedomātajam teļam nēsāja zobenu, kas bija pārāk liels viņa augumam. Zobena rokturi bija paslēptas opija tinktūras tabletes, kas bija Paracelza ārstēšanas pamatlīdzeklis.

Viņš bija ārsts, alķīmiķis, astrologs, okultists un viens no ražīgākajiem renesanses autoriem. Jau pusaudža gados viņš studēja medicīnu Hāzeles Universitātē. Nekur neuzkavējoties ilgi, viņš vispirms devās uz Vīni, tad Ferāras Universitātē Itālijā ieguva zinātņu doktora grādu. Neapmierināts ar Rietumu augstskolās apgūtajām metodēm, Paracelzs turpināja ceļojumus, apmeklējot Ēģipti, Arābiju, Tuvos Austrumus, Konstantinopoli, Lisabonu, Spāniju un Angliju, allaž meklējot jaunākas metodes, kas atbilstu viņa holistiskajam uzskatam par realitāti.15 "Savos ilgajos braucienos Paracelzs ievāca bagātīgu pieredzes ražu, nenoniecinot pat visatbaidošākos avotus, jo viņš bija nepārspēts pragmatiķis un empīriķis."16

Renesanse bija laiks, kad domātāji pievērsa skatienus apkārtējai pasaulei un sāka novērot un novērtēt to tādos veidos, kādus agrāk reti kurš bija lietojis. Viņi skatījās gan uz augšu, gan apakšu: augšup uz debesīm un lejup uz zemi, uz kuras dzīvoja; viņi pat pirmoreiz ielūkojas iekšā cilvēka ķermenī. Piemēram, 1543. gadā, tikai divus gadus pēc Paracelza nāves, tika publicēts gan Kopernika darbs "Par debess ķermeņu apriņķošanu" (kas iedibināja jaunlaiku astronomiju), gan Andreasa Vezālija traktāts "Par cilvēka ķermeņa uzbūvi" (kas iedibināja jaunlaiku cilvēka anatomiju).

Paracelzu ne tik daudz interesēja abas pasaules, kā hermētikas mācība, ka tās abas neizbēgami ir saistītas. Citējot Paracelzu: "Debesis ir cilvēks, un cilvēks ir debesis, un visi cilvēki kopā ir vienas debesis, un debesis nav nekas cits kā tikai viens cilvēks."17 Sī elegantā frāze ne tikai nozīmē "kā notiek augšā, tā arī apakšā", bet ari "kā notiek apakšā, tā arī augšā". Ar šo savstarpējās ietekmes ideju Paracelzs nonāca tuvāk haosa teorijas nostādnei nekā jebkurš cits domātājs pirms tam.

Tāpat kā tālaika ārstu vairākums, Paracelzs bija praktizējošs astrologs, taču viņa uzskats, ko tas īsti nozīmē, bija komplicētāks par vienkāršu ticēšanu debess ietekmei uz cilvēkiem un tādējādi nepieciešamību meklēt labvēlīgu ārstēšanas laiku. Saistībā ar viņa uzskatu katrs no mums sastāv no pasaulīgās un debešķīgās daļas jeb, runājot viņa vārdiem: "Cilvēks ir divu tēvu bērns, viens tēvs ir zeme, otrs — debesis… No zemes viņš saņem materiālo ķermeni, no debesīm— savu raksturu."18 Tādējādi, kā apgalvo astroloģijas piekritēji, mūsu raksturu piedzimšanas brīdī nosaka kopējā debess konfigurācija. Ja akceptējam viņa viedokli, šī saistība nozīmē arī to, ka katrs no mums visu laiku nes sevī konkrētu debess daļu. Turklāt debesis augšā sastāv no visām šīm individuālajām debesīm. Paracelzs uzstāja, ka "zvaigznēm jāklausa un jāpakļaujas cilvēkam, nevis otrādi".19 Tā kā ikviens no mums dzimstot nes sevī noteiktu debesu daļu, mēs kontrolējam debesis tur augšā tāpat, kā mēs kontrolējam savu dzīvi. "Nav taisnība, ka firmamentam ir nepārvarama ietekme uz cilvēku; gluži otrādi — cilvēks pats vairāk ietekmē pasauli, nekā tā ietekmē viņu."20

Kad Paracelzs atgriezās Eiropā, viņa ārstniecības metodes bija pilnībā nepieņemamas ārstu vairākumam. Atšķirībā no tiem viņš ārstēšanas paņēmienus aizguva arī no alķīmijas. Piemēram, tolaik dominējošais brūču ārstēšanas paņēmiens bija to applaucēšana ar verdošu eļļu; ja brūce uz rokas vai kājas bija smaga, ļāva loceklim kļūt gangrenozam, lai tad to amputētu. Ar ticību dabas harmonijai, kas tik līdzīga Pitagora uzskatiem, Paracelzs paļāvās uz ķermeņa pašizdziedināšanās spēju, ja tai dod izdevību. Viņš nevis piededzināja brūces vai ļāva tām kļūt gangrenozām, bet gan drenēja brūci, lai novērstu infekciju un ļautu organismam izdziedināties. "Šis uzbrukums … mediķiem aizsāka cīņu, kas uz visiem laikiem mainīja medicīnu [sic/]. Apvienojumā ar grāmatu drukāšanas izgudrošanu šī ievirze sekmēja tekstu izplatīšanu un recepšu apmaiņu."21

Kaut gan tas nav acīmredzami skaidrs, šī dziedināšanas pieeja izrietēja no Paracelza ticības alķīmijas modelim "debesis apakšā, debesis augšā" vai, medicīnisku metožu gadījumā — ka "visu, kas atrodas iekšpusē, var izzināt tas, kas atrodas ārpusē".22 Tieši tāpat, kā debesis nosaka mūsu raksturu un zeme — mūsu fizisko būtni, eksistē mūsu ķermeņa un rakstura veselums, kas tiek atspoguļots visos līmeņos. Lai ieraudzītu šo atspoguļojumu kādā vīrietī vai sievietē, var novērot viņa/ viņas ekstremitātes vai seju un galvu, vai ķermeņa formu, vai žestus un manieres. Tas viss pavēstīs par iekšējo dabu. (Kā noskaidrosim tālāk šajā nodaļā, šī īpašība — daļa atklāj veselo — ir tieši tas, uz ko norāda haosa teorija, aprakstot realitāti kā "fraktāļu".

īsi sakot, Paracelzs praktizēja hiromantiju, kaut gan šis vārds viņam nozīmēja daudz vairāk nekā šodienas sašaurinātā definīcija — "zīlēšana pēc plaukstas". Paracelzam hiromantija bija vispārējais princips, kas caurstrāvo visu realitāti: "Pēc ārējā [ārsts] saredz iekšējo. Tikai ārējās lietas dod zināšanas par iekšējām lietām; bez tām nav iespējams izzināt nevienu iekšējo lietu."21 Viņš ņēma vērā ne tikai pacienta ārpusi, bet arī dabā esošās ārpuses, lai noteiktu iekšējo cilvēkā. Piemēram, viņš sacīja, ka ārstam jāvēro, kā iegūst varu, lai izprastu spitālību, un rūsa uz dzelzs, lai saprastu augoņu veidošanos. Centrālā koncepcija bija: "Līdzīgs izdziedina līdzīgu." Šī novatoriskā koncepcija ierosināja ārstus izmantot ķīmiskas metodes slimību ārstēšanā. Tā ir visas mūsdienu medicīnas fundaments. Paracelzs ārstēšanā izmantoja arsēnu, dzīvsudrabu, sēru, dzelzi, vara sulfātu un citus metālus. Viņa ideja, ka līdzīgs izdziedina līdzīgu, veido bāzi arī mūsdienu kontraversiālajai metodei — "šūnu terapijai", kad šūnas tiek paņemtas no cilvēka ķermeņa, pavairotas laboratorijas apstākļos un atkal injicētas pacienta organismā, lai izārstētu bojāto orgānu. Citi principa "līdzīgs izdziedina līdzīgu" jaunlaiku varianti ir asins pārliešana, kaula smadzeņu pārstādīšana un cilmes šūnu terapija.

Paracelzs arī uzskatīja, ka šīs metodes — lai cik spēcīgas tās būtu — var būt efektīvas tikai tad, ja ārsts izturas pret pacientu ar līdzjūtību un pat mīlestību, jo tieši mīlestība var pārmest tiltu pār šķietami nepārvaramo distanci starp atsevišķiem cilvēkiem: "Vispirms ir ļoti nepieciešams pastāstīt par līdzjūtību, kam jābūt iedzimtai ārsta īpašībai. Tur, kur nav mīlestības, nav arī mākslas… Šīs mākslas praktizēšana nāk no sirds: ja tava sirds ir nepatiesa, arī ārsts tevī būs nepatiess."24

HAOSA TEORIJA: FRAKTĀĻI

"Cēloniskums tiek uzskatīts par daudzlīmeņu un daudzfaktoru parādību. Jebkurš novērojuma vai teorijas līmenis vai sfēra var komunicēt ar citiem, bez obligātas nepieciešamības iziet cauri lineārai cēloniskai ķēdei."

Frederiks Deivids Ābrahams2S

Iepriekš tika minēts Paracelza izteikums, ka "debesis ir cilvēks, un cilvēks ir debesis, un visi cilvēki kopā ir vienas debesis, un debesis nav nekas cits kā tikai viens cilvēks".26 Salīdziniet šos vārdus ar haosa teorētiķa Frederika Ābrahama citātu. Kaut gan Paracelza izteikums ir elegantāks, Ābrahama formulējums ir tiešāks: augšējais var ietekmēt apakšējo, tāpat kā apakšējais var ietekmēt augšējo, bez jebkādas saistību pastarpinātas ķēdes. Mēs redzam šīs tiešās saiknes piemērus fraktāļu fenomenā.

Terminu "fraktālis" izgudroja Benuā Mandelbrots, kas radīja visu fraktālo matemātiku. Tas cēlies no latiņu adjektīva fractus; saistītā darbības vārda forma fratigere nozīmē 'salauzt' vai 'sašķelt neregulārās daļās'. Fraktālajā matemātikā dabas pasaule tiek pasniegta nevis kā regulāra un nepārtraukta tradicionālajā veidā, bet gan kā neregulāra un pilna ar pārrāvumiem, no fragmentiem veidota daba. Pārsteidzoši, taču kļūst redzama jauna kārtība, kad apskatām dabu kā fragmentētu: fragmenti savienojas savā starpā, veidojot veselumu. Tālāk seko divas no daudzajām fraktāļa definīcijām:

*    Komplicēta ģeometriska figūra, kuras mazā un lielā mēroga uzbūve ir līdzīga.

*    Matemātiski ģenerēts modelis, kas ir reproducējams jebkurā palielinājumā un samazinājumā.

Vispazīstamākais tradicionālais mēģinājums atveidot šīs kvalitātes ir taidzitu — klasiskais iņ-jan simbols (2.1. attēls). Šis simbols attēlo vienotību starp iņ un jan, diviem enerģijas pretpoliem ķīniešu pasauluzskatā, un katrs no tiem ietver sevī otru. Punkti katra pretpola iekšienē attēlo šo ietvērumu.

2.1. attēls. Iņ-jan simbols

Taču netiešs secinājums ir tāds, ka šim procesam nav gala: iņ-jan iekšpusē savukārt satur gan iņ, gan jan, un process turpinās bezgalīgi.

Vienā vārdā formulējot, fraktāļi ir pašlldzigi, proti, tie izskatās identiski neatkarīgi no tā, kuru punktu fraktāļa iekšpusē aplūkosit. Matemātiķi bija atklājuši daudzas šādas neparastas ģeometriskās figūras jau pirms Mandelbrota veiktā fraktāļu atklājuma. Piemēram, 1904. gadā zviedru matemātiķis Helge fon Kohs prezentēja to, kas vēlāk tika nosaukts par Koha sniegpārslu. Lai to iztēlotos, paņemiet vienādmalu trijstūri (proti tādu, kam visas malas ir vienāda garuma); sadaliet katru malu trīs daļās un vidējā trešdaļā izveidojiet vēl vienu

vienādmalu trijstūri. Turpiniet šo procesu ar šiem un visiem turpmākajiem trijstūriem. 2.2. attēls parāda, kā šis process virzās uz priekšu trijās stadijās; 2.3. attēlā redzams rezultāts pēc astoņām stadijām.

2.2. attēls. Koha sniegpārsla, 1.-3. stadija

2.3. attēls. Koha sniegpārsla, 8. stadija

Cieši saistīta figūra, kas vēl izteiktāk demonstrē pašlīdzīgumu, ir Serpiņska trijstūris, ko 1916. gadā aprakstīja matemātiķis Vaclavs Serpiņskis. Šajā gadījumā vienādmalu trijstūri sadaliet četros vienādmalu trijstūros un izņemiet ārā vidējo. Turpiniet šo procesu ar visiem trijstūriem, kas veidojas (2.4. attēls). Varat ari ņemt kvadrātu, sadalīt to

2.4. attēls. Serpiņska trijstūris

mazākos kvadrātos un izņemt ārā vidējo (2.5. attēls). Un atkal šis process turpinās. Šo procesu var izmantot tikpat adekvāti ari trīsdimensiju objektiem vai pat vēl vairāku dimensiju objektiem, kaut gan mēs, protams, vairs nevarēsim redzēt, kā tie izskatās. Vispazīstamākais no trīsdimensiju objektiem ir Serpiņska kubs (2.6. attēls).

2.5. attēls. Serpiņska kvadrāts

Tomēr līdz Mandelbrota atklājumam šīs dīvainās figūras tika uzskatītas par anomālām vai pat "patoloģiskām". Matemātikas vēsturē

2.6. attēls. Serpiņska kubs

ir daudz piemēru, kad jaunais tiek noraidīts kā "patoloģisks". Atcerēsimies Pitagora sekotāju, kuru noslīcināja, jo viņš bija atklājis, ka kvadrātsakne no skaitļa 2 ir iracionāla. (Pievērsiet uzmanību apzīmējumam "iracionāls" šādiem skaitļiem.) Negatīvie skaitļi, proti, tie, kuri ir mazāki par nulli, piedzīvoja to pašu likteni. Kad 16. gadsimtā matemātiķi aizvien biežāk atrada atrisinājumus vienādojumiem, kuros iekļauts tas, ko tolaik uzskatīja par neiespējamu — negatīva skaitļa kvadrātsakni —, viņi bija spiesti izmantot šādus "monstrus", bet mierināja sevi, nodēvējot tos par imagināriem.

Mandelbrots iepazīstināja zinātniekus ar fraktāļu jēdzienu trīs lappušu garā, tradīcijas sagraujošā referātā, kas 1967. gadā kaut kā bija nokļuvis prestižajā (un parasti visai konservatīvajā) žurnālā Science; tā virsraksts bija "Cik garš ir Lielbritānijas krasts?"27 Šis referāts kļuva slavens ne tikai matemātiķu sabiedrībā, bet arī plašā publikā, kaut gan parasti nepareiza iemesla dēļ. Raksta nosaukums vedina uz domām, ka runa ir par mērījumiem. Uzziņu grāmatās bieži vien ir minēts dažādu valstu krasta līnijas garums. Ja lieto nevis lineālu, bet mērlenti, līnija liūs daudz garāka, jo ar mērlenti var izmērīt mazākas atšķirības krasta kontūrā. Ja mēs aizvien samazināsim mērīšanas vienību, beigās jebkura krasta garums būs bezgalīgs. Pēc vairākuma domām, tāds bija Mandelbrota raksta galvenais secinājums.

Bet īstenībā viņš bija atklājis ko pavisam citu. Mandelbrots bija atradis 1961. gadā sacerētu Lūisa Fraija Ričardsona rakstu; vēlāk viņš Ričardsonu nosauca par "ievērojamu zinātnieku, kura oriģinalitāte robežojās ar ekscentriskumu".28 Ričardsons bija konstatējis, ka dažādu reālu krasta līniju aptuveno garumu var aprēķināt ar vienkāršu formulu, kurā ievieto izmantojamo mērījuma garumu. Mandelbrotu vairāk interesēja tas, ka formula ietvēra mainīgo lielumu D, kas mainījās tikai konkrētai krasta līnijai. Viena D vērtība bija Spānijas krastam, cita Lielbritānijai, un tā tālāk. Šis raksturlielums bija tieši tas, ko Mandelbrots apzīmēja ar terminu "fraktālis" (kaut gan toreiz viņš vēl neminēja šo vārdu). Mandelbrota lielais sasniegums bija tas, ka viņš aptvēra: mainīgais lielums D faktiski ir dimensija, pat ja tas nav vesels skaitlis. Citiem vārdiem sakot, viņš ierosināja, ka papildus taisnes vienai dimensijai, plakano figūru divām dimensijām, telpiska objekta trīs dimensijām un citām grūti vizualizējamām naturālā skaitļa dimensijām var eksistēt arī fraktālās dimensijas. Piemēram, minētajā rakstā viņš aprēķinājis, ka Lielbritānijas rietumu krasta dimensija ir aptuveni 1,25.

Šeit mums nav jākoncentrējas uz matemātiku. Svarīgi ir tas, ka matemātika deva figūras, kas bija pašlīdzīgas neatkarīgi no aplūkojamā līmeņa. Šī atklājuma atslēga bija dators. 1973. gadā Mandelbrots strādāja uzņēmumā IBM, viņš bija pētnieks stipendiāts Tomasa Dž. Votsona Pētījumu centrā, kur viņam visriņķī bija jaudīgi datori. Viņam tas patika vēl labāk par Disnejlendu! Viņš izstrādāja formulas, kas, ievadītas atpakaļ sevī vairākas reizes (tāpat kā viss cits haosa teorijā), ģenerēja izrēķinātas krasta līnijas, kuras izskatījās kā reālas.

"Mēs uzstādījām ļoti neveiklu ploteri, lai ģenerētu mākslīgās krasta līnijas… Reizēm mums vajadzēja visu nakti nomodā sēdēt pie plotera. Bet, kad tika izdrukāta pirmā krasta līnija, visi bijām izbrīnīti.

Ta izskatījās tieši kā Jaunzēlande! Tur bija iegarena sala, četrstūra sala un vienā malā — divi pleķīši, kas atgādināja Bauntijas salu… Ikviens, kurš redzēja tās, jutās kā elektrizēts… Apskatījuši krasta līnijas attēlus, visi piekrita man, ka fraktāļi ir daļa no dabas būtības."29

Konstatējot šo priecīgi satraucošo rezultātu, šķita, ka nav nekā neiespējama, un Mandelbrots sāka ģenerēt mākoņus, kokus, upes un gandrīz visu pārējo, ko vien var iedomāties dabā. Secinājums bija šāds: ja jau viņš varēja ģenerēt to, kas ļoti lielā mērā izskatījās kā dabas fenomens, veidojot to no sīkiem pašlīdzīgiem gabaliņiem, tad pati daba var izmantot identisku metodi. Daba varētu būt fraktāļa. Un, ja daba ir fraktāļa, arī mūsu zināšanas par to nepārprotami ir fraktālas. Citējot Aizeku Azimovu: "Es uzskatu, ka zinātniskajām zināšanām piemīt fraktālas īpašības un ka neatkarīgi no iegūto zināšanu apjoma viss neizzinātais, lai cik niecīgs tas arī šķistu, ir tikpat nebeidzami komplicēts, kāds sākumā bija veselais. Manuprāt, tāds ir Visuma noslēpums."30

Visslavenākais no visiem fraktālajiem veidojumiem ir Mandelbrota kopa, kas ir vissarežģītākais eksistējošais matemātiskais objekts. Tāpat kā visi agrākie fraktāļi, tas ir ģenerēts no ļoti vienkāršas formulas31 , un rezultāti tika ievadīti atpakaļ vairākas reizes. Tas parasti tiek ģenerēts krāsās, lai izceltu atšķirības, bet tālāk parādīts skaists melnbal-

2.7. attēls. Mandelbrota kopa

tais variants. Ēnojumus krāsās starp balto un melno ģenerēja caurmēra atšķirības atkārtojumos.

Iztēlojieties, ka jums ir ārkārtīgi spēcīgs mikroskops, ar ko apskatīt jebkuru šīs figūras daļu. Mikroskopā ieraudzītais lielā mērā līdzināsies visam attēlam, ko redzat šeit. Šo objektu interesantāku par iepriekš šajā nodaļā aplūkotajiem fraktālajiem objektiem padara tas, ka var atrast "radošas atšķirības" starp oriģinālo figūru un tās kopijām katrā aizvien dziļākajā līmenī. Šie pietuvinājumi salīdzinājumā ar oriģinālu izskatās ļoti līdzīgi, bet katram ir savas variācijas, it kā kāds "debesu mākslinieks" strādātu ar to ikvienā līmenī.

Jaunā atziņa, ko haosa teorija un fraktāļi sniedz par seno ideju "kā notiek augšā, tā notiek arī apakšā", ir šāda: var rasties skaistas variācijas par konkrētu tēmu, un mums nav nekādu iespēju prognozēt, kādas tās būs.

ATZIŅAS PAŠPĀRVEIDEI

Alķīmija un haosa teorija piedāvā atšķirīgas, tomēr papildinošas atziņas par jēdziena "kā notiek augšā, tā notiek arī apakšā" svarīgumu pašpārveides procesā. Šo būtisko jēdzienu izveidoja grieķu domātāji, mēģinot izskaidrot, kā cilvēci ar visiem tās ierobežojumiem var sasaistīt ar kādu augstāku spēku. Tā galējā izpausmē domātāji centās atbildēt uz jautājumu, kā no dievišķā var rasties kaut kas fizisks. Visās viņu pieejās lieliskais moments ir ideja, ka katrs var ietvert sevī gara diženuma, dievišķuma dzirksts iespējamību. Vairums garīguma tradīciju postulē vienu no iepriekš aplūkotajiem izskaidrojumiem. Daudzi, tāpat kā Platons (ari agrīnie kristieši un daudzi gnostiķi), uzskata fizisko un garīgo par atsevišķām nošķirtām kategorijām. ŠI nostāja bieži ir novedusi līdz ķermeņa un tā vajadzību nomelnošanai, labākajā gadījumā pasludinot tās par neizbēgamu apgrūtinājumu, bet sliktākajā — par grēku. Veselas tradīcijas tiek balstītas uz virzīšanos pāri un garām ķermenim un tā vajadzībām, pretim aizvien ēteriskākam garīgam mērķim. Man nāk prātā zinātniskās fantastikas filmas, kur citplanētieši (saistībā ar pieņēmumu — augstāk attīstīti nekā mēs) vienmēr tiek attēloti ar milzīgu galvu, paredzētu domāšanai, un ķermeni, kas atrofējies tiktāl, ka viņi tik tikko spēj staigāt.

Pitagors bija viens no pirmajiem, kurš pievērsās idejai "kā notiek augšā, tā notiek arī apakšā", un no viņa uzskatu sistēmas vēl aizvien varam daudz ko iemācīties tajā ziņā, ka viņš ticēja ķermeņa un gara harmonijai, jo Visumā visur valdīja harmonija. Mēs varam virzīties uz priekšu garīgumā, taču to darām, dzīvojot fiziskā ķermenī. Varbūt vislabākais veids, lai uztvertu šīs senatnes atziņas kā pārveides modeļus, ir sekot Stefana Hellera interpretācijai par gnostiķu uzskatiem, ko jau pieminējām: "Tieši .. sistēma, ko radījusi zemapziņa, ir ļaunums vai vismaz relatīvi tāda .. Tiek noraidīta nevis dzīve kā tāda, bet gan trulas nezināšanas dzīve, kas ir cēlonis lielākajai daļai cilvēces nelaimju."32

Paracelzs deva vairākas citas svarīgas atziņas. Tāpat kā senatnes domātāji, viņš uzskatīja, ka astroloģiskais debesu stāvoklis palīdz noteikt mūsu individuālo personību. Taču viņš attīstīja šo uzskatu mazliet tālāk, pievienojot atziņu, ka ikviens visu mūžu nes sev līdzi pats savas debesis: kad mēs augam un maināmies, tāpat notiek arī ar mūsu debesīm. Tātad katrs ietekmē visa esošā veselumu. Dievišķā būtība ne tikai ietekmē mūs visus, bet arī mēs to ietekmējam! Psihiatrs R. D. Leings dīvainajā un skaisti uzrakstītajā grāmatā "Mezgli" to formulē šādi:

"Visi visā

Katrs cilvēks visos cilvēkos Visi cilvēki katrā cilvēkā Visas būtnes katrā būtnē Katra būtne visās būtnēs Visi katrā Katrs visos."33

Tā ir ļoti dziļa atziņa, kas attīstījās ilgā laikposmā, līdz guva perfektu izpausmi. Tās priekšgājēju var izsekot līdz ļoti senai pagātnei, līdz Laodzi. Platons un grieķu dzejnieks Ksenofāns izteica to iedīgļa formā.

Pirmoreiz es saskāros ar šo ideju savos studiju gados amerikāņu transcendentālista Ralfa Valdo Emersona esejā "Riņķi". Bet varbūt tā visskaidrāk izpaužas 17. gadsimta matemātiķa un filozofa Blēža Paskāla neaizmirstamajā frāzē: "Daba ir nebeidzama lode, kuras centrs atrodas visur, bet gala robežas nav atrodamas nekur." Katrs indivīds ne tikai satur dievišķuma dzirksti, kā uzskatīja senie grieķi; katrs indivīds turklāt ir visa dievišķā centrs, lai cik paradoksāli tas būtu.

Haosa teorija sniedz savas unikālās atziņas par ideju "kā notiek augšā, tā notiek arī apakšā". Mandelbrota kopā un citos fraktāļos redzējām komplicētības iespējamību, kas ir pašlīdzlga visos līmeņos. Būdams psihologs, es zinu, ka tas tikpat lielā mērā attiecas arī uz cilvēku uzvedību gan kā viena laika brīža "momentuzņēmums", gan cilvēkam pārveidojoties laika gaitā. Katra cilvēka personība ir unikāla un ietekmē visas viņa darbības, un, pietiekami uzmanīgi aplūkojot konkrēta indivīda uzvedību kādā situācijā, varam visai precīzi paredzēt, kā šis cilvēks domās un uzvedīsies visās situācijās. Citējot diagnostikas psihologu Teriju Marksi-Tārlovu:

"Cilvēkiem ir tendence līdzināties pašiem sev fundamentālos veidos, kas ir neatkarīgi no telpiskā, laikā izvietotā vai arī situacionālā novērošanas mēroga. Kad viņiem piemīt zināma psiholoģiska īpašība, viņi mēdz parādīt to daudzos, ja ne visos līmeņos. Agresīvs indivīds to demonstrē regulāri, gan vārdiskajā līmenī, uzurpējot gaisa telpu sarunā, gan uzvedības līmenī, virzoties līdz kādas normas "sarkanajai līnijai", gan taktikas līmenī, pabīdot kolēģi sāņus, lai tiktu paaugstināts darbā."34

Jūs varat redzēt ari to, ka cilvēki, mainīdamies laika gaitā, būtībā tomēr paliek tādi paši. 19. gadsimta britu dzejnieks Viljams Vērdsverts izteica šo patiesību skaistā frāzē: "Bērns ir cilvēka tēvs."3:i Tas nenozīmē, ka pašpārveidošanās nav iespējama; drīzāk jau pārveidojies indivīds kādā būtiskā veidā ir ietverts bērnā, tāpat kā ozols ir ietverts ozolzīlē. Mēs noskaidrojām, ka fraktāļu pašlīdzībā var rasties negaidītas kreatīvas atšķirības, tomēr lielākā mēroga modelis ir spēkā. Aristotelis šo patiesību dēvēja par "entelekiju". Brīvā tulkojumā tas nozīmē, ka nobeigums ir ietverts sākumā. Kā redzēsim nākamajā nodaļā, ideja "viens ir viss" ir alķīmiskā modeļa pamats. Garīguma meklētāji pārāk bieži apmulst un domā, ka viņiem kaut kādā veidā jāpārveidojas par pilnīgi atšķirīgu indivīdu. Taču katrs ir unikāls, un iespējas ir unikālas katram no mums.

Kaut gan Mandelbrota kopa ir pašlīdzīga visos līmeņos, tā ir bezgalīgi komplicēta. Un "bezgalīgi" šeit nav pārspīlējums: nav nekādu robežu, cik dziļi varam iedziļināties Mandelbrota kopā, un katrā līmenī ne tikai tiek atkārtots veselums, bet arī atrodam atšķirības, kas nenotiek nekur citur visā figūrā. Ja šo bezgalīgi komplicēto matemātisko objektu varēja radīt ar vienkāršas formulas atkārtojumiem, padomājiet, cik daudz komplicētāks ir cilvēks. Nav robežu tam, cik dziļi var pētīt katru personību. Kaut gan maināmies laika gaitā, mēs vienmēr atradīsim kaut ko unikāli savu, un katrs šāds atklājums atsegs jaunas skaistuma formas, ko nebija iespējams paredzēt.

Tāpat kā Paracelzs pievērsās ārpusei, lai saprastu iekšpusi, haosa teorija tagad ļauj mums aplūkot globālo kopainu, ārpusi, lai sāktu saprast lokālo — iekšpusi. Varbūt vairs nevarēsim pilnīgi droši prognozēt rezultātu, tomēr varam redzēt iespējamo rezultātu globālos ierobežojumus. Un varam redzēt situāciju veidus, kurās var noteikt šādus ierobežojumus, kad gala rezultāti ir pilnīgi haotiski.

~ Kā notiek augšā, tā notiek arī apakšā ~

3 ATGRIEZENISKĀ SAIKNE

"Atgriezeniskā saikne tagad nozīmē informāciju par jebkuru procesu vai darbību. Šķiet, ka angļu valodā neeksistēja neviens jēdziens pirms "atgriezeniskās saiknes" ieviešanas kibernētikā, un šī analoģija aizpildīja šo tukšumu."

Stīvs Heimss

Visa haosa teorija balstās uz aprēķina rezultātu atgriezenisko ievadi, kas kļūst par nākamā aprēķina sākumpunktu. Sis atgriezeniskās ievades process aizveda Lorenču līdz haosa teorijas atklājumam. Tas atklāts tikai pavisam nesen, jo bez datoriem zinātniekiem nebija praktisku iespēju modelēt to, kā dabas pasaule sastāv no nebeidzamām informācijas cilpām, kas atgriezeniski ievada informāciju sevī.

Taču alķīmiķi jau bija sapratuši, ka tieši šis atgriezeniskās ievades process daudzās stadijās sāk izcelt potenciālās jaunās struktūras. Galvenā ideja ir tāda, ka alķīmiskas operācijas izraisītu sīku pārmaiņu var daudzkārt palielināt, ja šī operācija tiek atkārtota. E. Dž. Holmjards klasiskajā grāmatā "Alķīmija" raksta: "Dīvains alķīmiķu uzskats bija tāds, ka pat tad, ja viņi atklāja procesu, kas vainagojās ar panākumiem, pastāvēja varbūtība, ka izmantotajai vielai būs atkārtoti jāveic šis process — varbūt simtiem reižu —, pirms īstenojās lieliskais darba rezultāts. Tas bija ļoti sens un primitīvs uzskats, jo mēs to atrodam jau Ķīnas alķīmiķu darbos."31 Varbūt šis atkārtojums nemaz nav "dīvains" vai "primitīvs", bet vienkārši ir saskaņots ar dabas pasauli.

ALĶĪMIJA

"Daba ir nerimtīgs apriņķošanas strādnieks, kas ģenerē šķidrumus no cietām vielām un cietās vielas no šķidrumiem, stacionāro no gaistošā un gaistošo no stacionārā, smalko no rupjā un rupjo no smalkā."

īzaks Ņūtons2

Alķīmiķi lietoja vārdu opus ('darbs'), lai aprakstītu pilno procesu, kas nepieciešams filozofu akmens iegūšanai. Šis process sākas ar prima materia, proti, pirmējo matēriju, sēklu. Ja — kā viņi domāja, — alķīmijas Darba beigas ir ietvertas iti potentia ('varbūtības formā') pirmējā matērijā, kas ir sākumpunkts, šīs atkārtotās operācijas pakāpeniski nošķir šo sēklu, attīra to un noved līdz nobeigumam. Tas notiek atkārtotās stadijās — solutio ('izšķīdināšana') un coagulatio ('sarecēšana', 'sabiezēšana'), separatio ('atdalīšana') un coniunctio ('savienošana') ar vēl vienu operāciju, calcinatio, lai dažādās vietās sakarsētu maisījumu. Bija arī operācijas, kas vēl tiešāk bija saistītas ar atgriezenisko saikni: sublimatio ('sublimācija', gāzēšana', 'pacelšanās', 'garīguma palielināšana'), mortificatio ('pazemināšana', 'pārvēršanās par matēriju') un it sevišķi circulatio (cirkulēšana', 'nepārtraukti pacelšanās un krišanas cikli') augšupvērstās un lejupvērstās kustības. Procesa būtība bija tāda, ka alķīmiskais maisījums tika ievadīts atpakaļ sevi komplicētos veidos, veidojot urobora (čūska, kas iekodusies savā astē) simbolu.

Urobors

Urobora simbols neapšaubāmi ir ļoti sens (3.1. attēls). Jau ap 4200. gadu p. m. ē. ķīnieši no nefrīta izgatavoja džulona (burtiski 'pūķa cūkas') figūras. Šī dīvainā būtne bija čūskas un cūkas krustojums, apvijusies sev apkārt, izveidojot apli. Laika gaitā šis tēls kļuva elegantāks un, pēc zinātnieku pieņēmuma, transformējās par ķīniešu pūķi, ko uzskatīja par spēka un veiksmes simbolu.

Rietumos urobors pirmoreiz parādījās Ēģiptē ap 1600. gadu p. m. ē. kā mūžīgā nāves un atdzimšanas cikla simbols, kurā abi šie komponenti ir savstarpēji neatdalāmi. Taču urobors bija izplatīts ne tikai Ķīnā un Ēģiptē, tas parādījās ļoti dažādās kultūrās — ari afrikāņu, skandināvu, acteku, indiāņu, hindi un citās (3.2. attēls).

3.1. attēls. "Viens ir visi" no Codex Marcianus

3.2. attēls. Acteku urobors

No Ēģiptes simbols pārgāja uz grieķu kultūru, tāpat kā daudzas citas alķīmijas un pirms alķīmijas eksistējušās idejas, kā jau noskaidrojām. Vārds uroboros (viens no daudzajiem tā rakstības veidiem) cēlies no grieķu vārda ar nozīmi 'astes ēdējs'. Platona darbā "Tīmejs" aprakstītā pirmā dzīvā būtne ir ļoti līdzīga uroboram. Viņš atzīmēja, ka šai pirmajai būtnei nebija nedz acu, nedz ausu, jo tā bija pilnībā ietverta sevī un ārpus tās nekas neeksistēja. Tās izmetumi bija tās barība, kas savukārt kļuva par izmetumiem noslēgtā ekoloģiskā ciklā. Tā bija perfekta savā pašpietiekamībā.

Kristiešu gnostiķiem urobors simbolizēja materiālās pasaules robežas un uz materiāliem mērķiem balstītu dzīvi. Agrīns gnostiķu dokuments Pistis Sophia to formulē šādi: "Ārējā tumsa ir liels pūķis, kura aste atrodas tā mutē, kurš ir ārpus visas pasaules un ieskauj visu pasauli."3 Un arī šādi: "Saules disks bija liels pūķis, kura aste bija tam mutē, kurš sniedzās līdz Kreisās puses septiņiem spēkiem un kuru vilka četri spēki baltu zirgu izskatā."4

Alķīmijas būtiskais moments bija tāds, ka Darba galīgais produkts — filozofu akmens — bija ietverts jau tā sākumā, pirmējā matērijā. Tātad urobors bija perfekts alķīmisks simbols, lai izpaustu ideju "viens ir viss". Tā kā tas tik perfekti atbilda alķīmijas ideālam, mēs iepazīstam uroboru ne tikai kā visa Darba simbolu, bet arī variācijās, lai simbolizētu plašu alķimisko atziņu spektru. Piemēram, 18. gadsimtā Johanna Konrāda Bārhūzena daudzo kokgriezumu ciklā5 astes ēdējs parādās gandrīz ikvienā alķīmiskā procesa stadijā. 3.3. attēlā redzamajos kokgriezumos čūska sākumā ir astes ēdējs, tad atritinās un ierokas filozofu olā [5] , lai apaugļotu to. Olā čūska atkal iekožas savā astē, veidojot apli ap olu. Dažās stadijās ola pārtop alķīmiskā traukā, lai skaidrāk uzsvērtu to, ka šī attēlu virkne simbolizē reālu, alķīmiķa īstenotu fizisku procesu.

ŠI uroboru attēlojumu kopa (un es uzsveru, ka Bārhūzena ciklā ir vēl daudz attēlu: gan ar uroborisko simbolu, gan bez tā) nepārprotami demonstrē, ka procesa beigas ir ietvertas tā sākumā. Tomēr bez procesa nav iespējams radīt galaproduktu. Jānotiek inkubācijai, apaugļošanai un intensīvam darbam, pirms filozofu ola kļūst par pabeigto filozofu akmeni. Bārhūzena cikla beigu attēlos redzams galaprodukts, kas ietverts urobora robežās.

3.3. attčls. Bārhūzena kokgriezumi

Alķīmijā Hermejs Trismegists ("Trīsreiz vislielākais Hermejs", par kuru lasījām iepriekšējā nodaļā) ir zināms kā Merkurijs. Merkurijs uzrauga katru Darba soli un simbolizē transformējošo spēju, kas sasaista pretmetus. Tā kā alķīmijā it visam ir gan simboliska, gan burtiska nozīme, Merkurijs atveido ari ķīmisko elementu dzīvsudrabu (angļu vai. mercury — tulk. piez.), vienīgo metālu, kas dabā sastopams šķidrā formā. Dzīvsudrabu pazina agrīnās civilizācijas, tas atrasts jau 1500. gada p. m. ē. apbedījumos Ēģiptē. Dzīvsudrabs savienojas ar zeltu un sudrabu (ari ar citiem metāliem, izņemot dzelzi), veidojot mīkstu amalgamu, proti, dzīvsudrabu saturošu sakausējumu. Parastais senatnes paņēmiens, kā iegūt zeltu no sasmalcinātas neattīrītas rūdas, bija dzīvsudraba pievienošana, lai zelts veidotu amalgamu ar dzīvsudrabu. Pēc tam tika izmantoti citi procesi, lai no amalgamas ekstrahētu dzīvsudrabu, atstājot tajā zeltu. Tādējādi dzīvsudrabs šķita esam perfekts simbols visām alķīmiskajām transformācijām. Dzīvsudrabs fascinēja tā atklājējus, kā arī vēl aizvien fascinē bērnu, kurš to ierauga pirmoreiz. Tomēr alķīmiķi uzsver, ka viņu dzīvsudrabs nav parastais, citiem zināmais dzīvsudrabs.

Alķīmiskajā simbolikā Merkurijs bieži vien tiek kombinēts ar uroboru smalkās izpausmēs. Dažos alķimiskajos zīmējumos čūskai, kas apaugļo filozofa olu, ir trīs galvas, lai norādītu, ka tieši Merkurijs ir pārveidojošais faktors (3.4. attēls). Alķīmiķiem šis simbols bija kā stenogrāfiska zīme, ka dzīvsudrabs ir nepieciešams procesa sākšanai.

3.4. attēls. Merkurijs kā urobors

Viens no daudzajiem urobora variantiem alķīmijā ir putns, kas apēd sevi. Attēlos redzam pelikānu, kas knābā sev krūtis, bieži vien ar izplūstošas asins pilieniem, tā demonstrējot alķīmiskās darbības grūtības (3.5. attēls). Šis konkrētais tēls simbolizēja arī vienu alķīmisko trauku — "pelikānu", kurā caurule no trauka augšas tiek ievadīta trauka vidū. Karsējot šī forma izraisīja iekšā esošā šķidruma cirkulāciju.

3.5. attēls. Pelikāns, kurš knābā sev krūtis, un trauks "pelikāns"

20. gadsimts ir devis mums varbūt visperfektāko pelikāna pārstāvētā cirkulācijas procesa attēlojumu: par Kleina pudeli saukto matemātisko objektu (3.6. attēls). Kleina pudeles ārpuse ir arī iekšpuse. Ja piepildīsiet Kleina pudeli ar ūdeni, tas izlīs uz grīdas. Varat arī ielikt pudeli ūdens spainī, lai piepildītu to. Diemžēl Kleina pudele nevar eksistēt mūsu trīsdimensiju pasaulē; lai to radītu, mums vajadzīga ceturtā telpiskā dimensija. Taču tā ir neiespējama situācija, ko alķīmiķi centās fiksēt savos uroboriskajos tēlos.

Vēl vienam urobora figūras variantam čūska pirms iekošanās astē veido ciparu 8, ar vienu apli virs otra. Šādi uroboriskais tēls pauž arī ideju "kā notiek augšā, tā notiek ari apakšā". Šī simbola matemātiskais ekvivalents ir Mēbiusa lente (nosaukta par godu tās atklājējam 19. gadsimta vācu matemātiķim Augustam Mēbiusam). Lai izgatavotu Mēbiusa lenti, ņemiet garu šauru papīra strēmeli, salieciet abus galus kopā un salīmējiet, iegūstot apli; pirms salīmēšanas vienu galu sagrieziet. Šis viens sagriezums pārveido divdimensiju figūru — apli — par viendimensijas figūru, Mēbiusa lenti! Piemēram, gribat nokrāsot lentes ārpusi sarkanu un iekšpusi — zilu. Paņemiet sarkanu flomāsteru un sāciet krāsot ārpusi. Krāsojot slidiniet lenti uz priekšu. Ja vien jau iepriekš neesat redzējis Mēbiusa lenti, jūs noteikti būsiet ļoti pārsteigts, kad beigās nonāksiet pie sākumpunkta. Lentes "abas" virsmas ir nokrāsotas sarkanas, jo faktiski ir tikai viena virsma. Nav palikusi nekāda iekšpuse, ko nokrāsot zilu. Burvju mākslinieki izpilda triku "Afgāņu lentes", kas balstās uz Mēbiusa lentes principu. Papīra strēmeļu vietā viņi lieto drēbes sloksnes, ko ir viegli pārplēst gareniski. Viena sloksne tiek salikta kopā vienkāršā aplī. Otra tiek savērpta, pārveidojot to par

3.6. attēls. Kleina pudeles trīsdimensiju projekcija

Mēibusa lenti, un tās gali tiek savienoti. Tās abas izskatās kā vienkārši drēbes riņķi. Kad īsto apli pārplēš uz pusēm gareniski, veidojas divi auduma apļi. Bet pārplēšot Mēbiusa lenti, iegūstam vienu apli, kura diametrs ir divreiz lielāks par sākotnējā apļa diametru. Nezināma autora joku dzejolītis par to vēsta šādi:

"Reiz matemātiķis man klāstīja,

ka Mēbiusa lentei ir tikai viena puse.

Tev būs ko nobrīnīties,

kad pārgriezīsi to uz pusēm,

jo tā arī pēc sadalīšanas paliek vienā gabalā."

Vēl citā alķīmiskā urobora variantā skaitli 8 veido viens astē kodējs augšā un divi astē kodēji apakšā, kas abi iekožas savā astē (3.7. attēls). Tas ne tikai parāda ideju "kā notiek augšā, tā notiek ari apakšā", bet mēs varam arī uzskatīt, ka šie trīs "sev astē kodēji" parāda Merkuriju kāda starpprocesa laikā, kurā viņš vienlaikus ir gan vienots, gan komplicēti sadalīts.

3.7. attēls. Urobors, kas apvieno 2 un 3

Šīs grāmatas pēdējā nodaļā sīki iztirzāsim to, ka vēlākie alķīmiķi labi apzinājās — Darbs tikpat lielā mērā ir arī paša alķīmiķa pārveidošanās, ne tikai fiziskā pārveidošana laboratorijā. "Mūžsenajā urobora tēlā slēpjas doma par sevis aprīšanu un pārtapšanu apriņķošanas procesā, jo apķērīgākajiem alķīmiķiem bija skaidrs, ka šīs mākslas pirmatnējā matērija ir pats cilvēks."6

Mandalas

Universālo atgriezeniskās saiknes ietveršanu jau kopš senatnes simbolizē mandala. Mandalas parādās kā sakrāli pārcilvēciska veseluma simboli, kas sastopami it visās kultūrās: gan senās, gan jaunās. Kaut gan alķīmijā mandalas nav tik centrāls simbols kā urobors, tās ir bieži redzamas simboliskajos alķīmiskajos attēlos. Mandala ir sanskrita vārds, kas nozīmē aplis', un vairums mandalu tiešām ir apļveida, lai gan dažām ārējais ietvars ir kvadrāts vai cita ģeometriskā figūra (3.8. attēls).

3.8. attēls. Tantriskās jogas mandala

Visbiežāk visos mandalas modeļos kvadrāti ir ietverti apļos.

Liekas, ka aplis vai lode ir gandrīz vai universāls simbols dievišķuma pilnveidībai (atcerieties Paskāla izteikumu iepriekšējā nodaļā, ka "Dievs ir bezgalīga lode"). Un skaitlis 4 — kā četras kvadrāta malas — ir veseluma simbols. Piemēram, slavena alķīmiķu aksioma, ko piedēvē 3. gadsimta alķīmiķei Marijai Pareģotājai, skan šādi: "Viens kļūst par diviem, divi kļūst par trim, un no trijiem top viens kā četri." Taču šī ideja eksistēja vēl pirms alķīmijas rašanās. Daoisma galvenajā tekstā Daodedzin, kas datējams ar 4. gadsimtu p. m. ē.7 Laodzi mācīja:

"Ceļš dzemdēja vienu, un šis viens dzemdēja divus; Tad divi dzemdēja trešo, un trešais dzemdēja visus pārējos."8

Jungisti bieži atsaucas uz šo koncepciju, jo tā demonstrē attīstības stadijas, risinot gandrīz jebkuru psihes jautājumu. "Šis viens" ir stadija, kurā kaut kas ir neapzināts, nediferencēts. Kad jautājums ieiet apziņā, rodas polaritāte. Ja starp pretmetiem pietiekami ilgi tiek uzturēts spriegums, parādās trešais kā kustība ārā no sprieguma. Visbeidzot, kad jautājums ir pilnībā integrēts personībā kā ceturtais, pārveidojusies personība ir jauns veselums un tādēļ ir sākumpunkts nākamajai pārmaiņai. Jungs pamanīja: kad viņa pacienti sasniedza kritisku punktu, kur veidojās jauns veseluma līmenis, viņiem sapņos parādījās mandalas; Jungs mudināja viņus uzzīmēt šos rakstus, tāpat kā viņš pats bija darījis līdzīgā attīstības stadijā (un es ari tā rīkojos).

Jungs uzskatīja, ka mandalas kā apļa un kvadrāta kombinācijas atspoguļo psihes mēģinājumu sinhronizēt ierobežoto veselumu, kas pieejams indivīdam (kvadrātu), ar Patību (aplis). Matemātikā šāda iekšēja veseluma nepieciešamība notiek kā centieni "aprēķināt riņķa kvadratūru", proti, konstruēt kvadrātu ar identisku laukumu kā riņķim, izmantojot tikai apkārtmēra un taisnā leņķa algebriskos ekvivalentus. ŠI šķietami vienkāršā (kaut gan neīstenojamā) problēma nodarbināja matemātiķu prātus ilgāk nekā piecus tūkstošus gadu! Varbūt viņu valdzinājuma cēlonis bija šāds: kaut gan kvadrāts nekad nespēj sasniegt riņķa perfektumu, tas var pietuvoties perfektumam tik tuvu, kā vēlams. Piemēram, iedomājieties, ka kvadrāts pārvēršas par astoņmalu daudzstūri, tad— 16 malu daudzstūri, un tā tālāk, līdz daudzstūrim ir tik daudz malu, ka ar neapbruņotu aci tas izskatās kā riņķis. Taču ir svarīgi saprast, ka neatkarīgi no procesa ilguma daudzstūru progresija nekad nekļūs par riņķi; šis perfektums paliek nesasniedzams mērķis.

Austrumu un Rietumu tradīcijās mandalas bieži ir meditācijas objekts. Cilvēka acs tiek piesaistīta pie mandalas, atkārtojot iekšējo nepieciešamību, lai savienotu kvadrātu ar apli. Fakts, ka šis divas figūras nekad nesavienosies, meditētāja psihē rada iekšēju spriegumu. Tagad mums ir savstarpēji papildinošs simbolu pāris. Urobors ir alķīmisks atgriezeniskās ievades procesa attēlojums, kurā gan mērķis, gan mērķa sasniegšanas process ietverti sākumpunktā. Turpretī mandala ir alķimisks atgriezeniskās ievades procesa attēlojums, kas var nonākt aizvien tuvāk pie galamērķa, nekad pilnībā to nesasniedzot.

HAOSA TEORIJA: KIBERNĒTIKA

"Ja varētu nosaukt kādu centrālu jēdzienu, pirmais kibernētikas princips būtu apļveidīgums."

Heincs fon Fersters1

Vairākos gadījumos konstatējām atgriezeniskās ievades centrālo vietu haosa teorijā. 1. nodaļā runājām par 19. gadsimta matemātiķi Anrī Puankarē, kas sev par milzu pārsteigumu atklāja, ka atgriezeniskās ievades dēļ nav iespējams pilnībā paredzēt pat trīs debesu ķermeņu kustību. 20. gadsimta 60. gados meteorologs Edvards Lorencs saprata, ka "jebkura fiziska sistēma, kas uzvedas neperiodiski, ir neprognozējama"10 , un atkal atgriezeniskās ievades dēļ. Nākamajā nodaļā redzēsim vēl vienu piemēru, aplūkojot sistēmas, ko var raksturot kā "sazarojumu diagrammu". Šajās sistēmās atgriezeniskā ievade rada sazarojumus jeb bifurkācijas [6] , pēc tam — haosu, bet beigās — jaunas, pašreferentas [7] kārtības izveidošanos.

Fraktāļiem un maksimālajam fraktālim — Mandelbrota kopai — atgriezeniskā saikne izraisīja nevis haosu [8] , bet gan radošu pašreferentas struktūras saglabāšanu, ko mēs pētīsim dziļāk, pievēršoties autopoēzes jēdzienam 6. nodaļā. Taču pirms haosa teorijas un autopoēzes radās kibernētika (grieķu valodā 'locis, stūres vīrs'), kas nepārprotami ir atgriezeniskās ievades izpēte. Bez kibernētikas nebūtu haosa teorijas, un kibernētika sniedz būtiskas atziņas par to, kas padara atgriezenisko ievadi par tik svarīgu realitātes daļu:

"Kad [Norberts] Vīners priekšplānā izvirzīja atgriezeniskās ievades ideju, tā ne tikai tūlīt tika atzīta par fundamentālu jēdzienu, bet arī lika uzdot būtiskus filozofiskus jautājumus par cēloņsakarības doktrīnas pamatotību… un iespējām saprast teleoloģiju [9] … Pēc Vīnera dažādu sistēmu tipu analīzes raksturo tāda pati vispārināšana: ikvienā veseluma identificēšanā tā mijiedarbības izrādās apļveidīgi saistītas, un tās nevar aplūkot kā lineāras cēloņa un seku attiecības, ja negribam zaudēt sistēmas raksturlielumus.""

Kibernētika kā zinātnes nozare pirmoreiz radās matemātiķa Norberta Vīnera [10] auglīgajā prātā drīz pēc Otrā pasaules kara beigām. Kaut gan Vīners un viņa galvenais līdzstrādnieks Arturo Rozenblīts noformulēja svarīgos agrīnos kibernētikas jēdzienus, tikai Meisija fonda konferences— desmit starpdisciplināras konferences no 1946. līdz 1953. gadam— attīstīja kibernētiku no idejas stadijas līdz pilnībā izveidotam laukam galvenokārt divu šajās konferencēs pausto tik atšķirīgo viedokļu dēļ. Dž. Heimss sauc šīs divas nometnes par "kibernētiķiem" un "sociologiem".12 Otrā pasaules kara laikā socioloģija bija izgājusi ārpus universitāšu auditorijām un no teorijas kļuvusi par praktiski lietojamu, jo psihologu, antropologu un sociologu idejas bija nepieciešamas karadarbībā. Meisija fonda konferences bija pirmais pasākums, kad eksaktie un humanitārie zinātnieki sapulcējās kopā, lai apspriestu kādu ideju, katrs cenšoties piedāvāt savu unikālo skatījumu.

Kas tad bija tik svarīgs kibernētikā, ka tas varēja vienot tik daudzveidīgu grupu? Tas bija kaut kas pilnīgi jauns cilvēku domāšanā, "vispārējs jēdziens vai, precīzāk — modelis, kas ietver noteiktas tehnoloģiskas ierīces un arī cilvēku uzvedības aspektus".13 Tā bija pirmā reize, kad cilvēku un citu dzīvo būtņu uzvedība tika apzināti salīdzināta ar mašīnu funkcionēšanu, lai nevis reducētu cilvēkus uz mašīnu līmeni, bet gan noskaidrotu, vai šī analoģija var sniegt jaunas atziņas par uzvedību. Sī pieeja pilnīgi noraidīja iepriekšējo biheiviorisma uzsvaru uz kairinājuma un reakcijas ķēdi, kas faktiski aplūkoja jebkuru uzvedību kā cēloniski saistītu notikumu virknes. Turpretī šis jaunais modelis "apskatīja uz mērķi vērstās darbības, kurās organisms darbojas bez nolūka… Turklāt šis modelis aizstāja tradicionālās cēloņa un seku attiecības starp kairinājumu, kas noved pie reakcijas, ar apļveida cēloniskumu, kam nepieciešama negatīvā atgriezeniskā ievade."14

Agrāk zinātne mērķtiecīgas virzības — teleoloģijas — idejas bija nolikusi vienā "gružu kaudzē" blakus tādiem pirmszinātniskiem jēdzieniem kā "vitālisms" [11] vai "spontānā dzīvības rašanās". Zinātnieki domāja, ka to visu var izskaidrot cēloņsakarība: pagātnes cēloņi neizbēgami veido sekas nākotnē. Kibernētiķi piedāvāja jaunu realitātes skatījumu, ko bija iespējams zinātniski aprakstīt un pat mehāniski īstenot, tomēr tas nespēja risināt situācijas, kas bija pārāk sarežģītas, lai izskaidrotu ar vienkāršu cēlonību. Lai saprastu šo ideju visvienkāršākajā līmeni, iztēlojieties termostatu gaisa kondicionētāja regulēšanai. Termostats nepārtraukti salīdzinās reālo temperatūru — piemēram, 75 grādus pēc Fārenheita — ar vēlamo temperatūru, ko esat iestatljis termostatā, 70 grādi mūsu gadījumā. Kamēr faktiskā temperatūra ir virs vēlamās, gaisa kondicionētājs ieslēgsies un turpinās darboties. Kad reālā temperatūra sasniegs 70 grādus, termostats izslēgs gaisa kondicionētāju. Tas paliks izslēgts, līdz temperatūra atkal pacelsies virs vēlamā iestatījuma (parasti par iepriekš iestatītu lielumu, piemēram, diviem grādiem). Tas viss notiks mehāniski, bez saiknes ar filozofiskiem jautājumiem, tādiem kā teleoloģija. Pat mūsu mazais termostats jau ir saistīts ar abiem svarīgākajiem kibernētikas jēdzieniem: pozitīvo un negatīvo atgriezenisko ievadi. Pozitīvā: turpiniet darīt, ko darāt; negatīvā: pārtrauciet to, ko darāt. Šādi aplūkojot, kibernētika neliekas nekas pārsteidzošs, tomēr tā bija būtisks izrāviens uz priekšu salīdzinājumā ar ņūtonisko dinamiku.

Un neliela atkāpe — es reiz lasīju, ka Ričardam Niksonam patika sēdēt savā darbistabā ar gaisa kondicionētāju, ieslēgtu uz 60 grādiem pēc Fārenheita, un iekurtu kamīnu. Man gribētos, lai kamīns arī būtu elektriskais un dotu lielāku karstumu, tikko telpā temperatūra kļūst mazāka par 60 grādiem. Tad divas kibernētikas sistēmas varētu cīnīties savā starpā "uz dzīvību vai nāvi", līdz varbūt notiktu bifurkācija un istabā sāktu snigt!

Lai gūtu skaidrāku priekšstatu par atgriezeniskās ievades raksturu, iepazīsimies ar diviem ļoti atšķirīgiem Meisija fonda konferenču dalībniekiem, vienu kibernētiķi, otru sociologu. Kibernētiķus pārstāv psihiatrs un izpētes fiziologs Vorens Makaloks, kas strādāja kopā ar ģeniālu zēnu (teiksim, gandrīz "zēnu", jo viņam tolaik bija 20 gadi) Volteru Pitsu, veidojot Makaloka-Pitsa modeli neirālajiem tikliem cilvēka smadzenēs.15 Viņi izstrādāja pirmo smadzeņu "datora" modeli. Patiešām ievērojami ir tas, ka šis jēdziens parādījās pirms datoru rašanās; visas atsauces uz Makaloka un Pitsa sākotnējā referātā bija tikai uz matemātisko loģiku. Viņi uzskatīja, ka neironi smadzenēs ir bināras ierīces, kas spēj saņemt stimulējošu vai inhibējošu informāciju no sinapsēm. Kad šis ievadītās informācijas vērtība pārsniedz noteiktu slieksni, neirons ieslēdzas vai ari izslēdzas. Makaloks un Pitss pierādīja: ja pietiekami daudzi šādi vienkāršotie neironi tiek savienoti kopā noslēgtā tīklā, var atrisināt plašu loģikas problēmu kategoriju. Būtībā viņi attēloja smadzenes kā universālu Tjūringa mašīnu* vai kā ierīci, ko tagad sauc par datoru. Faktiski viņi uzskatīja smadzenes par neticami sarežģītu atgriezeniskās ievades cilpu, ko veido daudzas mazas atgriezeniskās ievades cilpas, kuras atzarojas no tās. Kaut gan īstenībā neironi ir krietni sarežģītāki par Makaloka-Pitsa modeli, viņu referāts aizsāka veselu izpētes lauku attiecībā uz smadzeņu savienojumu jeb atgriezeniskās saiknes modeļiem, kas turpinās joprojām. Tas bija liels ieguldījums reālu datoru izveidē.

Kad Makaloks jaunībā lasīja Bertranda Rasela ļoti apjomīgo darbu "Matemātikas principi", kur matemātika tiek traktēta kā loģikas apakškopa [12] , viņu nomocīja dziļi filozofisks jautājums: "Kas tad īsti ir cilvēks, ja viņš saprot, ko nozīmē skaitlis?" Centieni rast atbildi uz šo jautājumu aizveda viņu vispirms pie psiholoģijas, tad — pie neiropsiholoģijas, bet visvairāk viņu rosināja tieši loģikas spēks. Kibernētikā viņš sāka sadarboties ar Pitsu, autodidaktu, kurš spēja apgūt jaunu zināšanu nozari nevis gados vai mēnešos, bet bieži vien tikai pāris dienās. Pat ievērojami zinātnieki vērsās pie Pitsa, lai uzklausītu loģisku analīzi par kādu jautājumu savā nozarē. Makaloks Pitsam bija kā tēvs (tāpat kā Norberts Vīners, tomēr mazākā mērā). [13] makaloka un pitsa sadarbība bija iespaidīgs apliecinājums loģikas spēkam. Taču, kā noskaidrosim 5. nodaļā, loģika vēl nav viss.

Antropologs Gregorijs Beitsons bija tikpat ievērojams otrās nometnes uzskatu paudējs. Viņš uzauga gandrīz vai nomācoši intelektuālā angļu ģimenē. Burtiski visi nozīmīgākie Anglijas un Eiropas intelektuāļi vismaz vienu reizi bija sēdējuši pie Beitsonu pusdienu galda, iesaistoties dziļā diskusijā par tālaika svarīgajām tēmām. Viņa tēvs bija slavens, bet visai skandalozs britu biologs, kuru visvairāk atceras tāpēc, ka viņš sekmēja 19. gadsimta mūka Gregora Mendeļa novatorisko ģenētikas pētījumu atkārtotu atklāšanu. Beitsons, uzaudzis bioloģisko jautājumu apspriešanas gaisotnē, sākumā izvēlējās zooloģijas izpēti, bet vēlāk pievērsās antropoloģijai, ienesot tajā ekoloģisku skatījumu ilgi pirms ekoloģijas kā atsevišķas disciplīnas izveidošanās. Heimss nosauc Beitsonu par "izlūku": cilvēku, kurš pēta jaunu teritoriju pirms pamatgrupas ierašanās. Viņš to darīja ne tikai Meisija fonda komandas uzdevumā, bet visas savas karjeras laikā. "No antropoloģijas un mācīšanās teorijas viņš pievērsās psihiatrijai, ūdru un astoņkāju uzvedībai [sīc/], humora teorijai, kinēsikai (žestu valodai), delfīnu valodai un zināšanu apguvei un evolūcijas teorijai."16

Beitsons domāja, ka Vīnera un viņa kolēģu formulētā pamatpremisa var pavērt pilnīgi jaunu pieeju visām humanitārajām zinātnēm.

Tā piedāvāja veidu, kā apspriest sarežģīto mijiedarbību starp cilvēkiem, apkārtējo vidi un informāciju, ar kuru apmainās, turklāt izdarīt to ļoti precīzi ar matemātiskiem simboliem. Visu pārējo mūžu Beitsons balstījās uz kibernētisko pieeju, uzsverot faktu, ka visas dzīvās būtnes un visus dzīvo būtņu grupējumus var uzskatīt par komplicētām atgriezeniskās saiknes sistēmām. Jebkura šāda sistēma sniedz informāciju sev par savu darbību, kas savukārt tiek izmantota šīs darbības mainīšanai. Pārmaiņas izraisa turpmāku atgriezenisko ievadi, veidojot nepārtrauktu informatīvo cilpu. Līdz šim tas tikai nedaudz atšķiras no iepriekšējā piemēra ar termostatu. Informācija, ko sistēma ievada atpakaļ sevī, lai labāk pielāgoties realitātei, tomēr ir ar augstāku realitātes pakāpi nekā uzvedība, ko tā komentē. Tātad dzīvās būtnes ir komplicētas pašreferentas sistēmas.17

Beitsons un Makaloks bieži aplūkoja problēmas no pilnīgi atšķirīga redzesleņķa. Pārsteidzoši ir tas, ka viņi vienojās par "empātijas" būtisko vietu. Šķiet, abi intuitīvi saprata, ka empātija ir nepieciešams atgriezeniskās ievades mehānisms mijiedarbībai ar citiem dzīvajiem organismiem. Beitsons lielā mērā balstījās uz to vēlākajos delfīnu pētījumos. Makaloks pat apgalvoja, ka empātija jāattiecina arī uz nedzīviem priekšmetiem, piemēram, darbarīkiem. Mūsdienu personālo datoru un mobilo tālruņu laikmetā šī ideja katrā ziņā nešķiet tik dīvaina kā toreiz, kad viņš to izteica.

Meisija fonda konferencēs Beitsons izmantoja savu antropologa pieredzi un bieži norādīja uz kibernētiskās atgriezeniskās ievades piemēriem dažādās kultūrās, "ieskaitot jatmulu [14] kultūru, kurā transvestisma ceremonija tika izmantota kā homeostatisks [15] mehānisms ikreiz, kad raksturīgs agresīvu darbību modelis cilts iekšienē draudēja sašķelt cilti".18 Tas varbūt šķiet sīkums salīdzinājumā ar Makaloka-Pitsa modeli, kas padarīja neirālos tīklus par zinātniskās izpētes jomu. Taču Beitsona spēja darboties dažādās akadēmiskajās disciplīnās ļāva viņam izlūkot jaunas domāšanas jomas, noskaidrot svarīgo un uzdot būtiskus jautājumus, pirms citi aptvēra, ka vispār kaut kas jājautā. Diemžēl viņam klājās tāpat kā citiem izlūkiem: kad kāda jauna joma — piemēram, kibernētika — bija kļuvusi respektabla, tie, kurus interesēja tūlītējās problēmas, bieži vien noraidīja viņa jautājumus kā nesvarīgus. Tikai tagad mēs no jauna izvērtējam Beitsona pirms 50 gadiem izvirzītos jautājumus. Piemēram, savos pētījumos viņš nošķīra "mācīšanos" no "mācīšanās ar nolūku mācīties" (attiecīgi "pročo-mācīšanās" un "deifero-mācīšanās"). Attiecinot šo ideju uz datoriem, Beitsons jautāja grupai, "vai datori spēj mācīties, lai mācītos, un kādā formāli matemātiskā veidā to var atšķirt no vienkāršās mācīšanās".19

Beitsons Meisija fonda konferenču desmitgadē un arī vēlāk (līdz nāvei 1980. gadā) turpināja paplašināt šo kibernētikas jautājumu diapazonu. 1968. gadā, 15 gadus pēc pēdējās Meisija konferences, viņš organizēja konferenci par apzinātā nolūka ietekmi uz cilvēku adaptāciju. Ievadam viņš piedāvāja 11 "apsvērumus". Pirmie septiņi no tiem aplūko kibernētiskās sistēmas vispār, bet pārējie četri pievēršas attiecībām starp cilvēka prātu un pasauli, un tādēļ tie mums šobrīd ir interesantāki:

"8. Apziņas "ekrāna" saturs tiek sistemātiski atlasīts no ārkārtīgi plaša psihes notikumu klāsta. Tomēr ļoti maz ir zināms par šīs atlases noteikumiem un priekšrokas izvēlēm…

9.     Šķiet, ka informācijas atlases sistēma apziņas "ekrānam" ir būtiski saistīta ar "nolūku", "uzmanību" un līdzīgām parādībām, ko arī nepieciešams definēt, izskaidrot utt.

10.    Ja apziņa veido atgriezenisko saikni ar pārējo prāta daļu un apziņa nodarbojas tikai ar visa prāta notikumu sagrozītu paraugu, tad jāpastāv sistēmiskai (proti, ne nejaušai) atšķirībai starp apzinātajiem uzskatiem par indivīda patību un pasauli un patieso patības un pasaules dabu. Šādai atšķirībai jādeformē adaptācijas procesi.

11. Tiek izteikts pieņēmums, ka šīs deformācijas specifiskais raksturs ir tāds, ka patības un pasaules kibernētiskā būtība apziņai lielākoties ir neuztverama …"20

Citādi izsakoties, mēs nezinām, no kurienes nāk mūsu apzinātās domas un kāds ir to atlases process. Tas, ko mēs gribam darīt un kam ir pievērsta mūsu uzmanība, ietekmē šo atlasi, taču mēs nezinām, kas liek mums pievērst uzmanību kaut kam un vēlēties vienu lietu, nevis citu. Mums apzināti jānodarbojas tikai ar šīs atlases rezultātiem, attiecībā uz kuriem apziņai nav nekādu izvēles iespēju. Tomēr mēs rīkojamies tā, it kā spētu apzināti saprast to, kas notiek ārējā pasaulē un kādi mēs esam savā iekšienē. Mēs neapzināmies, ka gan iekšējā, gan ārējā pasaule varētu ļoti atšķirties no tā, kādu mēs to iedomājamies esam. [16]

Pat šādā situācijā gan eksaktās, gan humanitārās zinātnes varētu uzdot adekvātus jautājumus un tiekties pēc nozīmīgiem rezultātiem. Minētajā 1968. gada konferencē jau cienījamu vecumu sasniegušais Vorens Makaloks ierosināja, ka šo kibernētiski pašreferento problēmu atrisināšanai ir nepieciešama "attiecību loģikas sistēma", un, viņaprāt, šāda loģikas sistēma jau sāk veidoties.

"Lielā problēma ir konteksts. Mēs visi cenšamies apstrādāt kontekstu, it kā tas būtu vispārējs fons, bet, aplūkojot kalkulatoru, tas parādās kā operators. (..) Manuprāt, ja mēs spēsim adekvāti apstrādāt kontekstu kā operators mūsu loģikā, mēs noteikti kaut ko sasniegsim."21

Kad kāds palūdza viņam minēt piemēru par kontekstu kā operatoru, Makaloks minēja šo lielisko piemēru:

"Vīrietis satiek sievieti un lūdz viņai izģērbties. Ja tas notiek kokteiļu ballītē, tā ir ākstīšanās; ja tas notiek buduārā, tā ir pareizā darbība; ja tas notiek tramvajā, viņš ir izvirtulis. Tiklīdz jūs iesaistāt kontekstu, tas izšķir, kā jūs apstrādāsiet pārējo. Tas darbojas kā operators strikti formāli. Tas neparādās kā neskaidrs fons."22

ATZIŅAS PAŠPĀRVEIDEI

"Psiholoģiski circulatio ir visu cilvēka esamības aspektu atkārtota apriņķošana, kas pakāpeniski rada sapratni par transpersonisku centru, kas apvieno konfliktējošos faktorus. Notiek pāreja caur pretmetiem, kas atkārtojoties tiek pieredzēti pamīšus, kas beidzot noved līdz to izlīgumam."

K.G. Jungs"

Atgriezeniskās saiknes jēdziens alķīmijā un haosa teorijā ilustrē divas būtiskas atziņas jebkurai pašpārveidei: (l) beigas ir klātesošas jau sākumā, un (2) nav iespējams apiet šo procesu; mums atkārtoti jāstrādā ar tiem pašiem jautājumiem un vienmēr jāatgriežas pie tā paša punkta. Tomēr šī procesa būtība ir šāda: ikreiz, kad mēs atgriežamies pie sākumpunkta, tas ir mainījies. Pašpārveides process nav taisns ceļš uz mērķi; tā ir spirāle, pa kuru riņķojam, nonākot aizvien tuvāk mūsu galīgajam mērķim.

Šī modeļa visskaidrāko ilustrāciju redzam Junga psiholoģijā, kas ir plaši izmantota šī procesa dinamikas izpētei. Junga psiholoģija uzsver atšķirību starp ego, kas ir apziņas centrs, un Patību, kas ir visas psihes — gan apzinātās, gan neapzinātās — centrs. Šis individuācijas process tiek raksturots kā Patības circumambulatio[17]. Viens veids, kā attēlot šo procesu (kaut gan, protams, to nav iespējams pilnīgi fiksēt), ir iztēloties Patību kā vertikālu stabu centrā, ap kuru pulksteņrādītāja virzienā pa spirāli kustas ego. Ikreiz tā atgriežas tajā pašā vietā apli ap Patību, bet ir pacēlusies augstāk un tuvāk. Procesam turpinoties, ego nāk aizvien tuvāk Patībai, tomēr nekad nesasniedz to. Šis relatīvi vienkāršais attēlojums ir mēģinājums parādīt, ka process nav vienkārši lineāra virzība uz mērķi.

Daudzi citi alķīmijas un haosa teorijas raksturlielumi rāda, kā atgriezeniskā saikne darbojas pārveides procesā. Kā jau pieminēju šajā nodaļā, sapārotas darbības tiek ciklizētas atkārtoti Darba gaitā. Nākamajā nodaļā pievērsīsimies divām primārajām operācijām, kas atdala kaut ko, tad atkal saliek kopā: solutio ('izšķīdināšana'), kam seko coagulatio ('sarecēšana', 'sabiezināšana'). Šīs trīs operācijas ir spilgtas atgriezeniskās saiknes ilustrācijas: sublimatio ('sublimēšana', 'gāzēšana', 'pacelšanās', 'garīguma palielināšana'), mortificatio ('atmiršana', 'pārvēršanās par matēriju), kas seko sublimatio, un it sevišķi circulatio (cirkulēšana', 'nepārtraukti pacelšanās un pazemināšanās cikli').

Kā jau apspriedām iepriekšējā nodaļā, garīguma tradīcijas pārāk bieži glorificē garu, noliedzot ķermeni, un cenšas iezīmēt garīgo ceļu, kurā ķermenis un tā vajadzības tiek noraidītas, jo mēs pakāpjamies aizvien augstāk. Saistībā ar alķīmisko modeli, kad mēs augam savā garīgumā (sublimatio), mums tas jāpamato ķermeni (mortificatio). Jānotiek circulatio, kurā augšup vērstu kustību nepārtraukti nomainām ar lejup vērstu.

Reiz es lasīju lekciju par neoplatonismu, kurā centos ilustrēt problēmu, ko rada pieņēmums, ka mēs varam virzīties arvien uz augšu, atsakoties no savas šķietami maziskās zemākās patības šajā procesā. Es parādīju virves gabalu, sakot, ka tās augšgals atveido mūsu garīgo pusi, bet apakša — mūsu instinktīvo pusi. "Tagad nogriezīsim mazvērtīgo apakšējo galu." Pēc nogriešanas es parādīju, ka atlikušajai virvei vēl aizvien ir augša un apakša. Turpināju griezt nost apakšējo galu, bet, lai cik reizes es to darītu, virvei joprojām bija divi gali. Beigās man rokā palika tikai mazs virves gabaliņš. Noslēgumā es sacīju: "Tādā stāvoklī mēs atrodamies, ja nosodām savu instinktīvo dabu un mēģinām to nogriezt no savas dzīves. Tā nekur neizgaist; tā nespēj izgaist. Tā vietā mēs konstatējam, ka kļūstam par aizvien sīkākiem cilvēciņiem, līdz no mums nepaliek nekas, lai īstenotu ko vērtīgu savā dzīvē. Un tas ir skumji."

Jāatzīmē arī tas, cik daudzveidīgs ir urobora veidols alķīmiskajā Darbā. Tas veido sākotnējo tvertni, tad ierokas alķīmiskajā olā, aizsākot šo procesu. Tas uz bridi pazūd, tad atkal parādās, beidzot apvijies ap pabeigto filozofu akmeni. Mēs atrodam visus šos piemērus (un vēl daudzus citus variantus) pārveides procesā. Tieši tāpat kā urobors veido sākotnējo tvertni, ari mums bieži ceļojuma sākumā tiek dota iespēja pārlūkot visu procesu. Piemēram, terapeiti bieži konstatē, ka sākotnējais sapnis, ko pastāsta pacients, iezīmē visu terapijas kursu. Citējot jungisma analītiķi Keitu Markusu: "Dažos pasaules radīšanas mītos, kuros ciltis vai tautas "sapņoja", kā pasaule rodas no pirms esamības stāvokļa, var saskatīt arhaisku cilvēku kolektīvā likteņa ieskicējurnu. Tāpat varētu saskatīt sākotnējos sapņos cilvēka individuālā likteņa ieskicējumu."24

Pēc sākotnējā ieskata visā procesā, tāpat kā urobora čūska, viss process var "ierakties" mūsu dzīvē, nedodot mums nekādu virziena apziņu, un mēs jūtamies apmaldījušies bezjēdzīgā procesā. Tikai vēlāk tas parādās kā veselums, bez mūsu apzinātas iejaukšanās. Šī dinamika uzsver to, ka mums jāturpina nodarboties ar šo procesu, vairākas reizes atkārtojot tās pašas darbības, līdz pārveidojošais process norit mūsu zemapziņā. Mēdz teikt, ka runas ir lētas; bet tāds ir arī apzinātais ieskats. Visbiežāk pārveidojošais process notiek nevis tāpēc, ka mēs nonākam pie apzinātas sapratnes par šo procesu — sapratne rodas vēlāk, ja vispār rodas —, bet gan tāpēc, ka mēs vienkārši darām savu darbu, paļaujoties, ka procesam ir kāds nolūks un ka kaut kas par mums lielāks pārveidos mūs.

Iepriekšējā nodaļā pieminējām, ka tad, ja čūsku pagriež, pirms tā iekožas astē, šis tēls ieskicē Mēbiusa lentes matemātisko figūru. Kaut gan Mēbiusa lente izskatās kā divpusēja figūra, mēs redzējām: ja nokrāsojam tās ārpusi sarkanu un iekšpusi zilu, beigās visa figūra kļūst sarkana. Iekšpuse ir ārpuse. Šī atziņa ir būtiska pašpārveides sapratnei: mūsu iekšpuse un ārpuse ir vienota, un tikai mūsu kļūdainā apziņa uzskata citādi.

Haosa teorija un kibernētika piekrīt šīm alķīmijas atziņām, bet tās piedāvā arī savus unikālos spriedumus par atgriezeniskās saiknes būtisko nozīmi pārveidē. Alķīmijas ideju, ka Darba beigas ir ietvertas tā sākotnē, zinātne jau sen ir atmetusi, nosaucot to nievājošajā vārdā "teleoloģija", proti, kā ideju, ka dabas notikumi notiek saistībā ar nolūku vai mērķi. Zinātnieki iedomājās, ka Darvina izcilais atklājums, ka evolūcija norit dabiskās izlases ceļā, ir likvidējis šo ideju. Kopš tā laika pasaule tika uzskatīta par haotisku veidojumu, kur nejaušas atšķirības noved līdz galīgajām pārmaiņām ar dabiskās izlases starpniecību. Vismaz teorētiski mums vajadzētu spēt izsekot cēloņsakarības notikumu virknei no kādas nejaušas pārmaiņas līdz tās galīgajam iznākumam. Mēs jau redzējām, ka haosa teorija atklāja vienu šī viedokļa nepilnību: sīkas nejaušas sākotnējās pārmaiņas var izraisīt gala notikumus, ko nevar attēlot loģiskajā virknē pat pēc notikušā fakta, kur nu vēl paredzēt iepriekš.

Tomēr kibernētika jau norādīja uz būtiskāku nepilnību: dabiskās sistēmas (laikapstākļi, šķidrumu dinamika, cilvēku uzvedība vai gandrīz viss, kas ir pietiekami komplicēts, lai rosinātu interesi) neveido cēloniskās ķēdes; tā vietā daba veido atgriezeniskās ievades cilpas, ar kurām informācija tiek nepārtraukti ievadīta atpakaļ sistēmā. Dabu nedz bīda atpakaļ pagātne, nedz velk uz priekšu nākotne; nav iespējams nošķirt kopīgās sistēmas, kas veido jebkura dabas notikuma pagātni un nākotni. Katrs eksistē mūžīgā mirklī, kas kaut kādā veidā satur visu iepriekš notikušo un visu turpmāko, saistītu kopā komplicētā atgriezeniskās saiknes cilpā.

~ Atgriezeniskā saikne ~

4 SADALĪŠANA GABALOS, SALIKŠANA KOPĀ

"Vienīgā īstā izjūta un sapratne kosmosā ir visu lietu radīšana un sadalīšana sākotnējās daļās; tas ir Dieva gribas instruments."

Corpus Hermeticum, IX: 6

Gan alķīmijai, gan haosa teorijai būtiska ir šāda atziņa: lai kaut ko pārveidotu, tas obligāti jāatdala, tad jāsaliek kopā jaunā veidā. Šādas pārveides klasiskā metafora ir kāpura metamorfoze kokonā, kļūstot par tauriņu. Ir svarīgi atcerēties, ka tam, kas rodas pēc pārveides, jau jābūt kādā veidā ietvertam oriģinālā; tomēr, kā mēs noskaidrosim, šis process nav tik vienkāršs kā daļu pārkārtošana. Pati izjaukšana un salikšana sekmē pārveidi.

ALĶĪMIJA

"Alķīmiskā regresija uz matērijas šķidro agregātstāvokli kosmoloģijās atbilst pirmatnējam haotiskajam stāvoklim, bet iniciācijās rituālos —

īesvetama nāvei.

Mirča Eliade'

Solutio un coagulatio

Iepriekšējā nodaļā redzējām, kā operācijas alķīmijā atkārtojas, ikreiz atgriezeniski ievadot iepriekšējo operāciju rezultātus. Divi alķlmisko operāciju pāri vispirms veic atdalīšanu, tad savienošanu: solutio ('izšķīdināšana') un coagulatio ('sabiezināšana', 'sapulcēšanās') vai separatio ('sadalīšana daļās') un coniunctio ('saistīšana', 'savienošana'). Bieži vien divas pēdējās — separatio un coniunctio — kā apakšelementi tiek ietverti solutio un coagulatio (tāpat kā radniecīgās operācijas sublimatio un mortificatio). Faktiski alķlmiskais Darbs tika bieži raksturots ar frāzi "izšķīdināt un sabiezināt", kas norāda, ka daudzas citas operācijas, ja nepieciešams, var iekļaut vispārīgākā solutio un mortificatio redzējumā.

Alķīmiķi akceptēja aristotelisko modeli, ka visa realitāte sastāv no četriem elementiem: zemes, gaisa, uguns un ūdens. Darba gaitā pirmējā matērija atkārtoti izgāja cauri visiem četriem esamības stāvokļiem. Solutio bija "ūdens operācija", kurā cietā matērija tika šķīdināta, līdz kļuva šķidra; coagulatio bija "zemes operācija", kurā šķidrums atkal kļuva ciets. Zeme un ūdens tādējādi bija sasaistīti vienā ciklā. [18] Sapārotās izšķīdināšanas un sabiezināšanas operācijas bija tik primāras, ka

Darbs nesākas līdz pirmējās matērijas izšķīdināšanai, kā uzskata daudzi alķīmiķi. Piemēram, vienā alķīmijas tekstā ir teikts, ka "neveic nekādu operāciju, iekams viss nav pārvērsts par ūdeni".2

Alķīmija ir pilna ar savu procesu tēliem, jo katrs vienlaikus apraksta fizisku operāciju un alķīmiķa iekšienē notiekošu psihes procesu. Bieži vien pāreja starp Darba stadijām dažādos veidos simbolizē savienošanās starp vīrišķo, ko attēlo Karalis jeb Sols (saule), sievišķo, ko attēlo Karaliene jeb Luna (mēness). Iepriekšējā nodaļā Merkurija iztirzājumā minēts, kā zelts un dzīvsudrabs veido amalgamu, no kuras var ekstrahēt zeltu. Lai sāktu šo procesu, bija vajadzīgs dzīvsudrabs (bieži dēvēts par "pirmo vielu"). Tā kā tīrs dzīvsudrabs dabā ir reti sastopams, to visbiežāk ieguva no cinobra — dzīvsudraba un sēra savienojuma. Kad cinobru alķīmiskajā krāsnī sakarsēja līdz ļoti augstai temperatūrai, abi elementi atdalījās. Dzīvsudrabam piemīt maģiskā īpašība, ka tas ir gan metāls, gan šķidrums, tādēļ alķīmiķi teoretizēja, ka sēra un dzīvsudraba kombināciju dažādās proporcijās iespējams pārvērst par dažādiem metāliem, tādiem kā sudrabs un zelts. Zelta ekstrahēšana notika šādi: kad bija iegūts dzīvsudrabs, neattīrītā, zeltu saturošā rūda tika sadrupināta un izšķīdināta dzīvsudrabā. Kad rūda izšķīda pārveidojošajā šķidrumā, dzīvsudrabs saistījās ar rūdas zeltu, veidojot amalgamu. Tad karsējot pārtvaicēšanas procesā dzīvsudrabs tika atdalīts no zelta atsevišķos tīģeļos. 12. gadsimta alķīmijas tekstā šis process aprakstīts kā Sola un Lunas izšķīdināšana "draudzīgajā ūdenī", kas funkcionēja kā dzemde — līdzīgi tai dzemdei, no kurienes tie sākumā bija radušies. Tad tie varēja atdzimt, bet kļūstot "veselīgāki, cildenāki un spēcīgāki".3

Daudzi solutio tēli figurē alķīmijas literatūrā, un daži ir mazāk "draudzīgi". Dažos redzama ēģiptiešu mitoloģijas ietekme uz alķīmiju. Bībeles Pirmajā Mozus grāmatā uzzinām, ka Kains nogalina savu brāli Ābelu skaudības dēļ. Ēģiptiešu mitoloģijā ir līdzīgs stāsts par to, kā Ozīrisa laikmetu nomaina Hora laikmets (bet cits mīts vēsta, kā Rā laikmets nomaina Ozīrisa laikmetu). Stāsta sākumā uzzinām, ka Ozīriss ir visu mīlētais zemes valdnieks. Tāpat kā Kains, arī Ozīrisa brālis Sets ir skaudīgs un grib iegūt šo statusu. Sets ar viltu panāk, ka Ozīriss ieguļas zārkā, it kā vēlēdamies noskaidrot, vai tas viņam der. Kad Ozīriss ir zārkā, Sets aizver un aizslēdz to, tad sacērt zārku 14 gabalos un iesviež tos ūdenī. (Ja tas būtu alķīmisks teksts, mūsu interpretācija būtu tāda, ka tas liek alķīmiķim vispirms sadalīt pirmējo matēriju mazos gabalos, tad izšķīdināt tos ūdenī.) [19]

Pēc Ozīrisa nonāvēšanas Sets kļūst par valdnieku, tomēr ne uz ilgu laiku, jo viņa loma šajā stāstā ir īslaicīga. Ozīrisa sieva Izīda sameklē visus vīra miesas gabalus un atkal saliek tos kopā. (Alķīmiskajā terminoloģijā tā ir coniunctio ('savienošana').) Kad Ozīriss atkal ir salikts kopā, viņš tiek atdzīvināts uz pietiekami ilgu laiku, lai apaugļotu Izīdu ar Hora sēklu. No šīs savienošanās vēlāk piedzimst zēns — dievs Hors. Viņš cīnās ar Setu, gūst uzvaru un pārņem valdīšanu.

Tāpat sadalīšanas gabalos attēlojumi parādās daudzos alķīmiskajos tekstos, simbolizējot solutio procesu. Dažos atšķirībā no ēģiptiešu mitoloģijas sieva ir nevis izdziedinātāja, bet gan pati sacērt gabalos vīru. Vēl citos sieva savienojas ar vīru un abi tiek sacirsti gabalos.

Taču visbiežāk izšķīdināšana notiek vannas vai baseina "draudzīgajā" teritorijā. Labs piemērs ir slavenā desmit alķīmisko zīmējumu sērija, kas atveido visu Darba norisi. Ta nosaukums ir Rosarium Philosphorum, un tas tika publicēts Frankfurtē 1550. gadā. Šeit ir redzami trīs no 10 zīmējumiem (4.1.-4.3. attēls). Jungs analizēja tos kā psiholoģiskus dokumentus grāmatā "Pārneses psiholoģija".4 Tie ilustrē pretmetu coniunctio, kas noved līdz solutio, kam seko sublimatio vai separatio un visbeidzot — coagulatio, veidojot galīgo tīro coniunctio. Procesa agrīnajā stadijā (4.l.att.) coniunctio ('savienošana') notiek starp Solu un Lunu vannā.

4.1. attēls. Rosarium, 4. stadija

Vēlākā stadijā (4.2. attēls) redzami abi tēli, kuri vannā izšķīstot kļūst par vienu. Vēl tālākā stadijā notiek separatio un sublimatio, kurā jauna dzīvība, ko attēlo bērns, paceļas no vannas debesīs. Vēlāk tas atgriežas vannā, lai spēcinātu mirstošo karali un karalieni.

4.2. attēls. Rosarium, 6. stadija

Visbeidzot, parādās nesen pārveidotie — un savienojušies — Sols un Luna (4.3. att.), kurus ieskauj dažādi šo pārveidi aprakstoši simboli. Viens no tiem ir trīsgalvaina čūska, ko aplūkojām jau saistībā ar Hermeju Trismegistu.

4.3. attēls. Rosarium, 10. stadija

Simbola, kas attēlo vīrišķā un sievišķā izšķīšanu, veidojot hermafrodītisku tēlu, nolūks bija parādīt, ka alķīmijas Darbā var savienot visus pretmetus. Junga vārdiem runājot, par identisku problēmu individuācijā: "Galvenā problēma psiholoģijā ir pretmetu integrācija. Ar to mēs saduramies visur un ikvienā līmenī."7S

Lai arī kā alķīmijā parādās solutio simboli, tiem vienmēr seko kāds coagulatio simbols. Šīs divas primārās operācijas bieži tiek kombinētas ar separatio, sublimatio, calcinatio, mortificatio un coniunctio operāciju. Coagulatio var īstenot dažādos veidos atkarībā no alķīmiskās situācijas. Reizēm ir nepieciešama atdzesēšana, kas liek cietai vielai rasties no šķidruma; reizēm vajadzīga karsēšana (calcinatio), lai atdalītu šķidrumu (separatio); reizēm jāpievieno papildu viela, lai notiktu sabiezēšana. Trīs šādas sabiezinošas vielas bija magnēzijs, svins un sērs. Nebūdamas dzīvsudrabs, šīs vielas ir Merkurija kā robežu šķērsotāja simboli, šoreiz attiecībā uz robežām starp cietvielu un šķidrumu. Magnēzijs bija vispārējs termins dažādiem netīriem maisījumiem, kas simbolizēja Darba pārejošās stadijas. Uzskatīja, ka svins spēj sabiezēt, jo ir tik smags un blīvs. īzaks par alķīmisko sēru izteicās šādi:

"Zemākais un augstākais, nekustīgais un gaistošais, sērs un dzīvsudrabs ir apveltīti ar vienu dabu, tie ir vienoti, tāpat kā vīrs un sieva. Jo tie atšķiras viens no otra tikai ar sadalīšanās un brieduma pakāpi. Sērs ir dzīvsudrabs briedumā, bet dzīvsudrabs ir nenobriedis sērs; šīs radniecības dēļ tie savienojas kā vīrietis un sieviete, iedarbojas viens uz otru un šajā iedarbībā savstarpēji pārveidojas viens par otru un rada cildenākus pēcnācējus, kas īsteno šīs vienotības brīnumus."6

Kaut gan šīs vielas bija nepieciešamas sākotnējās "netīrajās" sabiezināšanas stadijās, beigu sabiezināšana vienmēr bija tīra. Piemēram, kādā 16. gadsimta darbā (kas ietekmēja iepriekš redzamos Rosarium attēlus) ir šāds izteikums par solutio un coagulatio sapārotajiem procesiem: "Ja ķermeņi nezaudē savu ķermeniskumu un nekļūst garīgi, mēs savā darbā neprogresēsim. Ķermeņa "izšķīdināšana" notiek ar gara darbības starpniecību, un tai seko gara "sabiezināšana". Tad ķermenis sajaucas ar garu, bet gars — ar ķermeni."

Raimonda Lulla Ars magna

Viens no ievērojamiem personāžiem alķīmijas vēsturē ir Majorkas rakstnieks un filozofs Raimonds Lulls (1232/1233-1315). Tāpat kā svētais Pāvils un svētais Francisks, Lulls piedzima bagātā ģimenē un dzīvoja sibarītiski, līdz vīzijas viņu pievērsa ticībai. Ir vairāki apokrifiskie stāsti par Lullu, un viens no tiem attiecas uz viņa pievēršanas raksturu. Tas vēsta, ka Lulls, kā dižciltīgais uzturēdamies Aragonas karaļa Jēkaba I galmā, nejauši ieraudzīja precētas dāmas krūtis, kad vējš papūta sāņus viņas šalli. Lulls neprātīgi iemīlējās un rakstīja viņai mīlas vēstules, kuras tā ignorēja, pirms Lulls nebija tām pievienojis dāmas skaistajām krūtīm veltītus dzejoļus. Lai pārliecinātu Lullu, ka zinību vīram jāmīl tikai Dievs, dāma piekrita parādīt viņam savas krūtis, ko viņš tik ļoti apjūsmoja. Kad viņa atpogāja blūzi un atsedza krūtis, Lulls ieraudzīja, ka tās klāj liels audzējs. Viņa šoks esot bijis tik liels, ka pievērsa viņu reliģijai. Pēc tam viņam sākās vīzijas, kas pārliecināja viņu par dievišķo misiju pievērst musulmaņus kristietībai un nomirt mocekļa nāvē.8

Lulls ir pazīstams kā meistarīgs alķīmiķis, galvenokārt tāpēc, ka viņa pieeja astroloģiskajai ietekmei vairākus gadsimtus bija plaši atzīta. Līdzīgi situācijai ar Nikolasu Fleimelu (par kuru runāsim 6. nodaļā), vēlāk daudzas grāmatas par alķīmiju sarakstīja nezināmi autori, izmantojot viņa vārdu. Ar savām idejām viņš vairākos aspektos gandrīz par trīssimt gadiem apsteidza Paracelzu, par kuru rakstīts iepriekšējā nodaļā. Savās grāmatās Lulls kritizē tradicionālo pieeju astroloģijai, tomēr lieto to tādā pašā veidā kā Paracelzs, kas varbūt ir tuvāks vēlākajai zinātniskajai attieksmei. Lulls sasaistīja "septiņu planētu un divpadsmit zīmju pamatīpašības… ar zemes elementiem", ko var izmantot ārstēšanā. Tas krietni vien atgādina Paracelzu.9

Taču šajā nodaļā mūs visvairāk interesē cita Lulla darbības joma. Viņš bija dīvains mistiķa un zinātnieka apvienojums un šajā ziņā ir priekštecis tiem, kuri 21. gadsimta griežos atradās šajā neērtajā vidus pozīcijā. Lulls, dzīvodams pārejas posmā uz 13. gadsimtu, vēl aizvien balstījās uz viduslaiku sholastisma skatījumu, tomēr daudzos aspektos bija tuvāks renesanses attieksmei pret pasauli, kas vēlākā attīstībā kļuva par zinātni. Tāpat kā viņa laikabiedrs svētais Akvīnas Toms (kas bija 10 gadus vecāks), Lulls uzskatīja, ka "dievišķais likums prasa, lai cilvēks ieraudzītu Dievu ar racionālajām filozofijas metodēm".10 Bet viņš bija krietni aizsteidzies priekšā savam laikam vairākos aspektos un izstrādāja abstraktu metodi, kā ar datora primitīvu priekšgājēju paplašināt zināšanas. Viņš izveidoja šo sadalīšanas un salikšanas metodi, lai tā kalpotu viņa iecerētajai misijai — musulmaņu un ebreju pievēršanai kristietībai.

Viņa grāmata Ars magna ("Lielā māksla") piedāvāja zīmētus simbolus, "kas atveidoja primitīvos jēdzienus, ko [viņš] plānoja apvienot, lai izteiktu visas citas idejas un atrisinātu visas zinātnes, reliģijas un filozofijas problēmas".11 Viņš izklāstīja "mehānisku metodi, kā izsmeļoši aprakstīt kādas tēmas iespējamās saistības".12 Šai mehāniskajai metodei bija daudz variāciju, kas ietvēra trīs ģeometriskās figūras: trijstūri (kā dievišķās Trīsvienības simbolu), kvadrātu (kā četru pamatelementu simbolu) un apli (kā debesu simbolu). Viens no visslavenākajiem bija apļveida attēlojums, līdzīgs šautriņu mešanas mērķim ar iekšējo apli, vidējo apli un ārējo apli. Katrs aplis ir sadalits sektoros. Atšķirībā no šautriņu mērķa viens aplis ir nekustīgs, bet pārējie divi var brīvi rotēt ap centru. Griežot divus kustīgos apļus, jebkuru ārējā apļa sektoru var saskaņot ar jebkuru vidējā apļa un iekšējā apļa sektoru. Uz viena apļa Lulls izvietoja simbolus, kas attēlo attiecīgo tēmu (dažādas eksistējošās "lietas", tādas kā Dievs, cilvēki, eņģeļi, augi u. c.), uz otra — atbilstošo atribūtu simbolus (tādas īpašības kā spēcīgs, vēlams, pirmais, beidzamais u. c.), un trešajā aplī — dažādu attiecīgo jautājumu ideogrammas (vai? kas? no kurienes? kāpēc? cik liels? kāda veida? kad? kur? kā?). Bija iespējams pagriezt apļus tā, lai sakristu eņģeļi,

"spēcīgs" un "kāpēc?" un tad tiek uzdots jautājums: "Kāpēc eņģeļi ir spēcīgi?

Skaidrs, ka var izveidot šīs ierīces konkrētus modeļus praktiski ikvienai jūs interesējošai tēmai. Lullu visvairāk interesēja Ars magna izmantošana tādu piemēru veidošanā, kas, viņaprāt, apliecinātu kristietības doktrīnas nemaldīgumu un tādējādi pierādītu tās pārākumu pār islāmu. Mēs to varam uzskatīt par tādu kā misionāra datoru — ko tādu mūsu dienās droši vien apsveiktu visu reliģiju sekotāji. Lulls par šo metodi lasīja lekcijas daudzās Eiropas valstīs.14

4.4. attēlā redzamajā piemērā Lulls uz katras sadaļas latīniski uzrakstīja "Dieva Godības". Uz ārējās joslas viņš izvietoja burtus no B līdz K, apzīmējot to pašu Godību virkni. Kaut gan viņš lietoja deviņas sadaļas, desmitās esamība tika pieņemta pēc noklusējuma: nedrīkst uzrakstīt Dieva neizrunājamo vārdu. Dažādās joslas atbilda dažādiem realitātes līmeņiem, no garīgajām sfērām (ieskaitot eņģeļus) līdz cilvēkiem, materiālajai pasaulei. Griežot apļus, viņš varēja stāstīt par to, kā dažādas Dieva Godības var saistīties dažādos līmeņos. Viņa māksla šajās analīzēs kļuva neticami komplicēta. Vēsturnieks Frēnsiss Jeitss Lulla "aparātus" raksturo šādi:

"Viņa mākslas figūras, uz kurām burtu rotācijā tiek uzrakstīti jēdzieni, ir nevis statiskas, bet gan rotējošas. Viena figūra sastāv no koncentriskiem apļiem, uz kuriem uzrakstīti jēdzienus atveidojošie burti, un šo riteņu rotācijā tiek iegūtas jēdzienu kombinācijas. Citā rotējošajā figūrā apļa iekšienē esoši trijstūri saistās ar radniecīgiem jēdzieniem. Šīs vienkāršās ierīces ir revolucionāras kā mēģinājums atveidot psihes kustības."15

Diemžēl Lulla Ars magna bija mazāka nozīme kristietības pārākuma apliecināšanā, nekā viņš bija cerējis. Par šiem mēģinājumiem

4.4. attēls. Raimonda Lulla Ars magna "dators"

pievērst musulmaņus kristietībai viņš divas reizes tika apcietināts un izraidīts, līdz beigās nomētāts ar akmeņiem tik nesaudzīgi, ka izlaida garu uz kuģa klāja ceļā uz dzimto pilsētu Palmademaljorku, kur tika apglabāts. Lulls vismaz sasniedza savu mērķi — nomirt kā moceklim, kaut gan viņam neizdevās pievērst kristietībai musulmaņus.

Lulls interesē mūs tāpēc, ka viņa metode ir gandrīz zinātniska sadalīšanas un salikšanas versija. Rotējot šīs dažādās joslas, viņš varēja ilustrēt daudzas alternatīvas; piemēram, 9x9x9 liela ierīce 4.4. attēlā dod 729 alternatīvas. Un viegli iztēloties, ka disku un simbolu skaits uz katra diska ir vēl lielāks, kas rada šķietami bezgalīgas sadalīšanas un salikšanas iespējas. Viduslaiku statiskā pasaule, kur zināšanas bija ieslodzītas nemainīgās, nepaplašināmās kategorijās, bija sakustējusies. Tomēr jāatzīmē, ka Lulla metode un tās analogi nav pietiekami, lai radītu ko pavisam jaunu, piemēram, filozofu akmeni. Novitāte bija tikai viņa ierīces dinamiskums.

HAOSA TEORIJA: SAZAROJUMI UN "PIESAISTĪTĀJI"

"Komplicēto sistēmu attīstību nevar izsekot cēloņsakarību detaļās, jo šādas sistēmas ir holistiskas; tajās viss ietekmē visu pārējo. Lai tās saprastu, šīs sistēmas jāaplūko to komplicētībā."

Džons Brigss un F. Deivids Pīts16

Lai cik dīvaini tas šķistu, tagad apspriedīsim haosa teoriju, pievēršoties maizes cepšanai. Maizes cepšana ir ļoti sena māksla, kas varētu būt radusies pirms 10 000 gadu un tātad ir viens no cilvēces visagrākajiem svarīgajiem atklājumiem. Mēģiniet iztēloties, kas notiek, kad maiznieks mīca maizi. Viņš spaida miklu, līdz tā ir plakana, tad pārloka to, atkal saplacina, tad atkal pārloka. Pārlocīšana tiek atkārtota noteiktu reižu skaitu — nedz pārāk daudz, nedz pārāk maz; pareizo reižu skaita zināšana konkrētam maizes klaipam dažādos laikapstākļos ir viens no faktoriem, kas atšķir maizniekmeistarus no pārējiem. Mīcīšanas process ir nepieciešams, jo tad, kad lipeklis miltos tiek saberzēts, tas kļūst elastīgs, sekmējot mīklas uzrūgšanu.

Maizes mīcīšana ir perfekts piemērs sadalīšanai un salikšanai kopā atkārtotā ciklā. Tālāk šajā nodaļā runāsim par "savādajiem piesaistītājiem", kas ir šīs uzvedības matemātiskie modeļi, bet vispirms apspriedīsim kādu procesu haosa teorijā, kas skaidri izvēlas galējības, saved tās kopā, tad izvēlas jaunas galējības un atkal saved tās kopā vēlreiz un vēlreiz. Šajā gadījumā pretstatā reālā maiznieka darbam process turpinās bezgalīgi. Lai to saprastu, mums jāsarīko īsa mācībstunda par atšķirību starp tradicionālo matemātisko vienādojumu, kas ir pārlaicīgs, un dinamisko vienādojumu, kuru sastop haosa teorijā, kas ietver laika iedarbību.

Sazarojuma diagramma jeb loģistikas karte

Tradicionālajā matemātiskajā vienādojumā, vēloties noskaidrot taisnstūra laukumu, izmantojam vienādojumu: "Laukums ir vienāds ar garumu, reizinātu ar platumu (proti, L = gxp)". Matemātiskajās kategorijās g un p ir mainīgie lielumi, tātad nozīmē, ka var mainīt skaitļus, ko ieliek to vietā, un vienādojums paliek spēkā. Ja gribam uzzināt attālumu, kad pārvietojamies ar noteiktu ātrumu, vienādojums ir "Attālums ir vienāds ar ātruma reizinājumu ar laiku (a ā x /)". Lai datorā modelētu dabu, tiek lietots jauns dinamiskā vienādojuma veids, kurā nezināmais lielums vienādojuma kreisajā pusē ir arī viens no mainīgajiem vienādojuma labajā pusē. Šī šķietami neiespējamā situācija ir pieņemama, jo netieši norāda, ka mainīgais labajā pusē pastāv agrāk laikā nekā mainīgais kreisajā pusē.

Šis jēdziens, laika komponentes kā pašatsauces problēmu risinājuma ieviešana, ir kļuvis gluži ordinārs, pateicoties plašajai datoru izmantošanai. Datorprogrammētāji lieto terminu "iterācija", lai aprakstītu programmas pāriešanu no viena stāvokļa citā. Piemēram, datorprogrammas parasti skaita, cik reizes ir palaista subrutīna, pievienojot norādījumu n n + 1, tad pārbaudot n vērtību, lai redzētu, vai subrutīna ir palaista pietiekami daudz reižu. Tiek saprasts, ka n vienādojuma kreisajā pusē ir vēlāka stadija nekā n labajā pusē. Kopainā ir ienācis laiks. Taču jāuzsver, ka šis laiks ir bez dimensijām. Mēs nevaram teikt, ka viens n ir par dienu, stundu, minūti vai sekundi vēlāks par otru «; viss, ko mēs zinām, ir tas, ka viens n stāvoklis ir vēlāk par citu stāvokli.

Es ilustrēšu to ar klasisku piemēru no haosa teorijas, kas sākas ar ļoti vienkāršu vienādojumu, bet sniedz pārsteidzoši kompleksus rezultātus, kas noved pat pie haosa. Diemžēl nav iespējams netriviāli apspriest haosa teoriju bez nelielas matemātikas devas. Tādēļ lūgums būt pacietīgiem pret mani dažu nākamo lappušu garumā, jo tajās tiešām būs reāla matemātika. Bet, ja izlemsiet izlaist matemātiku, varēsiet redzēt un saprast rezultātus grafiskā formā.

Pieņemsim, ka gribam pētīt kādas dzīvnieku populācijas palielināšanos. Mēs visi esam dzirdējuši frāzi "vairoties kā trušiem", kas nozīmē, ka truši vairojas ļoti ātri. Tātad izmantosim trušus un vienkāršosim šo situāciju.17 Ar burtu T apzīmēsim trušu skaitu jebkurā laika brīdī, kā arī izmantosim matemātisku vienošanos, ka T jābūt no 0 līdzi. Šī vienošanās atvieglo aprēķinus; rezultātus vienmēr var sareizināt, lai iegūtu faktisko trušu skaitu. Tā kā šī situācija ir īpaši vienkāršota, vienīgais mums papildus nepieciešamais rādītājs ir dzimstība, un d būs mainīgais, kas apzīmēs dzimstību.

Vispirms izteiksim minējumu, kā trušu populācija pieaugs laika gaitā, pieņemot, ka T dT. Proti, ja sākumā mums ir trušu populācija T un dzimstība d, pēc pārošanās posma jaunā trušu populācija būs dT. Ieliksim jauno T vērtību vienādojumā labajā pusē un rēķināsim vēlreiz. Šis process turpinās, cik ilgi vien vēlamies. Ir skaidri redzams: ja dzimstība d ir zemāka par 1 (kad nomirst vairāk trušu nekā piedzimst), trušu populācija laika gaitā izmirs; ja tā ir lielāka par 1 (kad piedzimst vairāk trušu nekā nomirst), trušu skaits pieaugs, līdz truši aizņems visu planētu. Tomēr realitātē tā nenotiek; kad trušu skaits pieaug, tie aizvien vairāk piesaista plēsējus, kuri tos apēd, un izdzīvo mazāks skaits. Turklāt trušu

barības resursi nepalielinās, tāpēc to vidū ir konkurence par pieejamo barību. Vienādojumam jākļūst sarežģītākam, lai ietvertu faktu, ka populācijas pieaugšanas laikā tādi faktori kā plēsēji un konkurence par barību liek tai samazināties.

Mums vajadzīgs kaut kas maiznieka pārveidei līdzīgs, kas padara "lietas" mazākas, kad tās kļūst pārāk lielas, un lielākas, kad tās kļūst pārāk mazas. Pievienosim vienādojumam jaunu faktoru (l T), lai izskaidrotu samazinājumu. Mūsu jaunais vienādojums ir T = dT (l T). Izteiksme (l T) liek populācijai samazināties, kad vienlaikus T liek tai pieaugt.18 Kaut gan tā nešķiet ļoti liela izmaiņa, tomēr šis nelielais papildinājums rada komplicētākus rezultātus. Ja gribam aprēķināt rezultātus visām sākotnējām vērtībām trušu populācijai T no 0 līdz 1 un visām dzimstības d vērtībām, aprēķinu skaits ir tik milzīgs, ka tikai dators var tikt galā ar visiem variantiem. 4.5. attēlā redzami šie rezultāti; to parasti sauc par loģistikas karti jeb sazarojumu diagrammu.

Aplūkosim dažus rezultātus loģistikas kartē. Kā jau teicām, ja dzimstība ir zem 1, populācija izmirst; ja dzimstība ir no 1 līdz 3, trušu populācija eventuāli sasniegs stabilu skaitu un tāda saglabāsies. Taču,

4.5. attēls. Loģistikas karte jeb sazarojumu diagramma

kā redzams diagrammā, kad dzimstiba sasniedz 3,0, notiek kaut kas ievērības cienīgs: trušu populācijas iespējas sāk svārstīties, vispirms starp divām vērtībām, tad starp četrām, astoņām, sešpadsmit utt. Šo modeli sauc par periodisko divkāršošanu. Ja grafika izšķirtspēja šajā lappusē būtu pietiekami liela un jums būtu pietiekami stipra lupa, jūs redzētu, ka sazarojumu skaits kāpj arvien uz augšu: 32, 64, 128 utt.

Vēl viena zīmīga parādība rodas brīdī, kad dzimstība ir ap 3,57. Sazarojumi beidzas, un rezultāti kļūst pilnībā haotiski — proti, nav iespējams paredzēt, kā tie attīstīsies. Kad dzimstība sasniedz 4,0, varianti piepilda visu virsmu starp galējībām. Un ar to apslēptais, kas tiek atsegts ar šī vienkāršā vienādojuma atkārtotu lietošanu, nebeidzas: uzmanīgāk ieskatoties, ieraudzīsiet baltus plankumus, gan lielākus, gan mazākus, pat pēc haosa punkta sasniegšanas. Ja jums būtu tiešām ļoti spēcīga lupa, jūs redzētu, ka šajos areālos ir ieslēptas miniatūras kopējās diagrammas versijas. Jūs redzētu, ka notiek periodiskā divkāršošana, kas iznākumā novedīs līdz haosam.

Citiem vārdiem sakot, tāpat kā iepriekšējā nodaļā analizētajā Mandelbrota kopas gadījumā, šajā matemātiskajā procesā "atdalīšana un salikšana" ģenerē pašreferentu figūru, proti, tādu figūru, kas atkal ilustrē principu "kā augšā, tā arī apakšā". Ja "augša" ir viss grafiks, tad "apakša" ir šīs mazākās grafika daļas, kas izskatās kā veselums. Necenšoties kļūt par svētuma zaimotājiem, mēs varam teikt, ka loģistikas kartes dievs rada bērnus pēc savas līdzības.

Piesaistītāji

Piesaistītājs ir jauns jēdziens, kas cēlies no vispārējās dinamikas un kļuvis par būtisku jēdzienu haosa teorijā. Ir nedaudz grūti aprakstīt to nematemātiski, vieglāk ir to ilustrēt. Viena no piesaistītāja skaidrākajām definīcijām ir šāda: "Reģions dinamiskas sistēmas apgabalā, kas pievelk visus blakus esošos stāvokļus." Ta kā tas vēl aizvien ir visai neskaidri, labāk definēsim to ar piemēriem par četriem galvenajiem piesaistītāju tipiem.

Pirmais ir fiksētā punkta piesaistītājs . Iedomājieties bļodu un to, kā iesviežat tajā akmentiņu, lai tas riņķo pa bļodas iekšpusi. Vienalga, kurā vietā jūs iemetāt akmentiņu, vienalga, ar kādu ātrumu, tas apstāsies fiksētā punktā bļodas dibenā. Cits piemērs ir svārsts. Ja iekustināt svārstu, tas šūposies uz priekšu un atpakaļ, bet, ja jums nav kāds veids, kā turpināt piešķirt svārstam enerģiju, vēzieni laika gaitā kļūs aizvien mazāki, līdz svārsts beidzot apstāsies vertikālā pozīcijā. Tas atkal ir fiksētā punkta piesaistītājs. Tā kā viss, kas kustas fiksētā punkta piesaistītājā, beigās apstājas vienā punktā, var teikt, ka fiksētā punkta piesaistītājs ir viendimensionāls.

Pieņemsim, ka šim pašam svārstam jūs turpināsiet piešķirt enerģiju, piemēram, kā svārstam pulkstenī, lai katrs vēziens būtu identisks iepriekšējam un lai svārsts nekad neapstātos. Ja nedaudz pagrūž svārstu uz vienu pusi, tā kustība uz bridi ir atšķirīga, bet pakāpeniski svārsts atgriežas pienācīgajā ritmā un visu laiku veic to pašu ceļu, bez jebkādām pārmaiņām. Cits piemērs: paņemiet auklā piesietu bumbiņu un nevis šūpojiet to šurpu turpu kā svārstu, bet iegrieziet to, lai tā kustētos pa apli. Atkal redzēsiet — ja netiek piešķirta papildu enerģija, tā apstāsies un bumbiņa auklā nokarāsies uz leju, norādot uz fiksētā punkta piesaistītāju. Bet, ja sistēmai tiek piešķirts pareizs enerģijas daudzums, bumbiņa turpina kustēties pa to pašu orbītu, visu laiku veidojot to pašu loku. Varat to nedaudz novirzīt no kursa, bet tā atgriezīsies savā pareizajā orbītā, tāpat kā planēta Saules sistēmā ap sauli. Tie abi ir ierobežotā cikla piesaistītāju piemēri, jo vienīgās iespējamās vietas, kur sistēma var pārvietoties, ir "ierobežotas", un tās uzvedība atkārtojas, proti, tā ir "cikliska". Ierobežotā cikla piesaistītājs ir divdimensionāls, jo jebkura šāda piesaistītāja ceļu var uzzīmēt plaknē.

Jebkura piesaistītāja raksturojums ir šāds: pat ja var iztraucēt akmentiņa vai svārsta kustību, nedaudz pagrūst to vai pavilkt nost no ceļa, tā kustība drīz atgriezīsies pie piesaistītāja. Kā mēs konstatējām ar svārstu — ja pagrūdīsim to, lai tas svārstītos nedaudz atšķirīgi, tas pakāpeniski atgriezīsies sākotnējā kustibā. Bez šādas īpašības pulksteņi darbotos neprecīzi.

Trešais piesaistītāju tips ir tora piesaistītājs . Tors ir trīsdimensionāla virsma, kuras forma ir līdzīga virtuļa ārpusei, ar caurumu vidū, kā redzams 4. 6. attēlā. 4.7. attēlā tors ir parādīts no augšas, un ir vieglāk saredzēt, ka tors ir ierobežotā cikla piesaistītāja paplašinājums līdz trīsdimensionālai virsmai. Kustība turpina "vīties" ap virsmu, līdz atgriežas atpakaļ sākumpunktā pēc mainīga spirāļu skaita.

4.6. attēls. Tors

4.7. attēls. Skats uz toru no augšas

Līdz haosa teorijas izstrādei šie trīs piesaistītāji tika uzskatīti par vienīgajiem piesaistītāju tipiem, kas nepieciešami jebkuras dinamiskas kustības raksturošanai. Kad sistēmas kļuva pārāk komplicētas, lai tās aprakstītu ar toru, piemēram, šķidruma vai vēja dinamikas, vai pat laikapstākļu gadījumā, teorija bija tāda, ka viens tors pavairotos un kļūtu par toriem citu toru iekšienē, pārejot no trim dimensijām uz četrām, piecām un tā tālāk bezgalīgi. Tātad pietiktu ar šiem trim piesaistītāju tipiem, lai aprakstītu jebkuru dinamisku situāciju. Kā noskaidrosim tālāk, šis modelis bija aplams; parādījās jauns un ļoti savāds piesaistītājs, ko vēlāk adekvāti nosauca par dīvaino piesaistītāju .19

Iepriekšējās nodaļās jau vairākas reizes pieminēts Edvards Lorencs. Viņš atklāja tauriņa efektu, izmantojot modeli, kurā bija tikai 12 vienādojumi. Lorencs centās noskaidrot, vai to pašu efektu var radīt vēl vienkāršāk. Līdz konstatēja, ka ir iespējams to aizstāt tikai ar trim vienādojumiem, kas modelē šķidruma kustību. (Jāpiebilst, ka Anrī Puankarē atklāja haosa teoriju, cenšoties atrisināt trīs ķermeņu problēmu.)

4.8. attēls parāda skatu no trīsdimensionālā piesaistītāja vienas puses. Ir ļoti trāpīgi, ka tauriņa efektu ilustrējošais attēls tiešām izska-

4.8. attēls. Lorenča piesaistītājs

tās kā tauriņš. Kaut gan nav tūlīt skaidrs, ka tas ilustrē arīdzan šajā nodaļā iztirzāto "atdalīšanu un salikšanu kopā", tomēr šis attēls to paveic tādā pašā mērā kā loģistikas karte. Blakus esošās trajektorijas satuvojas ļoti cieši, tad tikpat ātri aizvirzās prom. Turklāt tas notiek neprognozējami. Neviena trajektorija nekad nesavienojas ar savu sākumpunktu, veidojot ierobežotu ciklu. Tas ir kā bezgalīgs pavediens, kas turpina vīties ap divām neredzamām spolēm, kustoties uz priekšu un atpakaļ starp tām, reizēm pievirzās tuvāk, tad attālinās. (Protams, neeksistē reāls divu spoļu ekvivalents, ir tikai sistēmas dinamika.) Tāpat kā ar maiznieka metodi, izstiepšanu un pārlocīšanu, blakus esošie punkti tiek atdalīti, tad attālu izvietotie punkti tiek satuvināti cieši kopā.

No mūsu iztirzājuma par fraktāļiem 2. nodaļā jūs varat atcerēties, ka krasta līniju robainuma dēļ Mandelbrots secināja, ka to dimensija ir starp 1 un 2. Proti, tās ir komplicētākas nekā taisna līnija, tomēr pilnībā neaizpilda divdimensiju plakni. Tāpat arī dīvainais piesaistītājs nevar būt tikai divdimensionāls, jo, pārlokot, satuvinot trajektorijas, ja tās saskaras, var notikt kustība no vienas trajektorijas uz otru. Tomēr piesaistītājs nav pilnīgi trīsdimensionāls, jo neaizņem pilnu trīsdimensionālu telpu. Tādēļ dīvainajam piesaistītājam dimensija ir starp 2 un 3. Bieži izmanto šādu piemēru: aplūkojiet papīra lapas virsmu, kas ir divdimensionāla, pēc tam saburziet to. Nu tā ir komplicētāka par divām dimensijām, tāpēc tai varētu būt fraktāļa dimensija, piemēram, 2,5. Ja papīru burzīsiet tik stipri, ka tas būs gandrīz vai lode, fraktāļa dimensija pieaugs, tuvojoties trim dimensijām, bet nekad tās nesasniedzot. Iepriekš šajā nodaļā noskaidrojām, ka sazarojumu diagramma ir fraktāļa, kas varbūt nebija kas negaidīts. Taču otrs secinājums nav tik loģiski sagaidāms: visi dīvainie piesaistītāji ir arī fraktāli!

ATZIŅAS PASPĀRVEIDEI

Tikai nedaudziem ceļš līdz pašpārveidei ir viegls. Mēs nonākam pie tās tikai tad, kad mūsu dzīve zaudē asumu un jūtamies smagnēji, kā svina pielieti, nomākti. Lai kādiem lidzekļiem cenšamies iziet no šī stāvokļa, mēs atduramies pret sienu, kas liedz virzīties tālāk. Šķiet, ka mūsu problēmai nav "risinājuma". Mēs izmēģinām visus līdzekļus, kas mums ir palīdzējuši pagātnē: situācijas noliegumu, strādāšanu tik daudz, ka mums nav laika pamanīt, kā jūtamies, ieslīgšanu hedoniskās baudās, cerot, ka tā vismaz kādu laiku jutīsimies labāk. Bet nekas nelīdz. Izsmēluši visus savus apzinātos resursus, bieži vien izplūstam asarās, it kā atkal atgriezušies pusaudzībā. Šīs asaras ir pirmais solis, lai izšķīdinātu mūsu pārāk neelastīgo personības struktūru, pārvēršot to par "šķīdumu-risinājumu". Tieši šajā "šķīdumā" atradīsim risinājumu savam stāvoklim. (Zemapziņas prātam patīk kalambūri, un bieži vien it kā nevainīgs kalambūrs satur gudrību.)

Iepriekš es citēju šādu alķīmiķu izteikumu: "Neveic nekādu operāciju, iekams viss nav pārvērsts par ūdeni."20 Šis ieteikums indivīda pašpārveidē ir ne mazāk patiess kā alķīmiskajā pārveidošanā. "Šķidumsrisinājums" kurā nonākam, ir zemapziņas līmenis cilvēka iekšienē.

Sadalīt gabalos

Kā jau noskaidrojām, alķīmija piedāvā vairākas metaforas, kā notiek solutio. Viena pieredze ir līdzīga ēģiptiešu dieva Ozīrisa pieredzei: mēs jūtamies tā, it kā mūs sacirstu gabalos un aizmestu prom. Mūsu dzīvē ne tikai viss sabrūk, rodas iespaids, ka šis process mūs sacērt gabalos, aiznesot prom katru mūsu dzīves daļu. Daudzi, kuri ir izgājuši ļoti dziļu pārveidojošu procesu, spēj saprast šīs izjūtas. Sadalīšanas gabalos procesa risinājums ir ne tikai personības "gabalu" salikšana kopā, varbūt atšķirīgā kārtībā un ar atšķirīgām prioritātēm, piemēram: "Es vairs neveltīšu tik daudz laika savai profesionālajai karjerai." Drīzāk jau mūsu personības daļas atkal sapulcējas kopā, lai radītu ko jaunu, kam vajadzīgs ilgs laiks līdz piepildījumam, tāpat kā Ozīrisa laikmetu nomainīja Hora laikmets. Jau agrāk esmu dalījies savā pieredzē, kā tiku "sacirsts gabalos" tomēr to der pastāstīt vēlreiz, jo mūsdienās tas nav nekas ārkārtējs.21

35 gadu vecumā biju laimīgi precējies, biju datoru programmatūras izstrādes un apkopes nodaļas direktora vietnieks lielā uzņēmumā, cilvēks, kas kāpj uz augšu. Es biju iedomīgs un pašapmierināts, pārliecināts, ka mana dzīve virzīsies no viena triumfa uz nākamo. Uzskatīju sevi par renesanses cilvēku, kurš prot gūt panākumus ļoti pasaulīgajā biznesa pasaulē, ir spējīgs atrisināt ar datoriem saistītās komplicētās intelektuālās problēmas, bet vienlaikus ir izsmalcināts un ar labu gaumi apveltīts, orientējas literatūrā, mūzikā un mākslā. Es tiešām domāju, ka esmu svarīga persona. Lepnība nāk pirms kritiena — nepieciešamā pārveidojošā kritiena.

Manu dzīves filozofiju — kāda tā bija toreiz — var formulēt ar vienu frāzi (kā man to patika darīt iepriekšējos desmit gadus): "IR tikai relatīvas vērtības!" Man pašam tā likās ļoti dziļa doma. Ar šo frāzi es paudu ne tikai to, ka visas vērtības ir relatīvas un nav nekādu absolūtu, bet arī to, ka relatīvām vērtībām — cilvēku vērtībām — tomēr ir nozīme. Tās ir svarīgas! Nav slikta filozofija jaunietim 20 gadu vecumā — tad es to izstrādāju. Taču tā ir nepietiekama attiecībā uz morāles dilemmām, ar ko saskāros aptuveni 35 gadu vecumā.

Manas iedomības virsotnes posmā no darba tika atbrīvots mans sirdsdraugs, kaut varbūt ne bez iemesla. Tas ir parasts notikums parastā biznesa gaitā; es pats biju uzteicis darbu vairākiem cilvēkiem. Tomēr šis gadījums bija īpašs, jo tas bija mans sirdsdraugs. Es nespēju pielāgot šo notikumu savam uzskatam par to, kā (manuprāt) darbojās pasaule. Tagad, kad pienāca laiks reāli pārbaudīt manu filozofiju ("IR tikai relatīvas vērtības"), es konstatēju, ka tas ir ļoti neadekvāts.

Trūkstot morāles pamatam, es jutu, ka visa mana realitātes sapratne sagrūst. Pietika ar šo vienu notikumu, lai es tiktu sagriezts gabalos kā ar nazi. Tas lika man doties gandrīz 30 gadus ilgā ceļojumā, kas vēl aizvien turpinās, ceļojumā, kura laikā es, tāpat kā Ozīriss, tiku sacirsts daudzos gabalos un izkaisīts zemapziņas straumēs. Pa vienai vien man tika atņemtas visas "lietas", ko uzskatīju par stabilām savā dzīvē. Pārsteidzoši, bet, kad atkal tiku "salikts kopā", gandrīz visas tās atgriezās, tomēr bija pārveidotas pirms tam neiedomājamos veidos. Taču dažos aspektos tas indivīds, par kādu es biju kļuvis, ir atpazīstams ne tikai tajā cilvēkā, kāds biju pirms šī ceļojuma, bet arī zēnā no manas bērnības. Kādā fotogrāfijā esmu redzams četru gadu vecumā, un tur var ieraudzīt it visas manas personības iezīmes.

Rati citu ratu ietvarā

Raimonda Lulla mehānismi piedāvā atšķirīgu pārveides procesa piemēru. Kaut gan mūsdienu skatījumā tie šķiet relatīvi vienkārši, tie deva pirmo dinamisko metodi dažādu ideju kombināciju izpētei. Tie dod arī citādu metaforu atdalīšanas un salikšanas procesam. Iedomājieties, ka mums iekšā ir ārkārtīgi komplicēta Lulla ratu ietvarā esošu ratu versija. Katra rata malās ir simboli, kas apzīmē mūsu personības unikālos aspektus, kuri mums tika doti piedzimstot un kurus esam ieguvuši dzīves pieredzē. Tāpat kā Lulla dievišķo atribūtu ierīce, katrs rats parāda, kā šīs īpašības saistās ar ko atšķirīgu. Kāds attieksies uz mūsu attiecībām ar draugiem un ģimeni, cits — uz darbu, vēl cits — uz garīgo dzīvi, utt. Iedomājieties, ka šie rati nebeidzami griežas, veidojot jaunas kombinācijas, kā šie aspekti var radīt ļoti atšķirīgu patību. Kad rodas laba kombinācija, kas šķiet pareizā mūsu vajadzībām kādā mūsu dzīves posmā, rati pārstāj griezties un mēs pieņemam šo kombināciju. Kamēr mēs paliekam fiksējušies šajā kombinācijā savā apzinātajā dzīvē, iekšienē rati turpina griezties, pētot ne tikai mūsu pašreizējās, bet projicējot arī nākotnes vajadzības. Protams, šis modelis ir ļoti vienkāršots, bet tas sniedz primitīvu versiju par dinamiku, kas nemitīgi notiek mūsos.

Piesaistītāji

Piesaistītāju ideja ir viens no haosa teorijas jēdzieniem, kas ir pievilcis klāt (ja tā var teikt) autorus no citām jomām ārpus haosa teorijas. Ikviens var akceptēt ideju, ka zināmas "lietas" darbojas kā piesaistītāji mūsu dzīvē: sekss, narkotikas, nauda, panākumi… Aplūkojot Lorenča piesaistītāja attēlu, var viegli iztēloties, ka katrs no diviem tukšajiem areāliem ir atšķirīgs piesaistītājs, kas pievelk mūs. Bet fascinējošais moments par šo piesaistītāju ir tas, ka mēs varam riņķot pa orbītu tuvu vienai piesaistītāja pusei, tad pēkšņi pietuvoties otrai. Dzīve bieži vien piedāvā mums šādas izvēles, un mēs tiekam pievilkti pie vienas vai citas iespējamības, mēs pēc kārtas pieskārāmies katrai no tām, bet nekad pilnīgi neizšķiramies. Loģistikas kartē (4.5. attēls) varam redzēt rezultātu, kad tiekam vilkti vienā virzienā, pēc tam — pretējā. Ikreiz, kad aizejam pārāk tālu vienā aspektā, atgriežamies pretējā virzienā. Loģistikas karte sniedz mums citu skatījumu, kā šis process izpaužas mūsu dzīvē. Dzīve bieži piedāvā mums sazarojumus, proti, mēs varam doties pa vienu vai otru ceļu, jo mūs pievelk viens no diviem piesaistītājiem. Vēlāk šīs divas iespējas kļūst par četrām, četras — par astoņām. Tad sākas determiniskais haoss, un iespējamību skaits kļūst šķietami bezgalīgs. Reizēm, kad pārmaiņu nepieciešamība ir pietiekami liela, mēs ieslīgstam haosā, nezinot, kur izkļūsim ārā. Sī uzticēšanās ir vienlīdz nepieciešama gan mums, gan alķīmiķiem.

~ Sadalīšana gabalos, salikšana kopā ~

5 HAOSS UN EMERGENTĀ RAŠANĀS

"Dzīve ir emerģenta parādība — kas rodas no ķīmijas sfēras ar DNA starpniecību … Emerģentās līdzības "sagrauj haosu", tās ievieš kārtību sistēmā, kas (kā šķiet) bezcerīgi dreifē nejaušu pārmaiņu okeānā."

Džeks Koens un Aiens Stjuarts

Šīs grāmatas sākumpunkts bija mirklis, kad es izlasīju, ka Darba izšķirošā brīdī alķīmiķi ierauga, ka tumsā parādās mirgojošas gaismas dzirksteles, līdzīgi zvaigznēm, kas iemirdzas un apdziest. Šī metafora mani ietekmēja ļoti spēcīgi, jo tieši tā saistībā ar haosa teoriju no haosa rodas jaunas formas. Nedz alķīmijā, nedz haosa teorijā nav iespējams uzzināt, kad un kur radīsies jaunais, bet abām ir šī spilgtā metafora: "jauna" sākotne parādās izkaisītos fragmentos, no kuriem daži saaug kopā veselumā. Šajā nodaļā aplūkosim stadijas no haosa līdz jaunas kārtības emerģentās rašanās brīdim gan alķīmijā, gan haosa teorijā.

ALĶĪMIJA

"Alķīmiķu valodā runājot, matērija "piedzīvo ciešanas", līdz nigredo izzūd un "pāva aste" (cauda pavonis) ievēsta "rītausmu" (aurora) un jaunu dienu, leikozi jeb albedo. Taču šajā "baltuma" stāvoklī cilvēks nedzīvo patiesā šī vārda nozīmē, tas ir sava veida abstrakts, ideāls stāvoklis. Lai tas atdzīvotos, tam jāiegūst "asinis", tas, ko alķīmiķi sauc par rubedo, dzīvības "sarkanumu"."

K.G. Jungs1

Iepriekšējās nodaļās noskaidrojām, ka alķīmiskais Darbs ietvēra dažādu operāciju — solutio, coagulatio, sublimatio utt. — atkārtošanu. (Šajā grāmatā nav iztirzātas citas mazsvarīgākas operācijas.) Līdz šim neesam teikuši, ka šīs operācijas notiek nelielā progresīvo stadiju skaitā un operācijām ir atšķirīga kvalitāte dažādās stadijās. Visi Darba apraksti norāda uz trim šādām stadijām. Vispirms eksistē nigredo ('melnā') haotiskā tumsa. Ja alķīmiķim izdodas atrast ceļu cauri tumsai, nigredo pakāpeniski kļūst par albedo ('balto'). Albedo sākumu bieži vien iezīmē starpstadija, ko sauc par cauda pavonis ('pāva aste') un kam raksturīgas varavīkšņainas krāsas. Tad, ja alķīmiķis sekmīgi turpina savus eksperimentus gan ar mainīgo prima materia, gan pats ar sevi, beigās rodas rubedo ('sarkanais'). Reizēm rubedo sākumā notiek starpstadija, ko sauc par citrinitas ('dzeltenais'; to dēvē arī par xantosis).[20]

Šveiciešu filozofs Tits Burkharts atzīmēja, ka šī secība ir dabiska: no melnā, kas ir "krāsas un gaismas prombūtne", līdz baltajam, kas ir "nesadalīta gaisma", un beidzot līdz sarkanajam, ko viņš nosauc par "krāsas iemiesojumu".2 Burkharts piebilda, ka "šāds lietu sakārtojums kļūst vēl loģiskāks, ja starp balto un sarkano … tiek ievietota … pakāpeniski atklājošos krāsu "pāva aste"." (Tātad Burkharts ievieto cauda pavonis pēc albedo, nevis pēc nigredo.) Viņš arī norāda, ka hinduisma uzskatos "melnais ir simboliskā lejupvērstā kustība (tamas), kas bēg no mirdzošā Pirmsākuma; baltais ir augšupvērstā tiekšanās uz Pirmsākumu, uz Gaismu (satva), un sarkanais ir tendence uz paplašināšanos pašas fiziskās manifestācijas plāksnē (rajas)".

Vissvarīgākais ir saprast, ka katra stadija kvalitatīvi atšķiras no priekšgājējas, tomēr rodas no iepriekšējās stadijas. Citiem vārdiem sakot, pēc ilga operāciju izpildes posma, kas veido vienu no trim stadijām, notiek izteikta pāreja uz ļoti atšķirīgu stadiju. Haosa teorija katru pāreju uz jaunu stadiju nosauktu par sazarojumu, jo jaunā stadija atšķeļas no vecās. Jungs beidzamajā darbā par alķīmiju Mysterium Coniunctionis3 pievēršas savienojumiem, kas iezīmē vienas stadijas beigas un nākamās sākumu: (l) mentālā savienošanās, kas iezīmē nigredo kulmināciju; (2) prāta un ķermeņa savienošanās, kas iezīmē albedo kulmināciju; un (3) prāta, ķermeņa un pamata realitātes savienošanās, kas iezīmē rubedo kulmināciju un filozofu akmens radīšanu.

Psiholoģijas kategorijās runājot, nigredo ir ciešanu un tumsas posms ("dvēseles tumšā nakts", kas sastopama daudzās garīgajās tradīcijās); albedo ir posms, kad cilvēks iznāk no tumšās nakts ar jaunu sapratni. Tomēr albedo stadijā adepta atklājumi ir izolēti no apkārtējās pasaules, tāpat kā eremīts ir izolēts no tās, dzīvojot kalna virsotnē. Rubedo stadijā eremīts nokāpj no kalna un lēnām atrod veidus, kā integrēt jauno dzīves redzējumu pasaules realitātē, kurā mēs dzīvojam.

Nigredo (haoss)

Iepriekšējā nodaļā skaidrojām, ka viss Darbs alķīmiskajā literatūrā jo bieži tika reducēts līdz frāzei "izšķīdināt un sabiezināt". Prima materia (sākumpunkts ) vispirms bija jāizšķīdina, pirms Darbs varēja reāli sākties. Cits skatījums uz šo soli ir pieņemt, ka prima materia izšķīdināšana izveido nigredo stadiju, ko raksturo haotisks diferencēšanas trūkums. Šim uzskatam piekrīt arī Jūliuss Evola savā nozīmīgajā grāmatā "Hermētiskā tradīcija", komentējot, ka "konkrētajam principam ir divkārša nozīme. Tas ir Nāve un Dzīve. Tam piemīt izšķīdināšanas un sabiezināšanas divkāršais spēks."4 Johans Fabriciuss citē Raimonda Lulla vārdus (viņa Ars magna iztirzājām iepriekšējā nodaļā), kurš aprakstīja nigredo kā "melnu, melnāku par melnumu" ar piebildi: "Un tādēļ tā ir bezgalība."5

Šajā nediferencēšanas stadijā neesamība ir arī bezgalība; tā ir gan tukša, gan pilna, jo tajā kā varbūtība ietverts itin viss. Tam vēl nav nekādu īpašību, jo tikai nodalīšanas, nošķiršanas darbība var izdalīt īpašības no šī haosa. Atšķirības izveidošanas darbība ir apziņas pie dzimšana."Jungs to trāpīgi apraksta: "Nebūtība ir tas pats, kas pilnība. Bezgalības stāvoklī pilnība ir tas pats, kas tukšums. Nebūtība ir gan tukša, gan pilna. Par nebūtību tikpat labi varētu apgalvot ko citu, proti, ka tā ir balta, ka tā ir melna, ka tā eksistē vai ka tā neeksistē. Tam, kas ir bezgalīgs un mūžīgs, nav nekādu īpašību, jo tam piemīt visas īpašības."

5.1. attēls. Nigredo stadija, Atalanta fugiens, 50. epigramma

Ja alķīmiķi nevar nošķirt no viņa eksperimentiem (to sīkāk apspriedīsim nākamajā nodaļā), patiesajam Darba sākumpunktam jābūt tad, kad alķīmiķis apzinās, ka viņa smagos pūliņos iegūtie drošie fakti sagrūst, ievedot viņu iekšējā sajukuma posmā, kur nekas vairs nav drošs. Šādu prāta stāvokli 5.1. attēlā atveido aina no Atalanta fugiens, slavena unikāla, 1618. gadā publicēta Mihaēla Maiera alķīmijas darba, kurā ir zīmējumi, epigrammas un mūzikas fūgas." Atkal citēsim Evolu: "[Haoss] ir nediferencētā spēks, ar kura pieskārienu var sagraut jebkuru diferencēšanu."9 Komentējot alķīmiķa stāvokli nigredo laikā, Johans Fabriciuss atzīmē citātu no Rosarium, ka "[viņa] smadzenes kļūst melnas".10 Ir grūti neuztvert šo procesu psiholoģiskās kategorijās, kaut gan alķīmiķi tikai pakāpeniski vairāku gadsimtu gaitā nonāca pie šīs sapratnes. Kādā intervijā, ko Mirča Eliade veica franču žurnālam Combat, Jungs komentēja: "Šis darbs ir grūts un šķēršļu pilns; alķīmiskais Darbs ir bīstams… "Matērija" eksistē ciešanās līdz galīgai tumsas izzušanai; psiholoģijas kategorijās runājot, dvēsele atrodas melanholijas žņaugos, smagi cīnoties ar "ēnu".""

Mūsdienās šo stāvokli apzīmē ar vārdu "depresija". Šīs stadijas laikā alķīmiķa dzīvības enerģija tiek nospiesta uz leju (proti, burtiski nomākta), uz zemapziņu. Alķīmiķim bija nezināmi ilgi jādzīvo šādā neskaidrības posmā, pirms atkal iznāca gaismā. Jāatceras, ka viņa ceļojums bija vientulīgs un tā laikā alķīmiķis bija pilnīgi viens, izolēts no visiem apkārtējiem. Metāla apstrādātājiem, kurus Eliade uzskatīja par alķīmiķu priekštečiem, vismaz bija slepenas ģildes. Vairumam citu mistēriju tradīciju bija slepenas biedrības, kurās meistari apmācīja jaunuzņemtos. Bet alķīmiķiem nebija ne ģilžu, ne slepenu grupu. Bija tikai alķīmiskā literatūra, ko bija grūti atrast un vēl grūtāk izprast. Cenšoties interpretēt šo literatūru, alķīmiķis saskārās ar aprakstiem, kas bija ne tikai neskaidri, bet bieži vien arī pretrunīgi (vai vismaz šķita tādi viņa sapratnes agrīnā stadijā). Mēģinādams izlasīto pārvērst fizjskā formā savos eksperimentos, alķīmiķis bieži konstatēja, ka tie ne tikai nedot gaidītos rezultātus, bet — kā šķita — vispār nekur neaizved. Kā 7. gadsimtā eremīts un alķīmiķis Morienuss sacīja kalifam Halīdam bin Jazīdam:

"Tomēr cilvēks, kurš ir redzējis, ka šī operācija tiek izpildīta, nav tas, kurš ir uzzinājis par to tikai no grāmatām, jo ir ari tādas grāmatas, kas maldina šo zināšanu meklētājus. Turklāt lielākā daļa šo grāmatu ir tik neskaidras un haotiskas, ka tikai to sacerētāji spēj tās saprast. Taču pareizi rīkojas tas, kurš alkst pēc šīm zināšanām un tiecas apgūt tās, jo ar šīm zināšanām viņš gūs pieeju dīvainām, iepriekš neiepazītām "lietām"."12

Tomēr kaut kādā veidā šajā tumšajā laikposmā alķīmiķim jāturas pie pārliecības, ka viņa darbam ir jēga un ka ar neatlaidību to iespējams paveikt. Sajukums sāks mazināties tikai ļoti pakāpeniski, un alķīmiķis izies cauri nigredo stadijai, virzoties uz "balināšanu" un skaidrību. Daži zinātnieki apgalvoja, ka nigredo stadija nebija pašā Darba sākumā. Tā iestājoties tikai pēc tam, kad alķīmiķis ir sasniedzis kādu virsotni savos eksperimentos un ir izjutis lepnumu, kas rodas pirms kritiena. Viņš varbūt sāk strādāt ar lielām cerībām, veic dažus vieglākos sākuma eksperimentus, tad palēnām ieslīgst apjukumā, kurā izgaist sākotnējā skaidrība un pārliecība. Viņš sāk justies tā, it kā kuģī bez stūresrata dreifētu svešā jūrā, vairs nezinot, no kurienes ir nācis vai kurp dodas. Vienalga, vai nigredo parādījās jau sākumā vai vēlāk, pēc panākumu posma, tā bija kritiska stadija, kas jāpiedzīvo, lai progresētu tālāk. Filozofu akmens var rasties tikai no šī haosa.

Ievadā atzīmējām, ka, pēc Junga uzskata, alķīmiķa Darbs ir alķīmiķa psihē notiekoša individuācijas iekšējā procesa psiholoģiska projekcija. Individuācijā punktu, kas atbilst nigredo, sauc par ēnas stadiju . "Ēna" ir īpaši adekvāts vārds posmam, kad saskaramies ar visu, ko savā personībā agrāk esam nolieguši, visu, kas slēpās mūsu apzinātās esamības ēnās. Tieši tāpat kā alķīmiķis uzskatīja savu nigredo par dvēseles aptumšošanos, par posmu, kad viņa eksperimentos iestājās haoss, indivīds ēnas stadijā projicē iekšējas problēmas uz pasauli un tās cilvēkiem.

Viens no iemesliem, kāpēc Jungs bija tik pārliecināts par šo atbilsmi, bija fakts, ka viņa un viņa pacientu sapņos parādījās alķīmiski tēli. Sapratne par šo tēlu izcelsmes avotu palīdz izskaidrot, kas šādos brīžos notiek pacienta psihē. Jungisma analītiķis Edvards Edingers ir uzrakstījis nozīmīgu grāmatu "Psihes anatomija"13 , kurā apskata galvenās alķīmiskās operācijas un metaforas, kas simbolizē šīs operācijas, tad iztirzā, kas šādos posmos notiek cilvēka psihē. Šīs zināšanas man daudzreiz ir palīdzējušas izprast sapņus. Tomēr jāpiebilst: lai pilnīgi izprastu šos tēlus, jāapzinās alķīmiskā stadija, kurā notiek operācija, kā uzzināsiet tālāk šajā nodaļā.

No ievada droši vien atceraties, ka reliģijas vēsturnieka Mirčas Eliades interpretācija bija līdzīga Junga piedāvātajai, kaut gan ar atšķirīgu uzsvērumu. Eliade uzskatīja, ka Jungs ačgārni traktē attiecības starp individuāciju un alķīmisko Darbu, jo individuācija ir alķīmiskā Darba atkārtota īstenošana. Vai vēl precīzāk — ka "pašās zemapziņas dzīlēs notiek procesi, kas ir pārsteidzoši līdzīgi stadijām garīgajās operācijās — gnosis[21], misticismā, alķīmijā —, kuras nenotiek profānās pieredzes pasaulē un kas skaidri atdalās no profānās pasaules".14 Šī līdzīguma dēļ es apgalvoju, ka minētie procesi attiecas uz visām garīgās pārveides sistēmām. Fakts, ka līdzīga atbilsme parādās arī mūsdienu zinātniskajā modelī — haosa teorijā —, ir zīmīgs, jo tas, šķiet, norāda, ka faktori, kas daudzās atšķirīgās kultūrās un laikos tiek ģenerēti jaunuzņemto psihes dzīlēs, arī dabas pasaulē darbojas līdzīgi. Sava mūža vēlākā posmā Jungs pēc sadarbības ar Nobela prēmijas laureātu fiziķi Volfgangu Pauli paziņoja, ka matērijas un cilvēka psihes fundaments ir unus mundi ('vienota pasaule'). Tāds iespaids rodas.

Albedo

Jau uzsvērām, ka katra alķīmiskā Darba stadija bija kvalitatīvi atšķirīga no iepriekšējās, tomēr emerģcnti radās no tās. Redzēsim, ka šis modelis raksturīgs emerģentās rašanās veidiem gan cilvēka psihē, gan fiziskajā pasaulē. Alķīmiķi stāstīja, ka brīdī, kad albedo ir gatava rasties no nigredo, viņi ir redzējuši gaismas dzirkstis atmirdzam tumsā. Tās parādījušās un izgaisušas it kā nejauši. Jungs domāja, ka šīs dzirkstis ir "vizuālas ilūzijas", ko alķīmiķi projicēja uz "okulto substanci"; proti, viņi projicēja iekšējo emerģento procesu uz veicamo eksperimentu. Tā tas varētu būt, vai arī pati matērija dod pierādījumus par hermētiskās pārveides stadijām, ko sastopam alķīmiskajā Darbā, individuācijā un jebkurā tradīcijā, kas sasniedz līdzīgu psiholoģisku dziļumu. Alķīmiķi droši vien varētu būt redzējuši šādu procesu, jo tas ir emerģences forma, kas haotiskajās sistēmās notiek viscaur fiziskajā pasaulē.

Zemapziņas līmeņa prāts nepārtraukti darbojas, kombinējot un pārkombinējot, izmēģinot kombinācijas, kas uz laiku veido primitīvu, ego apziņai pamatā esošu apziņas formu. Veidojas atšķirības, tad tās atkal ieiet haosā, kad savukārt emerģenti rodas citas atšķirības. Pat ja šīs dzirkstis radās eksperimentējot, tās vienlaikus nenoliedzami bija arī jaunas apziņas dzirksteles, kas rodas no zemapziņas. Kā atzīmēja Jungs: "No šīm alķīmiskajām vīzijām var secināt, ka arhetipi izstaro zināmu mirdzumu vai pseidoapziņu un ka numinozais [22] izraisa mirdzēsanu. 3

"Numinozais izraisa mirdzēšanu." Tā ir nozīmīga kombinācija, kas kopš vissenākajiem laikiem ir daudzu kultūru reliģijās un mitoloģijas. Mirča Eliade piekrīt tam, sakot, ka "mistiski uztverta gaisma simbolizē pacelšanos pāri šai pasaulei… Tā ir skaidra sākotnējās realitātes — kas ir brīva no jebkādiem atribūtiem— atklāšanās zīme."16 Tieši to šajā brīdī ieraudzīja alķīmiķi — sākotnējo realitāti, kas ir brīva no jebkādiem atribūtiem , jo tā vēl nav radusies apziņā. Alķīmiķi savos eksperimentos, kuri bija ne tikai ķīmiskas darbības, bet arī viņu psihes pētījumi, nonāca līdz psihes dziļumam, kas pārsniedza ego apziņu. Kaut kas no kolektīvās apziņas centās pāriet uz individuālajām psihēm, un tātad tam neizbēgami piemita numinoza kvalitāte. Viņi redzēja gaismu, jo viņu psihē veidojās primitīvi apziņas fragmenti!

Reizēm alķīmiskajā literatūrā tiek izmantotas ne tik konkrētas metaforas kā gaismas dzirkstis, lai aprakstītu šo emerģentās kārtības procesu. Piemēram, slavenā 15. gadsimta alķīmijas grāmatā Aurora Consurgens to vietā sastopam valstu sadarbības metaforu: "Jo viņi savāks mani kopā no visām valstīm, lai varētu uzliet man virsū skaidru ūdeni un lai es taptu tīrīts…" 1998. gadā mirusī jungisma analītiķe Marī Luīze fon Franča interpretē šo motīvu, "savākšanu kopā no visām valstīm" kā "norādi uz matērijā izkaisīto "gaismas daļiņu" vai Dieva "dvēseles daļiņu" savākšanu.17

Ņemiet vērā, ka tieši "es" tieku savākts kopā un ka tieši "man virsū" tiek uzliets skaidrais ūdens. Attīrīšanas metafora ir raksturīga albedo stadijas sākumam, kad no nigredo pārpalikušās tumsas daļiņas jālikvidē atkārtotas tīrīšanas procesā. 5.2. attēls ir vēl viens zīmējums no Mihaēla Maiera alķīmiskās sērijas. Šim zīmējumam pievienotajā epigrammā Maiers raksta: "Lai tas, kuram patīk pētīt slepenas dogmas, vērīgi uztver katru noderīgu norādi. Jūs redzat sievieti mazgājam netīro veļu, kā viņa to parasti dara, uzlejot virsū karstu ūdeni. Sekojiet viņas piemēram, ja negribat kaitēt savai mākslai, jo ūdens nomazgā melnā ķermeņa netīrumus."18

Cita Maiera metafora (5.3. attēls) salīdzina albedo stadijā notiekošo attīrīšanu ar spitālīgo, kurš tīra savu ķermeni, lai atbrīvotos no slimības. "Gudrajam vīram zelta dzīsla ir aizsērējusi, pietūkuši no tūskas un alkst pēc dziedinoša ūdens. Kā Nāmans [23] tika vaļā no spitālības Jordānas upē, trīs reizes un tad vēl četras reizes mazgājoties tās ūdeņos. Tādēļ ļaujiet ķermenim iegrimt tīrā ūdenī, kas drīz vien iedarbosies un izdziedēs to no slimības."19

Jāpiebilst, ka abi šie solutio gadījumi krasi atšķiras no solutio, kas ievēsta nigredo stadiju. Solutio ir pirmējās matērijas, prima materia (alķīmiķa psihes) pilnīga "izšķīdināšana", kas noved līdz nepieciešamajam haosam. Turpmākā izšķīdināšana ir vajadzīga albedo stadijā, tomēr

5.2. attēls. Albedo stadija, Atalantafugiens, 3. epigramma

5.3. attēls. Albedo stadija, Atalantafugiens, 13. epigramma

tikai lai nomazgātu palikušos netīrumus vai sarežģītākos gadījumos — izdziedinātu slimību. Pēc "ēnu problēmu" izanalizēšanas cilvēkam jārisina situācijas ne tikai psiholoģiski, bet arī reālajā dzīvē. Situācijas vairs nav tikai melnas vai baltas, tām ir nianses, kas mūsu dzīvē rada morālas dilemmas. Mēs jūtamies netīri un gribam attīrīties, bet šī mērķa īstenošanai vajadzīga maģiska attīrīšanās, līdzīga tai, kas varētu izārstēt spitālīgo. Psiholoģiskajā ziņā šī atkārtotā attīrīšana ir emociju izlāde vēl un vēl, līdz esam atbrīvojušies no visa, ko uzskatījām par netīru un slēpjamu. Šī emociju izlāde raksturīga jungiskās psiholoģijas anima/animus stadijai. Šajā stadijā īpaši svarīga ir spēja izturēt abu pretmetu radīto spriegumu. Un visklajākais pretstatījums ir starp vīrieti un sievieti, tādēļ nepieciešamība savienot tos ir perfekts simbols tam, kas jāpaveic albedo laikā.

Iepriekšējā nodaļā bija redzami attēli no Rosarium Philosophorum, kas parādīja alķīmijas Darbu vīrišķā un sievišķā savienošanas kategorijās. Karalis un Karaliene iekāpa ezerā, kur tie izšķīda un savienojās. No šī savienotā pāra parādījās spārnots bērniņš un pacēlās debesīs. Vēlāk tas atgriezās, lai atdzīvinātu tagad jau hermafrodītisko tēlu un pabeigtu Darbu. Maiera sērijā tomēr sastopam hermafrodītiskās figūras metaforu tuvu albedo stadijas beigām, ko pakļauj turpmākai karsēšanai (calcinatio), lai atbrīvotos no netīrajiem elementiem, kas palikuši pēc savienošanās (5.4. attēls). Maiers šo figūru apraksta šādi: "Kad ūdens ir iztvaicēts, tā izskatās kā līķis, ar divām galvām un diviem dzimumiem. Paslēptai vistumšākajā naktī, tai ir vajadzīga uguns: dodiet tai uguni, un tā tūdaļ atdzīvosies. Uguns noslēpj akmens varu; zeltā mājo sērs, bet sudrabā — dzīvsudrabs."20 Šī figūra tiek šķīstīta un reanimēta, lēni karsējot. Jāatzīmē atkal, ka šī calcinatio ir pavisam atšķirīga no karsēšanas nigredo stadijā, kurā karsēšana ir nepieciešama, lai pilnīgi izšķīdinātu prima materia. Tagad ir vajadzīga sausā karsēšana, nevis lai izšķīdinātu, bet gan lai aizvadītu prom palikušo mitrumu. Atkal citēsim eremītu Morienusu: "Galvenā atslēga šīs operācijas izpildei ir uguns, ar

5.4. attēls. Albedo stadija, Atalantaļugiens, 33. epigramma

kuru tiek sagatavoti minerāli un aizdzīti sliktie gari, un gars savienots ar ķermeni. Uguns ir visa šī notikuma patiesais pārbaudījums."21

Alķīmiķis ir sasniedzis albedo stadijas beigu daļu, kad ir izgājis cauri nigredo tumsai un iznācis ārā, ieraugot numinozās gaismas plaiksnu, kas vēlāk veidos filozofu akmeni viņa eksperimentos un jaunajās dzīves atziņās. Albedo laikā ir notikusi atkārtota embrionālā akmens un alķīmiķa psihes attīrīšana. Pretstatu spriegums ir izturēts pietiekami ilgi, lai izveidotos jauna dzīvība. Bet, kad šī jaunā dzīvība savienojas ar pretstatu sapārojumu, ir vajadzīgs vēl viens solis. Ņemot vērā visu alķīmiķa līdz šim paveikto, viņam būs tendence kļūt uzpūtīgam un sajusties pārāk piepildītam ar sevi. Jungisti šo situāciju apzīmē ar trāpīgu terminu — inflācija [24] . Šajā stāvoklī esam piepildīti ar emocijām, taču tās ir viltus emocijas, kas mums pašiem nepieder. Lai ietu tālāk, jānotiek lēnai dedzināšanai (calcinatio), kas iznīdē viltus emocijas un dod mums imunitāti pret šādu identificēšanos. Tikai tad — attīrīti, "izbalināti" — mēs iepludināsim savā dzīvē īstās dzīvības asinis.

Rubedo

Rubedo ir stadija, kurā albedo baltums palēnām piesātinās ar asinīm un adepts kļūst īsteni dzīvs. Visas iepriekšējās atziņas ir "jāiekausē" tās pasaules realitātē, kurā dzīvojam. Ja Eliadem ir taisnība un cilvēkam visos garīgo meklējumu ceļos neizbēgami jāiziet cauri tiem pašiem psihes līmeņiem, varētu sagaidīt, ka šī atziņa ir sastopama visās kultūrās.

Dzenbudismā ir slavena desmit zīmējumu sērija no 12. gadsimta ar nosaukumu "Cilvēks meklē savu pazudušo vērsi", kas attēlo šī procesa stadijas. Pazudušais vērsis simbolizē mūsu būtisko dabu, tā teikt, filozofu akmeni, kas atrodas katrā no mums. Nigredo stadijā mums jāzaudē identitāte ar mūsu būtisko dabu, albedo stadijā jāatrod tā no jauna un rubedo stadijā atkal jāienes pasaulē. Pirmajā dzenbudisma zīmējumā (5.5. attēls) jaunietis meklē pazudušo vērsi. Pa ceļam viņš uz brīdi to ierauga, tad atkal pazaudē (tāpat kā gaismas dzirkstis te parādās, te izgaist). Beidzot jaunietis noķer vērsi, iejūdz to [25] un aizved mājās. Tas atveido kontroles iegūšanu pār mūsu iekšējo dabu, veidojot harmoniju starp ķermeni un prātu. Taču stāsts ar to nebeidzas; sērijā ir vēl trīs zīmējumi. Pirmajā no tiem attēlots aplis, kas aizpilda visu lappusi. Šī metafora varētu simbolizēt albedo stadijas pabeigšanu. Nākamajā zīmējumā redzams vientuļš koks, kas paceļas virs klints. .Tas varētu atveidot, kā izskatās dabas pasaule, kad cilvēks sāk rubedo. Pēdējā zīmējumā jaunais vēršu gans satiek vecu, tuklu, omulīgu skolotāju

5.5. attēls. Meklējot pazudušo vērsi, 4. stadija

5.6. attēls. Meklējot pazudušo vērsi, 10. stadija

(5.6. attēls). Virs viņu galvām ir skaists kupls koks. Šajā stadijā, Darba nobeigumā cilvēks ir atgriezies dabas pasaulē un saprot, ka tā ir skaista. Vecais un jaunais savienojas, tāpat kā adeptā savienojas visi pretstatījumi.

HAOSA TEORIJA: HAOSS UN EMERĢENTĀ RAŠANĀS

"Iedomājieties veselumu nevis kā visu daļu kopsummu, bet gan kā veidojumu, kas momentāni rodas haosa izskatā ikreiz, kad zinātnieki mēģina nošķirt un izmērīt dinamiskās sistēmas, it kā tās sastāvētu no atsevišķām daļām."

Džons Brigss un F. Deivids Pīts22

Haosa teorijā ir trīs būtiski atklājumi.

•    Dažām sistēmām piemīt hiperjutīga atkarība no sākotnējiem apstākļiem, proti, nelieli cēloņi var izraisīt lielu iedarbību.

•   Determinisms un prognozējamība ne vienmēr ir sinonīmi.

•    Sistēmās, kas ir tālu prom no līdzsvara (kas ir haotiskas vai atrodas uz haosa robežas*), pārmaiņas var emerģenti rasties no iekšienes.

Mēs jau apspriedām hiperjūtīgo atkarību no sākotnējiem apstākļiem, apskatot Lorenča haosa atklājumu un viņa vienkāršoto laikapstākļu modeli. Kaut gan neesmu to skaidri norādījis, šī īpašība piemīt arī Mandelbrota kopai, loģistikas kartei un dīvainajiem piesaistītājiem. Otrais atklājums — ka determinisms un prognozējamība nav sinonīmi, ja pastāv atgriezeniskā saikne, — arī ir skaidri redzams visos šajos piemēros. Atcerēsimies Lorenča komentāru, ka "es sapratu, ka jebkura fiziska sistēma, kuras uzvedība ir neperiodiska, būtu neprognozējama". Šo otro atklājumu tūlīt iztirzāsim detalizētāk un pēc tam aplūkosim trešo atklājumu: emerģento rašanos.

Determiniskais haoss

Parastais priekšstats par haosu ir kā par jucekli un nekārtību. Turpretī, kā noskaidrojām iepriekšējās nodaļās, alķīmiķi saprata: tā kā haoss ir nediferencēts, tas satur visas iespējamības; kārtība ir paslēpta juceklī. Šī dziļā ideja atbalsojas haosa teorijā. Pirms haosa teorijas zinātne jebkuru šādu ideju uzskatītu par smieklīgu. Pētot apkārtējo pasauli, zinātnieki neatkarīgi no savas specializācijas parasti balstās uz pieņēmumu, ka tur pastāv kārtība un ka viņu uzdevums ir šo kārtību atklāt. Citējot frāzi, ko dzejnieks Volless Stīvenss [26] attiecināja uz rakstniekiem, viņi ir "kā traki uz kārtību".23 Ir tāds netieši formulēts uzskats, ka viņu atklāto kārtību var reducēt uz galīgu likumu un noteikumu kopu, kas dod prognozējamus izmērāmus rezultātus. Ja eksperimentu rezultāti mazliet neatbilst prognozēm, pirms haosa teorijas pieņēmums bija tāds, ka šis atšķirības radušās eksperimenta kļūdas dēļ.

19. gadsimta nogalē filozofs un loģiķis Bertrands Rasels mēdza lasīt lekcijas, kurās aprakstīja, kā bioloģiju un ķīmiju var reducēt uz fiziku, fiziku — uz matemātiku, bet matemātiku — uz loģiku. Pēdējā sprieduma pierādīšana Raselam bija vissvarīgākā rēbusa daļa. Viņš pie tā strādāja ar nenozīmīgiem panākumiem līdz 1900. gada septembrim, kad dzirdēja, kā itāļu matemātiķis un loģikas pētnieks Džuzepe Peāno apraksta elegantu matemātisko formālismu, kurā visu dabisko skaitļu (1, 2, 3…) virkni var ģenerēt tikai ar piecām aksiomām. [27] Raselu fascinēja Peāno sistēma, un viņš tūlīt secināja, ka tā sniedz iztrūkstošos elementus, kuri viņam bija vajadzīgi, lai pierādītu, ka matemātiku (vai vismaz skaitļu teoriju un kopu teoriju, kas ir matemātikas kodols) var reducēt uz loģiku. Viņaprāt, pierādījumi par to, ka zinātni var reducēt uz matemātiku, ir mazāk svarīgi, jo tos vēlāk var sniegt citi pētnieki. Rasels komentēja, ka "tas bija intelektuāla reibuma laiks. Jutos tāpat kā kalnā kāpējs miglainā laikā, kad pēc virsotnes sasniegšanas migla pēkšņi izklīst un uz visām debespusēm kļūst redzama apkārtne 40 jūdžu tālumā… Intelektuālajā jomā 1900. gada septembris bija manas dzīves virsotne."24

Kopā ar vecāko kolēģi filozofu Alfrēdu Nortu Vaithedu Rasels desmit gadus strādāja šajā projektā. Gala rezultāts aptvēra vairāk nekā 4500 manuskripta lappušu; Raselam vajadzēja nolīgt nesēju, kas aizvestu manuskriptu līdz izdevējam. Grāmata ar nosaukumu Principia Mathematica ("Matemātikas pamatprincipi") tika publicēta trīs sējumos, vairāk nekā 2000 lappušu. Tomēr tā neīstenoja savu mērķi; Raselu paklupināja neliels pašai loģikai piemītošs paradokss. Šajā gadījumā paradokss nozīmē izteikumu, kura patiesumu vai nepatiesumu nevar noteikt. Rasels apzinājās šī paradoksa esamību vēl pirms šī projekta sākšanas, jo uz šo problēmu norādīja loģika Fridriha Frēges darbā. Taču ar jaunībai raksturīgo pašapziņu (projekta sākšanas brīdī Raselam bija 28 gadi) viņš bija pārliecināts, ka analizējot drīz atrisinās šo paradoksu. Kad tas tomēr izrādījās neatrisināms uzdevums, Rasels mēģināja apiet šo problēmu, izveidojot sarežģītu "tipu sistēmu". Šī risinājuma izraisītā sarežģītība bija viens no iemesliem, kāpēc "Pamatprincipu" teksts ir tik garš. Autors domāja, ka šāda pieeja atrisinās paradoksu. Taču 1931. gadā matemātiķis un loģiķis Kurts Gēdels izvēlējās citu ceļu un tieši pievērsās paradoksam. Viņa taktika bija sekmīga un deva rezultātu, ko daudzi uzskata par 20. gadsimta vissvarīgāko intelektuālo sasniegumu. Ļoti pakāpeniski analizējot paradoksu matemātikas kategorijās, Gēdels sākotnēji pierādīja, ka Rasela sistēma un jebkura tai līdzīga sistēma neizbēgami satur izteikumus, kuru patiesumu vai nepatiesumu nav iespējams pierādīt ar šo sistēmu. Ja mēģināsiet apiet šo problēmu, pieņemot, ka sistēmā izmantotās aksiomas nekad nesniegs šādus rezultātus, tad Gēdels pierādīja, ka sistēmā ir patiesi izteikumi, ko nevar atvasināt no aksiomām. Tālāk viņš paplašināja pierādījuma jomu, iekļaujot jebkuru netriviālu formālu sistēmu (tas nozīmē — ne tikai pilnīgi visu matemātiku, bet ari visu zinātni).25

Tāpat kā vairākums, arī matemātiķi parasti ir pragmatiski. Kaut gan viņi atzina, ka Gēdels ir pierādījis, ka viņu iespējām ir zināmas robežas, viņi uzskatīja, ka šīs robežas ir tikai izņēmuma gadījumos, un turpināja iesākto. Zinātnieku vairākums pat neapzinājās, ka Gēdels ir pierādījis — viņu visaugstākie mērķi ir nerealizējami, jo viņiem ir citas problēmas. 20. gadsimta sākumā, pirms jaunais Gēdels nāca klajā ar šo satricinošo pierādījumu, Einšteins publicēja divas relativitātes teorijas. Aptuveni vienlaikus parādījās kvantu mehānikas atklājumi. Pēkšņi skaidrība un prognozējamība pasaulē krasi samazinājās, tomēr vēl aizvien bija pārliecība, ka (par spīti Gēdela pierādījumiem) dabā dominē kārtība — it sevišķi praktiskajā matemātikā, ko lietoja dabas uzvedības prognozēšanai. Tad parādījās haosa teorija. Šajā teorijā sākotnēji visvairāk šokēja atziņa, ka vienkārši vienādojumi, tādi kā Lorenča izmantotie, var radīt neprognozējamus rezultātus, kad rezultāti tiek ievadīti atpakaļ vienādojumos katrā stadijā. Piepeši tie rezultāti, kas tika noraidīti kā eksperimenta kļūdas, tika uzskatīti par determiniskiem vienādojumiem piemītošo neprognozējamību.

Ko īsti nozīmē termins "determinisks"? Tas nozīmē tikai to, ka problēmu var atrisināt pakāpeniski, kur katrs solis atkarīgs tikai no iepriekšējā. Piemēram, Lorenča formulas sākas ar nelielu vienādojumu skaitu un sākotnējo vērtību kopu, kas tiek atgriezeniski ievadīta vienādojumos. Katru reizi iegūtā vērtību kopa tiek atkal ievadīta vienādojumos un aprēķinātas jaunas vērtības. Šī metode ir pretstats "atpakaļējās izsekošanas" metodei, kur katram solim ir vairākas iespējamas darbības un nav nekādu iespēju izvēlēties starp tām, un vienīgais veids ir katru izmēģināt un, ja tā nedarbojas, atgriezties un izmēģināt citu. Parasti zinātnieki sāk ar noteiktiem datiem un izmēģina iespējamās hipotēzes, lai noskaidrotu, vai spēj reproducēt šos datus. Visbiežāk sākumā tas neizdodas, tādēļ viņiem jāveic atpakaļējā izsekošana un jāmēģina vēlreiz. Līdz viņi izstrādā hipotēzi, ko paši akceptē, lai varētu aprēķināt rezultātus, izmantojot strikti determiniskus vienādojumus. Nelielajā, bet nozīmīgajā grāmatā "Haosa ķiļūdenī" zinātnes filozofs Stivens H. Kellerts raksta, ka "mēs kādreiz domājām, ka determiniska sistēma un prognozējama sistēma ir viena objekta divi nosaukumi".26 Taču haosa teorija parādīja, ka pat determiniski vienādojumi var dot neprognozējamus rezultātus.

Kas tad zinātniekiem būtu jādara? Viņiem jāmaina pozīcija. Piemēram, Lorenča programma bija mēģinājums prognozēt laikapstākļus ar datoru, izmantojot nelielu skaitu determinisku vienādojumu. Patlaban datori ir ārkārtīgi pilnveidoti un matemātiskie modeļi kļuvuši sarežģītāki. Meteoroloģiskie satelīti sniedz zinātniekiem plašus datus par visiem faktoriem, kas ietekmē laikapstākļus reālajā laikā. Izmantojot šos datus, ir salīdzinoši viegli prognozēt laikapstākļus nākamajai dienai vai divām ar visai lielu noteiktības pakāpi. Bet, kad zinātnieki mēģina prognozēt ilgākus posmus, jebkurā lietotajā modelī viņi saskaras ar problēmām. Par nedēļu ilgākā posmā kļūdas kļūst nepieņemami lielas. Turklāt nav iespējams apiet šo problēmu: haoss ir pārāk dziļi ieguldīts dabas tīklā un audā.27

Emerģence

Gandrīz ikvienā jaunlaiku vēstures posmā filozofi sagaida, ka konkrētā laika visattīstītākās zinātnes atziņas dos cilvēka smadzeņu/prāta modeli. Reizēm šī tendence rada dīvainus rezultātus, piemēram, 17. gadsimtā, kad matemātiķis un filozofs Renē Dekarts pievērsās hidraulikai, lai atrastu izskaidrojumu smadzeņu darbībai: "Sensorā stimulācija radīja sirdi un artērijās izvietoto dzīvības gara fluīdu plūsmu. Tad sirds novirza šos fluīdus uz smadzeņu dobumiem, tāpat kā ērģeļu sūkņi aizvada gaisu uz to stabulēm… Pēc nāves smadzenes sabrūk un fluīdi vairs nevar cirkulēt."28 Kaut gan šis apraksts mūsdienās šķiet savāds, ir vēl grūtāk ieraudzīt problēmas, kad kā metafora tiek lietoti pašreizējie visprogresīvākie zinātnes sasniegumi. Piemēram, tagad kognitīvā psiholoģija izmanto datoru kā metaforu attiecībām starp smadzenēm un prātu, kurās smadzenes ir aparatūra, bet prāts programmatūra. Ja arī zināmā mērā šī metafora ir noderīga, tā ir neglābjami nepiemērota faktiskajai smadzeņu/prāta sarežģītībai.

Metaforas meklējumi mūsdienu zinātnē tomēr var dot "gaišredzīgus" rezultātus. 18. gadsimta vidū alķīmijas dziļākais, zinātniskais strāvojums bija izzudis, bet tehniskie novirzieni attīstoties kļuva par jaunu zinātnes nozari — ķīmiju. 19. gadsimta sākumā ķīmija bija izveidojusies par praktisku zinātni. Ķīmija radīja filozofiem metafizisko problēmu, kas iepriekš zinātnē neparādījās: ķīmiskie savienojumi ir kas vairāk par to daļu kopsummu. Kā tas iespējams, ka ķīmiska reakcija izveido ķīmisku savienojumu, kam ir sastāvs un īpašības, kas atšķiras no reakcijas sākotnējām vielām?* Tādēļ bija loģiski, ka filozofs (un bijušais brīnumbērns) Džons Stjuarts Mills [28] , kas darbojās 19. gadsimta vidū, pievērsās ķīmijai kā principam, kas izskaidro prāta radošumu. 17. gadsimtā filozofs Džons Loks pauda viedokli, ka prāts ir tabula rasa jeb "tukša lapa", kas pasīvi uztver sensorus datus. Pēc šī uzskata, tas, ko mēs dēvējam par idejām, ir tikai šo datu izkārtošana un pārkārtošana. Nav patiešām jaunu ideju, tikai sensoro datu vai ideju — kas pašas ir sensoro datu pārkārtojumi, — pārkārtošana. Šis viedoklis dominēja arī divus gadsimtus vēlāk, kad Mills analizēja šo jautājumu. Toties Mills apgalvoja, ka cilvēka prāts ir spējīgs kombinēt esošās idejas radošā sintēzē līdzīgi tam, kā ķīmiskās reakcijas rada jaunus savienojumus. Citējot Millu:

"Kad prātā vienlaikus darbojas daudzi iespaidi vai idejas, reizēm notiek process, kas līdzīgs ķīmiskajai savienošanai… šīs idejas reizēm saplūst un saaug cita ar citu, un parādās nevis vairākas idejas, bet gan viena… Jāuzskata, ka komplicētā ideja, ko izveidojusi vairāku vienkāršāku ideju saplūšana, izriet… no šīm vienkāršajām idejām vai ir to radīta, bet nesastāv no tām."29

1875. gadā angļu filozofs Dž. H. Lūiss, balstoties uz Milla radošās sintēzes ideju, vispārināja to, attiecinot ne tikai uz ķīmiju vai cilvēka prātu, bet uzskatot to par vispārēju procesu visur dabā. Lūiss bija pirmais, kas formulēja emerģences vispārējo ideju tādā formā, kas ir ļoti līdzīga mūsdienu haosa un komplicētības teorijas uzskatiem:

"Kaut gan katra iedarbība ir savu komponentu rezultāts, mēs ne vienmēr varam izsekot šī procesa posmiem, lai gala iznākumā ieraudzītu katra faktora darbības veidu. Šādā gadījumā es ierosinu nosaukt šo iedarbību par emerģenci. Tā rodas no faktoru kombinācijas, bet tādā formā, kas nedemonstrē šo faktoru darbību. (..) Katrs atsevišķais rezultāts ir sadarbības spēku summa vai starpība (..), un tā komponenti ir skaidri izsekojami. (..) emerģento rezultātu (..) nevar reducēt līdz to summai vai starpībai."10

Viss, kas nepieciešams, lai aktualizētu Lūisa koncepciju, ir pašorganizēšanās un sarežģīto sistēmu jēdzieni: piemēram, mūsdienu haosa teorijas pētnieks Džefrijs Goldšteins, kura specializācija ir emerģence, definē to kā "pilnīgi jaunu un korelētu struktūru, modeļu un īpašību rašanos pašorganizēšanās procesā komplicētajās sistēmās".31

1. un 2. nodaļā aplūkojām komplicētās sistēmas, bet līdz šim vēl nebijām sastapušies ar terminu "pašorganizēšanās". īsi sakot, pašorganizēšanās nozīmē to, ka sistēmām, it sevišķi komplicētajām sistēmām, ir tendence kļūt aizvien komplicētākām bez jebkādas iejaukšanās no ārpuses. Šī ideja parādījās jau sengrieķu domātāju uzskatos, bet pilnā apmērā emerģenti izpaudās 20. gadsimta otrajā pusē. Terminu "pašorganizēšanās" 1947. gadā radīja britu psihiatrs, neirologs un matemātiķis H. Ross Ešbijs.32 Pēc gada lakoniskā, viegli uztveramā rakstā amerikāņu matemātiķis Vorens Vlvers norādīja, ka tradicionālā zinātne guvusi ļoti lielas sekmes jomās, kur jāņem vērā tikai daži mainīgie lielumi. "Fiziskās zinātnes pirms 1900. gada nodarbojās ar divu mainīgo vienkāršības problēmām "33 , toties "dzīviem organismiem ir daudz lielāka iespējamība nonākt situācijās, kurās pieci seši vai pat vairāki desmiti lielumu mainās vienlaikus, turklāt grūti uztveramos savstarpēji saistītos veidos " [R. R. izcēlums].34 Viņš nosauca komplicēto sistēmu radītās problēmas par "organizētās komplicētības" problēmām un sacīja, ka tās "visas ir tādas problēmas, kuru risināšanai vienlaikus jāstrādā ar ievērojamu skaitu faktoru, kas ir savstarpēji saistīti vienā organiskā veselumā ".3S

Haosa teorijas attīstībā kļuva skaidrs, ka organizētās komplicētības problēmas neaprobežojas tikai ar bioloģiju un dzīvo organismu pētījumiem. Dažās komplicētajās sistēmās mainīgo skaits ir nevis desmitos, bet gan simtos un pat tūkstošos. Lorenča pētījumi lika zinātniekiem saprast, ka komplicētās sistēmas eksistē it visur. Vivera aplūkotās "vienkāršuma problēmas" bija tikai aisberga redzamā daļa; "organizētā komplicētība" bija likums, nevis izņēmums. Mēs jau redzējām trīs lieliskus piemērus emerģencei, ko rada atgriezeniskās saiknes iedarbība vienkāršos matemātiskos vienādojumos: Mandelbrota kopā 2. nodaļā un loģistikas kartē un dīvainajos piesaistītājos 4. nodaļā. It sevišķi loģistikas kartē redzējām, kā sākotnējā struktūra pakāpeniski izraisa haosu, kas savukārt satur jaunu struktūru. Lai detalizētāk ilustrētu šo uzvedību, vēlreiz jāparāda loģistikas karte no iepriekšējās nodaļas, lai izskaidrotu dažus momentus, kas netika analizēti iepriekš (4.5. attēls).

Tajā nodaļā noskaidrojām — kad dzimstība sasniedz 3,0, izaugsmes modelis sazarojas, tātad ir divi iespējamie rezultāti. Tālākajos punktos tas sazarojas četros variantos, tad — astoņos, sešpadsmit utt. Tā kā grafikam ir telpisks ierobežojums, redzami tikai astoņi sazarojumi, bet tie turpinās bezgalīgi, līdz kļūst haotiski, kolīdz dzimstības rādītājs ir 3,57. Diagrammā ir redzams, ka starpība starp katriem nākamajiem dzimstības rādītājiem aizvien samazinās. Mičels Feigenbaums, viens no haosa teorijas matemātikas celmlaužiem, pamanīja šī modeļa nozīmību. Lai redzētu, kas notiek, aizmirsīsim, ka aplūkojam dzimstību, un paņemsim ārkārtīgi precīzu lineālu un izmērīsim attālumus starp sazarojumiem. Nosauksim tos par 1., 2., 3. utt. attālumu. Ja dalīsim 1. attālumu ar 2. attālumu un 2. attālumu ar 3. attālumu, mēs katrā gadījumā iegūsim kādu koeficientu. Ja turpināsim aprēķināt šos koeficientus, tie aizvien vairāk tuvosies par Feigbauma konstanti dēvētajam lielumam, kas ir bezgalīgais skaitlis 4,6692… Šis skaitlis ir spēkā ne jau tikai loģistikas kartei, bet gan jebkurai sistēmai, kas tuvojas haosam ar periodisko intervālu divkāršojošiem sazarojumiem. Turklāt šķiet, ka tas ir spēkā ne tikai dabas matemātiskajiem modeļiem, bet arī dabā vispār. Šis skaitlis ir tikpat visuresošs matemātikā un dabā kā daudz slavenākais bezgalīgais skaitlis "pī". Haosam tiešām ir struktūra!

Varbūt atceraties, ka iepriekš šajā nodaļā minēju, ka alķīmiķi redzējuši gaismas dzirkstis parādāmies tumsā, kad nigredo stadiju nomainīja albedo. Gaismas dzirksteles parādījās haotiski un pakāpeniski sablīvējās. Šis attīstības modelis ir tipisks emerģencei daudzās haosa teorijā analizētajās situācijās: jaunas struktūras aizsākums te parādās, te izgaist. Jaunā struktūra pilnīgi izveidojas tikai pakāpeniski, nevis kādā iepriekš noteiktā vietā un laikā. Viens piemērs, kas zināms ikvienam, ir ūdens vārīšanās. Senais angļu teiciens "Tējkanna, uz kuru skatās, nekad neuzvārīsies" [29] norāda, cik lēnām un neprognozējami ūdens sāk vārīties. Vērojot šo ūdeni, redzēsim, ka ilgāku laiku tas vienkārši saglabā savu sākotnējo struktūru. Kad ūdenim tuvojas vārīšanās brīdis, tajā dažādās vietās veidojas mazi virpulīši, kas parādās tikai mirkli, tad atkal izgaist gludajā ūdens virspusē. Sākumā redzami tikai daži, izkliedēti pa visu virsmu. Kad ūdens uzkarst aizvien vairāk, virpulīšu skaits un parādīšanās ātrums palielinās. Daži apvienojas, gandrīz vai liekot vārīties visam ūdenim tējkannā, tad atkal izgaist. Tad vienā brīdī — es atkal uzsveru, neprognozējamā mirkli — pietiekami daudz mazo virpulīšu savienojas lielākā virpulī, kas, kā šķiet, iesūc sevī visu ūdeni. Tajā brīdī visa ūdens virspuse intensīvi vārās. Tas tiešām notiek haotiski, tomēr emerģenti rodas jauna struktūra: ūdens gāzveida stāvoklis.

Šī koncepcija — sīki atsevišķi gabaliņi pēkšņi savienojas, veidojot ko pavisam jaunu, — ir galvenā emerģences ideja. Fiziķis un novatoriskais domātājs F. Deivids Pīts grāmatā "Filozofu akmens" (The Philosophers Stone) piedāvā nepievilcīgu, tomēr lielisku piemēru no dabas: gļotainu pelējumu! Sākotnēji gļotainais pelējums no sporām kļūst par vienšūnas organismiem amēbām, kas barojas no mikroorganismiem pūstošā augu substrātā, piemēram, meža augsnē vai mājas pagalmā. Vienai sugai, Dictyostelida, piemīt ļoti īpaša spēja. Beidzoties barības vielām, amēbas izlaiž gaisā signālmolekulas, kas liek daudzām amēbām sapulcēties kopā. Kad to skaits ir pietiekams, tās atsakās no savas individuālās dzīves un apvienojas, veidojot kailgliemezim līdzīgu veidojumu, kas pārvietojas uz vietu, kur ir vairāk barības, tāpat kā to dara augstāk organizētie dzīvnieki. Pēc kāda laika šis "kailgliemezis" pārtop par tādu kā sēni. Šajā procesā dažas amēbas atgriežas savā sākotnējā sporu stāvoklī, bet citas "atsakās no dzīvības", kļūstot par stiebriem, kas ceļ sporu cepuri augšup, lai tās aiznestu vējš un varētu veidoties no jauna citā vietā.36

Pēc mūsu vienkāršā piemēra virzoties tālāk, aplūkosim lielāka mēroga, tomēr līdzīgas pārmaiņas struktūrā, kas kļūst par jaunu struktūru, izejot cauri haosa stadijai. Piemēram, laikapstākļu jomā iedomājieties pēkšņu virpuļviesuļa vai viesuļvētras veidošanos; insektu pasaulē padomājiet par bitēm saimē vai skudrām pūznī. Atsevišķa bite ir tik vienkāršs radījums, ka tās darbības iespējas ir ļoti ierobežotas. Bet, kad kopā sapulcējas pietiekami daudz bišu, to mijiedarbības izraisa emerģentās parādības, kuru laikā lielas bišu grupas funkcionē kā viens organisms. Turklāt šādā darbībā tām nav neviena vadoņa, kas tās komandētu. Jā, bitēm ir karaliene, kas valda pār saimi, taču atsevišķo bišu funkcijām nav vajadzīga vadīšana. Veids, kā putni pulcējas kopā, lidojot baros, ir vēl viens skaists dabas piemērs. Neviens atsevišķs putns nevada šo grupējumu, tas virzās uz priekšu kā veselums. Tas pats sakāms par zivju bariem un ari par augstāk attīstīto dzīvnieku, piemēram, bizonu, bariem. Un grupu situācijās ari cilvēki seko saviem biedriem šādā emerģentā uzvedībā, proti, uzvedībā, kas raksturīga visai grupai, nevis tikai indivīdiem šajā grupā. Padomājiet par skatītājiem futbola spēlē vai (negatīvāks piemērs) pūli, kurš reaģē uz demagoga runu. Akciju biržas kursu kāpumi un kritumi atspoguļo grupas darbību, kas ir lielā mērā neatkarīga no individuāliem lēmumu pieņemšanas procesiem, it sevišķi izteikta akciju cenas pieauguma vai samazināšanās posmā.

Padomājiet arī par radošo procesu, kas notiek mūsu iekšienē problēmu risināšanas laikā. Mēs prātojam par konkrēto problēmu, nebeidzami apskatām dažādus variantus, izmēģinām vienu, tad kādu citu. Mums bieži vien ir nepieciešams "iznēsāšanas" posms, kad problēma ieiet zemapziņas līmenī, kur prātošana par to neapšaubāmi turpinās, bet tagad ar variantiem, kas nav pieejami apziņas līmenī. Tad pēkšņi rodas jaunā atziņa — un tas nenotiek vienā konkrētā brīdī.

ATZIŅAS PAŠPĀRVEIDEI

Tā kā alķīmiķa iekšējais ceļojums ir tik cieši saistīts ar Darba ārējo progresu (ko iztirzāsim nākamajā nodaļā), jau esam apsprieduši dažas pašpārveides skaldnes, aplūkojot trīs alķīmiskās stadijas un to ietekmi uz pašu alķīmiķi. Palūkosimies, kā šīs un arī haosa teorijas atziņas ietekmē mūsu dzīvi.

Alķīmiskajā Darbā redzējām, ka nigredo stadiju raksturo iekšēja tumsa, juceklis un depresija; tā ir alķīmiskā ceļojuma haosa stadija. Beidzot sajukums izzūd, tumsa izgaist un sākas albedo stadija. Daži maldīgi uzskata skumjas par depresiju; bet depresija nav emocijas, tas ir stāvoklis, kad cilvēks nespēj just emocijas. Albedo stadijā, kad depresija ir izgaisusi, rodas reālas emocijas, ko bieži pavada asaras. Mūsu uzdevums šajā stadijā ir atbrīvoties no palikušās tumsas; bieži vien mēs saskaramies ar morālām grūtībām, ko nevar atrisināt ar intelektuālām metodēm, tikai emocionāli. Visbeidzot, pēc pilnīgas attīrīšanās cilvēkam rodas vilinājums dzīvot kā eremītam, kurš ir izolēts savā iekšējā gudrībā. Taču Darbs no mums visiem prasa ko vairāk — mums jāatgriežas pasaulē un jāintegrē mūsu individuālais ceļojums normālajā dzīves norisē. Tā ir rubedo stadija.

Iepriekšējā nodaļā stāstīju par savu pieredzi, kad tiku "sagriezts gabalos", kas aizsāka manu nigredo stadiju. Daudziem izjūtas vairāk līdzinās ar to saistītajai alķīmiskajai operācijai, kam šeit garāmejot pieskārāmies: pieredze, ka tiekam izšķīdināti līdz savām sastāvdaļām solutio stadijā. Tajā nodaļā atzīmēju, ka viss alķīmiskais Darbs bieži tika raksturots kā "izšķīdināšana un sabiezināšana". Izšķīdināšanas personīgais pieredzējums ir pakāpeniskāks nekā "sagriešana gabalos". Manu pieredzi par sagriešanu gabalos radīja viens konkrēts notikums. Taču biežāk notiek tā, ka mūsu dzīves jēga it kā sāk lēnām izšķīst, atstājot mums aizvien mazāk, uz ko balstīties. Beigās rodas iespaids, ka dreifējam okeānā, izmisīgi cenšoties nenoslīkt.

Alķīmiķi piedzīvoja šo izmisumu, kad eksperiments neizdevās un literatūra, kas deva orientierus, šķita nesaprotama. Mūsu pieredze ir līdzīga: tas, kas kādreiz dzīvē bija drošs un stabils, tagad izgaist Mūsu laulība, mūsu darbs, mūsu garīgās vērtības — tas viss zaudē pievilcību. Mēs sākam šaubīties, un šīs šaubas pastiprinās, atstājot mūs vienatnē tumsā. Nav svarīgi, vai esam nonākuši šajā situācijā pakāpeniski vai uzreiz, jo kopš tā brīža atrodamies tumsā. Es atkal pievērsīšos savai pieredzei, jo tās aprises ir universālas. Atsākšu stāstu no tās vietas, kur to pabeidzu iepriekšējā nodaļā.

Pēc tam, kad manam draugam tika uzteikts darbs, es ieslīgu dziļā depresijā. Šajā laikposmā tumsā pavīdēja sīkas gaismas dzirkstis, kad pirmoreiz atklāju sev meditāciju, tad — ldzin, ķīniešu apceres un zīlēšanas sistēmu. Abas man krietni palīdzēja, bet tikai pēc jungiskās analīzes sākšanas palēnām sāku no jauna atrast zaudēto dzīves jēgu. Iziedams šo analīzi un strādājot vadošā amatā, es atgriezos augstskolā, lai izstrādātu doktora disertāciju klīniskajā psiholoģijā, lai kļūtu par jungisma analītiķi. Divus gadus pēc mana drauga atlaišanas man bija izjūta, ka dzīvē atkal esmu uz pareizā ceļa. Bet tad man pašam uzteica darbu. Ja būtu vairāk koncentrējies uz savu karjeru (kā to darīju iepriekš), es būtu pamanījis šo draudu. Augstā postenī mūsu uzņēmumā sāka strādāt ļoti ambiciozs un līdzekļu izvēlē negodīgs cilvēks, kura pārziņā bija vesela biznesa joma, tostarp mans lauks. Viņš pakāpeniski atlaida no darba visus vadošos darbiniekus, kuri bija strādājuši pie mums pirms viņa. Vairumā gadījumu atlaišanas iemesls bija nevis darbinieka neatbilstība, bet gan šī ambiciozā cilvēka personiskie mērķi. Piemēram, uzņēmumā bija neliela nodaļa, kas analizēja citu nodaļu darbplūsmu un izteica uzlabojumu priekšlikumus. Sis darbinieks izlēma panākt īstermiņa ekonomiju, likvidējot šo nodaļu; viņu neinteresēja, kas notiks ilgtermiņā, jo tad viņš jau būs ticis vēl augstākā postenī un darbplūsma būs problēma kādam citam. Viņš jau bija samazinājis šo nodaļu līdz vienam cilvēkam, tās priekšniekam, kurš bija strādājis mūsu uzņēmumā visu savu darba mūžu un kompetenti veica savus pienākumus. Viņš izmisīgi centās saglabāt šo amatu, neapzinoties (atšķirībā no mums pārējiem), ka ambiciozā amatpersona jau bija nolēmusi viņu atlaist un pagaidām paturēja viņu tikai savam uzjautrinājumam. Ambiciozais vadītājs sapulcēs un apspriedēs spēlējās ar viņu kā kaķis ar peli, izsmēja un nostādīja muļķa lomā, lai tīksminātos par viņa neveiklo pretošanos. Kad ambiciozajam vadītājam tas beidzot apnika, šis cilvēks tika atlaists no darba.

Tātad man vajadzēja atskārst, ka vēlāk arī es zaudēšu darbu, tomēr to neapzinājos, lielākoties tāpēc, ka šis vadītājs bija izteicis man tik daudz solījumu. Bet, godīgi runājot, šis darbs man vairs "nesildīja sirdi", kaut gan strādāju ar normāliem rezultātiem. Es lūkojos uz savu nākotni, kur būšu nevis vadošs darbinieks, bet gan psihologs. Darbu man uzteica priekšnieks, kurš man bija simpātisks un ļoti papūlējās, lai panāktu, ka es saņemu no uzņēmuma "zelta izpletni": pusgada algu pilnā apmērā, kas atvieglotu man jaunas darbvietas atrašanu. Dažas dienas pēc atlaišanas saņēmu piedāvājumu no lielas konsultāciju firmas līdzīga līmeņa amatā par nedaudz lielāku algu. Nesajutu ne mazāko vēlmi piekrist tam; biju pietiekami tālu aizgājis pa jauno dzīves ceļu, lai saprastu, ka nevaru atgriezties. Taču pēc sešiem mēnešiem, kad nauda bija beigusies, mans kurss vairs nešķita tik skaidrs. Man vēl pāris gadu bija jāstrādā pie doktora disertācijas, un līdz tam neredzēju nekādas ienākumu iespējas. Finansiālā situācija kļuva ļoti smaga: mēs nebijām samaksājuši visus rēķinus, un banka kredīta nemaksāšanas dēļ draudēja atņemt mūsu māju. Sieva pārdeva pianīnu un visu pārējo, kas bija pārdodams, bet tas bija tikai piliens jūrā. Tas, kas palīdzēja man to visu izturēt, bija sievas teiktais: "Es arī iepriekš biju dzīvojusi nabadzībā un varu arī tagad tā dzīvot. Es dzīvošu kartona kastē, ja vien tu būsi kopā ar mani."

Jutos kā iekritis slazdā; šķita, ka vienīgais veids, kā nopelnīt naudu, bija atkal strādāt par vadītāju datorikas laukā. Tolaik man tas nozīmēja, ka viss šis "dzīves ceļojums" bijis veltīgs. Vai tas neizskatās pēc alķīmiķa stāvokļa nigredo stadijā? Tajā brīdī saņēmu darba piedāvājumu, ko varēju akceptēt. Pēc vislabākā pilnā apļa principa tieši tas draugs, kura atlaišana aizsāka manu ceļojumu, bija sagādājis man šo darba piedāvājumu. Šī atlaišana, kas iedragāja manu dzīvi, manu draugu bija ietekmējusi daudz mazāk, jo viņš saprata, ka tur neko nevar līdzēt. Viņš sāka strādāt par programmētāju statistikas konsultantu firmā. Es biju aizmirsis — tiešām, pavisam aizmirsis —, ka man ir cita konkurētspējīga prasme. Agrāk savā profesionālajā darbībā biju kļuvis par Statistiķu biedrības asociēto locekli (tas ir ekvivalents maģistra grādam statistikas zinātnē; doktora grāda ekvivalents ir Biedrības īstenais loceklis). Taču es jau sen biju pametis statistiķa arodu, jo uzskatīju datorus par daudz interesantākiem. Konsultantu firma piedāvāja man amatu, kura pienākumu izpildei man nebija jākļūst par štata darbinieku; es varēju būt firmas konsultants, nosakot savu darba laiku, tādēļ man bija iespēja strādāt tik daudz vai tik maz, cik gribēju, un iesniegt viņiem rēķinu pēc stundu tarifa. Es vienojos, kas strādāšu trīs dienas nedēļā, bet pārējā laikā pieņēmu pacientus un turpināju rakstīt doktora disertāciju. Naudas nebija daudz, bet pamazām situācija uzlabojās.

Domāju, ka mans stāsts parāda, cik komplicētos veidos dzīvē reāli izpaužas alķīmiskās stadijas nigredo, albedo un rubedo. Mana drauga atlaišana ieveda mani nigredo haosā un depresijā un pameta tur, lai es ķepurotos. Es tiku cauri šim posmam un nonācu pie "baltuma", pie skaidrības, pateicoties meditācijas, Idzin un jungiskās analīzes kombinācijai. Taču ar to nepietika, lai manas jaunās atskārsmes "izdzīvotu" ārējā pasaulē. Biju nokļuvis morālā dilemmā, un mani plosīja gan vēlme saglabāt savu vadošas amatpersonas statusu, gan dziņa atteikties no tā un kļūt par jungisku analītiķi. Tā kā nespēju patstāvīgi atrisināt šo problēmu, dzīve to izdarīja manā vietā ar manas atlaišanas starpniecību. Es tomēr biju pietiekami drosmīgs un nepieņēmu cita darba piedāvājumu, taču nebiju reālistisks spriedumos par savu finansiālo stāvokli. Biju iedomājies: ja jau eju pa man paredzēto ceļu, viss nokārtosies pats no sevis. Un tā tiešām notika, bet tikai pēc tam, kad biju vēl vairāk piepūlējies, dzīvojis bez naudas, nezinot, kā samaksāšu rēķinus. Vai tas atkal neatgādina pēdējās albedo fāzes, kad cilvēks tiek stiepts uz moku rata, kam apakšā kuras uguns, lai atbrīvotos no pēdējā "mitruma"? Ar vienošanos par jauno darbu, kas piedāvāja līdzsvaru starp naudas pelnīšanu un palīdzēšanu citiem, sākās mana rubedo stadija. Ceļš, pa kuru es gāju, bija ilgs un komplicēts, bet jaunā stadija vismaz bija sākusies. Nākamajā nodaļā pastāstīšu par daudz agrāku personisko pieredzi, bet tagad mazliet par to, ko esam iemācījušies no haosa teorijas.

Satricinošais haosa teorijas atklājums bija tāds, ka vienādojumus var izsekot pakāpeniski, bet kādā nenosakāmā brīdī bez iejaukšanās no ārpuses situācija var dramatiski mainīties. Taču situācija var kļūt vēl haotiskāka. Manuprāt, šo stāvokli atkārtoti redzam psiholoģiskajās pārmaiņās. Mūsu dzīve rit pa zināmu maršrutu, kura beigu punkts mums šķiet ļoti iespējams, ja ne iepriekš nolemts. Pa tādu maršrutu ritēja mana dzīve, līdz mans draugs tika atlaists no darba un vienā mirklī viss mainījās. Šis scenārijs ir izplatīts: dzīve norit pa ļoti prognozējamu maršrutu, tad kaut kas pilnīgi negaidīti maina visu, un mēs nesaprotam, kāpēc. Reāli notiek tas, ka zem virspuses sakrājušies sīki iekšēji konflikti — varbūt tā ir neapmierinātība ar dzīvi —, kurus mēs neapzināmies. Tad pēc tauriņa efekta tauriņa spārnu noplivināšanās reizēm var izraisīt haotiskas pārmaiņas dzīvē, kā notika ar mani. Taču haosa teorija arī parāda, ka no haosa emerģenti rodas jauna kārtība tādā veidā, ko nevarēja prognozēt iepriekš. Ja šīs pārmaiņas notiek pat datorizētā modelī ar vienkāršiem algoritmiem, vai nav daudz lielāka varbūtība, ka cilvēka dzīves komplicētībā var rasties kaut kas pilnīgi jauns?

~ Haoss un emerģentā rašanās ~

6 FILOZOFU AKMENS

"Neviens nevar gūt izcilas sekmes alķīmijas mākslā, neapzinoties šos principus savā dzīvē, un, jo lielākas cilvēkam ir zināšanas par sevi, jo lielāks magnētisks spēks tiek šādi iegūts un jo dižākus darbus iespējams paveikt."

Kornēlijs Agripa

Jau kopš pašiem alķīmijas pirmsākumiem autori uzsvēra, ka alķīmiķim jābūt ar šķīstu sirdi un jāveic eksperimenti Dieva slavināšanai, nevis personiskam labumam. Agrīnie alķīmiķi vēl neapzinājās, ka pašu attīstība notiek paralēli alķīmiskā Darba attīstībai; šī sapratne izveidojās palēnām laika gaitā. 17. gadsimtā daudzi autori bija nonākuši pie atziņas, ka alķīmijas Darba īstais nolūks ir alķīmiķa dvēseles pilnveidošana. Šajā laikā alķīmija sāka izzust, bet zinātne sāka veidoties. Zinātnē tika meklēts jauns filozofu akmens: Dabas (ar lielo burtu) norišu paātrināšanas vietā par mērķi kļuva valdīšana pār dabu (ar mazo burtu). Šajā procesā cilvēce otrreiz aizgāja no Ēdenes dārza. Tieši tobrīd, kad alķīmiķi bija sapratuši, ka meklētais akmens ir viņu pašu pārveide, zinātnieki nosprieda, ka viņu iekšienē notiekošajam nav nekāda sakara ar viņu uzdevumu. Viņiem vajadzēja pilnīgi nošķirties no pasaules, kuru viņi centās izprast un kontrolēt. Šī jaunā pieeja nākamajos trijos gadsimtos deva daudzus lielus triumfus. Taču 20. gadsimtā zinātniskajā pasaules redzējumā sāka parādīties caurumi, kad no kvantu teorijas izrietēja secinājums, ka novērotājs nekad nevar būt absolūti nošķirts no pasaules, ko viņš novēro. Vēl nebija izveidojusies pilnīga sapratne, ka zinātnieku patiesais mērķis ir tiekšanās pēc pilnības sevī. Tomēr mēs redzēsim, ka daži pēdējie zinātnes atklājumi norāda uz šo virzienu un ka haosa teorija un saistītās jomas (tādas kā komplicētības teorija, katastrofu teorija, kibernētika, sistēmu teorija un daudzas citas, kas bieži tiek apvienotas ar vispārējo terminu "nelineārā dinamika") atrodas uz šādas dziļākas realitātes sapratnes sliekšņa.

ALĶĪMIJA

"Filozofu akmens… ir nesaprotams neiesvētītajiem, kaut gan bērni var rotaļāties ar to vai kalpotāji var to izmest atkritumos; atrodoties it visur, tas vienlaikus ir visgaisīgākā no visām lietām."

Mirča Eliade'

Alķīmiķa zelts: veselība, bagātība un nemirstība

Filozofu akmenim ir trīs brīnumainas īpašības. Tas spēj pārveidot mazvērtīgākus metālus, piemēram, svinu, par zeltu, kas tika uzskatīts par viscēlāko metālu. Tas varot izdziedēt visas slimības un sniegt nemirstību.

Zeltu uzskatīja par šķīstu un nesamaitājamu; atšķirībā no citiem metāliem zelts nerūsē, jo tas ir inerts metāls, kas nereaģē gandrīz ne ar vienu ķīmisku savienojumu. Pēc zelta izdalīšanas no zelta un dzīvsudraba amalgamas alķīmiķis domāja, ka par zeltu tiek pārvērsta daļa dzīvsudraba. 4. nodaļā aprakstīju, kā dzīvsudrabs tiek iegūts, spēcīgi karsējot cinobru, lai sadalītu to dzīvsudrabā un sērā. Šo pārmaiņu simbolizēja iepriekšējās operācijās savienojušos Karaļa un Karalienes nošķiršana. Tātad alķīmiķis par gluži dabisku uzskatīja pāreju no cinobra uz dzīvsudrabu, kas savukārt kļuva par zeltu atkarībā no pareizas kombinācijas ar sēru. Atcerieties: alķīmiķi iedomājās, ka paātrina dabas procesus zemes "vēderā", kur vienkāršākie metāli aug līdzīgi dzīviem organismiem un kļūst aizvien šķīstāki, līdz pārtop par zeltu. Rūdas un metāli tika uzskatīti par dzīviem; tika runāts par to ieņemšanu, augšanu, piedzimšanu un pat laulību. Bez šīs sapratnes, kas alķīmiķiem bija kopīga ar metalurgu mistēriju ģildēm, eksistēja ideja, ka šis uzdevums tikpat lielā mērā bija garīgs:

"Alķīmiķi piešķira jaunu nozīmību šiem primitīvajiem uzskatiem. Alķīmiskā sēra un dzīvsudraba kombinācija vienmēr tiek aprakstīta kā "laulība". Taču šī laulība ir arī mistiska savienība starp diviem kosmoloģiskiem principiem. Šeit izpaužas alķīmijas skatījuma novitāte: Matērijas dzīve vairs netiek definēta "vitālo" hierofāniju [30] kategorijās, kā tas notika primitīvā cilvēka pasauluzskatā; tā ir ieguvusi garīgo dimensiju."2

Zelta skaistā krāsa jau senatnē radīja asociāciju ar sauli. Tā kā saule deva gaismu, bet tās prombūtne — tumsu, agrīnās civilizācijas pielūdza to kā dievu. Zelta krāsa ir skaista, bet zelts ir blīvs un smags, tomēr pietiekami mīksts, lai to visai viegli varētu apstrādāt. Tas ir pietiekami kaļams, to var apstrādāt un izstiept gandrīz neierobežoti; piemēram, vienu unci var izkalt kvadrātveida loksnē, kurai katra mala ir vairāk nekā 15 pēdas gara. Šo īpašību dēļ zelts bija visvērtīgākais metāls. Uzskatīja, ka pieskaršanās zeltam palīdz saglabāt veselību; ja jau zelts pats ir šķīsts un nesamaitājams, ir tikai loģiski domāt, ka saskare ar zeltu piešķirs šīs īpašības cilvēkam, uzlabos veselību.

Zelts tika īpaši saistīts ar laulības gredzenu. Ir zināms, ka jau Senajā Ēģiptē, gandrīz pirms 5000 gadiem, cilvēki, sākot kopdzīvi, apmainījās gredzeniem. Šie pirmie gredzeni bija pīti no niedrēm un meldriem, bet, kad attīstījās metālapstrāde, tika izmantoti dažādi metāli, arī dzelzs, sudrabs un zelts. Daudzās kultūrās zelts kļuva par vislabākās izvēles metālu, daļēji dārguma dēļ, jo tas simbolizēja, cik vērtīga līgavainim ir viņa līgava. Zelta šķīstības un nerūsēšanas dēļ tas bija arī laulātā uzticības redzams simbols. Ta kā zelts tika saistīts ar veselību, uzskatīja, ka tas uzturēs veselīgu gan nēsātāju, gan laulību.

Ja zelts varēja nodrošināt cilvēka veselību, cik daudz spēcīgāks būtu lapis (filozofu akmens), jo tas spēja pārveidot vienkāršākus metālus zeltā. Eliade atzīmē, ka "arābu alķīmiķi bija pirmie, kuri piedēvēja Akmenim ārstnieciskas īpašības, un tieši no arābu alķīmijas šī koncepcija… ienāca Rietumos". 13. gadsimtā ārsts un ķīmiķis Arnolds no Villanovas kvantitatīvi parādīja, cik efektīvs filozofu akmens ir slimību ārstēšanā, secinot, ka tas var piešķirt cilvēkam kaut ko līdzīgu nemirstībai. Viņš rakstīja, ka "filozofu akmens dziedē visas slimības. Vienā dienā tas izdziedē slimību, kas ilgtu mēnesi, divpadsmit dienās ligu, kas ilgtu gadu, bet vēl nopietnāku kaiti — vienā mēnesī. Tas vecajiem atdod jaunību."3 Veselība, bagātība un nemirstība, kad tiek iegūts filozofu akmens!

Nikolass Fleimels

Nevar rakstīt par filozofu akmeni, nepieminot leģendāro 14. gadsimta Parīzes alķīmiķi Nikolasu Fleimelu, par kuru tika stāstīts, ka viņš ieguvis filozofu akmeni (kas pēc tālaika uzskatiem bijis nevis ciets akmens, bet gan maģisks pulveris) un izmantojis, lai iegūtu zeltu un kļūtu bagāts un ietekmīgs. Grāmatā, par kuras autoru uzskata Fleimelu, bet kas, visticamāk, ir uzrakstīta krietnu laiku pēc viņa nāves, rakstīts, ka "šo dzīvsudrabu es tiešām pārvērtu par tikpat lielu daudzumu zelta, kas faktiski bija vēl labāks par parasto zeltu, mīkstāks un vieglāk kaļams. Es runāju tīru patiesību: es to esmu izdarījis trīs reizes."4

Ar šo bagātību Nikolass un viņa sieva Perenele (kuru viņš uzskatīja par līdztiesīgu partneri savā darbā) kļuva par tālaika visizcilākajiem filantropiem un, citējot Fleimelu no iepriekš minētā strīdigā dokumenta, nodibināja "četrpadsmit slimnīcas, trīs kapelas un septiņpadsmit baznīcas Parīzē"5 , kā arī šādas iestādes Boloņā. Bez šīm labdarības fiziskajām izpausmēm viņi ar mazāku publicitāti rūpējās par atraitnēm un bāreņiem. Par šo labdarību ir saglabājušies reāli pierādījumi, kaut gan šādās lietās grūti atšķirt faktus no fikcijas.

Svarīgi ir tas, ka Fleimels dzīvoja 14. gadsimtā, laikā pirms renesanses atmodas, kad cilvēki uzskatīja, ka brīnumi tiešām eksistē. Pēc dažiem nostāstiem, Nikolass un Perenele izmantojuši pulveri ne tikai zelta, bet arī nemirstības iegūšanai. Kādā visai dīvainā vēstījumā no 17. gadsimta arheologs Pauls Lūkass informēja, ka Turcijā saticis filozofu, "septiņu filozofu grupas locekli, kuri ceļojuši pa visu pasauli, lai atrastu gudrību un pilnveidotos". Šie teiksmainie filozofi it kā esot dzīvojuši ap tūkstoš gadu, jo katram bijušas zināšanas par filozofu akmeni, un Fleimels bijis viens no šiem septiņiem! Fleimels esot "viltojis" savu un sievas nāvi, sarīkojot greznas bēres. Īstenībā viņš tagad dzīvojot "Indijā, iesvētīto zemē".6 Vēl citā nostāstā (šoreiz no 18. gadsimta): kaut gan Fleimels bijis miris ap 1417. gadu un viņa sieva dažus gadus iepriekš, viņi it kā esot redzēti Parīzes operā… 1761. gadā!

Viņa dzīvesstāsts ir ļoti aizraujošs joprojām: Fleimels ir pieminēts vairākos populāros mūsdienu romānos, arī Umberto Eko "Fuko svārstā" un Dena Brauna "Da Vinči kodā". Varbūt visslavenākais piemērs ir Dž. K. Roulingas "Harijs Poters un filozofu akmens", kur Fleimels figurē kā neredzams personāžs, kas dzīvojis simtiem gadu, jo bija atklājis filozofu akmeni. Kad grāmatas nobeigumā akmens tiek iznīcināts, viņa nemirstība beidzas. Roulinga savā tīmekļa vietnē raksta, ka Fleimels esot miris.

Domājams, ka reālais Nikolass Fleimels dzimis ap 1330. gadu Parīzē vai Pontuāzā. Viņš nāca no trūcīgas ģimenes, bet ieguva pietiekami labu izglītību, lai kļūtu par notāru vai grāmatu pārrakstītāju. Svarīgs viņa vēlāko panākumu faktors bija tas, ka grāmatu izdevējs un pārdevējs Fleimels savā mājoklī uzņēma vairākus mācekļus. Tolaik pieprasījums pēc grāmatām jau pieauga. Viņš izdeva dažādas grāmatas, kas guva lielus panākumus un radīja viņam labu reputāciju. Apprecoties ar Pereneli (kura divas reizes bija kļuvusi par atraitni), viņš ieguva dzīvesbiedri, kura bija ne tikai izskatīga, mīloša un praktiska, bet arī ienesa laulībā krietnu naudas summu. Turklāt viņa bija teicama darījumu kārtotāja. Tā kā laulātie dzīvoja ļoti pieticīgi, daži Fleimela leģendas nopēlēji apgalvo, ka ir viegli saprast, ka Fleimeliem nebija vajadzīgs nekāds filozofu akmens, lai kļūtu bagāti. Es šeit nemēģināšu atmaskot Fleimela vēstījumu, jo tas nenoliedzami ir brīnumu stāsts, kādu vēlajos viduslaikos bija ne mazums.

Par Fleimelu kā alķīmiķi ir vēstīts daudzos variantos ar daudziem paspilgtinājumiem. Vienā versijā Fleimels redzēja sapni, kurā viņam parādījās eņģelis ar skaistu senu grāmatu rokā. Eņģelis lika viņam cieši paskatīties uz šo grāmatu, kaut gan tolaik viņš nezināja tās nozīmi. Kad Fleimels sniedzās pēc tās, eņģelis un grāmata izgaisa. Ir vairāki nostāstu varianti, kā šī sapnī redzētā grāmata materializējās viņa dzīvē. Nākamā versija ir atrodama vienā no daudzajām Fleimelam piedēvētajām grāmatām (par spīti šiem piedēvējumiem, domājams, ka neviena nav uzrakstīta pirms 17. gadsimta). Vienā no tām var izlasīt Nikolasa Fleimela testamentu, kas it kā sastādīts 1399. gadā, lai gan pirmais zināmais šīs grāmatas izdevējs ir P.Arno de la Ševalerī 17. gadsimta sākumā.8 Testamentā Fleimels paziņo, ka 1357. gadā "manā rīcībā nejauši nonāca apzeltīta grāmata, ļoti sena un liela, par ko samaksāju divus florīnus".9 Viņš tūlīt pat sapratis, ka tā ir sapnī redzētā grāmata. Šī grāmata bijusi ļoti dīvaina, tās 21 lapa bija nevis no papīra vai pergamenta, bet gan plānas koka mizas. Lai tālāk turpina pats Fleimels:

"Uz pirmās lapas ar lieliem zelta burtiem bija rakstīts: "Ebrejs Ābra-

ams, princis, priesteris, Ievīts, astrologs, filozofs vēl labu veselību

visai ebreju tautai, ko dieva dusmas izkliedējušas Francijā."

Šiem vārdiem sekoja daudzi lāsti un nolādējumi, bieži atkārtojot

vārdu MARANATHA, lai neviens, kurš nav priesteris vai rakstvedis, nemēģinātu atvērt šo grāmatu."10

Grāmata "vienkāršos vārdos aprakstīja metālu pārveidošanu" ar krāsainiem alķīmisko trauku zīmējumiem uz malām, lai ilustrētu, kam jārodas katrā būtiskajā momentā. "Tomēr par pirmatnējo matēriju vai substanci viņš neteica nevienu vārdu."" Fleimels studēja šo grāmatu, bet bez zināšanām par pirmatnējo matēriju viņš nevarēja sākt strādāt. Nikolass pārrakstīja grāmatu un paņēma līdzi savos 21 gadu ilgajos ceļojumos (tā apgalvots šajā tekstā), meklējot atbildes. Beidzot viņš satika "kādu ebreju, kurš bija pārgājis kristietībā" un kurš zināja par šo grāmatu, bet nekad iepriekš nebija to redzējis. Viņi kļuva par tuviem draugiem un kopā devās atpakaļ uz Fleimela mājvietu, lai jaunais draugs varētu apskatīt grāmatas oriģinālu. Ceļojuma laikā viņi izdomāja, kas ir "pirmatnējā matērija un kādi ir pamatprincipi, bet nevis tās sākotnējo iegūšanu".12 Par nelaimi (vai par laimi šī stāsta kontekstā), viņa draugs kristīgais ebrejs pa ceļam smagi saslima un nomira. Atgriezies mājās, zinādams, kas tieši ir šī pirmatnējā matērija, Fleimels ķērās pie tās radīšanas; šis process ilga trīs gadus.

Lai labāk saprastu šo savādo stāstu, pievērsīsimies Patrikam Dž. Smitam, tulkotājam un alķīmijas tekstu pētniekam. ŠI teksta piezīmēs viņš komentē, ka "viduslaiku alķīmiskajiem traktātiem bija tipiska iezīme — aizšifrēt Lielā darba operācijas ar šāda alegoriska ceļojuma simboliku".13 Visas šī ceļojuma detaļas bija simboliskas norādes uz Darba laikā notiekošo. Piemēram, 21 gadu ilgais ceļojums neapšaubāmi norāda uz slavenās grāmatas 21 lapu. Smits atzīmē vienu atsauci šajā it kā 14. gadsimta sacerējumā uz alķīmijas tekstiem, kas Eiropā parādījās tikai 17. gadsimtā, kā ari uz vairākiem attēliem, kas tika bieži iekļauti alķīmiskajos tekstos vēlajā renesansē un 17. gadsimtā. Visbeidzot diskutējot, vai šī teksta autors tiešām ir Nikolass Fleimels, lasītājam jāzina, ka arī vēlākie alķīmijas rakstītāji bieži piedēvēja savus tekstus kādam leģendāram alķīmiskajam personāžam, sākot ar Hermeju Trismegistu un beidzot ar Fleimelu.

Tomēr konkrēti objekti liecina ne tikai par to, ka Nikolass Fleimels bija reāla persona, bet arī par to, ka viņš uzskatīja sevi par alķīmiķi. Piemēram, "viņa kapakmens vēl aizvien ir apskatāms Parīzes Klinī muzejā".14 Tajā ir vairākas figūras (6.1. attēls), kas simbolizē alķīmiskā Darba stadijas un it kā esot aizgūtas no minētās slavenās grāmatas.

6.1. attēls. Alķimiskie tēli uz Nikolasa Fleimela kapakmens

Papildinot ar Fleimela dzīvi saistīto leģendu "ražošanu", parādījās citi nostāsti, lai izskaidrotu slavenās grāmatas likteni pēc Fleimela nāves (tajos pieņemts, ka viņš tomēr ir miris). Pēc visizplatītākās versijas, tā kopā ar citiem dokumentiem un varbūt arī maģisko pulveri nonāca pie viņa radinieka Perjē, pēc tam divus gadsimtus tos mantoja citi, līdz beidzot 17. gadsimtā tā atradās pēcnācēja Dibuā rīcībā. Tiek teikts, ka Dibuā esot piederējis neliels daudzums pulvera un viņš to izmantojis zelta iegūšanai karaļa uzdevumā. Pēc šī nostāsta, karalis (kā jau karaļi mēdz darīt) gribējis iegūt vairāk zelta. Karaļa galvenais ministrs kardināls Rišeljē centies pierunāt Dibuā atklāt noslēpumu, lai pats varētu iegūt maģisko pulveri. Taču Dibuā bija zināms tikai ši pulvera lietojums, nevis tā iegūšanas paņēmiens, turklāt viņam nebija daudz šīs vielas. Kad Rišeljē pacietība izsīka, viņš panāca, ka karalis liek nogalināt Dibuā, un pārņēma grāmatu savā īpašumu. Rišeljē lika savā pilī uzbūvēt alķīmisku laboratoriju un citu aktivitāšu starplaikā mēģināja izdibināt filozofu akmens noslēpumus, taču veltīgi. Nav zināms, kas notika ar grāmatu pēc Rišeljē nāves. Kā jau sagaidāms teiksmainos stāstos, parādījās vairākas šīs grāmatas "it kā" kopijas." 18. gadsimtā ir neskaitāmi stāsti par alķīmiķiem vai alķīmiķu atbalstītājiem, kuri izņem no kabatas "koši sarkana stikla drumsliņas" un lieto tās, lai pārvērstu matēriju par zeltu. Tad šī tradīcija beidzas."15 Taču neviens nostāsts netiek atkārtots tik bieži kā ar Nikolasu Fleimelu saistītais.

Rodas iespaids, ka stāsts par Fleimelu atspoguļo ideju, ka Darbam jānotiek vienlaikus alķīmiķa psihē un laboratorijā. Viņam pirmā informācija bija saistīta ar sapni — ar alķīmiķa psihi. Fleimels kādu laiku bez panākumiem nopūlējās ar sapņa materiālu, bet tad sapnī redzētā grāmata parādījās ārpasaulē. Šis notikums norādīja, ka iekšējā un ārējā pasaule ir cieši saistītas. Kaut gan grāmatā ir skaidri izklāstīts, kā iegūt filozofu akmeni, tā neizskaidro pirmatnējo matēriju, sākumpunktu un pamatprincipus, uz ko tas viss balstās. Fleimelam 21 gadu (jo tieši tik lapu ir grāmatā) bija jāveic patstāvīgi meklējumi, lai to atrastu. Šī meklēšana ļoti atgādina Svētā Grāla meklējumus, kuru pirmsākums ir 12. gadsimtā, laikā, kad radās bruņniecības kodekss. Dziļuma psihologi šo meklēto Grālu uzskata par iztrūkstošo sievišķo elementu, kas vīrietī seksuālajā ziņā nekad agrāk netika nošķirts atsevišķi. Leģendā Persivāls (Parsifāls, Parzivāls utt.), tāpat kā Fleimels, ceļoja daudzus gadus un daudz pieredzēja, iekams atrada Grālu, kas zināmā mērā visu laiku bija viņa iekšienē. Šī paralēle ir jo intriģējošāka tāpēc, ka Fleimela attiecības ar sievu (kurai bija jau 40 gadu, kad viņi apprecējās) raksturoja ne tikai Nikolasa mīlestība pret viņu, bet ari izturēšanās pret sievu kā līdzvērtīgu partneri visās jomās. Tolaik šāda attieksme bija ļoti netipiska un liecina, ka Fleimels bija integrējis sievišķo elementu savā patībā. Pēc akmens radīšanas un zelta iegūšanas laulātie dāsni rūpējās par trūcīgajiem, kas atkal jāuzskata par zīmi, ka akmens tika radīts gan alķīmiķa iekšienē, gan ārpasaulē.

Fleimelam līdzīgie alķīmiķi centās atklāt visdziļākos universa noslēpumus. Viņiem tas nozīmēja matērijas un psihes uzbūves elementu atrašanu, jo viņi neredzēja nekādu izteiktu atšķirību starp matēriju un psihi: eksistēja tikai attiecības starp eksperimentētāju un viņa eksperimentu. Viņiem bija dziļi jāmeditē gan par savu iekšējo pasauli, gan matērijas ārējo pasauli, ar kuru viņi eksperimentēja. Daudzos aspektos tā bija vissvarīgākā apgūstamā mācība: alķīmiķu meklētais īstais filozofu akmens atrodas ne tikai ārpus viņa, bet arī paša dvēselē. Tādēļ uztversim Fleimela stāstu kā alegoriju par tādu cilvēku, kuram izdodas radīt filozofu akmeni un kurš šajā procesā rada šo akmeni savā iekšienē. Tā kā Fleimels dzīvoja viduslaiku beigās, tieši pirms renesanses gaismas, viņa stāsts ir apoteoze brīnumstāstu žanram, kas bija tik iecienīts viduslaikos. Fakts, ka šis stāsts joprojām spēj aizraut lasītājus, liecina, ka tas vēl aizvien pieskaras kādam arhetipam cilvēka psihē. Kaut ari alķīmiskā Darba galvenais mērķis bija filozofu akmens iegūšana, šim akmenim nebija paredzēta vieta muzeja vitrīnā, kur to aplūkotu interesenti: tas ne tikai pārvērš svinu par zeltu, bet arī sadziedē visas brūces un pat nodrošina nemirstību. Akmens var to visu īstenot tāpēc, ka tas ir pati dzīve, tāda dzīve, kas rodas pēc tam, kad cilvēks ir izgājis cauri tumsai nigredo stadijā, attīrījis dvēseli albedo stadijā un tad atgriezies pasaulē rubedo stadijā.

īstais filozofu akmens

Ievadā aplūkojām, kā 19. gadsimta autori Mērija Etvuda un E. A. Hičkoks nonāca pie secinājuma, ka alķīmiskais Darbs faktiski ir stāsts par alķīmiķa iekšējo pārveidošanos. Psihologs Herberts Zilberers lielā mērā izmantoja Hičkoka interpretāciju, veidojot pirmo psiholoģisko pētījumu ne tikai par alķīmiju, bet arī citām saistītajām jomām. Tad

K. G. Jungs pilnīgi "psiholoģizēja" alķīmiju ar savu skaidrojumu, ka Darbs ir alķīmiķa psihē notiekošās individuācijas projekcija. Visbeidzot reliģijas vēsturnieks Mirča Eliade atzina Junga lielo sasniegumu — atziņu, ka zemapziņa ietver dabiskus procesus, kas ir pārsteidzoši līdzīgi jebkura dziļa garīguma ceļa stadijām. Tomēr Eliade apgalvoja, ka gan alķīmija, gan Junga individuācijas koncepcija ir šī paša dabiskā procesa izpausmes, kas ir kopīgs visiem svarīgākajiem garīgās iniciācijās ceļiem. Šī secinājuma gaismā Hičkoka un Zilberera atziņas kļuva par garīgu zeltu. Mums nav jāuzskata, ka alķīmiķi slēpa savus patiesos nolūkus, veicot eksperimentus filozofu akmens radīšanai, kas spēja pārvērst pirmatnējo matēriju zeltā. Mēs varam pētīt alķīmiķa iekšējos psihiskos procesus, ko Hičkoks un Zilberers tik labi aprakstīja, atsakoties no pieņēmuma, ka alķīmiķiem šis process bija pilnīgi saprotams.

Manuprāt, ir iespējams, ka alķīmiķu izpratne par iekšējo pārveidi attīstījās ļoti lēnām ilgā laikā. Kaut gan pašā sākumā tika postulēts, ka alķīmiķim jābūt ar šķīstu sirdi un jāgodā Dievs, lai gūtu panākumus savā darbībā, līdz viduslaiku beigu posmam alķīmiķu vairākums domāja tikai par fizisko transformāciju, kas notiek Darba ietvaros. Fleimelu — reālo personu vai nostāstu personāžu — var uzskatīt par šī alķīmijas statusa visspilgtāko piemēru. Kad viduslaikus nomainīja renesanse un nākamie vēstures laikmeti, alķīmijas rakstos arvien biežāk parādījās zināma izpratne par alķīmiķa iekšējo pārveidi. Tomēr tas nenozīmē, ka daudzi alķīmiķi (ja ne lielais vairākums) būtu atteikušies no uzskata, ka reāli notiek fiziskais alķīmiskais Darbs. Šie rakstnieki pauda viedokli, ka ārējam un iekšējam aspektam obligāti jābūt savstarpējā harmonijā, lai Darbs vainagotos panākumiem. Tikai pēc alķīmijas "nāves" Etvuda un Hičkoks pilnīgi noraidīja ārējo aspektu. Tad Jungs sāka aplūkot ārējo Darbu kā individuācijas psiholoģisku projekciju.

Balstoties uz viedokli, ka alķīmiķi paši vienmēr skaidri apzinājās savu iekšējo ceļu, mēs no Hičkoka un Zilberera sacerējumiem varam daudz ko uzzināt. Hičkoks par alķīmiķa iekšējo darbu izteicās šādi:

"Tie, kuriem nav bijusi šāda pieredze, parasti nonievā to kā tīras iedomas, toties tie, kuri to piedzīvo, zina, ka ir iegājuši augstākā dzīves līmenī un iegūst spēju palūkoties uz "lietām" no augstāka skatpunkta. Tā ir pārdabiska piedzimšana, kurā cilvēks ieiet dabiskā veidā, — lietojot metaforu, ko citi uzskatīs par ļoti dīvainu."16

Pārdabiska piedzimšana, kurā cilvēks ieiet dabiskā veidā! Tas ir lieliski dziļš un īpaši trāpīgs pašpārveides apraksts ne tikai alķīmijā, bet arī jebkurā garīgo meklējumu ceļā. Zilberers raksta līdzīgi: "Sākotnēji pārdabiskais pārvēršas par dabu vai, vēl precīzāk — Daba tiek pacelta dievišķuma līmenī."17

Visās šīs grāmatas nodaļās mēs noskaidrojām ne tikai to, ka Darba noslēgums, filozofu akmens, jau ir ietverts pašā Darba sākumā, bet arī to, ka akmeni rada darbošanās, kad cilvēks veic šo procesu. "Attīstības pamats ir pati darbošanās, nevis tās objekts. Neviens meklētājs neuzsāk ceļojumu ar pilnīgām zināšanām par tā mērķi."18 Fleimela stāstā redzam, ka viņš tik karsti alka atrast filozofu akmeni, ka pārējais viņu maz interesēja. Tomēr ir skaidrs, ka viņa dzinulis nebija tiekšanās pēc bagātības; viņš meklēja pašu akmeni, un tas norāda, ka viņš faktiski tiecās pēc iekšēja pilnīguma. "Kārotais pilnīgums vai iekšējā harmonija ir nevis zināšanu līmenis, bet gan dvēseles stāvoklis, esamības statuss."19 Kad viņam izdevās radīt akmeni, viņš izmantoja to, lai iegūtu vistīrāko zeltu. Viņš nekrāja zeltu un necentās saraust arvien lielāku bagātību kā mantrausis. Fleimels to izlietoja slimnīcu un baznīcu celšanai un labdarībai trūcīgajiem. Stāsta turpinājums, ka Fleimels un viņa sieva esot ieguvuši nemirstību, acīmredzot ir vēlāks papildinājums, kas tiek pievienots visiem stāstiem par izciliem sasniegumiem. "Ir liela atšķirība starp cilvēku, kurš meklē kaut ko kā galamērķi, un cilvēku, kurš meklē to kā līdzekli kāda mērķa sasniegšanai."2 "

Visbeidzot der pieminēt Paracelzu un viņa viedokli, ka tikai mīlestība spēj savienot augšējo pasauli ar zemāko pasauli, ko atspoguļo šis citāts no Hičkoka darba: "[Alķīmiķi] lielākoties balstās uz Mīlestību kā spēku, kas īsteno vislielāko brīnumu — mīlestības subjekta pārveidošanu par mīlēto objektu ."21 Vai tā nav visskaidrākā norāde, cik tālu kāds ir pavirzījies garīgo meklējumu ceļā: cik cilvēcīgs viņš, cik lielā mērā spēj saprast jebkuru cilvēku, ko satiek šajā ceļā? īstos alķīmiķus vairāk valdzināja nevis sapņi par bagātību, varu un nemirstību, bet gan mīlestība pret dievišķo un cerība savienoties ar to.

IZAKS ŅŪTONS: TILTS STARP VECO UN JAUNO

"Daba un dabas likumi bija paslēpti naktī; Dievs sacīja: "Lai dzimst Ņūtons!" — un viss tapa par gaismu."

Aleksandra Poupa epitāfija 22

Pagātnē cilvēku pasaule bija pārpilna ar dažādiem gariem. It visam bija iekšējā un ārējā saikne. Psiholoģiskā realitāte netika uzskatīta par nošķirtu no fiziskās realitātes, tāpēc alķīmiķiem tās abas bija cieši saistītas. Brīnumi vēl aizvien bija iespējami. Tā kā mums ir grūti iztēloties tādu domāšanas pieeju, varbūt garāks citāts no Evolas sacerējuma palīdzēs saprast atšķirību starp uzskatu par dabas pasauli tradicionālajās sabiedrībās un tās pretstatu — jaunlaiku jeb modernitātes [31] pasauluzskatu:

"Jaunlaiku civilizācijas atrodas vienā pusē, bet otrā pusē ir viss

iepriekšējo civilizāciju kopums (Rietumu pasaulei robežšķirtne

būtu viduslaiku beigas). Tajā vēstures punktā notiek pilnīga pārmaiņa… Lielajam modernitātes cilvēku vairākumam tas nozīmē iespēju apzināties, ka tradicionālā pasaule ir pilnīgi zudusi… Hermētiski alķīmiskā tradīcija ir daļa pirmsmodernitātes "tradicionālās" civilizācijas, un, lai saprastu tās garu, mums tas psihē "jāpārtulko" no vienas pasaules uz otru… Senatnes cilvēkam bija ne tikai atšķirīgs domāšanas un jušanas veids, bet arī atšķirīgs uztveršanas un zināšanas veids."23

Kaut gan zemapziņas uzskats par dabu kā svētu dzima viduslaiku nobeigumā, sākoties itāļu renesansei 15. gadsimtā, hermētikas idejas Rietumu pasaulē parādījās jaunās formās. Cilvēks ar ļoti lielu ietekmi šajā ziņā bija 2. nodaļā minētais itāļu filozofs un astrologs Marsīlio Fičīno, kas pārtulkoja Platonu un hermētiķu darbus no grieķu valodas uz latīņu. Šīs antīkās idejas turpināja fascinēt novatoriskos domātājus (un alķīmiķus) vēl trīssimt gadu. Renesansei progresējot, alķīmiķi ar filozofiskāku prāta ievirzi saprata, ka visi lapis (filozofu akmens) piedēvētie brīnumi faktiski ir iekšējā pieredze, kuras kulminācija ir mūžīgā dzīvošana, ko cilvēks sasniedz, kad dvēsele atkal savienojas ar avotu, no kura tā nākusi. Citējot romānistu Paulu Koelju: "Alķīmija (..) būtībā ir iekļūšana Pasaules dvēselē, lai atrastu tur jums paredzētos dārgumus.

Mākslā un kultūrā nereti vislielākie sasniegumi tiek gūti, kad tajās jau sāk veidoties jauni modeļi. Piemēram, 18. gadsimtā, kad baroka mūzika tika uzskatīta par vecmodīgu, Johanns Sebastiāns Bahs noveda šo "vecmodīgo" formu līdz pilnībai, radot skaņdarbus, kas dzīvos mūžīgi. Arī alķīmija sasniedza savu virsotni 17. gadsimtā, kad veco uzskatu par dabu sāka nomainīt jaunā, nesen radusies zinātne. Taču bija jāmeklē jauns "filozofu akmens". Viens cilvēks, īzaks Ņūtons, dzīvoja būtiska pavērsiena laikposmā, kad tradicionālā pasaule tika pretstatīta jaunlaiku pasaulei. Viņš ar vienu kāju balstījās vecajā alķīmijas pasaulē, kur daba vēl aizvien bija dzīvs veidojums, bet ar otru kāju — jaunlaiku pasaulē, kur daba bija nedzīvs mērījumu un absolutizācijas objekts.

Ņūtona sacerējumi pārsteidzoši atspoguļo šo divdabigumu. Atcerēsimies citātu no Ņūtona alķīmiskajām piezīmēm grāmatas 3. nodaļā: "Jo daba ir nerimtīgs apriņķošanas strādnieks, kas ģenerē šķidrumus no cietām vielām un cietās vielas no šķidrumiem, stacionāro no gaistošā un gaistošo no stacionārā, smalko no rupjā un rupjo no smalkā."25 Labāku kopsavilkumu alķīmiskajam uzskatam par realitāti nevar vēlēties. Tomēr viņa slavenajā grāmatā "Pamatprincipi" kas iedvesmoja zinātniekus nākamos trīssimt gadus, rakstīts: "Absolūtā telpa pēc savas būtības nav saistīta ar neko ārēju un vienmēr paliek vienāda un nemainīga. Absolūtais, patiesais un matemātiskais laiks pats sevī un pēc savas būtības rit vienādi, bez saistības ar jebko ārēju."26 Šeit Ņūtons izpaužas kā jaunlaiku zinātnieka prototips.

Ņūtona idejas zinātnē un matemātikā uz mūžiem mainīja Rietumu pasauluzskatu, un viņa sasniegumi lielā mērā bija rezultāts viņa alķīmiķim tipiskajai attieksmei pret realitāti. Tomēr, kā atzīmēja Eliade: "Savā iespaidīgajā attīstībā "modernitātes zinātne" ir ignorējusi vai noraidījusi savu hermētikas mantojumu. Citiem vārdiem sakot, Ņūtona mehānikas triumfs anulēja Ņūtona zinātnisko ideālu."27 Ņūtons nebūtu sapratis savas darbības sekas, jo "Ņūtons viscaur bija mehānists un matemātiķis, tomēr viņš nespēja noticēt dabai bez gara".28 Bet gars bija kategorija, kas zinātnei vairs nebija vajadzīga.

Jaunlaiku pasauluzskats, objektīvajai, bezkaislīgajai zinātnes nostājai tik nepieciešamā pozīcija, uzlūko cilvēku nevis kā aktīvu dalībnieku dzīvajā dabā, bet gan kā pasīvu ar "lietām" piepildītas dabas vērotāju, kas ir nošķirta no vērotāja. Šī nostāja savukārt noveda līdz prāta un ķermeņa atdalīšanai, kuras pirmais postulētājs bija 17. gadsimta filozofs un matemātiķis Renē Dekarts, kas deklarēja principu cogito, ergo sum ("Es domāju, tātad es esmu"). Ja mūsu primārā loma ir darboties kā vērotājiem, mēs spējam novērot sevi. Šī nozīmīgā atziņa pilnīgi izpaudās psiholoģijā. Tomēr šajā procesā esam aizmirsuši, ka šis atdalījums ir mākslīgs, jo prāts un ķermenis ir daļa no nesadalāmi vienota organisma. Turklāt cilvēki nespēj eksistēt izolēti no apkārtējās pasaules;

mēs visi esam savstarpēji savienotas kompleksa vienuma daļas, kas iekļauj visus pieņemtos novērošanas objektus. Kā jau konstatējām apskatā par haosa teoriju un saistītajām jomām, "zinātnisko" uzskatu par cilvēku kā novērotāju, kurš ir izolēts no visa, ko viņš novēro, pakāpeniski aizstāj jauns uzskats par dzīvo dabu, kurā itin viss ir saistīts, ieskaitot katru no mums.

Ir grūti par augstu novērtēt īzaka Ņūtona atklājumu ietekmi uz Rietumu pasauli. Viņa laikabiedriem šķita, ka Ņūtons ar saviem darbiem "Optika" un "Pamatprincipi" ir izskaidrojis pilnīgi visu dabu: kustību, spēku, gravitāciju un gaismu. Pirms Ņūtona bija spekulācijas; pēc Ņūtona bija Likumi! Šajos likumos tika ietverta gan telpa, gan laiks. Šis ir nemainīgu likumu pasauluzskats, kas it kā aprakstīja visu realitāti un iedvesmoja nākamo zinātnieku paaudzi. Absolūto kategoriju, totālas dabas pasaules sapratnes un kontroles meklējumi kļuva par jauno "filozofu akmeni", pēc kā tiecās zinātnieki. Ņūtoniskā fizika tika izmantota, lai atbalstītu deistisko [32] viedokli, ka dievs radījis pasauli kā perfektu mašīnu, kurai pēc tam vairs nav nepieciešama Viņa iejaukšanās. Pasaule bija kā pulkstenis, kas radīts, uzvilkts un nolikts vietā. Cilvēces ziņā bija vispirms atklāt, kā pulkstenis ir uzbūvēts, tad — saistībā ar kādiem likumiem tas darbojas. Šo ideālu tipisks piemērs ir 18. gadsimta matemātiķa un astronoma Pjēra Simona Laplasa paustā ideja, ka Augstākais saprāts, kas ir bruņojies ar ņūtonisko dabas likumu zināšanām un zināšanām par katras daļiņas atrašanās vietu un ātrumu universā, jebkurā brīdī spēj izsecināt universa stāvokli jebkurā pagātnes vai nākotnes posmā. "Visi dabas rezultāti ir tikai nedaudzu nemainīgu likumu matemātiskās sekas."29

Laplasa meistardarbs bija "Debesu mehānika", kurā viņš uzņēmās gigantisko uzdevumu — pilnīgi izskaidrot planētu kustību, to ietekmi uz plūdmaiņu un vēl daudz ko citu. Bieži tiek stāstīts par Napoleona reakciju uz šo grāmatu. Napoleons sacījis Laplasam: "Jūs esat uzrakstījis šo milzīgo grāmatu par pasaules sistēmu, bet ne reizi nepieminat universa autoru." Laplass atbildējis: "Sir, man šāda hipotēze nav vajadzīga." Kad Napoleons šo sarunu atstāstījis Žozefam Luijam Lagranžam, vienlīdz izcilam (tomēr pieticīgākam) tālaika matemātiķim, tas atbildējis: "Ak, bet tā ir tik laba hipotēze. Tā tik daudz ko izskaidro."30 Napoleons to neaizmirsa; mūža pēdējās dienās Svētās Helēnas salā viņš izteicās, ka Laplass bija ievērojams matemātiķis, bet slikts administrators; toties, pēc viņa vārdiem, "Lagranžs ir matemātikas zinātņu izcilā piramīda".31 Tomēr Laplasa attieksme bija visai tipiska zinātniekiem līdz pat 20. gadsimta nogalei. Klusinātā formā tā vēl aizvien ir tipiska pārāk daudziem mūsdienu zinātniekiem. Taču Laplass dziļi kļūdījās.

HAOSA TEORIJA: AUTOPOĒZE

"Alķīmiķu sapņi mums jāmeklē šajā ticībā eksperimentālajai zinātnei un grandioziem industriālajiem projektiem."

Mirča Eliade32

Ņūtoniskajā pasaulē, kurai Laplass tik ļoti ticēja, ir atsevišķu materiālu "lietu" pasaule. Zinātnieka uzdevums ir izskaidrot mijiedarbību starp šīm "lietām", tieši tāpat kā Ņūtons tik sekmīgi bija izskaidrojis kustības un gravitācijas likumus. Vissīkākās no šīm "lietām" tika sauktas par atomiem. 20. gadsimta sākumā atklājumi kodolfizikā "apgāza ratus". Tika noskaidrots, ka atomi ir nevis cietas "lietas", bet gan satur vēl sīkākas daļiņas, ko nošķir milzīgi relatīvi attālumi; šķita, ka katrs atoms ir universs pats par sevi. Tad nāca Einšteins ar divām relativitātes teorijām, no kurām pirmā pierādīja, ka vienīgais absolūtais lielums mūsu universā ir gaismas ātrums — ko nekādi nevar nosaukt par "lietu".

Otrā demonstrēja, ka jebkura kustība ir relatīva attiecībā pret novērotāju. Citiem vārdiem sakot, lai cik stipri mēs censtos būt izolēti no novērotās pasaules, tas, ko novērojam, ir atkarīgs no indivīda, kurš veic novērošanu. Tad kvantu mehānika parādīja, ka šīs subatomārās daļiņas, ko mēs uzskatījām par vismazākajām "lietām", īstenībā sastāv no objektiem, kurus sauc par kvarkiem, un kvarkiem ir tik maz fiziskas realitātes, ka tos labāk definēt kā matemātiskas konstrukcijas. Kvantu līmenī, kas ir viszemākais no mums šobrīd zināmajiem līmeņiem, subatomāro daļiņu parādīšanos un izzušanu vislabāk izskaidrot nevis ar ņūtoniskās fizikas cēloņsakarībām, bet gan ar varbūtībām.

Ļoti svarīgs piemērs no kvantu mehānikas: 1927. gadā fiziķis Verners Heizenbergs formulēja savu slaveno nenoteiktības principu, kas postulēja, ka nav iespējams pilnīgi precīzi uzzināt subatomārās daļiņas atrašanās vietu un ātrumu; ja mēs palielinām vienas daļiņas mērījumu precizitāti, kādas citas mērījumu precizitāte samazinās. Šī koncepcija, kas aplūkoja tikai mērījumus, rosināja citus fiziķus secināt, ka nav iespējams novērot nevienu subatomāro daļiņu, neietekmējot to novērošanas procesā. Piemēram, lai mēs "redzētu" elektronu, nepieciešama tā mijiedarbība ar gaismas fotonu, un šī mijiedarbība mainīs elektrona kustību. Mūsu laikabiedrs fiziķis Džons Arčibalds Vīlers noveda to līdz galējībai, izsakot domu, ka universu var iztēloties kā gigantisku aci, kas skatās uz sevi. Vai varbūt jāiztēlojas, ka katrs no mums skatās uz sevi?

Trešajā nodaļā apspriestā kibernētika iznesa šos jautājumus ārpus subatomārās pasaules mūsu ikdienas realitātes pasaulē. Pasauli nevar skaidri reducēt līdz vienkāršām cēloņa un seku ķēdēm; pasaule ir kibernētiska, tajā cēlonis izraisa sekas, kas savukārt ir citu seku cēlonis, un tā joprojām bezgalīgi. Daba nosaka šī procesa robežu, un tādējādi mums ir pozitīvā un negatīvā atgriezeniskā saikne, kas darbojas šajās kibernētiskajās spirālēs. Visbeidzot, haosa teorija parādīja, ka "jebkurš novērošanas vai teorijas līmenis vai joma var būt saistīta ar citām bez obligātas nepieciešamības iziet cauri lineārai cēloniskai ķēdei"." Noslēgumā aplūkosim autopoēzi, kas papildina haosa teoriju: haosa teorija izskaidro, kā rodas negaidītas pārmaiņas atgriezeniskās informācijas ievades procesā; autopoēze izskaidro, kā "lietas" paliek stabilas mainīgā pasaulē — arī ar šī paša procesa starpniecību. Kopumā rodas iespaids, ka šie atklājumi liecina: zinātnieks nav nošķirams no pasaules, kurā veic savus eksperimentus. Ir jāsper tikai viens solis tālāk (kas vēl nav izdarīts), lai saprastu, ka galvenais mērķis ir paša zinātnieka pārveide!

Haosa teorija un prāta/ķermeņa jautājums

17. gadsimtā filozofs Džons Loks, gūstot iedvesmu no Ņūtona, aprakstīja cilvēka prātu kā tukšu trauku, kas satur nošķirtas un atšķirīgas daļiņas, ko sauc par idejām . Visas idejas ir vai nu vienkāršas, vai arī kompleksas. Vienkāršās idejas nāk tieši no pieredzes; kompleksās — no prāta, kas apstrādā vienkāršās idejas. Tātad visas idejas tieši vai pastarpināti rodas no pieredzes; pieredze var būt ārējais sensorais pieredzējums vai cilvēka prāta stāvokļu iekšējais pieredzējums. Lai gan Loka uzskatos bija daudz sarežģījumu, tie pārstāvēja filozofiskās domāšanas pamatievirzi līdz 20. gadsimtam.

20. gadsimtā biheiviorisms gāja vēl tālāk par Loku. Tas noraidīja prātu kā nevajadzīgu elementu uzvedības izskaidrošanā. 20. gadsimta sākumā psihologs Džons B. Votsons izstrādāja stimula-reakcijas modeli, kas vēlāk tika nosaukts par biheiviorismu . Saistībā ar šo modeli jebkura uzvedība sastāv no stimula-reakcijas ķēdēm, kurās viens stimuls izraisa kādu reakciju, kas savukārt kļūst par stimulu citai reakcijai. Gan stimuls, gan reakcija ir psiholoģiskas norises un tātad ir pilnīgi izmērāmas. "Pa vidu" esošo prātu var ignorēt labākajā gadījumā kā epifenomenu (blakusparādību). Citiem vārdiem sakot, uzvedību izraisa kāda ārpasaules radīta sajūta, kas izraisa kādu cilvēka iepriekš noteiktu reakciju. Sarežģītākā uzvedībā ir iesaistītas garākas stimulu un reakciju ķēdes, bet atgriezeniskā informācijas ievade un prāta iejaukšanās nav vajadzīga.

Biheivioristu modelis ir nepilnīgs indivīda un pasaules attiecību apraksts. 20. gadsimta 80. gadu beigās neirologs un haosa teorijas celmlauzis Volters Dž. Frīmens un viņa studenti veica pētījumu, kas parādīja, ka īstenībā smadzenes (gan dzīvnieku, gan cilvēku) zināmā mērā ir neatkarīgas no ārpasaules. Grāmatā "Smadzeņu sabiedrības" (Societies of Brains, 1995) Frimens apraksta sensoro "piesaistītāju" atklājumu smadzenēs:

"ŠI grāmata veidojās no viena eksperimenta konstatācijas un vienas atziņas. Vispirms par konstatāciju. Es centos izpētīt ce|u, pa kādu norit nervu aktivitāte, kas rodas pēc sensora stimula trušu smadzenes. Es tai izsekoju no sensorajiem receptoriem līdz smadzeņu garozai, kur konstatēju, ka šī aktivitāte izgaisa, tāpat kā trusis nozuda savā alā pasakā "Alise brīnumzemē". Stimula izraisītās aktivitātes vietā parādījās jauns smadzeņu garozas aktivitātes modelis, ko radīja truša smadzenes."54

Frīmens un viņa studenti konstatēja, ka šis atklājums bija spēkā visām sensorajām sistēmām. Visos gadījumos, kad sensorais stimuls nonāk smadzenēs, tas izgaist un tā vietā parādās smadzenēs iepriekš uzglabātā informācija. Un identisku informāciju var izraisīt ar dažādiem sensorajiem stimuliem. Citādi formulējot: dažādi sensorie pieredzējumi citā brīdī var aizvest līdz atšķirīgam piesaistītājam. Smadzenes satur piesaistītājus visiem maņu uztvērumiem: redzei, dzirdei, ožai un taustei. Frīmens secināja, ka viņa trusim nevar būt nekādu zināšanu par reālo pasauli; trusim bija zināma tikai viņa smadzeņu pasaule. Autopoēze, kas cieši saistīta ar haosa teoriju, pēta tieši šādu situāciju.

Autopoēze

Divi biologi, Umberto Maturana un viņa students un kolēģis Fransisko Varela, 1973. gadā radīja terminu "autopoēze", lai identificētu, kas atšķir dzīvu sistēmu — bioloģisko šūnu, koku, cilvēku — no nedzīvas sistēmas — minerāla, akmens, kalna. Viņi domāja, ka galvenā atšķirība ir tāda, ka dzīvās sistēmas nepārtraukti rada sevi savā iekšienē. Citējot Varelas teikto, "[autopoētiskas sistēmas] ir tādas sistēmas, kas plašākā nozīmē ģenerē savu identitāti: tās atdalās no apkārtējā fona".35 Termins "autopoēze" bija adekvāti izvēlēts, jo veidots no grieķu vārdiem ar nozīmi 'pats' un 'radīšana'. Tātad autopoētiska sistēma ir tāda, kas rada sevi. Pašlaik vienīgās zināmās dabiskās autopoētiskās sistēmas ir bioloģiskās sistēmas (kaut gan Vīners izteica pieņēmumu, ka teorētiski arī kibernētiskās mašīnas spēj attīstīties līdz līmenim, kas ietvers pašradīšanu).

Lai autopoētiska sistēma varētu radīt sevi, tai nemitīgi jāsniedz sev informācija par sevi. Tā ir nepārtraukti iesaistīta pašatsauces cilpā, kurā tā ievada atpakaļ sevī sava pašreizējā stāvokļa datus, lai saglabātu integritāti kā organisms, kas atšķiras no savas apkārtnes. Cits nedaudz sarežģītāks veids, kā raksturot šo stāvokli, ir izteikums, ka šādiem organismiem ir "daļēji caurlaidīgas membrānas" starp sevi un to apkārtni. Vienkāršākā formulējumā robeža, kas saglabā autopoētiskās sistēmas pašidentitāti, ļauj matērijai, enerģijai un informācijai ieplūst un izplūst. Citējot Varelas eleganto aprakstu, ko viņš sacerēja īsi pirms nāves 2001. gadā:

"Mana ķermeņa robežas ir neredzamas, tās ir dreifējošs pašradīšanas vairogs, kas neapzinās telpas esamību un nodarbojas ar permanentu saikņu veidošanu un saraušanu. Mana patība arī ir nemitīgs process ikreiz, kad tiek apēsta jauna pārtika, ieelpots svaigs gaiss vai audi mainās, augot un novecojot."36

Autopoēze ir jauns mēģinājums atbildēt uz mūžseno jautājumu, kā katrs no mums izaug no bērna līdz jaunietim un pieaugušam pusmūža cilvēkam, tomēr saglabājot savu identitāti. Par visvienkāršāko autopoētisko sistēmu tradicionāli uzskata bioloģisko šūnu. Bet pat attiecībā uz bioloģisko šūnu rodas identiska problēma, jo to veidojošās molekulas nepārtraukti iet bojā un tiek radītas no jauna, taču šūna saglabā savu būtisko identitāti. Maturana un Varela izteicās, ka tieši šī spēja vairāk par visām citām definē dzīvu sistēmu. Dzīvās sistēmās visas pārējās pārmaiņas jāpakļauj identitātes saglabāšanai.

Autopoēze ir nepieciešams haosa teorijas papildinājums, un tās abas atkarīgas no atgriezeniskās informācijas ievades. Haosa teorija izskaidro, kā kādā objektā var notikt strauja pārmaiņa, ko nevar skaidri attiecināt uz kādu ārēju cēloni. Autopoēze izskaidro, kā kāds objekts var saglabāt savu būtisko identitāti, par spīti mainīgiem ārējiem apstākļiem. Abos gadījumos informācija tiek ievadīta atpakaļ sistēmā. Autopoēze analizē, kā informācija ļauj dzīvam organismam saglabāt identitāti, lai gan tas aug un attīstās. Haosa teorija analizē, kā maza pārmaiņa tajā informācija laika gaitā var pieaugt, līdz organisms zaudē savu identitāti haosā, kas ir nepieciešama stadija virzienā uz pārmaiņām.

Tās abas kopā izskaidro, kā iekšējais un ārējais ir neatraujami saistīts, tā ka iekšējais var attīstīties neatkarīgi no ārējām pārmaiņām, tomēr pat maza ārējā pārmaiņa var tikt internalizēta un iznākumā izraisīt lielu iekšējo pārmaiņu. Jungiskajā psiholoģijā tiek izmantots grieķu vārds temenos ('noslēgta iekšēja telpa'), lai aprakstītu "konteineri", kas veidojas terapijas sesijās. Var teikt, ka katra alķīmiskā stadija — nigredo, albedo, rubedo — ir tāds temenoss, kas ietver gan alķīmiķi, gan alķīmiskās operācijas. Kaut gan katrā stadijā notiek dažādas atkārtotas alķīmiskās operācijas, kas visas tiek iekļautas konkrētās stadijas definīcijā. Tas pats attiecas arī uz alķīmiķa iekšienē notiekošo. Tieši šādu stāvokli apraksta autopoēze. Tad kādā izšķirošā brīdī, ko nav iespējams iepriekš paredzēt, notiek ievērojama pārmaiņa un jauna alķīmiskā stadija veido jaunu temenosu. Nigredo stadijā notiekošais kvalitatīvi atšķiras no albedo notiekošā, tāpat kā albedo un rubedo notiekošais. Un visbeidzot, lapis (filozofu akmens) iegūšana ir vēl lielāka, maģiska, sakrāla pārveidošana. Šīs pārmaiņas ir raksturīgas haosa teorijas aprakstītajām nobīdēm. Autopoēze un haosa teorija sniedz jaunu, kvantificējamu veidu, kā pētīt gan ārējo, gan iekšējo pārveidi. Tomēr abas nevar pārspēt alķīmijas detalizētos un skaistos aprakstus par visām smalkajām pārmaiņām, kas notiek šo stadiju ietvaros.

ATZIŅAS PAŠPĀRVEIDEI

Atziņa, ka filozofu akmens ietverts katrā no mums, ir ļoti dziļa. Kā jau norādīju: kad alķīmiķi sāka skaidri izprast šo atziņu, radās zinātne un izmeta to vēstures mēslainē kopā ar citām šķietami primitīvām idejām. Šī cilvēka un dabas nošķiršana vēlāk radīja prāta un ķermeņa nošķiršanu, kas šodien daudzos izraisījusi atsvešinātību ne tikai no visiem ārējiem atbalstiem, bet arī no sevis. Taču mēs nevaram atgriezties pirmsmodernitātes apziņas līmenī, kad cilvēks bija vienots ar dabu, tāpat kā augi un dzīvnieki ir vienoti ar dabu. Mums vajadzīga otra ņūtoniska revolūcija, kurā mēs apvienotu zinātnes zināšanas ar ticību dabas svētumam, kas bija Ņūtona iedvesmas avots. Mums apzināti jāsaprot, ka esam neatdalāmi saistīti ar visu dabas pasauli. Varbūt šobrīd konstatējamās globālās sasilšanas sekas palīdzēs mums to apjēgt. Es ļoti vēlos, lai mēs saprastu arī to, ka esam savstarpēji vienoti ar visiem cilvēkiem uz zemeslodes, gan vīriešiem, gan sievietēm, gan tumšas, gan gaišas ādas krāsas cilvēkiem, gan kristiešiem, musulmaņiem, sikhiem, jūdaistiem, bahāistiem, šintoistiem, gan ar ateistiem un visu citu ticību sekotājiem.

Bet vislabākais veids, kā panākt būtiskas pārmaiņas pasaulē, ir īstenot pārmaiņas sevī. Tāpat kā Nikolasam Fleimelam, mums cītīgi jāstrādā, lai atklātu filozofu akmeni, kas atrodas mūsos, tad jāizmanto šī sapratne, lai palīdzētu citiem viņu ceļā. Mums jāapzinās, ka "darba galīgo iznākumu var izteikt trīs vārdos: Savienošanās ar Dievu."37

Gribu beigt šo nodaļu un visu grāmatu ar diviem stāstiem: viens ir no manas jaunības, bet otru bieži stāsta hipnoterapeits Miltons Eriksons. Pirmais ilustrē, kāds spēks piemīt katram no mums kā autopoētiskai sistēmai, kas sastāv no citām autopoētiskām sistēmām. Autopoētiskās sistēmās, dzīvajās sistēmās, sistēmas dominējošais nolūks ir saglabāt savu identitāti, nošķirtu no savas apkārtnes. Bet paradoksāli, ka tai šajā norisē izdodas mainīties laika gaitā.

Robina poliomielīts

Man bija personiska pieredze par autopoētisku sistēmu, kad es sešu gadu vecumā saslimu ar poliomielītu. Es kādu laiku pavadīju slimnīcā, tomēr posms, kad nespēju staigāt vispār, bija īss. Taču tas bija pietiekami ilgs, lai manu kāju muskuļi sāktu atrofēties. Lai reģenerētu muskuļu darbību, ārsti un medicīnas māsas lietoja dažādas terapijas. Piemēram, man bija jāguļ stundām ilgi, kamēr manas kājas sildīja ar infrasarkano lampu. Karstums bija tik liels, ka apklāju kājas ar segu, tiklīdz medicīnas māsa izgāja no kabineta. Pēc tam man kājas bija jāmērcē virpuļvannā. Tas man ļoti patika. Ārsti lika gulēt diendusu katru dienu vairākas stundas; es to turpināju darīt, arī būdams jau padsmitnieks. Bet visbiežāk man bija jāizpilda dažādi vingrinājumi, kas prasīja lielu piepūli. Piemēram, medicīnas māsa spieda manu papēdi un es centos spiest pretī, lai viņa neizkustinātu manu kāju. Tad mēģināju pacelt hanteles ar kājām. Sākumā muskuļiem bija tik maz spēka, ka mana pretestība bija minimāla, bet vingrinājumi palīdzēja attīstīt muskulatūru.

Tagad mēs nonākam pie autopoēzes. Papildus fiziskajiem muskuļu vingrinājumiem man mācīja vizualizēt, kā cilāju hanteles vai ar piepūli pretojos spiedienam tieši tad, kad to reāli daru. Šo metodi izstrādāja austrāliešu medicīnas māsa Elizabete Kinnija, un tā kļuva populāra poliomielīta apkarošanas plašās kampaņas pirmajos gados, pirms mēģinājumiem ar vizualizēšanu izārstēt ļaundabīgus audzējus. Ta kā neesmu labs vizualizētājs, mana "vizualizēšana" nemaz nebija vizuāla; tā drīzāk bija kinestētiska [33] iztēlošanās — šis formulējums liksies jēgpilns tikai tiem nedaudzajiem, kuri līdzīgi uztver pasauli. Taču svarīgais ir tas, ka ievadīju savā ķermenī informāciju par izmaiņām, kādas g ribu tajā panākt, nevis tā pašreizējo stāvokli. Tajā agrīnajā laikposmā es nevarēju pretoties spiedienam uz papēdi un nevarēju pacelt hanteles. Toties varēju vizualizēt, ka es to reāli paveicu. Es varēju ievadīt šo veseluma ainu atpakaļ savā ķermenī caur savu psihi, un sekas bija lēna to muskuļu stiprināšana, kas bija atrofējušies. Es izārstējos un atgriezos normālā dzīvē. Apguvis šo vizualizēšanas metodi (kaut gan kinestētiskā formā) tik agrā vecumā, es vēlāk spēju to izmantot citās savas dzīves jomās.

Mēs saskaramies ar tieši šādu autopoēzes veidu, kad sākam pašpārveidi. Galīgais iznākums zināmā mērā ir iekļauts mūsos kopš paša sākuma. Taču tas nav pilnīgi izveidojies līdz brīdim, kad ar savu iekšējo darbu mēs lēnām kļūstam par šo pārveidoto personu. Ievadot informāciju atgriezeniski sevī gan par to, kādi esam konkrētajā brīdī, gan par to, kādiem mums būtu jākļūst, mēs pakāpeniski pārveidojamies par šādu cilvēku. Neviens no mums nav tik perfekti gudrs, lai apzināti noteiktu šo galīgo iznākumu. Mums jāpaļaujas, ka kaut kas par mums gudrāks ari kaut kādā veidā atrodas mūsu iekšienē, virzot mūs dzīves ceļā. Tomēr mums tik un tā jādara šis darbs, tāpat kā man bija tas jādara, lai atveseļotu atrofētās kājas.

Tagad pievērsīsimies stāstam par to, kā šķietami sīks sazarojums var pilnīgi mainīt cilvēka dzīvi. Tas ilustrē gandrīz visas atziņas, ko esam aplūkojuši šajā grāmatā.

Džo stāsts

Slavenais hipnoterapeits Miltons Eriksons labprāt stāstīja šo epizodi, apgalvojot, ka tā ir patiesa. Eriksona jaunībā pilsētā dzīvoja jauneklis vārdā Džo (vismaz Eriksons savā stāstā allaž lietoja tieši šo vārdu). Džo bija īsts "asociālais elements". Visa viņa dzīve noritēja progresijā, kas lika domāt, ka viņš ņems bēdīgu galu. Bērnībā izdarītos sīkos noziegumiņus aizstāja nopietnāki noziegumi. Padsmitnieka gados viņš izcieta sodus mazgadīgo noziedznieku kolonijā, kļuvis pieaudzis — cietumā. Džo nebija priekšzīmīgs ieslodzītais: viņš pretojās uzraugiem un lielāko daļu sava termiņa pavadīja vieninieka kamerā. Iznācis no cietuma un atgriezies mājās, viņš atsāka darīt vienīgo, ko labi prata: aplaupīja dažus veikalus. Šķita, ka viņa dzīve sabrūk aizvien straujāk un ka beigu iznākums būs vardarbīga nāve. Tajā brīdī, kad sākas mūsu stāsts par viņa pārveidi, vietējā policija vēl nebija atklājusi šos pēdējos noziegumus.

Gadījās tā, ka Džo uz ielas ieraudzīja skaistu jaunu sievieti. Ar sev raksturīgo nekaunību Džo piegāja pie sievietes un uzaicināja kopā ar viņu aiziet uz dančiem nedēļas nogalē. Skaistule palūkojās uz Džo, varbūt ieraudzīja viņā ko tādu, ko neviens iepriekš nebija saskatījis, un atbildēja: "Es iešu kopā ar tevi, ja tu esi džentlmenis." No malas vērtējot, ir smieklīgi teikt šādus vārdus jaunam kriminālnoziedzniekam. Tomēr vārds "džentlmenis", ko konkrētā sieviete izrunāja, konkrētajā laikā acīmredzot aizskāra Džo iekšienē kādu dziļu stīgu. Kad pienāca danču vakars un Džo ieradās pie sievietes, viņš bija ģērbies kā džentlmenis un visu vakaru uzvedās kā džentlmenis. Nākamajā nedēļā viņš visu nesen veikalos nozagto atdeva īpašniekiem, kuriem tas bija tāds pārsteigums, ka viņi neziņoja par zādzībām policijai. Džo uzrunāja skaistules tēvu, turīgu lauksaimnieku, un apvaicājās, vai varētu dabūt kādu darbu. Vai nu tēvs kaut ko pamanīja šajā cilvēkā, vai arī meita bija pierunājusi viņu dot Džo iespēju, bet Džo tika pieņemts darbā un labi strādāja. Pakāpeniski veidojās jauns Džo, kuram pilsētiņas iedzīvotāji sāka uzticēties. Viņš apprecēja skaisto sievieti, pēc sievastēva nāves vadīja lauku saimniecību, vēl vairāk to attīstīdams. Laika gaitā viņš kļuva par vienu no pilsētas sabiedrības līderiem, par personu, uz kuru vecāki norādīja bērniem kā pozitīvu piemēru, kādiem būtu jākļūst dzīvē.

Būtiskas pārveides bieži ir līdzīgas šim stāstam. Sīks notikums būtiski ietekmē mūsu dzīvi, ko mēs pat nevarējām nojaust. Kāda doma, kas nekad iepriekš nav ienākusi prātā, atkārtoti parādās mūsu smadzenēs, pakāpeniski izraisot pārmaiņu mūsu personībā. Džo gadījumā droši vien vārds "džentlmenis" ierosināja viņa psihē jaunu iespējamu savas patības modeli, ko viņš skaidri neapzinājās, bet kas virzīja viņu jaunā virzienā. Reizēm mūsu ārējās dzīves izpausmēs šo pārmaiņu nevar redzēt ļoti ilgi, tās turpinās, it kā nekas nebūtu noticis. Tad kādu dienu mēs nespējam izturēt to dzīvi, kādu pašlaik dzīvojam, un viss šķiet zaudējis jēgu. Tomēr haosā, kas draud sagraut mūsu dzīvi, ir sīkais pārmaiņas graudiņš, kurš vēlāk liks rasties jaunai personībai.

Džo epizode ir tikai neliels piemērs situācijai, kad cilvēka dzīve tiek sadalīta gabalos, tad atkal salikta kopā pilnīgi jaunā formā. Sievietes izteikums aizveda līdz sazarojumam, pārsteidzoši jaunam virzienam viņa dzīvē. Sīka pārmaiņa, viņa mēģinājums kļūt par džentlmeni ar atgriezeniskās informācijas ievades starpniecību pakāpeniski ietekmēja visu viņa dzīvi. Kaut gan stāstā to var tikai netieši secināt, visdrīzāk, Džo sāka ieiet haosa stadijā jau pirms tikšanās ar sievieti. Recidīvisti cenšas nosēdēt savu termiņu cietumā bez liekām problēmām, lai atkal atgrieztos noziedzības pasaulē. Toties Džo tik intensīvi pretojās cietuma noteikumiem, ka pavadīja savu termiņu, izolēts no saskares ar cilvēkiem. Izlaists no cietuma, Džo nekavējoties atsāka "uzkrītošo" noziegumu izdarīšanu, kas neapšaubāmi aizveda viņu atpakaļ cietuma dzīvē, kuru viņš nespēja paciest. Rezultējošais indivīds, par kādu viņš iznākumā kļuva, nevienu bridi nebija saredzams viņa darbībās līdz tikšanās brīdim ar sievieti, tomēr šī pārveide kaut kādā veidā emerģenti radās no haosa. Kompleksuma teorētiķi teiktu, ka viņš dzīvoja uz haosa sliekšņa, un noziegums bija piesaistītājs, kas nepārvarami virzīja viņu uz bojāeju. Tad radās jauns piesaistītājs, šoreiz burtiski — ar viņa "piesaistīšanos" šai sievietei. Protams, viss nenotika tik vienkārši, kā atainots stāstā. Noteikti bija cikli, kad Džo vajadzēja saskaldīt gabalos savu iepriekšējo dzīvesveidu un salikt to kopā jaunā formā, kas atbilstu džentlmeņa veidolam. Šajā procesā pārmaiņas, kuras viņš bija paveicis savā iekšienē, izraisīja ārējās pārmaiņas, kas savukārt atgriezeniski izraisīja iekšējās pārmaiņas. Kā notiek augšā, tā notiek arī lejā ar atgriezeniskās saiknes starpniecību. Mērķis, pēc kā Džo zemapziņā tiecās, viņa filozofu akmens, izrādījās viņa pašpārveide.

Ja tas varēja notikt Džo dzīvē, ja viņš spēja atrast filozofu akmeni, arī mēs to spējam.

Indras tīkls

Būtisks moments šajā grāmatā ir sapratne, ka Darbs notiek cilvēka iekšienē tikpat lielā mērā kā ārpasaulē. Kā jau minēju ievadā, budisma filozofija apraksta attiecības starp pasauli un psihi ar Indras tīkla metaforu: tā ir milzīga kaklarota no mirdzošiem, savstarpēji saistītiem dārgakmeņiem. Avatamsakas sūtrā ir teikts:

"Talu prom lielā dieva Indras debesu mājoklī ir brīnišķs tikls, ko kāds izveicīgs daiļamatnieks ir piekāris tā, ka tas plešas bezgalīgi visos virzienos. Atbilstoši dievību izsmalcinātajai gaumei daiļamatnieks ir iekāris vienu mirdzošu dārgakmeni katrā tikla aci, un, tā kā tikls pēc izmēra ir bezgalīgs, ari dārgakmeņu skaits ir bezgalīgs. Dārgakmeņi karājas, mirdzēdami kā pirmā spožuma zvaigznes, — brīnišķīgs skats! Ja nejauši izvēlēsimies vienu no šiem dārgakmeņiem un aplūkosim tuvāk, redzēsim, ka tā pulētajā virsmā atspoguļojas visi citi tīkla dārgakmeņi, bezgalīgi pēc skaita. Turklāt katrs no šiem vienā dārgakmenī atspoguļotajiem dārgakmeņiem atspoguļo visus pārējos dārgakmeņus, un notiek bezgalīgs atspoguļošanas process."38

Šis jēdziens ir svarīga metafora gan Austrumos, gan Rietumos. Budisma filozofijā Indras tīkls simbolizē to, cik totāli savstarpēji saistīta ir visa realitāte. Pirmoreiz ar šo ideju saskāros nevis šajā budistu metaforā, bet gan izlasīju izcilā argentīniešu rakstnieka Horhes Luisa Borhesa esejā "Paskāla lode". Borhess esejas sākumā atzīmē, ka "universālā vēsture varbūt ir dažu metaforu vēsture. Es gribu ieskicēt vienu šīs vēstures nodaļu." Tālāk viņš stāsta par visai populāro ideju, ko mēs jau aplūkojām Alēna de Lilla formulējumā, ka "Dievs ir saprātīga lode, kuras centrs atrodas visur, bet kuras gala robeža nepastāv". Borhess noslēdz eseju ar vārdiem, ka "varbūt universālā vēsture ir dažu metaforu atšķirīgo intonāciju vēsture".39 Es nez kādēļ atceros pēdējo teikumu nepareizi, šādi: "Varbūt universālā vēsture ir vienas metaforas atšķirīgo intonāciju vēsture." Iespējams, es dzirdu to šādi tāpēc, ka man šī lode ir viena metafora, kas apraksta gan ārējās, gan iekšējās realitātes visbūtiskāko kvalitāti.

Borhesa vēsture sākas ar grieķu autoru Ksenofānu 6. gadsimtā p. m. ē., kurš izteicās, ka Dievs ir mūžīga lode. Viņš izseko šī tēla attīstībai Platona, Parmendīda un Empedokla uzskatos. Šī ideja visā pilnībā parādījās 12. gadsimta teologa Alēna de Lilla izteikumos un tika iekļauta kā daļa no "Hermētikas" (par ko rakstīts 2. nodaļā saistībā ar Smaragda plāksni). 16. gadsimta nogalē, kad dzīvoja filozofs Džordāno Bruno, metaforā vārdu "Dievs" aizstāja vārds "universs". Bruno izsakās šādi: "Mēs varam pilnīgi droši apgalvot, ka universs viss ir centrs vai ka universa centrs atrodas visur, bet gala robeža nepastāv." Borhess aizguva šīs esejas virsrakstu no Paskāla versijas, kas ir identiska Lilla variantam, izņemot to, ka "Dievs" ir aizstāts ar vārdu "daba". Taču Borhesu visvairāk saintriģēja fakts, ka kādā pētījumā par Paskālu viņš izlasīja, ka autors sākumā esot gribējis rakstīt " baismīga lode, kuras centrs atrodas visur, bet gala robežas nepastāv [R. R. izcēlums]".

Visā šajā grāmatā mēs redzējām dažādas pieejas šai metaforai alķīmijā un haosa teorijā. Piemēram, 2. nodaļas alķīmijas sadaļā, aplūkojot koncepciju "kā notiek augšā, tā notiek arī apakšā", izsekojām "dažādajām intonācijām" (lietojot Borhesa frāzi), idejai, ka augša (debesis vai gars) un apakša (fiziskā pasaule vai mūsu individuālo ķermeņu pasaule) ir nesaraujami vienotas. 2. nodaļas haosa teorijai veltītajā sadaļā redzējām, kā šī ideja parādās šķietami pavisam atšķirīgā izteiksmē fraktāļu modelī, kas ir pašlīdzīgs visos līmeņos.

Trešās nodaļas alķīmijas sadaļa par atgriezenisko informācijas ievadi iepazīstināja ar urobora, savā astē iekodušās čūskas, simbolu. Šī figūra simbolizē ideju, ka beigas jau ir ietvertas sākumā. Mēs noskaidrojām, ka haosa teorija radās no atgriezeniskās saiknes idejas, kad katra dabas cikla beigas automātiski kļūst par nākamā cikla sākumu, ļoti līdzīgi uroboram. Un tie abi var eksistēt tikai tādā universā, kur viss ir savstarpēji saistīts ar visu pārējo, kur viss atspoguļo visu pārējo.

Indras tīkls nav tik skaidri saredzams 4. nodaļas atziņās par "sadalīšanu gabalos un salikšanu kopā" tomēr tas tur eksistē, kaut gan maskētā veidā. Mēs atzīmējām, ka alķīmiķa Darbs bieži tika raksturots kā "izšķīdināšana un sabiezināšana". Šajā frāzē ir ietverta ideja, ka katrs gabals, kas tiek atdalīts, zināmā mērā ir veselā atspoguļojums. Kā gan citādi tos atkal varētu salikt kopā, ja nebūtu šādas fundamentālas saistības? Aplūkojot Raimonda Lulla primitīvos datorus, redzējām, ka (vismaz tā uzskatīja Lulls) neatkarīgi no tā, kā pagriežat rādītājus, jūs varat rast absolūto patiesību, jo katrs rādītājs norāda uz kādu Dieva aspektu. Savā ziņā Lulls apgalvoja, ka Dievs ir bezgalīga lode, kuras centrs atrodas visur. Haosa teorijai veltītajā sadaļā atkal sastapāmies ar vienu šīs centrālās tēmas variāciju piesaistītāju modelī, it sevišķi aprakstā, kā maiznieka veiktā pārveidošana rada "dīvaino piesaistītāju". Lai skaidrāk uztvertu šo paralēli, iedomājieties maiznieka mīcīto miklu kā visu universu. Miklas mīcīšanā nekas netiek izņemts ārā vai pielikts klāt, tomēr jebkurš miklas gabaliņš var nonākt jebkurā citā vietā klaipa ietvaros. Šie mīklas gabaliņi kļūst savstarpēji samaināmi, katrs ir veselā atspoguļojums. Pat vienkāršāku piesaistītāju gadījumā neatkarīgi no tā, kur cilvēks sāk darboties, viņš virzās pa ceļu, kas beidzas šī piesaistītāja iekšienē. Tādējādi centrs — piesaistītājs — atrodas visur.

Kā norādīju 5. nodaļā par haosu un emerģento rašanos, alķīmiskā metafora — gaismas dzirkstis, kas parādās tumsā, — ierosināja mani atziņu, ka alķīmijai un haosa teorijai ir ļoti līdzīgs bāzes modelis, jo haosa teorija piedāvā gandrīz identisku jaunas kārtības veidošanās attēlojumu. Es minēju prozaisku sakārtotības emerģentās rašanās piemēru: pāreju, kas notiek, kad ūdens tūlīt sāks vārīties. Taču es apspriedu arī kompleksākas fiziskās versijas, tādas kā pelējuma šūnas mainīšanos starp eksistenci kā atsevišķam īpatnim un šūnai grupveida organismā. Bet atgriezīsimies pie emerģences alķīmiskās metaforas, jo tā ir tik tuva Indras tikla simbolam. Pārejas posmā alķlmiskajā Darbā starp nigredo un albedo stadiju alķīmiķi stāstīja, ka redzējuši gaismas dzirkstis parādāmies tumsā. Gaismas zibšņi uzplaiksnīja un izgaisa, šķietami pilnīgi haotiski. Varbūt tās bija jaunas apziņas dzirksteles, kas tiecās izveidoties par vienotu apziņu, tāpat kā Indras tiklā zaigojošie dimanti.

Mani mājo lielas cerības, ka šī grāmata ir iededzinājusi jūsos gaismas dzirkstis, kuras apvienosies vienā, aizvien spožākā mirdzumā, kas palīdzēs pārveidot jūsu dzīvi tāpat, kā ir mainījusi tik daudzu citu iekšpasaules pētnieku dzīvi neatkarīgi no tā, vai viņi dēvē sevi par alķīmijas studentiem vai haosa teorijas studentiem.

~ Filozofu akmens ~

BEIGU VĒRES

Priekšvārds

Epigrāfs. N. J. Girardot, Myth and Meaning in Early Taoism (Berkeley: University of California Press, 1983), 3.

Ievads

Epigrāfs. Julius Evola, The Hermetic Tradition: Symbols and Teachings ofthe Royal Art, trans. E. E. Rehmus (Rochester, VT: Inner Traditions International, 1971), 27.

1   No Atvudas vēstules K. K. Masijam, citētas 1920. gada izdevumā A Suggestive Inquiry into the Hermetic Mystery by Mary Anne Atwood (Belfast: Willian Tait, 1920), 30. Oriģinālo izdevumu (London: Trelawney Saunders) anonīmi publicēja Mērija Anna, toreiz meitas uzvārdā Šauta, bet pēc 6 nedēļām Šauta un viņas tēvs un intelektuālais līdzgaitnieks Tomass Šauts izņēma to no apgrozības, jo baidījās, ka grāmata atklāj noslēpumus, kam vajadzēja palikt apslēptiem.

2  E. A. Hitchcock, Remarks on Alchemy and the Alchemists (Boston: Crosby, Nichols and Co., 1857), iv.

3  Herbert Silberer, Problems of Mysticism and Its Symbolism, trans. Smith Ellyjellife (New York: Moffat, Yard and Co., 1917; New York: Samuel Weiser, Inc., 1970). Citāti ir no otrā šeit minētā izdevuma.

4  Daļa no šīs informācijas ir ņemta no "Vikipēdijas", s.v. "Herbert Silberer", http://en.wikipedia.org/wiki/HerbertSilberer (piekļuve 2007. gada 1. septembri).

s C. G. Jung, Collected Works; vol. 12, Psychology and Alchemy, 2nd ed., Bollingen Series 20 (Princeton NJ: Princeton University Press, 1968), par. 332.

6 Mircea Eliade, The Forge and the Crucible, 2nd ed., trans. Stephen Corrin (Chicago: University of Chicago Press, 1978), 223.

Turpat, 224.

8  Turpat.

9  James Cleick, Chaos: Making a New Science (New York: Viking Penguin, 1987), 322.

10 Stephen H. Kellert, In the Wake of Chaos (Chicago and London: University of Chicago Press, 1993), xi.

11 Walter J. Freeman, Societies of Brains: A Study in the Neuroscience of Love and Hate (Hillsdale, NJ: Erlbaum, 199S), 18.

12 Tiek uzskatīts, ka šī doma ir radusies Corpus Hermeticum 3. gadsimtā. Vēlāk to dažādos variantos citu starpā izpauda tik slaveni domātāji kā Paskāls un Emersons.

1. nodaļa

Epigrāfs. http://www.wisodmquotes.com/cat_hhistory.htm (piekļuve 2008. gada 1. oktobrī).

1 Richard Grossinger, Alchemy: Pre-Egyptian Legacy, Millenial Promise (Richmond, CA: North Atlantic Books, 1979), 177.

1 Eliade, The Forge and the Crucible, 169 (sk. Ievada 6. vēri).

3  C. A. Burland, The Art of the Alchemists (Nevv York: Macmillan, 1968), 7-8.

4   Daudz no šī stāsta nāk no "Vikipēdijas", s. v. "Library of Alexandria", http://en.wikipedia.org/wiki/Lirary_of_Alexandria (piekļuve 2007. gada 1. februāri).

5  Johannes Fabricius, Alchemy: The Medieval Alchemists and Their Royal Art (Copenhagen: Rosenkilde and Bagger, 1976), 7.

6   Isaac Newton, "The Commentary on the Emerald Tablet" in The Alchemy Reader: Frotn Hermes Trismegistus to Isaac Newton, ed. Stanton J. Linden (Cambridge: Cambridge University Press, 2003), 247.

7  Abi citāti no: Eliade, The Forge and the Crucible, 232-233.

8  Walter J. Freeman, forevvord to Robin Robertson and Allan Combs, eds., Chaos īheory in Psychology and the Life Sciences (Mahwah, NJ: Lavvrence Erlbaum Associates, 1995), x.

9  Gleick, Chaos, 18 (sk. Ievada 9. vēri).

10 Kaut gan Lorencs ir pelnīti guvis plašu atzinību kā haosa teorijas atklājējs, izcilas idejas parasti "virmo kaut kur gaisā" kādā konkrētā brīdī. Aptuveni tajā pašā laikā, kad Lorencs izdarīja lielo atklājumu, japāņu matemātiķis Jošisuke Ueda arī atklāja "dīvainos piesaistītājus" (sk. 4. nodaļu) un haosu (ko nosauca par "nejauši pārejošām parādībām"). Bez Lorenča un Uedas daudzi ievērojami zinātnieki un matemātiķi sekmēja haosa teorijas agrīno attīstību. Sīkākai informācijai par šo ideju vēsturi sk. Ralph Ābraham and Yoshisuke Ueda, eds., The Chaos Avante-Garde: Memories ofthe Early Days o/Chaos Theory (Singapore: World Scientific Co., 2000).

2. nodala

Epigrāfs. Brian P. Coperhaver, trans. Hermetica: The Greek Corpus Hermetieum and the Latin Asclepius (Cambridge: Cambridge University Press, 1992), 36.

1  Jolande Jacobi, ed., Paracelsus: Selected Writings, Bollingen Series 28 (Princeton, NJ: Princeton University Oress, 1951), 93.

2   Citāts no: B. J. Dobbs, "Newton's Commentary on the Emerald Tablet of Hermes Trismegistus" in I. Merkel and A. G. Debus, eds., Hermeticism and the Renaissance (Washington, DC: Folger, 1988), 183-184. Teksts ir ņemts no The Alchemy Web Site, "Emerald Tablet of Hermes", http://www.alchemywehsite.com/emerald.html (piekļuve 2007. gada 1. martā). R. Robinsons ir pieskaņojis rakstību mūsdienu normām.

3   Liela daļa no šīs epizodes adaptēta no E. J. Holmyard, Alchemy (New York: Dover, 1990), 100.

4  Copenhaver, Hermetica, xlviii.

5   Par šo konkrēto piemēru, kā arī zinātniskajai informācijai, kas iegūta pēc Holmjarda, sk. Copenhaver, Hermetica.

* Wikipedia, s.v. "Emerald Tablet", http://en.wikipedia.org/wiki/Emerald_ Tablet (piek|uve 2007. gada 1. martā).

7   Marie-Louise von Franz, Alchemy: An Introduction to the Symbolism and thepsychology (Toronto: Inner CityBooks, 1980), 11.

8  Carolyn Dewald, ed., Herdotus: 7he Histories, trans. Robin Waterfield (Oxford: Oxford University Press, 1988), 144.

9   Diogenes Laertius, "The Life of Pythagoras" in Kenneth S. Guthrie, The Pythagorean Sourcebook andLibrary (Grand Rapids, MI: Phanes Press, 1987), 148.

10  Turpat.

11 Sk.: Dāvid Fideler's introduction to Guthrie, The Pythagorean Sourcebook and Library, particularly page 36.

12     Stephan A. Hoeller, "Hovv to Understand Gnosticism" Gnosis Magazine 2 (Spring/Summer 1986): 4.

13  C. G. Jung, "Paracelsus the Physician" in Collective Works, vol. 15, The Spirit in Man, Art and Literature, Bollinger Series 20 (Princeton, NJ: Princeton University Press, 1942), par. 2.

14  Turpat, par. 6.

15  Adaptēts: Wikipedia, s.v. "Paracelsus", http://en.wikipedia.org/wiki/Para- celsus (piekļuve 2007. gada 28. martā).

16 Jung, "Paracelsus the Physician", par. 16.

17 Jacobi, Paracelsus, 113.

18  Turpat, 92.

19  Turpat, 229.

20  Turpat, 227.

21 Jon Marshall, Jung, Alchemy and History: A Critical Exposition of Jung's Theory ofAlchemy, Hermetic Research Series 12 (Glasgovv, UK: Adam McLean, 2002), 12.

22 Jacobi, Paracelsus, 194.

23 Jung, "Paracelsus the Physician" par. 26.

24  Visi Paracelza citāti no tā paša avota, par. 42.

25  R D. Ābraham, A Visual Introduction to Dynamical Systems Theory for Psychology (Santa Cruz, CA: Aerial Press, 1992), chap. I, 1-3.

26 Jacobi, Paracelsus, 39.

27  Benoit Mandelbrot, "How Long is the Coast of Britain? Statistical SelfSimilarity and Fractional Dimension", Science 156 (1967): 636-638.

28  Benoit Mandelbrot, The Fractal geometry of Nature (New York: W. H. Freeman & Co., 1977), 29.

29  Benoit Mandelbrot, quoted in Ed Regis, Who Got Einstein's Office? (New York: Addison-Wesley Publishing Co., 1987), 89-90.

30  Isaac Asimov, I Asimov: A Memoire (New York: Bantam, 1995). Quoted in Clifford A. Pickover, A Passion for Mathematics (Hoboken, NJ: John Wiley & Sons, 2005), 90.

31  Zn) ļ = Zn + c, kur c ir komplekss skaitlis, proti, skaitlis ar reālu un imagināru komponenti.

32   Hoeller, "How to Understand Gnosticism", 4.

33  R. D. Laing, Knots (New York: Pantheon Books, 1970), 50.

34  Terry Marks-Tarlovv, "The Fractal Geometry of Human Nature", in Robertson and Combs, Chaos Theory, 277 (sk. 1. nodaļas 8. vēri).

35 William Wordsworth, "The Rainbow" in William Wordsworth: Selected Poems and Prefaces, ed. Jack Stillinger (Boston: Houghton Miftlin Co., 1965).

3. nodaļa

Epigrāfs. Steve Heims, The Cybernetics Group (Cambridge, MA: MIT Press, 1991), 271.

1  E. J. Holmyard, Alchemy, 52 (sk. 2. nodaļas 3. vēri).

2    Quoted in James Gleick, Isaac Newton (New York: Pantheon Books, 2003), 93.

s Johann Conrad Barchusen, Elementa chemiae (Leiden, 1718).

6    C. G. Jung, Collected Works, vol. 14, Mysterium Coniunctionis, Bollingen Series 20 (Princeton, NJ: Princeton University Press, 1970), par. 513.

7    Ķinieši tradicionāli datē Laodzi un Daodedzin ar 6. gadsimtu p. m. ē., tomēr vēsturnieki uzskata, ka precīzāks datējums ir 4. gadsimts p. m. ē.

* Lao Tzu, Tao Te Ching, trans. Raymond B. Blakney (n. p.: n. p., 1955), chap. 42. Teksts ir ņemts no Mountain Man Graphics timekļa vietnes http:// www.mountainman.com.au/taotrans.html (piekļuve 2005. gada 5. septembri).

9    Heincs fon Fersters (1911-2002) bija kibernētikas celmlauzis, kura aforismus zināja daudzi, bet tie reti tika publicēti.

10  Gleick, Chaos, 18 (sk. Ievada 9. vēri).

11  Francisco J. Varela, Principles of Biological Autnomy (New York: North Holland, 1979), 166-167.

12  Informāciju par Meisija konferencēm es gūstu no: Heims, The Cybernetics Group.

13  Heims, The Cybernetics Group, 15.

14  Turpat.

15  Warren McCulloch and Walter Pitts, "A Logical Calculus of the ideas Immanent in Nervous Activity", Bulletin of mathematical Biophysics 5 (1943): 115-133. Reproduced in James A. Anderson and Edward Rosenfeld, Neurocomputing: Foundations of Research (Cambridge, MA: MIT Press, 1988), 15-28.

16  Heims, The Cybernetics Group, 251.

17 Sk.: Gregory Bateson, Steps to an Ecology ofMind (New York: Balantine Books, 1972) and Mind and Nature: ANecessary Unity (NewYork: E. Dutton, 1979).

1S Heims, The Cybernetics Group, 24. Sk.: Gregory Bateson, Naven, 6th ed. (Stanford: Stanford University Press, 1958) pilnīgam šis kultūras aprakstam.

19  Heims, The Cybernetics Group 24. Sk. arī par Norberta Vīnera līdzīgajiem jautājumiem grāmatā The Human Use of Humati Beings: Cybernetics and Society, rev. ed. (1950; New York: De Capo Press, 1954).

20 Mary Catherine Bateson, Our Own Metaphor (New York: Alfred A. Knopf, 1972), 16.

21  Turpat, 66-67.

22  Turpat.

23  Edward F. Edinger, Anatomy of the Psyche: Alchemical Symbolism in Psychotherapy (La Šalle, IL: Open Court, 1985), 143

24  Kate Marcus, "On Initial Dreams" (paper presented to the Analytical psychology Club of Los Angeles, March 1954). 8.

4. nodaļa

Epigrāfs. Coperhaver, Hermetica, 28 (sk. 2. nodaļas epigrāfu).

Eliade, The Forge and the Crucible, 153 (sk. Ievada 6. vēri).

Bonus ofFerrara, The New Pearl of Great Price (1546; London: Vincent Stuart, 1963), 365. QuotedinEdinger, Anatomy oh the Psyche, 47 (sk. chap. 3, n. 23).

1 Artephius, The Street Book, The Alchemy Web Site, http://www.levity . com/alchemy/artephiu.html, par. 40 (piekļuve 2007. gada 13. jūlijā). Vēl sk.: Edinger, Anatomy ofthe Psyche, 48.

4   C. G. Jung, "The Psychology of the Transference", Collected Works, vol. 16, The Practice of Psychoterapy: Essays on the Psychology of the Transference and Other Subjects (New York: Pantheon Books, Bollingen Foundation, 1954), 163-321.

5    William McGuire and R. F. C. Hull, eds., "Elliade's Interview for Combat" in C. G. JungSpeaking, Bollingen Series 97 (Princeton, NJ: Princeton University Press, 1977), 227.

6    Commentary attributed to Isaac Newton, "Emarald Tablet of Hermes", section "Commentaries" subsection "General", The Internet Sacred Text Archive, http://wwwsacrcd-lext.com/alc/emerald.html( piekļuve 2007. gada 7. augustā).

7    Summary of the Rosary of Arnold de Villa Nova. The Alchemy Web Site: http://www.alchemywebsite.com/arnoldus.html (piekļuve 2007. gada 13. jūlijā).

8  Charles Mackay, Extraordinary Popular Delusions and the Madness of Crowds (New York: Noonday Press, 1932), 112. Reprint ofMemoirs ofExtraordinary Popular Delusions (London: Richard Bentley, 1841).

9    Frances Yates, The Occult Philosophy in the Elizabethan Age (London and New York: Routledge & Kegan Paul, 1979), 12-13.

10  Etienne Gilson, quoted in Anne Fremantel, ed., The Age of BelieJ: The Medieval Philosophers (NewYork: Mentor Books, Houghton Miffin, 1954), xii.

11  Edna E. Kramer, The Nature and Growth of Modēm Mathematics (Princeton, NJ: Princeton University Press, 1970), 100.

12 W. L. Reese, Dietionary of Philosophy and Religion (Newjersey: Humanities Press and Sussex: Harvester Press, 1980), 319.

13  Turpat, 319.

14  Encyclopedia Americana, international ed., s.v. "Lully, Raymond".

15  Frances Yates, The Art of Memory (Chicago: University of Chicago Press, 1966), 176.

16 John Briggs and F. Dāvid Peat, Turbulent Mirror: An Illustrated Guide to Chaos Theory and the Science ofWholeness (New York: Harper & Rovv, 1898), 110.

17  Loģistikas kartes aprakstā, vadoties no trušu populācijas pieaugšanas, es esmu balstijies uz: Briggs and Peat, Turbulent Mirror, ch. 3.

18  Tā ir nedaudz vienkāršota versija vienādojumam, ko izstrādāja beļģu matemātiķis Pjērs Fransuā Verhulsts 1845. gadā. To bieži sauc par "vienādojumu".

19  Terminu "dīvainais piesaistītājs" radīja franču-beļģu matemātiskais fiziķis Dāvids Riēls referātā, kura līdzautors bija holandiešu fiziķis Floriss Takenss: D. Ruelle and F. Takens, "On the nature of Turbulance", Communications in Mathematical Physics 20 (1971): 167-192 and 23.

2 " Bonus of Ferrara, The NewPearl of Great Price, 365.

21 Esmu devis īsu pārskatu par to savā grāmatā Your Shadow (Virginia Beach, VA: A. R. E, Press, 1997).

5. nodaļa

Epigrāfs. Jack Cohen and Ian Stewart, The Collapse of Chaos (New York: Penguin Books, 1994), 232.

1   McGuire and Hull, eds., " Eliades Interview for Combat", 229 (sk. 4. nodaļas 5. vēri).

2   Visi citāti šajā iztirzājumā ir no: Titus Burckhardt, Alchemy (Baltimore: Penguin Books, 1971), 182.

3   See in general Jung, Collected Works, voL 14, Mysterium Coniunctionis (sk. 3. nodaļas 6. vēri).

4  Evola, The Hermetic Tradition, 31 (sk. Ievada epigrāfu).

5    Fabricius, Alchemy, 98 (see chap. 1, n. 5). Text translated from the Latin of Raymond Lulls Ultimum testamentam, Artis auri/., III, page 1. Ņemiet vērā, ka Lullam piedēvētais darbs var nebūt viņa sacerējums.

6    For an analysis of the ačt of distinction as presented in logician G. Spencer-Browns Laws of Form, sk. Robin Robertson, "The Evolution of Jungs Archetypal reality" in Psychological Perspectives 41, no. 1 (2000): 66-80.

7    C. G. Jung, "VII Sermones ad Mortous", trans. Stephan A. Hoeller, in Stephan A. Hoeller, The Gnostic Jung and the Seven Sermons to the Dead (VVheatlon, IL: Quest Books, Theosophical Publishing House,1982), 44. For a different translation by Richard and Clara Winston, see C.G. Jung, Memories, Dreams, Rejlections, rev. ed. (New York: Pantheon Books, 1973), appendix V, "Septum Sermones adMortuos".

8    Michael Maier, Atalanta fugiens, trans. Jocelyn Godvvin (1618; Grand Rapids, MI: Phanes Press, 1989), 111.

9   Evola, The Hermetic Tradition, 31 (sk. Ievada epigrāfu).

10  Fabricius, Alchemy, 98.

11  McGuire and Hull, eds. "Eliade s Interview for Combat" 228 (sk. 4. nodaļas 5. vēri).

12  Morienus, "The Book of Morienus", Rex Research website: http://www . rexresearch.com/alchemy3/morienus.htm (piekļuve 2007. gada 29. oktobri). Sixteenth-century alchemical text, translated and edited by Lee Stavenhagen; published as A Testament of Alchemy (Hanover, NH: University Press of New England, 1974).

13  Skt. vispār: Edinger, Anatomy ofthe Psyche (sk. 3. nodaļas 23. vēri).

14  Eliade, The Forge and the Crucible, 223 (sk. Ievada 6. vēri).

15  Visi citāti no: C. G. Jung, Collected Works, vol. 8, The Structure and Dynamics of the Psyche, 2nd ed., Bollingen Series 20 (Princeton, NJ: Princeton University Press, 1969), par. 388.

16  Mircea Eliade, The Two and the One (New York, Harper & Row, 1965). 43-45. Excerpted in Mircea Eliade, Myths, Rites, Sytnbols: A Mircea Eliade Reader, vol. 2, eds. William G. Doty and Wendell C. Beane (New York and San Francisco: Harper & Row, 1976), 333-334.

17 Aurora consurgens: A Document Attributed to Thomas Atļuinas on the Problem of Opposites in Alchemy, ed. And commentator Marie-Louise von Franz; trans. R. F. C. Hull and A. S. B. Glover, Bollingen Series 77 (New York: Pantheon Books, 1966), 265.

18  Maier, Atalantajugiens, 111.

19  Turpat, 131.

20  Turpat, 171.

21  Morienus, Book ojMorienus.

22  Briggs and Peat, Turbulent Mirror, 75 (sk. 4. nodaļas 16. vēri).

23  Wallace Stevens, "The Idea of Ordera at Key West", in Manard Mack et al., Modern Poetry, Vol. VII, 2nd ed. (Englewood Cliffs, NJ: Prentice-Hall, 1961), 292.

24  Bertrand Russell, The Autobiography oj Bertrand Russell, vol. 1, 18721914 (Boston: Little, Brown and Co., 1976), 218.

25  Sīkākai informācijai par Rasela projektu un Gēdela pierādījumu, sk.: Robin Robertson, Jungian Archetipes: Jung, Godel, and the History of Archetypes (York Beach, ME: Nicolas-Hays, Inc., 1995).

26  Kellert, In the Wake oj Chaos, 49 (sk. Ievada 10. vēri).

27 Dāvid Ruelle, Chance and Chaos (Princeton: Princeton University Press, 1991), 75. Dāvids Riēls ir viens no haosa teorijas celmlaužiem.

28   Marc Jeannerod, The Brain Machine: The Development ojNeurophysiological Thought (Cambridge, MA: Harvard University Press, 1985), 2.

29  John Stuart Mill, Logic (London: Harris and Co., 1843). Quoted in Edwin G. Boring, A History oj Experimental Psychology, 2nd ed. (New York: Appleton-century-Crofts, Inc., 1950), 230. Visos gadījumos Milla izcēlums.

30   G. H. Lewes, Problems oj Lije and Mind, vol. 2 (London: Kegan Paul, Trench, Tubner, 1875), 368-369. Quoted in Jeffrey Goldstein, "Emergence as a Construct: History and Issues", Emergence: Complexity and Organization 1, no. 1 (1999): 53.

31  Turpat, Goldstein, "Emergence as a Construct: History and Issues", 49.

32   H. Ross Ashby, "Principles of the Self-Organizing System", in H. von Foerster and G. W. Zopf, Jr., eds., Principles ojSelj-Organization: Transactions oj the University oj Illinois Symposium (London: Pergamon Press, 1962), 255-278, Reprinted in Kurt A. Richardson andjeffrey A. Gokdsteinm eds., Classic Complexity: From the Abstract to the Concrete (Mansfield, MA: 1SCE Publishing, 2007), 111-136.

33  Warren Weaver, "Science and Complexity", reprinted in Richardson and Goldstein, Classic Complexity, 154.

34  Turpat, 153.

35  Abi citāti: turpat, 156.

36   F. Dāvid Peat, The Philosophers Stone: Chaos, Synchronicity, and the Hidden order ojthe World (New York: Bantam Books, 1991), 76-77.

6. nodala

Epigrāfs. Heinrich Cornelius Agrippa, De occulta philosophia, 3: 36. Citēts: Evola, The Hermetic Tradition, 25 (sk. Ievada epigrāfs). Agripa bija 16. gadsimta autors par okultisma tēmām.

1  Eliade, The Forge and the Crucible, 165 (sk. Ievada 6. vēri).

2  Turpat, 151-152.

1 Abi citāti: turpat, 167.

4    Nezināms autors, piedēvēts Nikolasam Fleimelam, Nicolas Flamel and the Philosopher's Stone (Whitefish, MT: Kessinger Publishing, 2005), 15.

5  Turpat, 16.

6  Abi citāti: turpat, 47-48.

7    Informācija par grāmatām, kurās pieminēts Fleimels no: Wikipedia, s.v. "Nicholas Flamel": http//en.wikipedia.org/wiki/Nicolas_Flamel and Wikipedia, s.v. "List of Harry Potter characters", http//en.wikipedia/org/wiki/Historical_ characters_in_Harry_Potter#Nicolas_Flamel (piekļuve 2007. gada 8. septembrī).

8   Linden, ed. The Alchemy reader, 123 (sk. 1. nodaļas 6. vēri).

9   Nicolas Flamel and the Philosopher's Stone, 7.

10  Turpat. Līdzīgs citāts: E.J. Holmyard, Alchemy, 240-241 (sk. 2. nodaļas 3. vēri).

11  Turpat, 8.

12  Turpat, 12, 14.

13  Patrick J. Smith, The Book of the Hierographical Figurēs of Nicolas Flamel, rev. ed. (Sequim, WA: Holmes Publishing Group, Alchemical Press, 2005), 46.

14  Linden, The Alehemy Reader, 123.

15  Grossinger, Alchemy, 248 (sk. 1. nodaļas 1. vēri).

16  Hitchcock, Remarks on Alchemy, 229 (sk. Ievada 3. vēri).

17  Silberer, Problems ofMysticism, 342 (sk. Ievada 3. vēri).

18  Turpat, 415.

19  Turpat, 342.

20  Turpat, 344.

21   Hitchcock, Remarks on Alchemy, 132.

22 http://www.famusquotes.com/serch.php?cat= l &search=Epitaphs (piekļuve 2008. gada 1. oktobrī).

23  Evola, The Hermetic Tradition, 14.

24 Paulo Coelho, The Alchemist: A Fable about Following Your Dream, trans. Alan R. Clarke (New York: HarperFlamingo, 1998), 138.

25  Citēts: Gleick, Isaac Newton, 93 (sk. 3. nodaļas 2. vēri).

26  Citēts: George Gamovv, The Great Physicists from Galileo to Einstein (New York: Dover, 1988), 174.

27  Eliade, The Forge and the Crucible, 233.

28  Gleick, Isaac Newton, 100.

29  E. T. Bell, Men of Mathematics (1937; Nevv York: Simon & Schuster, 1965), 172

30  Visi citāti no: Bell, Man of Mathematics, 181.

31  Turpat, 153.

32  Eliade, The Forge and the Crucible, 174.

33  Ābraham, A Visual Introduction (sk. 2. nodaļas 25. vēri).

34  Freeman, Societies ofBrains, 2 (sk. Ievada 11. vēri).

35  Varela, Principles of Biological Autonomy, 13 (sk. 3. nodaļas 11. vēri).

36   Francisco J. Varela, "Intimate Distances: Fragments for a Phenomenology of Organ Transplantation", Journal of Consciousness Studies 8, nos. 5-7 (2001): 263.

37  Silberer, Problems ofMysticism, 336.

38   Francis Harold Cook, Hua-Yen Buddhism: The Jewel Net of Indra (University Park: Pennsylvania State University Press, 1977).

39  Visi citāti no: Jorge Luis Borges, "Pascals Sphere", Other Inquisitions 1937-1952 (Nevv York: Washington Square Press, 1965), 5-8.

BIBLIOGRĀFIJA

Ābraham, F. D. A Visual Introduction to Dynamical Systems Theory forPsychology. Santa Cruz, CA: Aerial Press, n.d.

Ābraham, Ralph and Yoshisuke, Ueda, eds. The Chaos Avante-Garde: Me mories of the Early Days of Chaos 1heory. Singapore: World Scientific Co., 2000.

Agrippa, Heinrich Cornelius. De occulta philosophia. Quoted in Julius Evola, The Hermetic Tradition: Symhols and Teachings of the Royal Art, translated by E. E. Rehmus. Rochester, VT: Inner Traditions International, 1971.

Artephius. The Secret Boolc. The Alchemy Web Site, http://www.levity.com/ alchemy/artephiu.html(piekļuve 2007. gada 13. jūlijā).

Ashby, H. Ross. "Principles of the Self-organization System." In H. Von Forester and G. W. Zopf,Jr., eds. Principles of Self-organization: Transactions of the University of Illinois Symposium. London: Pergamon press, 1962, 255-278. Reprinted in Kurt A. Richardson and JefFery A. Goldstein, eds. Classic Complexity: From the Abstract to the Concrete. Mansfield, MA: ISCE Publishing, 2007.

Atwood, Mary Anne. A suggestive Inquiry into the Hermetic Mystery. Revised ed. Belfast: William Tait, 1920.

Barchusen,Johann Conrad. Elementa chemiae. Leiden, 1718.

Bateson, Gregory. Mind and Nature: A Necessary Unity. New York: E. Dutton, 1979.

Steps to an Ecology of Mind. New York: Alfred A. Knopf, 1972.

Bell, E. T. Men of Mathematics. New York: Simon & Schuster, 1965.

Borges, Jorge Luis. "Pascal s Sphere". In Other Inquisitions 1973-1952. New York: VVashington Square Press, 1965.

Briggs, John and F. Dāvid Peat. Turbulent Mirror: An Illustrated Guide to Chaos 'Iheory and the Science of IVholeness. Nevv York: Harper & Row, 1989.

Burchardt, Titus. Alchemy. Baltimore: Penguin Books, 1971.

Burland, C. A. Hie Art of the Alchemists. New York: Macmillan, 1968.

Coelho, Paulo. The Alchemist: A Fable about Following Your Dream. Translated by Alan R. Clarke. New York: HarperFlamingo, 1998.

Cohen, Jack and Ian Stewart. The Collapse of Chaos. Nevv York: Penguin Books, 1994.

Cook, Francis Harold. Hua-Yen Buddhism: The Jewel Net of Indra. University Park, PA: Pennsylvania State University Press, 1977.

Coperhaver, Brain P, trans. Hermetica. Cambridge: Cambridge University Press, 1992.

De Villa Nova, Arnold. "Summary of the Rosary of Arnold de Vilis Nova". The Alchemy Web Site, http://www.alchemywebsite.com/arnoldus.html(piekļuve 2007. gada 13. jūlijā).

Devvald, Carolyn, ed. Herodotus: The Histories. Translated by Robin Waterfield. Oxford: Oxford University Press, 1998.

Diogenes Laertius. "The Life of Pithagoras". In Kenneth S. Guthrie, The Pythagorean Sourcebook and Library. Grand Rapids, Ml: Phanes Press, 1987.

Dobbs, B. J. "Nevvtons Commentary on the Emerald Tablet of Hermes Trismegistus". In I. Merkel and A. G. Debus, eds., Hermeticism and the Renaissance, 183-184. Washington: Folger, 1988.

Edinger, Edvvard F. Anatomy of the Psyche: Alchemical Symbolism in Psychotherapy. La Šalle, IL: Open Court, 1985.

Eliade, Micea. The Forge and the Crucible. 2nd ed. Translated by Stephen Corrin. Chicago: University of ChicagoPress, 1978.

The Two and the One. Nevv York: Harper & Rovv, 1965,43-45.

Excerpted in Mircea Eliade, Myths, Rites, Symbols: A Mircea Eliade Reader, vol. 2, edited by William G. Doty and VVendell C. Beane. Nevv York and San Francisco: Harper & Rovv, 1976.

Encyclopedia Americana, international ed., s.v. "Lully, Raymond".

Evola, Julius, 77ie Hermetic Tradition: Symbols and Teachings of the Royal Art. Translated by E. E. Rehmus. Rochester, VT: Inner Traditions International, 1971.

Fabricius, Johannes. Alchemy: The Medieval Alchemists and Iheir Royal Art. Copenhagen: Rosenkilde and Bagger, 1976.

Flamel, Nicolas (attributed to). Nicolas Flamel and the Philosophers Stone. Whiterfish, MT: Kessinger Publishing, 2005.

Freeman, Walter J. "Forevvord". In Robin Robertson and Allan Combs, eds., Chaos Theory in Psychology and the Life Sciences. Mahvvah, NJ: Lavvrence Erlbaum Associates, 1995.

Societies of lirains: A Study in the Neuroscience of Love and Hate. Hillsdale, NJ: Erlbaum, 1995.

Gamovv, George. The Great Physicists jrom Galileo to Einstein. Nevv York: Dovver, 1988.

Gilson, Etienne. Quoted in Anne Fremantel, ed., The Age oj Beiej: The Medieval Philosophers. Ncw York: Mentor Books, Houghton Mifflin, 1954.

Girardot, N. J. Myth and Meaning in Early Taoism. Berkeley, CA: University of California Press, 1983.

Gleick, James. Chaos: Makingan New Science. New York: Viking Penguin, 1987.

Isaac Newton. Nevv York: Pantheon Books, 2003.

Grossinger, Richard. Alchemy: Pre-Egyptian Legacy, Millennial Promise. Richmond, CA: North Atlantic Books, 1979, 177.

Heims, Steve. The Cybernetics Group. Cambridge, MA: MIT Press, 1991.

Hitchcock, E. A. Rt'mārks on Alchemy and the Alchemists. Boston: Crosby, Nichols, and Co., 1857.

Hoeller, Stephan A. "How to Understand Gnosticism", Gnosis Magazine 2. Spring/Summer 1986.

Jacobi, Jolande, ed. Paracelsus: Selected Writings. Bollingen Series 28. Princeton, NJ: Princeton University Press, 1951.

Jeannerod, Marc. The Brain Machine: The Development oj Neurophysiological Thought. Cambridge, MA: Harvard University Press, 1985.

Jung C. G. "Paracelsus" in Collected Works, vol. 15, The Spirit in Man, Art, and Literature. Bollingen Series 20. Princeton: Princeton University Press, 1942.

"Tlie Psychology of the Transference" in Collected Works, vol. 16. The Practice ojPsychotherapy: Essays on the Psychology oj the Trainsjerence and Other Subjects. NewYork: Pantheon Books, Bollingen Foundation, 1954.

"VII Sermones ad Mortuos". Translated by Stephan A. Holler in Stephan A. Holler, The Gnostic Jung and the Seven Sermons to the Dead. Wheaton, IL: Quest Books, Theosophical Publishing House, 1982.

Collected \Vorks ojC. G.Jung. Vol. 12, Psychology and Alchemy. 2nd ed. Bollingen Series 20. Princeton: Princeton University Press, 1968.

Collected Works. Vol. 14, Mysterium Communications. Edited by G. Adler and R. F. Hull. Bollingen Series 20. Princeton: Princeton University Press, 1963.

Memories, Dreatns, Reflections. Revised ed. Nevv York: Pantheon Books, 1973. Appendix V, Septum sermones ad Mortuos.

"Paracelsus the Physician" in Collected Works, vol. 15, The Spirit in Man, Art, and Literature. Bollingen Series 20. Princeton: Princeton University Press, 1942.

Kellert, Stephen H. In the Wake of Chaos. Chicago and London: University of Chicago Press, 1993.

Kramer, Edna E. The Nature and Growth of Modern Mathematics. Princeton: Princeton University Press, 1970.

Laig, R. D. Knots. New York: Pantheon Books, 1970.

Lao Tzu. Tao Te Ching. Translated by Raymond B. Blakney. N.p. 1955.

Lewes, G. H. Problems of Life and Mind. Vol. 2. London: Kegan Paul, Trench, Tubner, 3683-69. Quoted inJeffrey Goldstein, "Emergence as a Construct: History and Issues" Emergence: Complexity and Organization i, no. 1 (1999): 49-72.

Linden, Stanton J. Ttie Alchemv Reader. Cambridge: Cambridge University Press, 2003.

Mackay, Charles. Extraordinary Popular Delusions and the Madness of Crowds. New York: Noonday Press, 1932, 112. Reprint of Memoirs of Extraordinary Popular Delusions. London: Richard Bentley, 1841.

Maier, Michael. Atalanta Fugiens. Translated by Jocelyn Godvvin. Grand Rapids, MI: Phanes Press, 1989. Originally published in 1618.

Mandelbrot, Benoit. "How Long is the Coast of Britain? Statistical SelfSimilarity and Fractional Dimension" Science 156, no. 3775 (May 5, 1967): 636-638.

Marcus, Kate. "On Initial Dreams". Paper presented to the Analytical Psychology Club of Los Angeles, March 1954.

Marks-Tarlow, Terry. "The Fractal Geometry of Human Nature" in Robin Robertson and Allan Combs, eds., Chaos Theory in Psychology and the Life Sciences. Mahweh, NJ: Lavvrence Erlbaum, 1995.

Marshall, Jon. Jung, Alchemy and History: A Citical Exposition of Jungs Theory of Alchemy. Hermetic Research Series 12. Glasgovv, UK: Adam McLean, 2002.

McCulloch, Warren and VValter Pitts. "A Logical Calculus of the Ideas Immanent in Nervous Activity" Bulletin of Mathematical Biophysics 5 (1943): 115-133. Reproduced in James A. Anderson and Edward Rosenfeld, Neurocomputing: Foundations of Research. Cambridge, MA: MIT Press, 1988.

McGuire, William and R. F. C. Hull, eds. "Eliades interview for Combat" in C. G. Jung Speaking, Bollingen Series 97. Princeton: Princeton University Press, 1977.

Mill,John Stuart. Logic. London: Harris and Co., 1843. Quated in Edwin G. Boring, A History oj Experimental Psychology, 2nd ed. New York: AppletonCentury-Crofts, Inc., 1950.

Morienus. "The Book of Morienus". Rex Research web site: http://www . rexresearch.com/alchemy3/morienus.htm (piekļuve 2007. gada 29. oktobrī).

Newton, Isaac. Commentary attributed to Isaac Nevvton in "Emerald Tablet of hermes", section "Commentaries", subsection "General". The internet Sacred Text Archive: http://www.sacred-texts.com/alc/emerald.htm (piekļuve 2007. gada 7. augustā).

"The Commentary on the Emerald Tablet" in Stanton J. Linden, ed., The Alchemy Reader: From Hermes Trismegistus to Isaac Newton. Cambridge: Cambridge University Press, 2003.

Peat, F. Dāvid. The Philosophers Stone: Chaos, Synchronicity, and the Hidden Orderofthe World. NewYork: Bantam Books, 1991.

Pickover, ClifFord A. A Passion for Mathematics. Hoboken, NJ: John Wiley and Sons, 2005.

Pistis Sophia. A Fifth Book, chap. 136. The Gnostic Archive: http://www . gnosis.org/library/psoph.htm (piekļuve 2007. gada 9. maijā).

Pistis Sophia. A Fourth Book, chap. 126. The Gnostic Archive: http:// www.gnosis.org/library/psoph.htm (piekļuve 2007. gada 9. maijā).

Reese, W. L. Dictionary of Philosophy and Religion. New Jersey: Humanities Press and Sussex: Harvester Press, 1980.

Regis, Ed. Who Got Einsteins Office? Nevv York: Addison-Wesley Publishing Co., 1987.

Robertson, Robin. Jungian Archetypes: Jung, Godel and the History ofArchetypes. YorkBeach, ME: Nicolas-Hays, Inc., 1995.

Your Shadow. Virginia Beach, VA: A.R.E. Press, 1997.

Ruelle, D. and Takens, F. "On the Nature of Turbulence". Communications Mathematical Physics 20 (1971): 167-192. Sk. arī vol. 23,1971.

Ruelle, Dāvid. Chance and Chaos. Princeton: Princeton University Press, 1991.

Russell, Bertrand. The Autobiography oj Berthrand Russell, vol. 1, 18721974 Boston: Little, Brown and Co., 1967.

Silberer, Herbert, Problems of Mysticism and Symbolism. Translated by Smith Ely Jellife. Nevv York: Moffat, Yard and Co., 1917; Nevv York: Samuel Weisler, Inc., 1970.

Smith, Patrick J. The Book of the Hierographical Figurēs of Nicolas Flamel. Revised ed. Secjuim, VVA: Holmes Publishing Group, Alchemical Press, 2005.

Stevens, Wallace. "The Idea of Order at Key West." In Manard Mack et al eds., Modern Poetry, vol. 7, 2nd ed. Englevvood cliffs, NJ: Prentice-Hall, 1961.

Varela, Francisco J. "Intimate Distances: Fragments for a Phenomenology of Organ Transplantation". Journal of Consciousness Studies 8, nos. 5-7 (2001). Principles of Biological Autonomy. New York: North Holland, 1979. Von Franz, Marie-Louise, ed. Aurora consurgens: A Document Attributed to Thomas Aquinas on the Problem of Opposites in Alchemy. Translated by R. F. C. Hull and A. S. B. Glover. Bollingen Series 77. New York: Pantheon Books, 1966.

Von Franz, Marie-Louise. Alchemy: An Introduction to the Symbolism and the Psychology. Toronto: Inner City Books, 1980.

Warren Weaver, "Science and Complexity". Reprinted in Kurt A. Richardson andjeffrey A. Goldstein, eds., Classic Complexity: From the Abstract to the Concrete. Mansfield, MA: ISCE Publishing, 2007.

Wikipedia, s.v. "Emerald Tablet", http://en.wikipedia.org/wiki/Emerald_ Tablet (piekļuve 2007. gada 1. martā).

"Herbert Silberer", http://en.wikipedia.org/wiki/Herbert_Silberer (piekļuve 2007. gada septembri).

"Library of Alexandria", http://en.wikipedia.org/wiki/Library_of_Alexandia (piekļuve 2007. gada 1. februārī).

"Paracelsus", http://en.wikipedia.org/wiki/Paracelsus (piekļuve 2007. gada 28. martā).

Wordsworth, William. "The Rainbow". In Jack Stillinger, ed., William Wordsworth: Selected Poems and Prefaces. Boston: Houghton Mifflin Company,

1965.

Yates, Frances. The Art of Memory. Chicago: University of Chicago Press,

1966.

The Occult Philosophy in the Elizabethan Age. London & New York: Routledge & Kegan Paul, 1979.

ATTĒLU ĪPAŠUMTIESĪBAS

1.1. Joannes Jacobus Mangetus, ed., Bibtiotheca rhemica curiosa, vol. 1, (Geneva, 1702),vii-a.

2.1.    Balanced Approaches web site: http://balancedapproaches.com/ yiriYang.gif (piebūve 2007. gada 23. aprīlī).

2.2.    Wikipedia, image "KochFlake": http://en.wikipedia.org/wiki/Koch_ snwoļlake (piekļuve 2007. gada 23. aprīlī).

2.3.   Wikipedia, image "Von_Koch_curve": http://en.wikipedia.org/wiki/ Image:Von-Koch_curve.gif (piekļuve 2007. gada 23. aprīlī).

2.4.   Wikipedia, image "Sierpinski_carpet_6", http://en.wikipedia.org/wiki/ Image Sierpinski_Triangle.svg (piekļuve 2007. gada 23. aprīlī).

2.5.   Wikipedia, image "Sierpinski_triangle", http://en.wikipedia.org/wiki/ Image: Sierpinski_carpet_6.png (piekļuve 2007. gada 23. aprīlī).

2.6.   Wikipedia, image "Menger_sponge": http://en.wikipedia.org/wiki/ Image: Menger_sponge.png (piekļuve 2007. gada 23. aprīlī).

2.7.   Attēls radīts, izmantojot programmu Xaos Jreeware, http://xaos.sourceJorge.net/english.php.

3.1.   From Codex Marcianus, Reproduced in C. G. Jung, Collected IVorks, vol. 12, Psychology and Aichemy, 2nd ed. Bollingen Series 20 (Princeton, NJ: Princeton University Press, 1968), 293.

3.2.   "Ouroborous" Crystalinks, image file at http://www.crystalinks.com/ ouroborosaztec.jpg; image linked from http://www.crystalinks.com/ouroboros.html (piekļuve 2008. gada 9. augustā).

3.3.  Johann Conrad Rarchusen, Elementa chemiae (Leiden, 1718).

3.4.  Johann Daniel Mylius, Philosophia reformata (F'rankfort, 1622).

3.5.   Hieronymus Reusner, Pandora (Basel, 1582).

3.6.  VVikipedia, s.v. "Klein bottle", http://ne.wikipedia.org/wiki/Image : Klein_ bottle.svg (piekļuve 2008. gada 23. oktobrī).

3.7.  Hieronymus Reusner, Pandora (Basel, 1582).

3.8.   "Free mandala", The Green Centre, London, England, http://www . thegreencentre.com/nrandala.php (piekļuve 2008. gada 2. spetembrī).

4.1.   Rosarium Phdosorum (Frankfort, 1550).

4.2.   Rosarium Philosorum (Frankfort, 1550).

4.3.   Rosarium Philosorum (Frankfort, 1550).

4.4.   Raymond Lull, Ars brevis (Strasburg, 1617), in Frances A. Yates, The ArtojMemory (Chicago: University of Chicago Press, 1966), 182.

4.5.    Wikipedia, image "LogisticMap BifurcationDiagram": http://en.wikipedia.org/wiki/ImageLogisticMap_BifurcarionDiagram.png (piekļuve 2008. gada 2. septembrī).

4.6.   R. Lewis, Fordham University, http://www.fordham.edu/Iewis/fferm/ torus.png (piekļuve 2008. gada 2. septembrī).

4.7.   Arnold Keyserling and R.C.L., "Number", chap. 2 in Chance — and Choice: A Compendium ofAncient and Modern Wisdom Revealing the Meaning and Significance oj the Myth of Science, http://www.chancean-dchoice.com/ ChanceandChoice/torus.jpg (piekļuve 2008. gada 2. spetembrī).

4.8.   "The Lorenz Attractor"(animation) at http://turnex.dk/chaos/lorenz . html; stātie image file at http://turnex.dk/chaos/lorenz_attractor02.gij (piekļuve 2008. gada 2. septembrī).

5.1.   Michael Maier, Atalanta jugiens (Frankfort, 1617), emblema I.

5.2.   Michael Maier, Atalanta jugiens (Frankfort, 1617), emblema III.

5.3.   Michael Maier, Atalanta jugiens (Frankfort, 1617), emblema XIII.

5.4.  Michael Maier, Atalanta jugiens (Frankfort, 1617), emblema XXXIII.

5.5.   Andrew Rooke, "Roadmaps for Spiritual parhs", http://www . theosophy-nw.org/theosnw/world,/asia/as-rook2.htm; image file at http://www theosophy-nw.org,/theosnw/world,/asia/s6amarr-oh4.jpg (piekļuve 2008. gada 2. septembrī).

5.6.  Andrew Rooke, "Roadmaps for Spiritual paths", http://www . theosophynw.org/theosnw/world/asia/as-rook2.htm: image file at http://www.theosophynw.org/theosnw/world/asia/sjamar-ohlO.jpg (piekļuve 2008. gada 2. septembrī).

5.7.   Sk. 4.5. attēlu.

6.1. VVikipedia, image "Flamel-figures": http://commons.wikimedia . org/ wiki/Image:Flamel-figures.png (piekļuve 2008. gada 2. septembrī).

SATURS

Priekšvārds 7

Ievads 10

1.   Stāsts par alķīmiju un haosa teoriju 18

īsa alķīmijas vēsture 19

īsa haosa teorijas vēsture 24

Vecais ir jauns 29

2.   Kā notiek augšā, tā notiek arī apakšā 31

Alķīmija 32

Haosa teorija: fraktāļi 44

Atziņas pašpārveidei 51

3.   Atgriezeniskā saikne 55

Alķīmija 56

Haosa teorija: kibernētika 66

Atziņas pašpārveidei 75

4.   Sadalīšana gabalos, salikšana kopā 79

Alķīmija 80

Haosa teorija: sazarojumi un "piesaistītāji" 89

Atziņas pašpārveidei 97

5.   Haoss un emerģentā rašanās 102

Alķīmija 103

Haosa teorija: haoss un emerģentā rašanās 116

Atziņas pašpārveidei 126

6.   Filozofu akmens 132

Alķīmija 133 īzaks Ņūtons: tilts starp veco un jauno 144

Haosa teorija: autopoēze 148

Atziņas pašpārveidei 153

Beigu vēres 163

Bibliogrāfija 174

Attēlu īpašumtiesības 180

www.jumava.lv

Izdevējs — apgāds "Jumava", Dzirnavu ielā 73, Rīgā, LV-1011 Iespiests SIA "Latgales druka", Baznīcas ielā 28, Rēzeknē, LV-4601

* "Hermētisks" šeit attiecas uz filozofiskām un garīgām tradīcijām, kuru rašanās tiek izsekota līdz personāžam vārdā Hermejs Trismegists, kuru iepazīsim

* Vitālisms — virziens bioloģijā, kas atzīst nemateriāla dzīvības spēka esamību organismos. (Tulk.piez.)

[1] Dziļuma psiholoģija (no vācu Tiefenpsychologie) — psihoanalītiskas pieejas formas terapijai un izpētei, kas ņem vērā indivīda zemapziņu; tās aizsācēji ir arī Viljams Džeimss, Zigmunds Freids un Karls Jungs. Mūsdienās tā tiek iedalīta trīs pamatvirzienos: psihoanalītiskā dziļumpsiholoģijas skola; individuālā psiholoģijas un jungiskā psiholoģijas skola. (Tulk. piez.)

[1] Visur šajā grāmatā "haosa teorija" izmantota kā vispārējs termins, kas ietver visu nelineāro dinamiku, komplicētības teoriju un līdzīgas jomas. Tiks apskatītas ari tādas cieši saistītās jomas kā kibernētika un autopoēze, jo kopumā tās sniedz skatījumu par dabu, kas izteikti atšķiras no iepriekšējiem zinātniskajiem viedokļiem.

[1] Emcrģents (angļu emerge 'parādīties', 'rasties'; 'uzpeldēt'): emerģentā rašanās jeb emerģence — pilnīgi jaunu un saistītu struktūru, modeļu un īpašību rašanās pašorganizācijas procesā kompleksās sistēmās. Tās raksturlielumi: l) radikāla inovācija (īpašības, kas iepriekš netika novērotas attiecīgajās sistēmās); 2) sakarigums vai korelācija (integrētie veselumi spēj pastāvēt zināmā laika posmā); 3) globāls vai makro līmenis (zināms veselumiskums); 4) dinamiska procesa rezultāts (tā attīstās); 5) "uzkrītoša" (to var uztvert ar maņām un prātu). (Tulk. piez.)

[2] nodaļā.

[3] tie, kuri atceras šo datoru laikmeta posmu, droši vien atminas, cik aizraujoša nodarbe programmētājiem bija šādu attēlu izdrukāšana; suņuks Snūpijs bija viens no viņu "favorītiem".

[4] Emanācija neoplatonismā un gnosticisma — dievības radošās enerģijas izplūšana, izpaušanās. (Tulk. piez.)

[5] Filozofu ola ir alķīmijā bieži sastopams tēls, kas apzīmē attīstošos filozofu akmeni, kas ir Darba galaprodukts. Plašāk par to ir stāstīts 6. nodaļā.

[6] bifurkācija — sadalīšanās divos atzaros, piemēram, ceļa sazarošanās divos virznienos.

[7] pašreferents — tāds, kas atsaucas pats uz sevi, norāda pats uz sevi. (Tulk.

piez.)

[8] proti, neizraisīja haosu vispārējā skatījumā: tomēr haoss rodas pie Mandelbrota kopas malām; bet šo faktu mēs neaplūkojām.

[9] teleoloģija — mācība, pēc kuras dabā viss ir mērķtiecīgs un jebkuršs attīstības process ir iepriekš noteiktu mērķu īstenošana. (Tulk. piez.)

[10] norberts vīners un džons stjuarts mills (par viņu runāsim 5. nodaļā) laikam ir divi vislabāk pazīstamie brīnumbērni, kuriem bija sekmīga karjera pieaugušā vecumā. Vīners ir aprakstījis savu dzīvi grāmatā Ex-Prodigy (jVeiv York: Sirtton and Schuster, 1953).

* ierīce, kas nosaukta par godu britu matemātiķim un kriptogrāfam Alanam Tjūringam, kas 1954. gadā, savu visaugstāko sasniegumu posmā, izdarīja pašnāvību. Nesaudzīgās Aukstā kara paranojas laikā Lielbritānijas valdība viņu bija notiesājusi par homoseksuālismu.

redzēsim 5. nodaļā.

[13] atšķirībā no vīnera pitss neizveidoja izcilu pieauguša cilvēka karjeru. Viņš pamazām ieslīga šizofrēnijā, norobežojās no visām cilvēciskajām attiecībām un pameta darbu.

[14] jatmuli — tauta (ap 10 000 cilvēku), kas dzīvo Papua-Jaungvinejā pie Sēpikas upes. (Tulk. piez.)

[15] homeostāze — automātiem un dzīvām būtnēm piemītošs mehānisms, kas tos stabilizē attiecībā pret mainīgu ārējo vidi. (Tulk. piez.)

[16] sk. vairāk par šo atšķirību nākamajā nodaļā, kur tiek aplūkota dinamika un psihe Junga psiholoģijā.

[17] circumambulatio — latīņu vai. 'staigāšana apkārt'. (Tulk. piez.)

[18] pārējos divus no četriem elementiem pārstāvēja operācijas calcinatio ('uguns') un sublimatio ('gaiss').

[19] Šim mītam ir daudzas variācijas. dažās sets nevis ievilina Ozīrisu zārkā un sacērt gabalos, bet gan iegrūž viņu svina zārkā, ko var ari uzskatīt par alķīmisku simbolu.

[20] dažos aprakstos cauda pavonis seko pēc albedo un citrinitas nāk aiz rubedo. Šajā grāmatā nepievērsīsimies šīm abām starpstadijām.

[21] gnosis (sengr.) — intuitīva garīgo patiesību zināšana. (Tulk. piez.)

[22] numinozs — mistisks, pārdabisks, dievišķs; tāds, kurā svētums atklājas kā vienlaikus pievilcīgs un biedējošs, bijību iedvesmojošs spēks. Tulk. piez.)

[23] nāmans bija karavadonis no damaskas sirijā, kurš izārstējās no spitālības, septiņas reizes mazgājoties Jordānas upē, kā viņam bija ieteicis senebreju pravietis Elija. Šis stāsts ir pavēstīts 2. Ķēniņu grāmatas 5. nodaļā.

[24] inflācija — sākotnējā nozīme ir 'uzpūšanās, uzpūtība'; no lat. injlāre 'uzpūst, piepūst'. (Tulk.piez.)

[25] keta stīvensa albums catch buli at h'our ("noķert vērsi ceturtajā") attiecas uz ceturto zīmējumu, kad gans atkal noķer vērsi un aizved to mājās. (Kets Stīvenss— 1948. gadā dzimis angļu dziedātājs, komponists, multinstrumentālists, filantrops, 1977. gadā pārgājis islama ticībā. — Tulk. piez.)

[25] "Haosa robeža" ir populārs termins, ko bieži lieto komplicētības teorijas (tuvas haosa teorijas radinieces) pētnieki. Tas nozīmē, ka sistēma atrodas tādā komplicētības pakāpē, kurai vēl aizvien piemīt kārtība, bet neliels "grūdiens" var izraisīt tajā haosu.

[26] volless stīvenss (1879-1955) — ievērojams amerikāņu dzejnieks, modernists, Pulicera prēmijas laureāts dzejā 1955. gadā. (Tulk. piez.)

[27] aksiomas ir "pašsaprotami" pieņēmumi, uz kuriem balstoties tiek izstrādāta jebkura sistēma. Matemātikā aksiomu patiesums vai nepatiesums netiek pētīts, tāpat kā iespējamie loģiskie secinājumi pēc aksiomu akceptēšanas. Kad augstskolā mana specializācija bija matemātika, pieteicos studiju kursam, kurā pētījām reālos skaitļus un dažas to īpašības, izmantojot Peāno aksiomas.

[27] Tieši fakts, ka alķīmiķi ievēroja šādas reakcijas savos eksperimentos, radīja viņos pārliecību, ka elementu transformācija, piemēram, svina pārvēršana par zeltu, ir reāli iespējama.

[28] kā minēts izklāstā par norbertu vīneru 3. nodaļā, Džons Stjuarts Mills bija brīnumbērns. Tēvi bija nolēmuši padarīt savu ātri attīstījušos zēnu par ģēniju, izolējot no citiem bērniem un liekot padziļināti apgūt mācību priekšmetus. Viņi abi vēlāk kļuva par ģeniāliem domātājiem, tomēr piedzīvoja emocionālas grūtības.

[29] burtisks angļu teiciena a watched pot never boils pārcēlums; līgurāls tulkojums — "Kad kaut ko gaidām, laiks rit ļoti lēni." (Tulk. piez.)

[30] hierofānija — kaut kā svēta izpaušanās (no sengrieķu hieros 'svēts, sakrāls', phanein 'atklāt, izpausties'). (Tulk. piez.)

[31] modernitāte (jeb jaunlaiku/modernais laikmets) — hronoloģijas ziņā strīdīgs termins, kas visbiežāk attiecas uz vēstures laikposmu, kas sekoja pēc viduslaikiem un ko raksturo pāreja no feodālisma (un agrārisma) uz kapitālismu, industrializāciju, sekularizāciju, racionālismu, nāciju un valsti. To reizēm iedala trīs fāzēs (bet laika robežas dažādu pētnieku traktējumā var būt atšķirīgas): agrīnā modernitāte (1500 [vai 1453]-1789); klasiskā modernitāte (1789-1900) un vēlā modernitāte (1900-ap 1950/1970 [vai, pēc citu zinātnieku uzskata, — šis posms vēl aizvien turpinās]). (Tulk. piez.)

[32] dcisms — ideālistisks filozofisks uzskats, kas dievu vai dievišķu spēku atzīst par pasaules pirmcēloni, bet noliedz Dievu kā personību un viņa iejaukšanos dabā un sabiedrībā. (Tulk. piez.)

[33] kinestētisks — tāds, kas attiecas uz muskuļu, locītavu un cīpslu kustības vai sasprindzinājuma sajūtu. (Tulk. piez.)

Content

Robertsons Robins Indras tīkls

PRIEKŠVĀRDS

IEVADS

Haoss un emerģentā* rašanās

Filozofu akmens

1 STĀSTS PAR ALĶĪMIJU UN HAOSA TEORIJU

ĪSA ALĶĪMIJAS VĒSTURE

Dabas "paātrināšana"

Rietumu alķīmija

ĪSA HAOSA TEORIJAS VĒSTURE

VECAIS IR JAUNS

2 KĀ NOTIEK AUGŠĀ, TĀ NOTIEK ARĪ APAKŠĀ

ALĶĪMIJA

HAOSA TEORIJA: FRAKTĀĻI

ATZIŅAS PAŠPĀRVEIDEI

3 ATGRIEZENISKĀ SAIKNE

ALĶĪMIJA

Mandalas

HAOSA TEORIJA: KIBERNĒTIKA

ATZIŅAS PAŠPĀRVEIDEI

4 SADALĪŠANA GABALOS, SALIKŠANA KOPĀ

ALĶĪMIJA

Raimonda Lulla Ars magna

HAOSA TEORIJA: SAZAROJUMI UN "PIESAISTĪTĀJI"

Piesaistītāji

ATZIŅAS PASPĀRVEIDEI

5 HAOSS UN EMERGENTĀ RAŠANĀS

ALĶĪMIJA

HAOSA TEORIJA: HAOSS UN EMERĢENTĀ RAŠANĀS

ATZIŅAS PAŠPĀRVEIDEI

6 FILOZOFU AKMENS

ALĶĪMIJA

īstais filozofu akmens

IZAKS ŅŪTONS: TILTS STARP VECO UN JAUNO

HAOSA TEORIJA: AUTOPOĒZE

Autopoēze

ATZIŅAS PAŠPĀRVEIDEI

Robina poliomielīts

Džo stāsts

Indras tīkls

BEIGU VĒRES

SATURS