Siņeļņikovs Valērijs

Izproti savu slimību

Valērijs Siņeļņikovs

Izproti savu slimību

.

SATURS

PIRMĀ GRĀMATA

Priekšvārds

Kā strādāt ar grāmatu

7. nodaļa. NEREĀLA REALITĀTE

Cik cilvēku — tik pasauļu, un pat vēl vairāk…

Zemapziņas programmas

Kas jāzina par savu zemapziņu

Kā nonākt tiešā kontaktā ar zemapziņu

2.  nodaļa. KĀ CILVĒKI RADA SEV SLIMĪBAS

Kas ir slimība?

Medicīnā valdošais modelis

Ārsta Siņeļņikova jaunais medicīnas modelis .

3.   nodaļa. POSTOŠĀS DOMAS

Lepnība, egoisms

Kritika, pretenzijas un neapmierinātība

Nosodījums

Nicinājums

Antipātija

Naids

Aizkaitinājums

Niknums un dusmas

Aizvainojums

Atriebība

īgnums

Vilšanās

Ļaunas valodas un ļaunas domas

Lielība

Vainas izjūta un sodīšana

Paškritika, paššaustīšana, neapmierinātība ar sevi, sevis nosodīšana, nicinājums un naids pret sevi

Bailes, nemiers un satraukums

Šaubas un pārliecības trūkums

Zēlums

Līdzcietība

Skumjas, grūtsirdība, depresija

Tieksme labi paēst, rijība

Savtīgums, skopums, alkatība

Skaudība

Liekulība

Meli, krāpšana

Glaimi

Greizsirdība

Netiklība un laulības pārkāpšana

4. nodaļa. IEGREMDĒŠANĀS UN ZEMAPZIŅAS

PROGRAMMĒŠANAS METODE

Pārprogrammēšanas plāns-shēma

■ ’ Personiskās vēstures pārskatīšana un dzēšana

Pārskatīšanas tehnika

Pielikums

Pēcvārds

KUR UN KĀ RODAS SLIMĪBAS

Galva

Smadzenes

Nervu sistēma

Psihe

Ausis

Acis

Sirds un asinsvadu sistēma, asinis …

Limfa

Plaušas

Rīkle

Deguns

Gremošanas orgāni

Mute

Mēle

Kuņģis

Aknas

Aizkuņģa dziedzeris

Zarnu trakts

Anuss, taisnā zarna

Nieres

Sieviešu slimības

Grūtniecība

Piena dziedzeri

Vīriešu slimības

Veneriskās slimības

Ķermenis

Locītavas

Kakls

Mugura

Kājas

Āda

Nagi

Mati

Infekcijas slimības, iekaisumi

Traumas un nelaimes gadījumi…

Vairogdziedzeris

Audzēji, vēzis

Alkoholisms

Smēķēšana

Bērnu slimības

Par autoru

PIRMĀ GRĀMATA

Priekšvārds

Cienījamais lasītāj! Šī grāmata ir manu pētījumu rezultāts, kurus es uzsāku, vēl būdams medicīnas institūta students. Tā iepazīstinās jūs ar cilvēka organisma saslimšanu dziļākajiem cēloņiem, palīdzēs patstāvīgi atklāt šos cēloņus un bieži vien panākt izveseļošanos bez zālēm, kā arī nepieļaut saslimšanu.

Institūtā man kā topošajam ārstam mācīja: lai izārstētu slimnieku, jāatklāj slimības cēlonis un tas jānovērš. Tomēr visu sešu institūtā pavadīto gadu laikā un divos internatūras gados man tā arī netika izskaidroti slimību rašanās cēloņi. Es sapratu, ka oficiālajai medicīnai tie gluži vienkārši nav zināmi. Tā šos cēloņus meklē. Turklāt meklē jau sen. Taču vēl nav atradusi. Kāds paradokss! No vienas puses, lai izārstētu slimnieku, ir jāzina slimības rašanās cēloņi un tie jānovērš, bet, no otras puses — medicīnai tie nav zināmi. Iznāk, ka oficiālā medicīna slimības nenovērš. Tā vienkārši atvieglo slimnieka ciešanas.

Bet es vēlējos zināt šos cēloņus. Es gāju savā izzināšanā pa to pašu ceļu, pie kura jau daudzus gadsimtus pieturas oficiālā medicīna. Ar laiku es atklāju, ka slimnieku ārstēšana gadsimtu gaitā ir maz mainījusies un mūsdienu medicīnā zināmā mērā pat pasliktinājusies. Es sāku saprast, ka oficiālā medicīna acīmredzot meklē neīstajā vietā. Nepareiza ir pati pieeja slimniekam un slimībai. Ja slimnīcā ārstē kuņģa čūlu, bet pēc kāda laika tā atkal liek sevi manīt, tātad slimību uz kādu laiku tikai apslāpēja. Ja pēc hormonālās ziedes iedarbības izsitumi pazūd, bet vēlāk parādās no jauna, tad arī tā nav ārstēšana. Un cik daudz vēl nav tā saucamo "neārstējamo" slimību, tādu kā vēzis, psoriāze un diabēts, sirds išēmiskā slimība, skleroze, epilepsija u. c.

Es sāku meklēt citus ceļus. Aizrāvos ar ārstniecības augiem, vācu tautas receptes, buramos vārdus pret slimībām, kādu laiku strādāju kopā ar pazīstamu tautas dziednieku. Interesējos par biolauka iedarbību. Taču arī tas mani pilnībā neapmierināja. Es jutu, ka visā tajā pietrūkst paša galvenā. Jābūt kādam kopīgam modelim, kas ietvertu sevī visas jau esošās metodes, kā iedarboties uz cilvēku un slimību. Tajā laikā es sāku studēt homeopātiju un tūlīt pēc institūta beigšanas sāku strādāt par ārstu homeopātu.

Homeopātija mani ieinteresēja kā personības medicīna. Par vienu no saviem principiem tā pasludināja nevis slimības apspiešanu, bet dinamiskā līdzsvara atjaunošanu organismā. Homeopātijai ir sava individuāla unikāla pieeja gan slimībai, gan pašam slimniekam. Turklāt visas zāles tiek gatavotas no dabiskām izejvielām (ārstniecības augiem, minerāliem, indēm, kukaiņiem, dzīvnieku izdalījumiem, cilvēku slimību produktiem). Homeopātisko preparātu izgatavošanas un lietošanas veids izslēdz kaitīgu blakusparādību vai atkarības rašanos. Vācu ārsts Zāmuels Hānemanis, homeopātiskās metodes pamatlicējs 19. gadsimta sākumā, aizsteidzās priekšā savam laikam par diviem gadsimtiem.

Strādādams par homeopātu, es priecājos par panākumiem slimību ārstēšanā un sajūsminājos par homeopātiskās ārstēšanas modeli. Man bija patīkami, ka spēju izārstēt tās slimības, ar kurām oficiālā medicīna nevar tikt galā. Taču bija arī neveiksmes. Tad es * sāku daudz uzmanīgāk novērot slimnieku uzvedību un aptvēru, ka dažreiz slimības cilvēku dēļ izpilda kaut kādas funkcijas. Dažos gadījumos šīs funkcijas bija skaidri redzamas, citos— apslēptas.

Es sāku studēt psiholoģiju un psihoterapiju, apguvu hipnozi un pievērsos cilvēka zemapziņas izpētei — ļoti piesardzīgi, ievērojot bausli — "Nekaitē!".

Pamazām es sāku apzināties, ka slimību cēloņi nav meklējami ' ārpus cilvēka, bet gan viņā. Katrs cilvēks pats rada sev slimību. Simtām un simtām reižu es pārskatīju dažādus gadījumus no savas prakses un ikreiz pārliecinājos, ka tādi ārēji faktori kā uzturs, infekcijas, laika apstākļi veido tikai fonu slimības attīstībai. Cilvēkā pašā ir kaut kas dziļāks, kas nosaka tās vai citas saslimšanas attīstību. Un nav svarīgi, vai tā ir viņa gara vai miesas slimība.

Tajā laikā nāca klajā R. Bendlera un D. Grindera grāmatas par neirolingvistisko programmēšanu un Eriksona hipnozi, kuras apstiprināja manus minējumus un nodrošināja mani ar konkrētiem instrumentiem daudz sekmīgākai slimnieku izmeklēšanai un ārstēšanai. Tāpat uz mani spēcīgu iespaidu atstāja L. Heijas, S. Grofa,

S.Lazareva, V. Žikarenceva, G. Satalovas, K. Kastanedas grāmatas; arī grāmatas par dzenbudismu, sufismu, jogu, daoismu.

Manā apziņā sāka iezīmēties kāds modelis. Es to nosaucu — "Cilvēka apziņas bībeliskais modelis un zemapziņas programmēšana". Kāpēc bībeliskais? Tāpēc, ka tas balstās uz zināmiem un mūžseniem likumiem. Kāpēc programmēšana? Laikam gan tāpēc, ka kopš pašas bērnības mūsu smadzenes, mūsu zemapziņas saprāts tiek ieprogrammēti uz noteiktu apkārtējās pasaules redzēšanu un veidošanu. Un vēlāk mēs dzīvojam pēc šīm programmām, radīdami sev milzums sāpju un problēmu. Un mēs gribam to mainīt, bet nezinām — kā.

Es sāku pārbaudīt sava modeļa iedarbību pats uz sevi. Efekts bija pārsteidzošs! Manā dzīvē sākās brīnumainas pārmaiņas. Tās skāra gan manu veselību, gan visas manas personiskās dzīves jomas. Es sāku justies lieliski: tik vesels un izturīgs kā vēl nekad. Kvalitatīvi mainījās pati apkārtējās pasaules uztvere. Gluži vienkārši — kļuva interesanti dzīvot.

Es sāku izmantot šā modeļa principus darbā ar saviem pacientiem. Rezultāti bija apbrīnojami. Modelis darbojās lieliski. Tie, kas apguva šo modeli, atbrīvojās no jebkurām slimībām, ieskaitot tā sauktās "neārstējamās". Tomēr savā darbā es saskāros ar vienu problēmu. Kā savu pieredzi un savas zināšanas aiznest līdz cilvēka apziņai? Es sapratu, ka katrs cilvēks ir individuāls, un mēģināt uzspiest savus principus tam, kura pasaules uzskati ir nostabilizējušies, ir bezcerīgi un pat nevajadzīgi. Jā, mans modelis patiešām ir vienkāršs, bet, lai to aiznestu līdz katram cilvēkam, man ir nepārtraukti jāpilnveidojas. Tieši tāpēc es nolēmu uzrakstīt grāmatu sēriju par zemapziņas noslēpumiem un tādējādi mēģināt aiznest līdz lasītājiem savas zināšanas un prasmes.

Un tā, likdams lietā uzkrātās atziņas, es izstrādāju jaunu, interesantu modeli slimnieku ārstēšanai. Nekādā gadījumā neuzskatiet to par kārtējo ārstēšanas metodi. Tā vienkārši ir jauna pieeja cilvēkam, viņa dzīvei un tādai būtībai kā slimība. Pats modelis ietver daudzas metodes. Viena no tām — zemapziņas programmēšanas metode, ar kuru jau esmu palīdzējis vairākiem tūkstošiem slimu cilvēku izārstēties, kļūt laimīgākiem. Vēlāk es sāku izmantot šo modeli arī citās dzīves jomās — lai normalizētu cilvēku attiecības, kā arī darba, ģimenes un finanšu lietas.

Gribu uzsvērt, ka mana metode nav ne panaceja un arī ne vienīgā patiesība. Tas ir vienīgi instrumentu komplekts sekmīgai dažādu problēmu risināšanai. Šo modeli var apgūt un izmantot ikviens. Ja jūs atrodaties ārstēšanās metodes izvēles priekšā vai arī jau esat izmēģinājuši vairākas metodes, bet neesat guvuši vēlamos rezultātus, — izmantojiet šo modeli un zemapziņas programmēšanas metodi.

Ir pagājuši trīs gadi kopš tā brīža, kad grāmatas "Izproti savu slimību" pirmais izdevums ieraudzīja dienas gaismu. Pa šo laiku esmu saņēmis daudz vēstuļu no saviem lasītājiem no dažādām pasaules malām.

Esmu viņiem ļoti pateicīgs par manu ideju izpratni un atbalstu. Un man bija patīkami uzzināt, ka daudziem mana grāmata ir kļuvusi par rokasgrāmatu.

Tomēr pats interesantākais ir tas, ka vairākums vēstuļu pauž pateicību par izdziedināšanu. Tātad daudzi cilvēki, izlasījuši manu grāmatu, atbrīvojās no savām kaitēm, atrisināja dažas personiskās dzīves problēmas.

Iznāk, ka mani lasītāji it kā ārstējas neklātienē. Un mana grāmata viņiem ir uzticams palīgs. Domāju, ka tas ir iespējams tāpēc, ka, rakstīdams grāmatu, es tajā ieguldīju ne tikai unikālas zināšanas, bet arī dvēseli un sirdi. Šai grāmatai piemīt dziedinošs spēks, 'jo mēs visi esam savstarpēji saistīti neredzamām līdzdalības saitēm un esam vienota organisma šūniņas. Šī grāmata rakstīta jums, mani mīļie cilvēki. Caur to es ienāku jūsu mājās, jūsu sirdīs.

Lūk, ko raksta man viena no manām lasītājām:

Cienījamais Valērij Vladimirovič! Uzskatu, ka tā diena, kad draudzene man iedeva palasīt Jūsu grāmatu, — ir manas otrās piedzimianas diena. Šī grāmata pārvērta visu manu dzīvi. Palīdzēja nostāties uz kājām. Es ne tikai atbrīvojos no slimību "buķetes", bet arī nokārtoju personisko dzīvi. Vispār mana dzīve ieguva jēgu. Kļuva interesanti dzīvot.

Varat iedomāties, kā es reaģēju, kad draudzene palūdza atdot grāmatu. Es burtiski ieķēros tajā.

—  Kas tad nu?— brīnījās draudzene. — Arī man šī grāmata ir vajadzīga. Tā man ir kā rokasgrāmata. Bet tu aizraksti dakterim, un viņš tev atsūtīs savas grāmatas.

Tāpēc lūdzu Jūs, Valērij Vladimirovič, atsūtiet man divus grāmatas eksemplārus: viens būs man, otrs — maniem vecākiem.

Dažreiz lasītāji ļoti sīki apraksta manu ārieni, lai gan nekad līdz tam nav mani redzējuši. Un stāsta, ka grūtos dzīves brīžos es viņiem pasakot priekšā problēmu risinājumu. Bet pie dažiem (tas bija negaidīti man pašam) es atnākot sapņos un novadot dziedināšanas seansus.

Valērij Vladimirovič! Šonakt es redzēju brīnumainu sapni. Jūs atnācāt pie manis un sākāt mani ārstēt. Ko Jūs man sacījāt, es neatceros. Bet atceros, ka veicāt kādu sarežģītu ginekoloģisku masāžu un skaitījāt lūgšanu kādā senā valodā. No rīta es pārsteigta un, protams, priecīga secināju, ka sāpes vēdera lejasdaļā, kas gadiem ilgi bija mani mocījušas, pilnībā pārgājušas…

Kopš šā mīklainā seansa jau pagājis pusgads. No tā laika es mēnešreižu dienās jūtos labi un ērti. Pa šo laiku pilnībā mainījušās attiecības manā ģimenē. Ir vairāk mīlestības un sapratnes.

Arī mans vīrs izlasīja Jūsu grāmatu "Izproti savu slimību" un vēlāk — "Nolūka spēks". Pēc tam uzlabojās viņa biznesa darījumi. Paldies Jums! Ar nepacietību gaidām Jūsu nākamās grāmatas.

Un, lūk, vēl vienas neparastas atveseļošanās ar šīs grāmatas palīdzību piemērs.

Cienījamais Valērij Vladimirovič! Vairākus gadus es cietu hroniskas sāpes jostas vietā un kreisajā kājā. Izmēģināju daudzus gan oficiālās, gan tautas medicīnas līdzekļus. Daudz grāmatu izlasīju, bet viss veltīgi. Un tāpēc, kad sieva atnesa Jūsu grāmatu un lūdza, lai to izlasu, es sadusmojos:

—  Lasi pati, — es noburkšķēju.

Pēc tam izlasīju grāmatas nosaukumu un piebildu:

—   Man jāizprot, jāmīl sava slimība? Kas vēl nebūs! Tā man tak dzīvot neļauj!

Sieva centās kaut ko paskaidrot, bet es nevēlējos viņā pat klausīties.

Tajā dienā mani neciešami mocīja stipras sāpes kājā. Sieva aicināja vakariņās.

Devos uz virtuvi un apsēdos pie galda. Paēdām vakariņas, padzērām tēju. Es taisījos celties no galda un pārsteigts secināju, ka sāpes kājā pārgājušas.

"Dīvaini," nodomāju, "agrāk pret vakaru sāpes kļuva vēl stiprākas." Kad piecēlos, atklāju, ka uz krēsla, uz kura tikko biju sēdējis, guļ Jūsu grāmata. Izrādās, sieva to tur nolikusi un aizmirsusi. Es biju satriekts. Vai tiešām… grāmata?!

Man ir divas augstākās izglītības, un šādām lietām es neticēju. Tāpēc manas smadzenes tūlīt pat centās rast kādu loģisku izskaidrojumu. Bet nekas prātīgs neiznāca. Nospriedu, ka tā ir sagadīšanās un nav vērts tam pievērst uzmanību.

Bet nākamajā dienā iesmeldzās sirds.

"Nu ir lieliska iespēja pārbaudīt," nodomāju.

Paņēmu Jūsu grāmatu un pieliku pie sirds. Pēc pāris minūtēm sāpes pārgāja.

"Interesanti," nodomāju, "varbūt ir vērts palasīt šo Siņeļņikovu."

Atvēru grāmatu un sāku lasīt. Jau ar pirmajām lappusēm tā mani ārkārtīgi aizrāva. Man piemīt paradums rakstīt piezīmes uz lapu malām. Tagad grāmata ir aprakstīta krustām šķērsām. Kā gribētos tikties ar Jums personiski, parunāties, pastrīdēties.

Nobeigumā gribu pateikt, ka, izstudējis grāmatu, es aptvēru savas slimības cēloņus un pilnībā no tās atbrīvojos. Tagad man vairs nav vajadzības likt grāmatu pie sāpošām vietām. Tagad es pat sievai palīdzu tikt galā ar viņas vainām, kaut arī viņa pirmā izlasīja grāmatu un ieteica to man. Ļoti vajadzīga grāmata. Ja visi dzīvotu pēc šā modeļa, tad pasaule būtu citāda.

Lasītāji apraksta arī gadījumus, kad ar manas grāmatas palīdzību uzlādējuši ūdeni un šis ūdens izdziedinājis cilvēkus no smagām kaitēm.

Es šos piemērus tiku minējis ne tādēļ, lai jūs tūlīt sāktu likt grāmatu pie sāpošām vietām vai turētu uz tās glāzi ar ūdeni. Cilvēkam ir vajadzīga ticība, taču nevis akla ticība, bet ar apzināšanos par savu līdzdalību diženajā radīšanas darbā. Tāpēc vispirms izlasiet grāmatu, padomājiet par dzīvi un par savu vietu šajā pasaulē. Sāciet domāt.

Esmu pārliecināts, ka, jau lasot grāmatu, jūsu dzīvē sāksies sengaidītās pārmaiņas.

Lai jums veicas!

Kā strādāt ar grāmatu

Nemēģiniet lasīt šo grāmatu kā romānu. Tā drīzāk ir mācību līdzeklis, ar kuru jums jāstrādā. Tāpēc, izlasījuši grāmatu vienreiz, pārlasiet to atkal un atkal. Un katru reizi pārbaudiet jaunās zināšanas praksē. Tāpat kā apgūstot autovadītāja prasmi. Vispirms jūs mācāties teoriju, pēc tam sēžaties pie stūres un mēģināt braukt. Tie, kas jau kādreiz mēģinājuši vadīt automašīnu, iemācīsies ātri, citiem vajadzēs laiku un praksi. Dažiem lasītājiem dažas grāmatas idejas šķitīs pazīstamas, un viņi visu modeli varēs apgūt ātrāk. Bet tiem, kuriem grāmata kļūs par atklājumu, vajadzēs pielikt pūles un patērēt ilgāku laiku. Jebkurā gadījumā to, kas aprakstīts šajā grāmatā, ir vērts apgūt un izmantot dzīvē.

Šī grāmata — pirmā no sērijas par zemapziņas noslēpumiem, un tajā aprakstīts ļoti iedarbīgs dažādu problēmu risināšanas mo-> dēlis. To var izmantot ne tikai ļoti daudzu slimību ārstēšanai, bet arī tādu personiskās dzīves jomu normalizēšanai kā darbs, savstarpējās attiecības, ģimene, ienākumi. Šis modelis ir vienkāršs un saprotams ikvienam, kurš vēlēsies to apgūt. Tomēr uzreiz gribu jūs brīdināt. Nepieķerieties šim modelim kā panacejai pret visām likstām un nelaimēm. Lai tas būtu tikai viens no pakāpieniem jūsu Zināšanu Ceļā. Apgūstiet šo metodi. Izmantojiet to savā dzīvē. Un kad jūs sapratīsiet, ka pilnībā to pārvaldāt, sāciet meklēt sev kaut •' ko jaunu.

1.       nodaļā es dodu vispārēju priekšstatu par to, kā cilvēks uztver un veido apkārtējo pasauli, kādu vietu viņa dzīvē ieņem apzinātā uztvere un neapzinātā — zemapziņas — uztvere, kādi likumi darbojas Visumā. Jo dziļāk jūs izpratīsiet šo informāciju, jo vieglāk

un ātrāk apgūsiet visu metodi. Pēc tam kad būsiet izlasījuši visu grāmatu kopumā, vēlreiz atgriezieties pie šīs nodaļas.

Tikuši līdz tai vietai grāmatā, kur aprakstīts, kā nonākt kontaktā ar zemapziņu, piebremzējiet. Pamēģiniet to visu izdarīt.

2.  nodaļā aprakstīts, kā cilvēki rada sev slimības. Apstājieties arī pie šīs nodaļas un sāciet domāt.

3. nodaļā dots pozitīvs priekšstats par tiem Visuma postošajiem spēkiem, kas no laika gala tiek uzskatīti par sātaniskiem un kurus cilvēki izmanto, lai izraisītu slimības un problēmas personiskajā dzīvē. Pēc šīs nodaļas izlasīšanas sastādiet savu postošo domu un emociju sarakstu.

4. nodaļu lasiet ļoti uzmanīgi. Tajā aprakstīts metodes konkrētais plāns-shēma. Bet, lai apgūtu pašu metodi, vajadzīga prakse. Te jums palīdzēs piemēri no manas ārsta darbības. Mēģiniet, trenējieties. Viss ir jūsu ziņā. Jums ir viss nepieciešamais, lai izārstētos.

Otrajā grāmatā dots slimību saraksts un to rašanās iespējamo cēloņu uzskaitījums. Tas jums palīdzēs uziet savu ciešanu cēloņus un novērst tos ar zemapziņas programmēšanas metodes palīdzību.

Grāmatā man pastāvīgi nākas lietot tādus vārdus kā Dievs, Visums, Augstākais Saprāts, Realitāte, Spēks, Īstenība, Pasaule. Visi šie dažādie nosaukumi apzīmē vienu un to pašu — kādu noslēpumainu un mīklainu Spēku, kas valda Visumā un ir katrā no mums. Ja esat reliģiozs cilvēks, tad varat lietot terminu "Dievs". Tomēr vispirms padomājiet, kādu tēlu jums apzīmē šis vārds. Varbūt bērnišķīgu priekšstatu — viedu, bārdainu večuku, kas sēž uz mākoņa malas un krata ar pirkstu. Atcerieties, tas ir tikai jūsu tēls. Ja esat ateists, tad, manuprāt, jums piemērotāki būs tādi jēdzieni kā Spēks, Enerģija vai Realitāte. Vispār piemērots būs jebkurš priekšstats par vienotu un saprātīgu Visuma pirmsākumu. Ja jūs neapmierina kāds no šiem nosaukumiem, tad izraugieties tādu vārdu, kas vislabāk izteiks jūsu priekšstatu pašam par sevi un par apkārtējo pasauli.

Gribu vēlreiz uzsvērt — neuztveriet grāmatu kā patiesību. Ja jūs nepiekrītat kādai manai domai, uzvelciet lapas malā jautājuma zīmi un lasiet tālāk. Uztveriet aprakstīto metodi kā modeli, kā instrumentu komplektu, ar ko varat palīdzēt pats sev. Neviens taču labāk pārjums nespēs izprast jūsu problēmas.

1. nodaļa nereĀlĀ REALITĀTE

Džona Bella teorēma nostādīja fiziķus nepatīkamas dilemmas priekšā: vai nu pasaule nav objektīvi reāla, vai arī tajā darbojas kādas pāraugstas sakarības. Bella teorēma pierādīja dziļu patiesību Visumā vai nu nepastāv nekādas fundamentālas likumsakarības, vai arī tas ir fundamentāli nedalāms.

S.Grofs. Aiz smadzeņu robežām

Pēdējās desmitgadēs zinātnieki nonākuši pie pārliecības, ka Visums ir kādas neaptveramas tīras enerģijas veids, kam piemīt sava apzināšanās. Kristietībā to sauc par Dievu (dažādos vārdos), musulmaņu pasaulē— par Allahu, Austrumos— par Patiesību* Zinātnieki to sauc par fizisku vakuumu. Ir arī citi nosaukumi. Bet, lai kā arī nedēvētu ŠO KAUT KO, tās ir tikai dažādas metaforas, dažādi veidi, kā runāt par vienu un to pašu. Šis visa esošā aizsākums, šis Spēks apvieno visus un visu šajā pasaulē un ir dzīvības pamats. Magiem un burvjiem bija zināms, bet tagad to atzīst arī oficiālā zinātne, ka šī mīklainā enerģija pakļaujas cilvēka nolūku iespaidam. Tas ir — jau pašas mūsu cerības uz kaut ko sāk iedarboties uz citām •' enerģētiskajām sistēmām un ievirzīt notikumus atbilstoši mūsu cerībām. Tātad tas pats visa esošā pirmsākums, tas pats Spēks, kas rada mūsu likteni, atrodas mūsos pašos.

Bet tas taču bija zināms sirmā senatnē. Piemēram, Bībelē teikts: "Dieva valstība nenāk ārīgi redzamā veidā. Nevarēs arī sacīt: Redzi,

še viņa ir, vai tur — jo redziet, Dieva valstība ir jūsu vidū." Katrā no mums. Un uzraksts uz slavenā tempļa, kas pastāv jau daudzus gadsimtus, pauž: "Izzini sevi." Arī dzenbudismā ir brīnišķīgs teiciens: "Ja cilvēks meklē patiesību ap sevi, tad viņš mīda kājām to, ko meklē."

Tad kāpēc gan cilvēks neieklausās senajās gudrībās un mūsdienu zinātnieku secinājumos? Kā tas var būt, ka, saskaroties ar vienu un to pašu Pasauli, dažādi cilvēki to uztver tik daudzveidīgi? Bet iemesls atkal ir pašā cilvēkā, viņa attieksmē pret to, ko viņš uztver. Iznāk, ka cilvēks, saskaroties ar neiedomājamo, bagātīgo un sarežģīto Realitāti, sāk veidot kroplīgu pasaules modeli, kurš sagādā viņam sāpes un ciešanas.

Aplūkosim Postmena un Brunera klasisko psiholoģisko eksperimentu, kas apbrīnojami vienkārši atspoguļo apziņas raksturu [1]

Šā eksperimenta dalībniekiem vajadzēja atšķirt parastas spēļu kārtis, kuru vidū bija tā saucamās anomālās kārtis, piemēram, sarkans pīķa sešinieks vai melns ercena četrinieks. Katrā atsevišķā eksperimentā viena un tā pati kārts tika parādīta vienam un tam pašam dalībniekam vairākas reizes kādu noteiktu laika sprīdi, kura ilgums tika pakāpeniski palielināts. Pēc katras kārts parādīšanas dalībniekam jautāja, ko viņš redzējis. Eksperiments skaitījās pabeigts, kad dalībnieks bija pareizi atminējis divas reizes pēc kārtas. Pat ja kārtis tika parādītas visīsāko laiku, vairums dalībnieku pareizi nosauca lielāko daļu kāršu. Normālās kārtis parasti tika nosauktas pareizi. Kas attiecas uz anomālajām kārtīm, tad tās gandrīz vienmēr bez manāmas svārstīšanās tika uztvertas kā normālās. Melno ercena četrinieku varēja pieņemt, piemēram, vai nu par pīķa, vai ercena četrinieku.

Neaptverot atšķirību, tas tika ierindots vienā no zināmajām kategorijām, balstoties uz iepriekšējo pieredzi. Nevar pat apgalvot, ka eksperimenta dalībnieki pamanītu vispār kādu atšķirību starp redzēto un savu pieņēmumu. Līdz ar anomālo kāršu rādīšanas ilguma palielināšanu dalībnieki sāka šaubīties, tātad uztvēra anomāliju.

Kad viņiem rādīja, piemēram, sarkano pīķa sešinieku, viņi parasti sacīja: "Tas ir pīķa sešinieks, bet kaut kas ar to nav kārtībā — melnajam attēlam ir sarkanas malas." Kad rādīšanas ilgums tika vēl vairāk palielināts, dalībnieku šaubas un apjukums pieauga, līdz beidzot daži dalībnieki pēkšņi bez kādas svārstīšanās sāka pareizi nosaukt anomālās kārtis. Turklāt, spējuši pareizi noteikt trīs četras anomālās kārtis, viņi bez pūlēm tika galā arī ar pārējām. Nelielam dalībnieku skaitam tomēr tā arī neizdevās īstenot nepieciešamo viņu izmantoto kategoriju adaptāciju. Pat tad, kad anomālās kārtis viņiem tika rādītas ļoti ilgi, vairāk par 10% šo kāršu tā arī palika neatpazītas. Tieši šiem dalībniekiem, kas netika galā ar savu uzdevumu, pastāvēja personiska rakstura grūtības. Viens no viņiem eksperimenta laikā izmisis iesaucās: "Es nevaru aptvert, kas tas ir! Tā pat nav līdzīga kārtij. Es nezinu, kādā krāsā tā ir, un nesaprotu, vai tie ir pīķi vai erceni. Es vairs nevaru pateikt, kā izskatās pīķi. Ak Kungs!"

Pētīdams cilvēka apziņu un zemapziņu, esmu nonācis pie pārliecības, ka cilvēki saskaras ar apkārtējo realitāti vismaz divos līmeņos: apzinātā un neapzinātā jeb zemapziņas līmenī. Un katram no mums apzināti ir darīšana nevis tieši ar PASAULI, bet ar kaut kādu PASAULES modeli. Tajā pašā laikā zemapziņa uztver Realitāti tādu, kāda tā ir.

Mūsu zemapziņas saprāts — ir veikls iluzionists, kas pēc attiecī-giem likumiem izvērš mūsu priekšā varenu ilūziju. Tas rada mūsu pasauli (precīzāk— pasaulīti), pasargā mūs no Visuma haosa, paņemot mūsu uztverei tikai to, ko uzskata par vajadzīgu un nekaitīgu. Bet, pildīdams jaunrades un aizsardzības funkciju, tas daudziem nevilšus pārvērties par cietumsargu. Jo tieši mūsu saprāts neļauj mums iziet aiz radītās pasaules robežām. Tas nepārtraukti izdomā dažādus viltīgus paņēmienus, bieži vien likdams lietā ’ bailes, lai pārliecinātu mūs, ka ilūzija, ko tas mums piedāvā, arī ir pati REALITĀTE. -

Kādā no lielajiem galvaspilsētas zoodārziem atveda balto lāci. Voljērs vēl nebija gatavs, un, kamēr to būvēja, lācis atradās nelielā

krātiņā. Vairākus mēnešus viņš staigāja pa krātiņu— trīs soļus uz vienu pusi, trīs — uz otru… Kad viss bija gatavs, režģus noņēma, bet lacis joprojām staigāja trīs soļus uz vienu pusi, trīs — uz otru.

Uz Zemes nav divu cilvēku, kuru pirkstu nospiedumi pilnībā sakristu. Tāpat nav arī divu cilvēku, kuru dzīves pieredze pilnībā •itkārtotos. Pat vienolas dvīņu dzīves ar kaut ko atšķiras.

Citiem vārdiem sakot, katrs cilvēks dzīvo savā pasaulē un rada savu unikālo pasauli. Katrs no mums kopš pašas dzimšanas vecāku, pieaugušo, skolotāju, apkārtējās vides iedarbībā konstruē savu realitāti, savu pasauli. Ja jums ir bērni, tad atcerieties, kā jūs viņiem uzspiedāt savu pasaules aprakstu, skaidrojāt viņiem, kas ir labi, kas — slikti, ko drīkst un ko nedrīkst darīt. To pašu darīja viņu vecmāmiņas un vectētiņi, skolotāji un citi pieaugušie.

Galu galā jūsu bērns izveidoja savu PASAULES APRAKSTU, kas ir gan līdzīgs jūsējam, gan atšķiras no tā. Un jūsu vecāki tāpat rīkojās ar jums. Un visi cilvēki ir iesaistīti šajā procesā. Un nevar teikt, vai tas ir labi vai slikti, ka mēs kopš bērnības esam mācīti uztvert REALITĀTI kaut kādā īpašā, "cilvēciskā" veidā. Šis process vienkārši ir nepieciešams, tādēļ ka, iesaistoties tajā, mēs jūtamies mierīgāk. Bet mēs tik ļoti aizraujamies ar šo darbību, ka aizmirstam kādu acīm redzamu patiesību: starp pašu REALITĀTI un mūsu pasauli ir milzīga atšķirība.

Mēs kopš bērnības veidojam PASAULES modeli, REALITĀTES modeli, kurā dzīvojam visu savu dzīvi, mēģinādami šo modeli kaut kā uzlabot. Un nav labu vai sliktu modeļu. Jautājums tikai, cik kurš modelis ir dzīvotspējīgs un noderīgs. No vienas puses, mūsu modelis mums palīdz izmantot visus labumus, ko cilvēku civilizācija uzkrājusi daudzu gadsimtu gaitā, bet, no otras puses, tas rada ierobežojumus, nostiprinot mūsos ticību tam, ka mūsu nebūt ne pilnīgais modelis arī ir pati Realitāte. Un šis pašapmāns mūs aizved tālu prom no ĪSTENĪBAS un rada neapmierinātību.

Ir kāds paradokss: mēs taču tiešām dzīvojam REALITĀTĒ un zemapziņā uztveram to tādu, kāda tā ir, — kā kaut ko brīnišķīgu, neaptveramu, neizdibināmu, bet mēs apzināmies tikai šīs Realitātes

modeli, kura veidošanai izšķiežam visu savu dzīvi un enerģiju. To var daudzējādi parādīt. Bet vispirms daži secinājumi.

Tātad:

1) Visums (Realitāte, Īstenība, Dievs, Pasaule) ir neaptverams spēks, enerģija, kam piemīt apzināšanās;

2) cilvēka apzināšanās ir tikai daļa no Visuma, Dievišķās apzināšanās;

3) pasaule ir neaptverama un mīklaina, un cilvēkam pret pasauli un pret sevi arī jāizturas kā pret mīklu;

4) mūsu zemapziņas saprāts rada pasaules modeli, kurā dzīvo mūsu apziņa. Citiem vārdiem sakot, mūsu apziņai ļauts novērot un vērtēt tos notikumus, kurus mums piegādā mūsu zemapziņas saprāts.

CIK CILVĒKU — TIK PASAUĻU, UN PAT VĒL VAIRĀK…

Pasaule— ir noslēpums. Un tas, ko tu šobrīd redzi savā priekšā, vēl nebūt nav viss, kas te ir. Pasaulē ir vēl tik daudz kā… Tā nudien ir bezgalīga ikvienā’ savā punktā. Tāpēc centieni kaut ko noskaidrot— tie patiešām ir vienīgi centieni padarīt kādu pasaules aspektu kaut kā pazīstamu, pierastu. Mēs ar tevi esam šeit, pasaulē, kuru tu dēvē par reālu, tikai tāpēc, ka mēs abi to pazīstam. Tu nepazīsti spēka pasauli un tāpēc nespēj to pārvērst pazīstamā gleznā.

K. Kastaneda. Ceļojums uz Ikstlānu

Kā es jau sacīju, mēs uztveram Realitāti divos līmeņos: zemapziņas un apziņas līmenī. Zemapziņā mēs visi esam saistīti ar Visumu, ar Realitāti, un mūsu zemapziņa satur informāciju par ikvienu notikumu, kas noris Visumā.

Tādējādi mūsu pasaules, mūsu realitātes īstenais radītājs ir mūsu zemapziņas saprāts, kas saistīts ar neaprakstāmajiem Visuma spēkiem, ar Dievu, bet mūsu apziņa ir jau pirms mirkļa norisušo notikumu novērotāja un vērtētāja. Apziņa allaž tikai par vienu mirkli atpaliek no mūsu zemapziņas saprāta. Bet tieši šis mehānisms ļauj cilvēkam kļūt par radītāju, par burvi. Kā sacījis Nīče: "Mēs visi esam lielāki mākslinieki, nekā varam iedomāties."

Ik mirkli pār mums, cilvēciskām būtnēm, gāžas milzīga informācijas plūsma. Un mūsu zemapziņas saprāts no kopīgās plūsmas izvēlas un piegādā mums, mūsu apziņai, tieši to informāciju, kas ierakstās mūsu zemapziņas programmā un pēc tam realizējas mūsu Visuma modelī. Kaut ko tas sagroza, kaut ko vispārina, bet dažas lietas vienkārši izlaiž.

Lūk, vēl viens psiholoģisks eksperiments.

Divi aktieri iedrāžas psiholoģijas lekcijā. Viens no viņiem, stāvēdams durvīs, ar strauju izklupienu pagrūž roku uz otra aktiera pusi. Tas nokrīt uz grīdas. Pirmajam aktierim rokā ir banāns. Tomēr pēc aptaujas visi studenti uzbrucēja rokā “redzējuši" nazi.

Šāds uztveres sagrozījums rodas tāpēc, ka mūsu zemapziņā ir ierakstīts — straujš cilvēka izklupiens saistīts ar nazi. Ar banānu taču neviens nedur.

Zemapziņas saprāts izlaiž informāciju caur savdabīgām programmām-filtriem: neirofizioloģisko, sociālo un individuālo filtru. Mūsu apziņa saņem tikai niecīgu strūkliņu no kopējās plūsmas. Rezultātā starp to, kas patiešām notiek PASAULĒ, un to, kas ir mūsu šīs PASAULES pieredze (t. i. — mūsu pasaules modelis) ir liela atšķirība.

Tagad aplūkosim katru no šiem filtriem.

Neirofizioloģiskais filtrs

Tā ir redze, dzirde, tauste, oža un garša — pieci vispārzināmie sensorie kanāli, ar kuru palīdzību mēs pārveidojam informāciju fizisko parādību pasaulē. Piemēram, ir zināms, ka cilvēka auss uztver skaņas viļņus, kuru frekvence ir diapazonā no 20 līdz 20 000 svārstībām sekundē. Skaņas viļņus, kuru svārstību frekvence nav šajās robežās, cilvēka auss neuztver. Kaut gan daudzi dzīvnieki uztver infraskaņu un ultraskaņu. Nevar sacīt, ka mēs vispār neuztvertu citas frekvences. Ultraskaņas un infraskaņas labvēlīgā vai kaitīgā iedarbība uz cilvēku ir pierādīta. Pareizāk tāpēc būtu teikt, ka apzināti cilvēks neuztver viļņus, kuri atrodas aiz fizioloģiskajām robežām.

Cilvēka redze spēj uztvert gaismas starojumu ar viļņu garumu intervālā no 380 līdz 680 milimikroniem. Viļņus, kuru garumi šajā intervālā neietilpst, apzināti cilvēka acs neuztver.

Arī cilvēka jutīgumam pret pieskārieniem ir robežas: turklāt jutīgums atkarīgs no pieskaršanās vietas.

Gribu uzsvērt, ka cilvēkam ir tikai apzinātās uztveres robežas. Šīs robežas nosaka tie sajūtu orgāni, kurus viņš izmanto savā ikdienas dzīvē. Bet zemapziņas iespējas apkārtējās pasaules uztverē un izzināšanā ir neierobežotas.

Tagad daudzi zina par V. Bronņikova pētījumiem. Viņš strādā ar akliem bērniem un dod viņiem spēju redzēt— nevis ar acīm, bet ar "smadzenēm". Tas ir — ļoti īsā laikā, burtiski 20 dienās, viņš atver bērniem citus uztveres kanālus, kuri cilvēkam parastos apstākļos netiek izmantoti. Viņš apmāca ne tikai slimus, bet arī pilnīgi veselus bērnus. Tas, ko paveic šis cilvēks un viņa skolnieki, ir apbrīnojami! Bērni ar melniem apsējiem uz acīm lasa jebkuru tekstu, spēlē šahu, brauc ar velosipēdu, brīvi pārvietojas. Pie tam viņos atklājas vēJ daudzas citas spējas.

Es uzskatu, ka cilvēks nevis vienkārši uztver apkārtējo pasauli ar saviem sajūtu orgāniem, bet pārveido neaptveramo Realitātes enerģiju, Tīro Enerģiju par kaut ko sev pazīstamu. Tas ir, rada šo materiālo lietu pasauli.

Šis pirmais filtrs mums tiek dots piedzimstot, un tā irfiloģenētiska fiziskās pasaules uztveršanas un veidošanas programma. Šis filtrs apvieno mūs, cilvēciskās būtnes, kā īpašas sugas locekļus.

Sociālais filtrs

Sociālais filtrs — tas ir faktoru kopums, kuri apvieno cilvēkus noteiktās sociālās grupās: valoda, tautība, tradīcijas, paražas, tautas un valsts vēsture un citi.

Sociālie priekšraksti mums palīdz izmantot visu tās sociālās grupas, kurai mēs piederam, uzkrāto pieredzi. Taču tas rada arī zināmus ierobežojumus: mums būs grūti saprast cilvēku no citas sociālās grupas.

Kā rāda pieredze, sociālos ierobežojumus var viegli pārvarēt. Par to liecina mūsu spēja runāt vairākās valodās.

Individuālais filtrs

Šis filtrs veidojas pakāpeniski saskaņā ar cilvēka individualitātes attīstību un tapšanu, tātad — kopš dzimšanas brīža. Tās ir mūsu domas, emocijas, rakstura iezīmes, paradumi, intereses, simpātijas un antipātijas, uzvedības veidi, reakcijas uz tiem vai citiem notikumiem, attieksme pret sevi, pret tuviniekiem, pret cilvēkiem vispār un pret daudzām lietām šajā Pasaulē.

Mūsu pārdzīvojumi apkopojas unikālā personiskajā vēsturē. Tie nosaka mūsu dzīvi. Individuālie priekšraksti — tas ir tieši tas zemapziņas programmas aspekts, ar kuru mums arī nāksies strādāt pirmām kārtām.

Kā redzams shēmā, neirofizioloģiskais aparāts, sociālie un individuālie priekšraksti kopumā arī ir tā pati zemapziņas programma, pēc kuras veidojas katras cilvēciskas būtnes unikālā realitāte. Turklāt pati pieejamākā šīs programmas daļa, kuru var viegli mainīt, ir mūsu personiskā vēsture ar tās individuālajiem priekšrakstiem.

Tātad:

1) mēs paši radām to pasauli, kurā dzīvojam;

2) mums jāuzņemas atbildība par savu pasauli;

3) starp pašu REALITĀTI un mūsu pasauli (Realitātes aprakstu) neizbēgami pastāv liela atšķirība;

4)  PASAULES modeļi, kurus mēs katrs radām, ir atšķīgi. Citiem vārdiem sakot, katrs cilvēks dzīvo savā pasaulē, kas atšķiras no jebkuras citas;

5) mēs paši radām pasauli, kurā dzīvojam (mēs radām PASAULES modeli, REALITĀTES modeli). Mēs paši radām savas slimības, situācijas ar cilvēkiem, ar darbu, ar naudu un daudz ko citu. Bet ja mēs paši radām savu pasauli, tātad mēs to varam arī mainīt. Citiem vārdiem sakot, ja mūs kaut kas mūsu dzīvē neapmierina, tad mēs varam savu dzīvi mainīt, atklājot un novēršot tās vai citas problēmas cēloņus un veidojot kaut ko jaunu; varam sākt dzīvot daudz pilnīgāk un laimīgāk (tieši par to, kā tas izdarāms, es runāšu šajā un nākamajās grāmatās).

ZEMAPZIŅAS PROGRAMMAS

>

Kad es apguvu “velna zāli”, biju pārāk alkatīgs un nepacietīgs. Es lielījos ar lietām, tāpat kā bērni lielās ar saldumiem. “Velna zāle” ir tikai viens ceļš no miljona. Galu galā —jebkas ir tikai viens ceļš no miljona. Tāpēc tev vienmēr jāatceras, ka ceļš ir tikai ceļš; ja jūti, ka tas nav tev pa prātam, tad tev tas jāpamet par katru cenu. Lai iegūtu tādu skaidrību, tev jādzīvo disciplinēta dzīve. Tikai ar šādu noteikumu tu zināsi, ka jebkurš ceļš ir tikai ceļš un nekas netraucē ne tev pašam, ne kādam citam to pamest, ja tā liek tava sirds. Tomēr es brīdinu: tavu lēmumu nedrīkst ietekmēt bailes vai godkāre. Raugies uz jebkuru ceļu tieši un bez svārstīšanās. Pārbaudi to tik reižu, cik uzskati par vajadzīgu. Pēc tam uzdod sev, un tikai sev, vienu jautājumu. Šo jautājumu parasti uzdod ļoti veci cilvēki. Mans benefaktors man to vienreiz uzdeva, kad biju jauns, bet to saprast man toreiz kavēja pārāk karstās asinis. Tagad es to saprotu. Es uzdošu šo jautājumu tev: vai tavam ceļam ir sirds? Visi ceļi ir vienādi: tie ved uz nekurieni. Tie ved caur krūmiem vai krūmos. Es varu teikt, ka savā dzīvē esmu nogājis garumgarus ceļus, bet es neatrodos nekur. Tāda ir jēga jautājumam, ko man uzdeva benefaktors. Vai šim ceļam ir sirds? Ja ir, tad ceļš ir labs; ja nē, tad no tā nav nekādas jēgas. Abi ceļi ved uz nekurieni, bet vienam ir sirds, otram— nav. Viens ceļš padara ceļojumu priecīgu: lai cik tu klejotu, tu un tavs ceļš esat nešķirami. Otrs ceļš liks tev nolādēt savu dzīvi. Viens ceļš dod tev spēku, otrs — tevi iznīcina.

K. Kastaneda. Dona Huana mācības

Kā tad veidojas šī programma, kas to veido, un kādas funkcijas tā pilda?

Programmētājam, veidojot programmu, vispirms jānosaka funkcijas, kādas tā pildīs, pēc tam jāizvēlas valoda (specifisks simbolu un zīmju kopums), ar kuras palīdzību programma tiks rakstīta. Vēl ir vajadzīga enerģētiskā ierīce, kas šo programmu realizēs. Mūsu gadījumā tāda ierīce ir cilvēks— unikāla būtne, jo spēj pati sevi programmēt.

Kad bērns nāk pasaulē, viņa zemapziņā jau ir pirmais programmas elements — neirofizioloģiskais aparāts, ar kura palīdzību viņš ir gatavs uztvert Īstenību.

Otro programmas elementu — sociālo — nosaka bērna dzimšanas vieta (ģimene, valsts).

Pirmos divus programmas elementus, tas ir, cilvēka dzimšanas laiku un vietu, nosaka dziļas zemapziņas likteņlēmējas struktūras.

Trešais elements — individuālais — veidojas pakāpeniski, mācību procesā.

Zīdaiņi ar redzi apkārtējo pasauli uztver neaprakstāmā dažāda lieluma un dažādas intensitātes krāsu plankumu un enerģijas strāvojumu salikuma veidā. Bērni var ļoti dažādi kustināt, savstarpēji pagriezt rokas, kājas, galvu un ķermeni. Un pieaugušie jau kopš bērna piedzimšanas māca viņu uztvert un saprast apkārtējo pasauli strikti noteiktā veidā (atbilstoši savām personiskajām programmām). No sākuma bērns mācās pārvaldīt savu ķermeni, pēc tam sāk iepazīt pasauli ar valodas palīdzību. Tajā pašā laikā pieaugušie nemitīgi apraksta mazulim visu, kas ir ap viņu. Tas kļūst par nepārtrauktu bērna un pieaugušo saskarsmes procesu. Un bērns, pašam nemanot, piesavinās šo PASAULES aprakstu. Un turpmāk cilvēks uztur nepārtrauktu iekšēju dialogu, kas atbalsta PASAULES aprakstu. Iekšējais, zemapziņas dialogs parastam cilvēkam parastos apstākļos nerimstas ne uz brīdi. Šā dialoga saturs nav nekas cits, kā visa tā uzskaitījums, ar ko cilvēks saskaras savā ikdienas dzīvē. Tas nevar būt ne slikts, ne labs. Tas vienkārši ir saraksts, kas palīdz noturēt ierasto pasauli tās nemainībā un noteiktībā. Jo tad mēs jūtamies daudz maz mierīgi.

Lūk, paši lielākie meli!

Mēs kopš bērnības mācāmies uzskatīt pasaules aprakstu par ĪSTENĪBU.

Tādējādi pieaugušie bērnam norāda virzienu, bet tālāk viņš pats ievieš savā uzvedības programmā kaut kādas izmaiņas vai jauninājumus. Tās var būt domas, kas bagātina dzīves pieredzi un padara dzīvi interesantāku un piesātinātāku, vai arī to noplicina un ierobežo spējas iespaidīgi darboties. Bet mūsu vecākus taču mācīja viņu vecāki, un mēs mācām savus bērnus, un tā šis process turpinās un turpināsies bezgalīgi. Un tas liek domāt, ka cilvēka dzīve ir tikai kādas daudz ietilpīgākas Visuma programmas elements.

Kā ikviena programma, arī cilvēka zemapziņas programma pilda noteiktas funkcijas, no kurām galvenā — Realitātes modeļa veidošana un atbalstīšana. Tas ir, dzīvot šajā pasaulē un censties, lai Realitātes modelis atbilstu pašai Realitātei, — tā ir katra cilvēka galvenā jeb ģenerālā apņemšanās. Reliģiskie darbinieki to dēvē par dvēseles tiekšanos pie Dieva, pie Radītāja. Austrumos tas ir ceļš uz Brīvību vai Patiesības meklējumi. Es negribētu ienest tajā reliģisku vai mistisku aspektu. Es nosaku šo funkciju kā ārsts psihologs— cilvēka zemapziņa kā informatīvi enerģētiska struktūra tiecas saplūst ar Visuma Saprātu. Daļa tiecas uz veselo. Šī likuma nezināšana neatbrīvo no atbildības. Šis likums darbojas zemapziņas līmenī, un būtu muļķīgi iebilst pret to. Ņūtona likums taču darbojas neatkarīgi no tā, vai mēs to zinām vai nē. Starp citu, pasaules gravitācijas likums ir viena no augšminētā Visuma likuma izpausmēm. Ņūtona likums apraksta materiālo objektu savstarpējo iedarbību. Un matērija ir tikai viens no enerģijas paveidiem.

Cilvēka zemapziņas programmai ir savi struktūrelementi: neirofizioloģiskais aparāts, sociālie un individuālie priekšraksti, kas apkopojas cilvēka personiskajā vēsturē.

Programmas valoda ir cilvēka valoda— simbolu un zīmju kopums.

Un šai programmai noteiktā veidā darboties liek nekas cits kā mūsu nolūki, mūsu domas. Tās ietērpjas vārdos, tēlos, skaņās, jūtās vai kustībās. Doma — tas ir specifisks, universāls instruments. Tieši ar domu palīdzību mēs veidojam savu unikālo pasauli. Tas ir acīm redzami. Nauda, mājas, ceļi, attiecības ar cilvēkiem — tas viss iesākumā bija doma. Kad rodas doma, tā veido noteiktu cilvēka uzvedības veidu, kas vēlāk izpaužas materiālajā pasaulē.

Mūsu liktenis — tās ir mūsu domas!

Tādējādi mūsu pasaule ir mūsu pašu domu atspoguļojums. Bet, pirms doma materializējas kādā konkrētā veidā, tā pārdzīvo noteiktas pārvērtības.

Valstī norisinās ekonomiskas un politiskas pārmaiņas. Daudzi uzņēmumi tiek slēgti. Cilvēki meklē jaunu darbu. Tāds ir viņu nolūks — atrast jaunu darbu, turklāt tādu, kas viņiem patiktu un nestu pietiekami daudz naudas. Kāds vīrietis nolemj, ka viņam nav atbilstošs vecums (viņš taču lasījis sludinājumus, ka darbam meklē cilvēkus līdz 40 gadu vecumam); turklāt viņš jau saņēmis vairākus atraidījumus; no draugiem viņš nepārtraukti dzird, cik grūti tagad atrast jaunu darbu, bet televīzija biedē ar masu bezdarbu un ziņo teju vai par vispārēju darba algu neizmaksāšanu. Galu galā viņš tā arī nevar atrast piemērotu darbu vai strādā uzņēmumā, kur laikā neizmaksā algu.

Cits vīrietis, neraugoties uz vecumu, tic, ka viņa zināšanas un prasmes noteikti kādam kaut kur ir vajadzīgas. Viņš ņem pildspalvu un papīra lapu un aprēķina, cik naudas viņam būtu jāsaņem, lai apmierinātu savas vajadzības, samaksātu par dzīvokli, labi paēstu, apģērbtos, atpūstos un tamlīdzīgi. Vispirms viņš satrūkstas no skaitļa, ko ieguvis. Pēc tam nodomā: "Bet kāpēc gan ne? Ir taču cilvēki, kas saņem daudz vairāk, tātad es šādu naudu esmu pelnījis." Nākamajā dienā vīrietis pilsētā sastop sen neredzētu draugu. Aprunājas. Draugs, uzzinājis par problēmu, pastāsta, ka viņa paziņa dibina jaunu uzņēmumu un meklē darbiniekus ar tieši tādu specialitāti. Un, lūk, pēc nedēļas šis vīrietis strādā jaunajā darbā, un alga, pilnībā sakrīt ar lapiņā aprēķināto skaitli.

Tās nav pasakas— tie ir piemēri no dzīves. Sagadīšanās? Bet sagadīšanās — tā ir zemapziņas likumsakarība! Gluži vienkārši pirmajā gadījumā dabūt vēlamo darbu traucēja domas-šaubas, un šīs domas radīja attiecīgā programma. Bet otrajā gadījumā vīrietis cieši ticēja sev un novērtēja savas zināšanas un pieredzi. Un katrs dabūja atbilstoši savām domām-cerībām. Jo mēs paši veidojam savu dzīvi!

"Lai jums notiek pēc jūsu ticības!" Tā rakstīts Bībelē.

Bet par to, kā atrast vajadzīgo darbu, kā pelnīt daudz naudas vai izveidot brīnišķīgas attiecības ar cilvēkiem, es stāstīšu nākamajās grāmatās. Šajā grāmatā es gribētu runāt par veselību un par to, ka cilvēki paši rada savas slimības un kā šīs slimības, pat tās, kuras skaitās neārstējamas, var izārstēt. Un jūs sapratīsiet, ka varat to paveikt paši. Jums tikai jāielūkojas sevī, jāpēta sava zemapziņas programma, savas domas, un jāizdara tajās attiecīgas izmaiņas.

Tātad:

1)  Realitātes modelis, kurā mēs dzīvojam, atbilst mūsu zemapziņas programmai, kas veidojas kopš bērnības, tādējādi ārējais atspoguļo iekšējo;

2) katrs cilvēks zemapziņā īsteno galveno funkciju un galveno dzīves mērķi— dzīvot šajā pasaulē un tiekties, lai viņa Realitātes modelis atbilstu pašai REALITĀTEI;

3)  mūsu pasaule ir mūsu personisko domu ārējais atspoguļojums; visu, kas mums dzīvē pieder, mēs radām paši;

4)  lai kaut ko mainītu savā dzīvē (veselības stāvokli, attiecības ar cilvēkiem, darbu, materiālo stāvokli u. c.), nepieciešams ieskatīties sevī, vērsties sevī un mainīt savu zemapziņas uzvedības programmu, mainīt savas domas, tas ir, mainīties pašam.

Kā tad īstenot pieeju vissvētākajam cilvēkā — savai zemapziņas programmai, savam iekšējam saprātam, kas tieši saistīts ar Visumu, ar Dievu? Un vai to drīkst darīt? Vai tas nav bīstami?

Teikšu uzreiz — visi cilvēki, visi bez izņēmuma to jau dara. Tikai viņi dara to kaut kā nepārdomāti, stihiski, bezatbildīgi, radīdami savu pasauli ar milzumdaudz problēmām, kurās paši sapinas.

Es uzskatu, ka iemācīties sazināties ar savu iekšējo saprātu ir vienkārši nepieciešams. Vēl vairāk — to cilvēkiem vajadzētu mācīt jau kopš bērnības, tāpat kā lasīt un rakstītprasmi. Un tas ir pilnīgi nekaitīgi (protams, ievērojot zināmus nosacījumus). Turklāt tas ir arī interesanti. Vai tad jūs nevēlaties uzzināt patiesību par sevi? Par to, kā, ar ko un kāpēc jūs esat radījuši sev sāpes un ciešanas. Vai tad jūs negribat atšķetināt savu problēmu kamolu?

Tātad — uz priekšu! Mēs taču paši veidojam savu pasauli, savu dzīvi! Tad veidosim šo pasauli brīnišķīgu!

KAS JĀZINA PAR SAVU ZEMAPZIŅU

Vēl ilgi pirms psihoanalīzes rašanās diženie sengrieķu ārsti Eskulaps un Hipokrāts zināja par tā sauktā "iekšējā saprāta" esamību. Par to rakstījis arī ārsts Paracelzs sešpadsmitajā gadsimtā. Divdesmitajā gadsimtā Zigmunds Freids izdalīja cilvēka saprātā vairākus "slāņus": ego, id, superego un pirmsapziņu, katram iedalot noteiktas funkcijas. Freida modelim bija ļoti svarīga loma psihoterapijas un psiholoģijas attīstībā. Pēc tam radās vēl citi modeļi: Junga psihoanalīze, doktora Meļa automātiskais raksts, Vīnera kibernētiskais modelis, biheiviorālais modelis, geštaltterapija, transaktīvā analīze, NLP un Eriksona hipnoze, u. c. Tagad psihoterapeiti un psihologi nonākuši pie atziņas, ka cilvēka saprātu var nosacīti iedalīt divās daļās: apzinātais saprāts un neapzinātais saprāts (zemapziņa). Un tie abi ir spējīgi darboties neatkarīgi. Kā jau teicu, šis dalījums ir nosacīts. Cilvēks — tā ir viengabalaina personība. Es pats personīgi uzskatu, ka zemapziņa ir tā nepazīstamās un līdz galam neizpētītās cilvēciskās būtnes daļa, kuru mums jācenšas atminēt.

Piemēram, šobrīd, lasīdami šīs rindas, jūs redzat lappusi un tajā nodrukātos burtus, jūs aizdomājaties par vārdu nozīmi un vienlaikus varat dzirdēt noteiktas skaņas, just apkārtējās vides temperatūru, uztvert noteiktas sajūtas rokās un citās ķermeņa daļās, kā arī pamanīt, ka mainījusies jūsu elpošana un spriedze ķermeņa muskuļos. Kas tad ir noticis? Izrādās, ka līdz tam brīdim, kamēr es nebiju jums norādījis uz šīm sajūtām un skaņām, jūs tās apzināti neuztvērāt. Taču jūsu zemapziņa uztvēra tās un vēl daudz ko citu. Acīmredzot neapzinātā saprāta uztvere ir daudz plašāka un dziļāka. Jo zemapziņas saprāts uztver pašu REALITĀTI. Turklāt mūsu zemapziņas saprāts kā informatīvi enerģētiska sistēma satur informāciju par ikvienu notikumu ikvienā Visuma punktā. Tāpat kā katrā šūnā ir ģenētiskajā līmenī iekodēta informācija par visu organismu, tā arī katrā cilvēkā ir informācija par visu Visumu, kura daļa viņš ir. Visums, Dievs — tas ir vienots organisms, un katrs no mums tā labā pilda savas specifiskas funkcijas.

Zemapziņa līdzinās aisberga zemūdens daļai, tā ir daudz pla■..ika par apziņu, bet tajā pašā laikā paliek mums apslēpta. Zemapziņā glabājas visa informācija par mūsu dzīvi, ierakstīta uz pieciem cilvēka sajūtu "celiņiem". Atmiņas mehānisms, visu organisma funkciju vadība caur centrālo nervu sistēmu, refleksi un Instinkti, automātiskās darbības un paradumi, domu un uzvedības .lugļi — tas ne tuvu nav pilnīgs visu to pakalpojumu uzskaitījums, ko mums sniedz zemapziņas saprāts. Tad pārtrauksim taču ar to (mīties un iegūsim tā personā uzticamu sabiedroto.

Lai jūsu darbs ar zemapziņu būtu veiksmīgs, jums jāzina dažas zemapziņas "rakstura" īpatnības.

Pirmā (un galvenā) — pasaules modeĻa radĪŠana un atbalstĪŠana.

Tieši mūsu zemapziņas saprāts, izmantojot noteiktu programmu, rada katrai cilvēciskai būtnei unikālu Realitātes modeli. Un šīs funkcijas gaismā var izprast arī pārējās funkcijas.

Aizsardzības funkcija

Tagad, kad mūsu pasaule ir radīta, to vajag atbalstīt, aizsargāt. Nav svarīgi, kur jūs atrodaties un ko darāt, — iekšējais saprāts ne uz mirkli nezaudē modrību. Tas ir mūsu uzticamais aizstāvis. Tomēr bieži vien mēs ļaujam tam kļūt par mūsu cietumsargu, un tad tas mums neļauj iziet ārpus viņa paša radītās pasaules robežām. Turklāt vislabāko nodomu mudināts, rūpējoties par mūsu mieru.

Organisma dzīvības procesu norises vadība

Zemapziņa caur smadzenēm, caur centrālo un perifērisko nervu sistēmu kontrolē visu, kas notiek mūsu organismā. Un hipnotiskā transa stāvoklī ar iedvesmu var izmainīt ķermeņa temperatūru, pulsu, asinsspiedienu, paātrināt brūču sadzīšanas procesus.

Daudzi ir bijuši liecinieki tam, ka priekšnesumos hipnotizētāji ir likuši cilvēkiem transa stāvoklī nokrist no skatuves vai pārdurt ādu bez jebkādām sekām veselībai, vai arī izdarīt ko tādu, kas nav iespējams parastā apzināšanās stāvoklī.

Bet hipnozi un pašhipnozi var izmantot daudz lietderīgāk. Piemēram, ja operācijas laikā slimnieku, kas atrodas narkozē, noteiktā veidā atbilstoši iedvesmo, tad pēcoperācijas periods norit bez sarežģījumiem un ir ievērojami īsāks.

Cita funkcija —PERSONISKĀS VĒSTURES (LIKTEŅA) RADĪŠANA. Ar to zemapziņa nodarbojas kopš pašas mūsu dzimšanas. Zemapziņā glabājas visa informācija par mūsu dzīvi un mūsu senču dzīvi. Jau piedzimstot, mēs iegūstam noteiktu attieksmi pret sevi un apkārtējo pasauli. Tā mums zemapziņā tiek nodota no mūsu vecākiem. Pēc tam mēs pieaugam, uzkrājam pieredzi, un mūsu apzinātā attieksme pret apkārtējo pasauli nemitīgi mainās, tomēr zemapziņa var saglabāt uzskatus, kas izveidojušies pašā dzīves sākumā. Ja jūsu bērnībā atgadījās kas tāds, kas atstāja uz jums spēcīgu iespaidu, tad ziniet, ka kāda jūsu zemapziņas saprāta daļa notikušo joprojām skata ar bērna acīm un iespaido jūsu dzīvi. Tāpēc ir ļoti svarīgi pārskatīt personības vēsturi un mainīt zemapziņas attieksmi pret daudziem pagātnes notikumiem.

Lūk, piemērs no manas prakses. Pie manis uz pieņemšanu atnāca septiņpadsmitgadīgs puisis. Viņš baidījās braukt trolejbusos un autobusos, metro un liftos. Tiklīdz viņš iekāpa kādā transportai, līdzeklī, tā sāka justies slikti. Turklāt pats viņš nenojauta savu izjūtu cēloņus. Bet nekas taču nenotiek tāpat vien. Es viņu apmācīju sazināties ar zemapziņas saprātu, un viņš uzdeva pirmo jautājumu — vai viņa dzīvē ir bijis kāds atgadījums, kas varētu izraisīt šādu reakciju? Atbilde izrādījās apstiprinoša. Tad ar vairāku jautājumu palīdzību noskaidrojām konkrēto atgadījumu. Tas noticis, kad viņam bija astoņi gadi. Vecāki tika zēnu sodījuši par kādu nodarījumu un uz ilgāku laiku ieslēguši tumšā kambarī. Bet vēl pēc vairākiem gadiem viņš par kādu sīku huligānisku pārkāpumu nokļuva milicijā un nakti viens pats nosēdēja iepriekšējās izmeklēšanas izolatorā. No tā laika radās neizprotamās bailes, jo zemapziņa saistīja abus notikumus un izdarīja noteiktu secinājumu: slēgta telpa var apdraudēt viņa brīvību. Apzinoties cēloņus, mums izdevās viegli tikt galā ar šo problēmu.

Interesanti, ka pēc seansa puisis ilgi un ar baudu vizinājās trolejbusā, kamēr viņam tas gluži vienkārši apnika.

Atmiņa

Atmiņas mehānisms arī atrodas zemapziņas pārziņā. Tieši tur tiek "uzņemta" un glabājas filma par mūsu dzīvi, ierakstīta uz pieciem cilvēka sajūtu "celiņiem". Izmantojot hipnozi vai pašhipnozi, viegli var atsaukt atmiņā šīs filmas fragmentus. Bieži vien tās vai citas slimības saknes ir jāmeklē pagātnes notikumos. Jo tieši tad, pagātnē, mēs paši ietriecām dziļi sevī dvēseles sāpes, cenšoties aizmirst, kāds bijis šo sāpju cēlonis. Tādējādi mēs zaudējām apzināto kontroli. Un, lūk, tāda "skabarga" tupēja zemapziņā ilgus gadus, izlīzdama laukā noteiktās situācijās, radot sāpes un ciešanas.

Zemapziņas saprāts visu no ārpuses ienākošo informāciju uztver burtiski

Piemēram, ārsts, kas nav varējis izārstēt slimnieku vai arī vienkārši nav zinājis citas ārstēšanas metodes, var pateikt: "Piedodiet, bet es domāju, ka medicīna te ir bezspēcīga." Un slimnieks var pārtraukt ārstēšanos, būdams pārliecināts, ka viņa slimība nav izārstējama. Mūsdienu medicīnā daudzas slimības ir ieskaitītas "neizārstējamo" kārtā. Taču jums jāzina, ka tās nav izārstējamas ar tām zināmajām metodēm, ar kurām cenšas ārstēt mūsu oficiālā medicīna. Un jebkura slimība kļūst izārstējama tad, kad cilvēks ir gatavs uzņemties atbildību par tās rašanos.

Cik bieži jums ir gadījies lietot tādas frāzes kā "man no tā nelabi metas.."neņem pie sirds…", "es to vienkārši nevaru sagremot…"

u.c. Lūk, piemērs no prakses!

Pie manis uz pieņemšanu atnāca padzīvojusi sieviete, kas žēlojās par pastiprinātu siekalošanos un nepatīkamu garšu mutē, kas nekad nepārgāja. Viņa bija nodevusi visas analīzes, izgājusi apskates praktiski pie visiem speciālistiem, taču nekāda patoloģija netika atklāta. Izmisusi viņa ieradās pie manis. Un, iemācījusies sazināties ar savu zemapziņu, paciente man uzticēja stāstu par to, kā pirms pusgada sastrīdējusies ar savu labāko draudzeni, būdama bezgala negodīga pret viņu, taču nevēlēdamās atzīt savu vainu. Stāsts nudien nebija patīkams. Beigās viņa pateica šādu frāzi: "Šis gadījums atstāja bezgala nelāgu piegaršu." Izbrīnā paraudzījusies uz mani, sieviete iesaucās: "Dakter, vai tiešām tas ir visa iemesls?" Viņa pati bija atbildējusi uz savu jautājumu. Es ieteicu aiziet pie bijušās draudzenes, visu izstāstīt un lūgt piedošanu. Pēc kāda laika sieviete atnāca pie manis un dalījās savā priekā. Viņa atkal spēja izbaudīt ēdienu un bija atjaunojusi labās attiecības ar draudzeni. Un izteica vēlēšanos pastrādāt pie citām savām problēmām.

Un cik bieži man nākas dzirdēt no pacientiem šādu frāzi: "Dakter, man ir vesela slimību buķete!" Tādos gadījumos es vienmēr apvaicājos, vai viņiem patīk puķes. "Protams, dakter, man ļoti patīk puķes!" viņi atbild. Tad varbūt tieši tāpēc jūs visu mūžu vācat savas slimības lielā pušķī — tāpēc ka jums tās patīk? Tāpēc ka jums patīk izdabāt savam vājumam, žēlot sevi. Un tieši tādēļ jums, tiekoties ar paziņām, patīk apspriest savu vainu "puķu dobi". Tad nebrīnieties, ka šī "dobe" zeļ un plaukst un katru gadu tajā uzrodas jauni "ziediņi".

Domāšanas patstāvība

p

Zemapziņas saprāts spēj patstāvīgi izlemt, kādu informāciju jums piegādāt, pie tam — kaut ko izlaižot, kaut ko sagrozot, kaut ko vispārinot. Un dara to atbilstoši mūsu uzvedības programmai, atbilstoši mūsu labajiem nodomiem.

Piemēram, trīsgadīga meitenīte, neuzmanīgi šūpodamās šūpuļkrēslā, izkrīt no tā. Pēc tam viņa baidās sēsties ne vien šūpuļkrēslā, bet pat uz parastā krēsla. Bērna zemapziņa vēl neaptver atšķirību starp šūpuļkrēslu un parasto krēslu. Tie ir priekšmeti, uz kuriem sēž. Zemapziņa apkopo visus sēdēšanai domātos priekšmetus. Šajā gadījumā, izraisīdama bailes no krēsliem, zemapziņa veic bērna aizsardzības funkciju. Vēlāk, kad bērns uztver atšķirību starp šūpuļkrēslu un parastu krēslu, viņa bailes no krēsliem pāriet.

Cits piemērs, bet nu jau no pieaugušo dzīves. Sieviete, kuru reiz piekrāpis vai aizvainojis mīļotais vīrietis, izdara secinājumu, vispārinot: "Visi vīrieši ir nelieši!" vai "Nav neviena godīga vīrieša." Un turpmāk viņa savā dzīvē sastop tikai negodīgos, jo attiecīgās domas burtiski pievelk tieši tādus vīriešus. Un pat ja kāds vīrietis pret viņu izturas ar cieņu un izrāda uzmanību, zemapziņa tik un tā pacenšas sagrozīt ārējo informāciju.

Pie manis pieņemšanā sēž laulāts pāris. Vīrs, pilnīgi pārliecināts, ka nav pelnījis citu cilvēku uzmanību, sūdzas par to, ka sieva viņam neizrādot nekādu pieķeršanos un rūpes. Labu laiku parunājies ar viņiem, es pārliecinos, ka sievas attieksme pret vīru, gluži otrādi, bijusi cieņas pilna, neslēpjot savas rūpes un uzmanību. Bet, tā kā šādas izpausmes ir pretrunā ar vīra vispārinājumu saistībā ar savu zemo pašvērtējumu, tad viņš, burtiskā nozīmē, sievas vārdus nav pat dzirdējis. Kad es vēršu vina uzmanību uz konkrētiem sievas izteikumiem, viņš > ' > paziņo — neesot manījis, ka sieva ko tādu viņam teikusi. Kad es viņu burtiski piespiežu pamanīt sievas uzmanības izpausmes, viņš visu tūlīt sagroza, apgalvodams: "Viņa tā runā tāpēc, ka viņai no manis kaut ko vajag."

“Varbūt mūsos mīt kāds svešinieks?" jūs jautāsiet. Protams, nē. Cilvēka personība ir viengabalaina personība. Un dalījums apziņā un zemapziņā ir nosacīts. Šis iedalījums — tas ir tikai veids, kā runāt par cilvēka personības neizzināto pusi. Gluži vienkārši katrā no mums ir nepazīstams un līdz galam neizzināts lauks, kas mūs, cilvēkus, padara par mīklainām būtnēm. Un mums jātiecas par katru cenu atminēt šo noslēpumu. Jo vairāk tādēļ, ka no tā ir atkarīga mūsu dzīve.

Visas cilvēku problēmas (slimības, stresi) — tas ir apzināto vēlēšanos un zemapziņas nolūku neatbilstības rezultāts. Lieta tā, ka par mums pašiem un par mūsu vitāli svarīgajiem nodomiem mūsu zemapziņas saprāts zina daudz vairāk. Turklāt atcerieties — zemapziņa ir tieši saistīta ar pašu REALITĀTI, ar Dievu. Un mūsu iekšējais saprāts dod savu ieguldījumu Visuma evolūcijas procesā.

Tādēļ ir ļoti svarīgi, lai starp apzināto un neapzināto būtu atbilstība, harmonija.

KĀ NONĀKT TIEŠĀ KONTAKTĀ AR ZEMAPZIŅU

j

Tagad, kad esat guvuši vispārēju priekšstatu par to, kā darbojas zemapziņas saprāts, īstenojot uzvedības programmu, atliek tikai stāties ar to tiešā kontaktā. Tad iespējams atklāt slimīgu parādību vai personisku problēmu rašanās tiešos cēloņus un iesaistīt, iekļaut mūsu saprātu atveseļošanās darbā. To var izdarīt vairākos veidos.

Tomēr vispirms es gribētu, lai jūs padomātu, lūk, par ko. Ilgu laiku jūs esat cīnījušies ar savu slimību. Jūs to uztvērāt kā kaut ko svešu, traucējošu. Tagad jūs zināt, ka it visu savā dzīvē mēs radām paši ar savām domām un savu rīcību. Tāpēc, pirms sākat sazināties ar savu zemapziņas saprātu, mainiet attieksmi pret sevi pašu un savu slimību. Šī slimība taču ir jūsu, jūs paši to esat "iedēstījuši" savā ķermenī.

Ļaudis ir pieraduši pie tāda domāšanas stereotipa, saskaņā ar kuru slimība ir ienaidnieks un ar to jācīnās visiem iespējamajiem līdzekļiem, nedomājot par sekām. Bet cīnīties ar slimību — nozīmē cīnīties pašam ar sevi. Tāpēc pieņemiet to un tādējādi atsakieties no cīņas ar sevi. Visumā nav tāda spēka, kuru nevarētu pozitīvi izmantot. Un jūsu slimība — ir tieši tāds spēks. Izmantojiet to kā līdzekli pašattīstībai.

Sazināšanās ar savu zemapziņu — tas ir dižais noslēpums, sakraments. Tā ir pieskaršanās diženajiem un neaprakstāmajiem Visuma spēkiem. Ja esat gatavi uzsākt šo spēku izzināšanu, tad dariet to tikai ar skaidriem, tīriem nodomiem.

Sazināšanās veidi

Lai veiksmīgi sazinātos ar zemapziņu, ir jāvienojas ar to par noteiktu signālu jeb zīmju valodu. Būs labāk, ja neuzspiedīsiet zemapziņai kādu sazināšanās stereotipu, bet dosiet iespēju tai pašai izlemt, kādu signālu izvēlēties atbildei.

Tagad iekārtojieties ērtāk un sagatavojieties uzdot jautājumu \evī, savai zemapziņai. Pēc tam kad esiet uzdevuši šo jautājumu, jums jābūt ļoti uzmanīgiem un atsaucīgiem pret tām izmaiņām, kadas norisināsies jūsu ķermenī. Vērojiet sajūtas tajā vai citā ķermeņa daļā, vērojiet domu tēlus, ieklausieties iekšējās skaņās vai iekšējās balsīs. Necentieties kaut kādā veidā iespaidot atbildi. Zemapziņa pati izvēlēsies atbildes veidu. Jums jābūt pietiekami jutīgiem, lai atbildi uztvertu.

Jautājums ir tāds: "Vai mana zemapziņa patlaban ir gatava ar mani sazināties apziņas līmenī?"

Atbilde var būt jebkāda — tas atkarīgs no jūsu zemapziņas. Piemēram, pēc kāda brīža jūs jūtat dedzināšanu kuņģa apvidū. Jūs vēl nezināt, vai šī atbilde nozīmē "jā" vai "nē". Tāpēc pateicieties zemapziņai par atbildi un sakiet: "Zemapziņa, es gribētu izprast tavu vēstījumu. Ja dedzināšana kuņģī nozīmē: "Jā, es gribētu sazināties," tad lai šī sajūta atkārtojas vai kļūst stiprāka un skaidrāka. Ja šis vēstījums nozīmē: "Nē, es neesmu gatava sazināties," tad, gluži pretēji, vājini šo sajūtu, līdz tā izzūd pavisam."

Ja signāls atkārtojas un kļūst spēcīgāks, tad tas nozīmē atbildi "jā", tātad zemapziņa pauž gatavību ar jums sazināties apziņas līmenī. Vēlreiz pateicieties tai (starp citu, neaizmirstiet to izdarīt pēc katras atbildes). Tagad jums ir sakaru kanāls ar zemapziņu. Jūs varat uzdot jautājumus, uz kuriem tā atbildēs ar "jā" vai "nē".

Ja pēkšņi saņemat atbildi "nē" vai "nezinu" — neskumstiet. Jūs taču atbildi saņēmāt. Tā gadās, ja zemapziņa tādu vai citādu iemeslu dēļ (nogurums, slikts garastāvoklis, nelabvēlīgi ārējie apstākļi, troksnis) nav gatava ar jums sazināties. Vai arī jums nepieciešams mainīt attieksmi pret zemapziņu un izturēties pret to (tātad — pret sevi) ar lielāku cieņu. Tādā gadījumā atvainojieties tai, lūdziet tai piedošanu par neuzticēšanos sev, par cīņu ar slimību. Vērsieties pie zemapziņas ar cieņu, ar maigumu. Bet varbūt zemapziņa ir vienkārši iebiedēta un to vajag nomierināt. Vai arī jūs nemaz neticat šādai saziņas iespējamībai. Kādu laiciņu pagaidiet, novērsiet varbūtējos šķēršļus un mēģiniet vēlreiz.

Sajūtu vietā zemapziņa var dot atbildi vizuāla tēla vai kādas domu ainas veidā. Turklāt atbilde "jā" būs viens attēls, bet "nē" — cits. Vai arī jūs varat padarīt attēlu spilgtāku, ja atbilde ir "jā", un tumšāku, ja atbilde ir "nē". Ja par atbildi kalpos domās dzirdama skaņa, tad "jā" gadījumā to var padarīt skaļāku, bet pie "nē" — klusāku.

Dažkārt ar zemapziņu var sazināties ar "iekšējās balss" palīdzību, tas ir, domās saņemt konkrētas atbildes.

Lūk, vēl daži piemēri. Kāda sieviete par atbildi "jā" izmantoja sirdspukstu paātrināšanos, bet par atbildi "nē"— palēnināšanos. Citai pacientei patika, ja viņai, saņemot atbildi, pacēlās rokas. Kādam vīrietim pie atbildes "jā" sāka kurkstēt vēders. Citam atbildes vizualizējās neona uzrakstu veidā, un viņš tās varēja izlasīt.

Principā, cik cilvēku, tik saziņas veidu. Katrs izvēlas sev piemērotāko. Personiski man patīk pirkstu signāli, sazināšanās ar domām vai attēliem. Tas man ļauj sazināties ar zemapziņu pat transporta līdzeklī — neviens neko nemana.

Un nebaidieties sajukt prātā. Mēs visi jau sen esam vājprātīgi. Vai tad tas ir normāli, ka cilvēki rada sev slimības, nodara sev un citiem sāpes un ciešanas un dzīvo tā tikai tāpēc, ka negrib uzņemties atbildību par savu paša dzīvi.

Es gribētu, lai jūs aptvertu, ka zemapziņa nav nedz laba, nedz slikta. Tā vienmēr ir gatava ar jums sazināties, ja jūs to vēlaties no visas sirds. Zemapziņas saprāts vienmēr rūpējas par jums, bet dara to pēc saviem ieskatiem, balstīdamies uz visu jūsu personisko vēsturi, tas ir, tā, kā jūs paši tam esat mācījuši. Tāpēc uzticieties savam iekšējam saprātam, un tas visu izdarīs pēc iespējas labāk.

Zemapziņa funkcionē vienādi visiem cilvēkiem neatkarīgi no to izglītības un intelekta līmeņa — vai tas būtu zinātnieks vai kurinātājs. Es pat teiktu, ka kurinātājam tas ir daudz vieglāk, jo zinātniskais grāds bieži vien ceļ paša svarīguma izjūtu, kas traucē cilvēkam ievērot vienkāršas un pārsteidzošas lietas.

Vēlreiz atgādināšu to, ka cilvēks — tā ir viengabalaina personība. Un, vēršoties pie savas zemapziņas, jūs vienkārši cenšaties atminēt to neaptveramo noslēpumu, kas ir pats cilvēks!

Pirkstu signāli

Iepriekšējie veidi balstās uz to, ka jūs piedāvājat zemapziņas saprātam izvēlēties sazināšanās veidu. Bet dažkārt ir vienkāršāk piedāvāt zemapziņai zīmju valodu: vai nu pirkstu kustības, vai svārstu.

Visvienkāršākā zīmju valoda būs viena vai otra pirksta paceļamās: piemēram, labās rokas rādītājpirksta pacelšanās pie atbildes "jd" (ja esat labrocis) un kreisās rokas rādītājpirksta pacelšanās pie

■             itbildes "nē". Abu pirkstu pacelšanās reizē būs atbilde "nezinu", bet, J.i pirksti nekustēsies, — "nevēlos atbildēt". Kā jūs saprotat, tāds iedalījums ir tīri nosacīts un jūs paši varat noteikt savu zīmju valodu. 1’irkstu kustībām jābūt neapzinātām, automātiskām. Necentieties kustināt pirkstus apzināti. Vienkārši netraucējiet savai zemapziņai, pilnībā uzticieties tai. Jautājumi jāuzdod skaidri un viennozīmīgi — zemapziņa taču visu saprot burtiski. Uzreiz gribu brīdināt— nav Udu cilvēku, kas nespētu sazināties ar zemapziņu, un nav sliktu zemapziņu. Ja jums neizdodas viens veids, pamēģiniet citu. Es iesaku izmēģināt visus veidus. Varbūt kāds no tiem jums patiks vislabāk. Rezultāts noteikti neizpaliks, ja vien esat nolēmuši saņemt .ītbildes no sava zemapziņas saprāta dzīlēm.

Un tagad pamēģināsim. Apsēdieties mīkstā, ērtā krēslā vai atlaidieties uz dīvāna. Lai rokas guļ brīvi un nekas tām netraucē. Uzreiz vienojieties ar zemapziņu, kāds signāls nozīmēs to vai citu atbildi. Tagad domās vai skaļā balsī vērsieties sevī un uzdodiet šādu jautājumu: "Vai mana zemapziņa ir gatava ar mani sazināties?" Ja "jā", tad ar neapzinātu kustību lai paceļas labās rokas rādītājpirksts; ja "nē", tad — kreisās rokas rādītājpirksts. Nemēģiniet uzminēt atbildi — vienkārši pacietīgi gaidiet. Pēc pāris sekundēm jūs noteiktajā vietā sajutīsiet vieglu niezi, dūrienu vai tirpoņu. Tas nozīmē, ka muskuļi ir uztvēruši zemapziņas signālu un saspringuši, un tūlīt pirksts pacelsies. Vēl sekunde, un pirksta galiņš lēnām, viegli ietrīcēdamies, virzīsies augšup. Pirksts var pacelties diezgan augstu, bet var arī tikai nedaudz atrauties no virsmas. Tiklīdz esat saņēmuši un apzinājušies atbildi, pateicieties zemapziņai un nolaidiet pirkstu.

Ja saņemat atbildi "nē", tas nozīmē tikai to, ka sazināšanos kavē kāds no minētajiem šķēršļiem: slikta pašsajūta vai garastāvoklis, nelabvēlīgi ārējie apstākļi, bailes no sazināšanās, neticība pašam sev. Novērsiet iespējamos kavēkļus un mēģiniet vēlreiz.

Svārsta metode

Lai apgūtu šo metodi, jums būs vajadzīga maza metāla bumbiņa, kas iesieta 20 cm garā diegā. Bumbiņas vietā varat izmantot laulības gredzenu vai parastu uzgriezni.

Tagad atbalstiet elkoni pret galdu un stingri turiet diega galu ar īkšķi un rādītājpirkstu. Bumbiņa sāks brīvi šūpoties. Iešūpojiet to uz priekšu un atpakaļ, pa labi — pa kreisi, pulksteņrādītāja virzienā un pretēji tam. Tas vajadzīgs tādēļ, lai zemapziņas saprāts noteiktu, kādi muskuļi piedalās šajās kustībās. Pēc tam apstādiniet bumbiņu un vērsieties pie zemapziņas saprāta: "Zemapziņas saprāt, izvēlies vienu no četrām iespējamajām svārsta kustībām, kuru turpmāk izmantosi atbildei "jā", un nodemonstrē man šo kustību." Gaidiet atbildi un nenolaidiet acis no svārsta. Centieties it kā "hipnotizēt" bumbiņu.

Jau pēc pāris sekundēm svārsts sāks kustēties. Dažreiz, lai "iešūpotos", nepieciešams ilgāks laiks. Kustību amplitūda var būt dažāda. Bet tā vienmēr būs pietiekami liela, lai atbilde jums būtu saprotama.

Saņēmuši atbildi, apstādiniet svārstu, pateicieties zemapziņai un palūdziet tai no trim atlikušajām svārsta kustībām izvēlēties vienu atbildei "nē". Pēc tam palūdziet izvēlēties atbildēm "nezinu" un "nevēlos atbildēt" atbilstošas kustības.

Tā ir sena, pārbaudīta metode, kurai allaž tikusi piedēvēta zināma tiesa misticisma. "Dzīvais" svārsts, kas izprotoši reaģē uz jautājumiem, vienkārši nobur. Tomēr tajā nav nekā pārdabiska. Gluži vienkārši zemapziņa spēj patstāvīgi pieņemt lēmumus, domāt un ņemt savā pārziņā noteiktas muskuļu grupas. Svarīgi ir tikai uzticēties savam zemapziņas saprātam.

Kā uzdot jautājumus

Tas, kā jautājums tiek uzdots, sazināšanās procesā ir ļoti svarīgi. I .ii tajā sasniegtu pilnību, jums būs vajadzīgas noteiktas zināšanas un pieredze. To visu apgūt palīdzēs piemēri no manas prakses un ļusu personiskie mēģinājumi.

Tā kā zemapziņa visu saprot burtiski, tad jautājumiem jābūt '.k.iidriem, vienkāršiem un viennozīmīgiem. Runājiet tieši to, ko IMtiešām vēlaties pateikt. Sākumā es iesaku pierakstīt jautājumus un atbildes uz papīra lapiņas.

Ja saņemsiet kādu neparastu atbildi, tas var nozīmēt, ka esat uzdevuši nepiemērotu jautājumu. Mēģiniet jautājumu noformulēt citādi.

Zemapziņa vienmēr sniegs godīgas atbildes (protams, ja vien jus neesat nelabojams melis).

No kā es jūs tiešām vēlos pasargāt — no mēģinājuma ielūkoties nākotnē. Tā ir joma, ar kuru jāapietas ļoti uzmanīgi. Tas ir tas, ko mēs paši sev veidojam. Par to būs runa citās manās grāmatās.

Vai sazināšanās ar zemapziņu nav bīstama? Nē! Tā ne tikai nav bīstama, bet ir pat vēlama. Tā jāmācās kopš agras bērnības. Tagad, mūsdienu apstākļos, pār cilvēka apziņu gāžas tik milzīga informācijas plūsma, ka orientēties tajā mēdz būt visai sarežģīti. Vai nu gribam mēs to, vai negribam, bet mūsu apziņa un zemapziņa tik un tā tiek ietekmētas, mēs tiekam programmēti kopš pašas dzimšanas. Mēs varam pozitīvi izmantot informācijas plūsmu tikai tādā gadījumā, ja tiekam skaidrībā paši ar sevi, ja uzņemamies atbildību par savu dzīvi.

2.nodaļa» kĀ cilvĒki rada sev slimĪbas

KAS IR SLIMĪBA?

Galvenais dzīvības likums — dinamiskā līdzsvara jeb homeostāzes saglabāšana. Un katrs dzīvais organisms, saskaņā ar iekšējo dzīvības likumu, tiecas uz homeostāzi. Šis likums darbojas, sākot ar ikvienas dzīvas būtnes pirmajiem dzīvības mirkļiem. Šim dzīvības procesu līdzsvaram jātiek īstenotam nemitīgi un jebkādos apstākļos.

Dzīvu organismu skar Realitātes, Esamības ārējā iedarbība. Un organisms atbild šai iedarbībai (tieši tas arī atšķir dzīvos no mirušajiem). Vesels organisms — tas ir organisms, kurā pastāv harmonija, dinamiskais līdzsvars.

Protams, mūsdienu dzīves apstākļos saglabāt harmoniju — tas nav tik vienkārši. Bet, ja harmonija ir izjaukta, tad to var atjaunot, jo vairāk tāpēc, ka pats organisms tiecas uz to.

Slimība — tas ir signāls par līdzsvara zudumu. Nervu gali dod mums ziņu par to, ka noteiktā mūsu organisma vietā kaut kas nav kārtībā. Sāpes — ir tikai veselīga nervu reakcija, kas grib mums pavēstīt: "Ei, mīļais, ir kas tāds, kam tev jāpievērš uzmanība." Un ja cilvēks tam nepievērš pienācīgu uzmanību vai apslāpē sāpes ar tabletēm, tad cilvēka zemapziņa sāpes pastiprina. Jo tādējādi, ar tāda signāla kā sāpes palīdzību, zemapziņa izpauž savas rūpes par mums un virzās uz noteiktu pozitīvu mērķi — pateikt mums, ka kaut kas nav kārtībā. Tāpēc izturieties pret savu slimību ar cieņu.

Vispār, pirms ķerties pie ārstēšanās, mainiet savu attieksmi pret slimību. Nekādā gadījumā neuztveriet slimību kā kaut ko • liktu, pat ja slimība ir nāvējoša. Neaizmirstiet, ka šo slimību radījis |usu zemapziņas saprāts, kas vienmēr un visur rūpējas par jums. litad tam ir bijuši savi svarīgi iemesli. Nesteidzieties lamāt savu organismu un savu slimību. Atsakieties no cīņas ar slimību. Gluži otrādi, pateicieties par šo slimību Dievam, savam zemapziņas saļimtam. Pateicieties pašai slimībai. Pat ja tas izklausās dīvaini — dariet to.

Mūsdienu ortodoksālā medicīna nevar izārstēt cilvēkus tieši t.ipēc, ka ar slimību cīnās. Tas ir, tiecas apslāpēt to vai novērš sekas. Bet cēloņi paliek dziļi zemapziņā un turpina savu postošo darbību.

Veidojas šāda aina: zemapziņa rada slimību kā signālu mūsu .īpzinātajam saprātam, tātad mēģina savā valodā mums pavēstīt noteiktu informāciju, bet mēs dodamies pie ārsta un apslāpējam šo signālu ar tabletēm. Iznāk, ka cīnāmies paši ar sevi un pat i/vēlamies šai cīņai pēc iespējas stiprākus un dārgākus līdzekļus. Absurds?!

Ārsta uzdevums— netraucēt organismam un neapspiest tā reakciju, bet palīdzēt "iekšējam ārstam". Domājošs ārsts aktivizēs pašizārstēšanos. Ieklausieties — pašizārstēšanos. Jūsu organisms pats tiecas pēc līdzsvara. Vajag tikai tam palīdzēt. Tad kāpēc gan jūs nevarētu būt šis palīgs? Katram no mums ir savs "iekšējais ārsts".

Mūsu kultūrā pieņemts uzskatīt slimību par ļaunumu, par kaut ko no mums neatkarīgu, meklēt tās rašanās cēloņus kaut kur ārpusē. Tas ļauj ieņemt ļoti ērtu pozīciju: "Es par savām slimībām neatbildu. Lai šo problēmu risina ārsti."

Un ja cilvēks nevēlas uzņemties atbildību par savām slimībām, tad tās kļūst neizārstējamas vai arī pāriet viena otrā. Un tad cilvēks sāk vainot apstākļus, sliktu laiku, radiniekus, cilvēkus vispār, darbu, ārstus. Tā vietā, lai vērstos sevī un palīdzētu sev.

Tagad aplūkosim attieksmi pret slimību un slimnieku no mūsdienu medicīnas viedokļa. Vispirms ārsti nosaka diagnozi, tas ir, piešķir slimībai nosaukumu, piekarina etiķeti. Un pēc tam ar zālēm palīdz slimību apspiest. Protams, viņi atvieglo ciešanas, bet cēlonis šādi netiek novērsts un slimība pāriet hroniskā formā vai pārsviežas no viena orgāna uz citu. Tātad ārsti iedod pacientam savdabīgus kruķus, kas patiesībā ir zāles, un apmāca dzīvot ar tiem. Vispār mūsdienu medicīna — tas ir absurda teātris! Ārsta funkcijas novestas līdz tam, ka cilvēku pabāž zem noteikta šablona-diagnozes un pēc tam izsniedz viņam saskaņā ar šo šablonu tabletes-kruķus.

Bet ārsti šeit nekādā gadījumā nav vainīgi. Vienkārši medicīnas institūtos sešu—astoņu gadu laikā iemāca noteiktu uzvedības modeli. Oficiālajā medicīnā valda Ņūtona-kartēziskais modelis. Un topošajiem ārstiem māca uztvert slimnieku un slimību noteiktā veidā. Mūsdienu zinātniskie atklājumi un prakse pierāda, ka šis modelis sen ir novecojies un ir nepieciešams to mainīt.

Vispār oficiālajā medicīnā ir vērojama ļoti interesanta situācija. Tiek tērētas milzīgas summas jaunu preparātu, jaunu izmeklēšanas metožu radīšanai, tomēr slimības ne tikai neiet mazumā, bet daudzas no tām sāk pieņemt hronisku raksturu un parādās arvien vairāk jaunu. Slimība netiek ārstēta, bet tiek apspiesta. Pat modernās iekārtas, iedarbojoties uz cilvēka enerģētiskajām struktūrām, nenovērš saslimšanas cēloņus. Tās iespiež slimību smalkākajos zemapziņas līmeņos. Un tik ilgi, kamēr zinātniskie pētījumi un atklājumi tiks veikti vecā modeļa ietvaros, situācija slimību ārstēšanā ne vien nemainīsies, bet vēl pasliktināsies.

Mūsdienu medicīna ar tās medikamentozajām ķīmiskajām ārstēšanas metodēm aizvien retāk un retāk pievēršas cilvēka iekšējai būtībai. Trūkst individuālas pieejas. To veicina pārmērīgā spe* cializācija, kad viens ārsts it kā atbild tikai par noteiktu orgānu vai organisma sistēmu. Cits faktors— medicīnas pakļautība farmaceitiskajai rūpniecībai, kas, dzenoties pēc peļņas, ko nesīs kārtējais veiksmīgi izreklamētais preparāts, aizmirst par cilvēku. Un daudzi ārsti pārvēršas par tās vai citas firmas preparātu pārdošanas dīleriem. Turklāt zāles tiek izmēģinātas uz dzīvniekiem (un nav zināms, kā tās iedarbosies uz cilvēku), tāpēc tik bieži parādās netiešas sekas. Un, visbeidzot, ārsti alopāti cenšas slimnieka stāvoklim piemeklēt noteiktu šablonu, kuru dēvē par diagnozi. Tad nav brīnums, kādēļ alopātiskā medicīna atrodas krīzes situācijā jau kopš Hipokrāta laikiem. Un tas viss tāpēc, ka pasaules uzskata modelis, pēc kura tā vadās, ir novecojis.

Kādā S. Lazareva grāmatā varam izlasīt brīnišķīgu līdzību:

Sasauca Allahs ļaudis un sāka tos sodīt par Visuma likumu pārkāpšanu. Ārstam tika pats smagākais sods. Ārsts sašuta:

—  Kāpēc? Esmu ārsts, es palīdzu cilvēkiem, es atbrīvoju viņus no ciešanām!

Allahs atbildēja:

—  Tāpēc, ka es sūtu cilvēkiem slimības par viņu pārkāpumiem, lai viņus pamācītu, bet tu viņiem traucē to apzināties.

Es nebūt nenoliedzu medicīnas nopelnus. Un neaicinu atteikties no mūsdienu sasniegumiem. Medicīna ir iemācījusies atvieglot ciešanas, un jau tas ir labi. Ja cilvēkam ir miokarda infarkts vai galvas smadzeņu trauma, tad jāsniedz tūlītēja palīdzība, nevis jārunā par dvēseles glābšanu. Bet jaunā pieeja slimībai un slimniekam palidzēs izvairīties no tamlīdzīgām, dzīvībai bīstamām slimībām un situācijām. Tas ir, izmantojot jauno pasaules uzskata modeli, var ne vien izārstēties no visām tām slimībām, kas mums jau ir, bet vienkārši vienmēr būt veselam.

Tas ir pilnīgi jauns apziņas stāvoklis. VIENKĀRŠI BŪT VESELAM.

Es piedāvāju saglabāt un izmantot noteiktus medicīnas sasniegumus un sākt darboties jaunā modeļa ietvaros, kur slimnieks iesaistās nevis kā pasīvā, gaidošā puse, bet viņam tiek viena no galvenajām lomām. Un ārstam šajā modelī dotas nevis feldšera funkcijas, bet gan domājošas, radošas personības loma. Dziednieka loma! Ne velti senatnē sacīja, ka ārsts filozofs — ir Dievam līdzīgs.

Mūsdienu medicīna tikai atspoguļo cilvēku apzināšanās līmeni un ir vislabāk tiem piemērota. Kā mēdz teikt: "Pieprasījums rada piedāvājumu." Kāds modelis ir cilvēkiem, tāds arī — medicīnai. Esmu praksē pārliecinājies, ka daudzi pacienti vienkārši nav gatavi pieņemt savu slimību iekšējos cēloņus. Viņi grib saņemt "brīnumtableti" vai "unikālu ierīci", kas izārstētu viņu slimības vienā vai vairākos paņēmienos. Cilvēki paši rada sev slimības un pēc tam cer, ka kāds cits atrisinās viņu problēmas viņu vietā. Un kad tabletes neiedarbojas, viņi sāk izteikt pretenzijas ārstiem. Kaut gan ar ārstiem tam nav nekāda sakara. Vēl neviens ārsts nav izārstējis nevienu slimību. Kā teicis kāds no dižajiem: "Daba dziedē, bet ārsti

piedēvē sev nopelnus." Es uzskatu, ka ārstam jāpalldz slimniekam kļūt veselam vai arī jāiemāca uzturēt veselības stāvokli vajadzīgajā līmenī. Ārstam vispirms ir jābūt dziedniekam.

Ļoti svarīgi, lai slimais cilvēks apzinātos, ka mūsdienu medicīna vienīgi atvieglo viņa ciešanas, apspiežot slimību vai novēršot tās sekas. Mūsdienu medicīnas filozofija ir vienkārša: aizvākt sekas, nerēķinoties ar slimības cēloņiem.

Ekstrasensi un jaunās iekārtas, kas iedarbojas uz cilvēka enerģētiskajām struktūrām, veic to pašu. Daudzos gadījumos tie darbojas ļoti efektīvi. Bet arī tie nenovērš slimības cēloņus, bet iedzen slimību daudz smalkākajā informatīvi enerģētiskajā līmenī. Slimība sāk sagraut nevis atsevišķu orgānu, bet visu organismu kopumā, imūnsistēmu, pāriet uz pēcnācējiem. Tas ir, cilvēka fiziskā un enerģētiskā ķermeņa pagaidu veselības dēļ tiek iznīcināta viņa nākotne, stratēģiskās rezerves. Iznāk, ka neizglītota ekstrasensa vai mūsdienīga psihoģeneratora darbības sekas ir krietni vien bīstamākas par aspirīna tableti. Kamēr medicīna turpina radīt aizvien spēcīgākus līdzekļus slimību apspiešanai, tā nolemj visu cilvēci lēnai un mokošai izmiršanai.

Es netaisos jūs biedēt. Es vēlos vienīgi parādīt, ka tas slimību ārstēšanas modelis, kas medicīnā tika radīts pirms vairākiem gadsimtiem, ir acīm redzami novecojis. Laiks to mainīt. Laiks uziet slimību rašanās patiesos cēloņus un strādāt ar tiem.

Es ierosinu palūkoties uz slimību no citām pozīcijām. Ja uzskatām, ka mēs paši veidojam savu pasauli un savu dzīvi, tad arī slimības mēs radām paši. Ja tas, kas mums dzīvē pieder, atbilst mūsu zemapziņas uzvedības programmai un mūsu domām, tad arī mūsu slimības atspoguļo tās vai citas mūsu domas un uzvedības veidus. Tātad saslimšanas cēloņi apslēpti mūsos pašos.

No otras puses, slimību var uztvert kā bloķētāju, kā aizsar. ’ dzību pret nepareizu uzvedību un apkārtējās pasaules likumu neizpratni.

"Bet kā tad ar ekoloģiju?" jūs jautāsiet. "Vai ar pārtiku?"

Apkārtējā vide veido tikai savdabīgu slimības fonu, kas var iespaidot tās gaitu un attīstību.

Iedomājieties cilvēka organismu. Ķermenis, apziņa un zemapziņa. Tas viss ir vienots kopums. Mēs kaut ko zinām par ķermeņa funkcijām un iespējām, kaut kas mums zināms par apziņas funkcijām. Par zemapziņu mēs taču nezinām praktiski neko. Šis temats ilgu laiku bijis aizliegts. Un tas, starp citu, ir ļoti labi. Jo tādējādi tika aizsargāts cilvēka svētumu svētums. Pēdējā laikā sākusies aktīva iespiešanās cilvēka zemapziņā. Parādījušies dažādi kodēšanas veidi pret slimībām un kaitīgiem ieradumiem, sākusies ietekmēšana caur presi, radio, televīziju, ekstrasensorā iedarbība.

Un, to darot, galīgi netiek ņemti vērā problēmu zemapziņas cēloņi. Turklāt paši ārsti, kas vada šos seansus, ir tālu no pilnības. Piemēram, ārsts psihoterapeits kodē slimniekus pret alkoholismu, bet pats pārlieku lieto alkoholiskos dzērienus, vai arī — ārsts cenšas ārstēt kādu slimnieka organisku saslimšanu, bet pats slimo ar to pašu vai citu slimību. Ārsts oftalmologs nēsā brilles. Psihoanalītiķis ārstējas pie psihoanalītiķa. Daži ekstrasensi paši slimo un sevi izārstēt nespēj. Kaut kas nav kārtībā! Iznāk, ka tās metodes, kuras viņi lieto, nesniedz īstu dziedniecisku iedarbību, jo citādi viņi jau sen būtu izārstējuši paši sevi.

Kā jau rakstīju, slimība — tas ir signāls mūsu apziņai par līdzsvara zudumu. Šo līdzsvaru var mēģināt atjaunot fiziskajā līmenī. Piemēram, cukura diabēta gadījumā injicēt insulīnu vai sirds nepietiekamības gadījumā lietot sirds glikozīdus. Bet tā būs tikai īslaicīga stāvokļa uzlabošana. Var censties sabalansēt uzturu, nodarboties ar fizkultūru, fizioterapiju, badošanos, elpošanu, norūdīšanos. Eksistē daudz šāda virziena skolu. Un tās tiešām sniedz palīdzību. Taču ne jau visu slimību gadījumos. Un atkal tā ir tikai ārēja iedarbība uz organismu. Lai kā arī nepaplašinātos mūsdienu medicīnas iespējas uz jaunu ķīmisku preparātu un jaudīgu iekārtu rēķina, būtība paliek tā pati: ciešanu atvieglošana, apspiežot slimību. Cēloņi joprojām netiek novērsti, bet pati slimība pārsviežas uz smalkākajiem cilvēka līmeņiem un pat uz viņa bērniem.

Pastāv slimību cēloņi, kas slēpjas daudz dziļākā un smalkākā līmenī nekā fiziskais un ķīmiskais. Tas ir informatīvi enerģētiskā lauka līmenis. īsāk sakot, tās ir mūsu domas, jūtas un emocijas, mūsu uzvedība, mūsu pasaules uzskats.

Apziņa un cilvēka ķermenis glabā sevī tikai 1—5 procentus no informācijas. Vienmēr ticis uzskatīts, ka cilvēks izmanto vien mazu daļiņu no savām spējām. Galvenā cilvēciskās būtnes informācija glabājas viņa informatīvi enerģētiskajās struktūrās, kas tad arī tiek dēvētas par "zemapziņu".

Cilvēka zemapziņa satur kopumā visas viņa uzvedības programmas, kuras viņš "pārmantojis" no saviem vecākiem un ienesis šajā pasaulē. Citiem vārdiem sakot, viņa zemapziņā ir iekodēta informācija par viņa priekštečiem un pēcnācējiem. Šīs struktūras veido cilvēka nākotni. Tieši ar to izskaidrojams zīlēšanas un nākotnes pareģošanas fenomens. Zīlniece vai mags zināmā veidā "nolasa" informāciju no cilvēka zemapziņas struktūrām, bieži vien izmantojot rituālu (kārtis, rokas līnijas, olas vai vaska izliešana u. c.) un novada iegūto informāciju līdz apziņai. Nekā fatāla tomēr tajā visā nav, tā kā mēs savu likteni veidojam paši.

Veidojas šāda aina: pastāv cilvēka uzvedības zemapziņas programma un Visuma informatīvi enerģētiskās struktūras. Ja cilvēka domas un uzvedība ir disonansē ar Visuma vienoto organismu, tas noved pie līdzsvara un harmonijas traucējumiem cilvēkā. Tas savukārt atsaucas uz viņa likteni vai veselības stāvokli. Iedomājieties, kas notiks, ja kāda organisma šūna vairs nedzīvos pēc paša organisma likumiem. Organisms to uztvers kā slimu šūnu un vispirms centīsies to izārstēt, bet, ja tas nelīdzēs, tad — iznīcināt.

Tādējādi slimība — tas ir zemapziņas paziņojums par to, ka kāda jūsu uzvedība vai kādas jūsu domas nonākušas konfliktā ar Visuma likumiem. Tātad, lai izārstētos no jebkuras slimības, jāpanāk savu domu un emociju atbilstība Visuma likumiem.

Uz pieņemšanu atnāk vīrietis, kuram ir komplikācijas pēc plaušu karsoņa. Slimības gaita bijusi ļoti smaga. Organisms vairs nav pie' ņēmis antibiotikas. Testējot zemapziņas cēloņus, noskaidrojām, ka neilgi pirms saslimšanas vīrietim darbā radies nopietns konflikts ar priekšniecību. Šis konflikts viņa dvēselē atstājis spēcīgu aizvainojuma sajūtu pret priekšnieku, kas pēc tam pārtapa aizvainojumā pret visu pasauli.

—   Saprotiet, — sāku vīrietim skaidrot, — aizvainojums — tas ir slēpts zemapziņas nāves vēlējums, turklāt ne tikai vienam cilvēkam, bet visai viņa dzimtai. Šī postošā programma pēc tam atgriezās pie paša autora, tas ir, pie jums, izpauzdamās kā slimība.

—  It kā sods? — vīrietis jautāja.

—   Nekādā gadījumā. Slimība — tas nav sods, bet vienkārši rezultāts, jūsu domu un emociju ārējs atspoguļojums fiziskajā līmenī. Doma — tā ir īpaša veida enerģija, iekodēta informācija. Un tai noteikti kaut kas atbilst fiziskajā līmenī. Ja doma ir postoša, piemēram, aizvainojums, nosodījums vai naids, tad fiziskajā līmenī tā izpaudīsies kā slimība.

—  Ko lai es tagad daru? — vaicāja pacients.

—   Vienīgā iespēja, kā neitralizēt šo programmu, — ir piedot un pat pateikties priekšniekam par šo situāciju.

—  Kā tad es varu pateikties, ja viņam nav taisnība? Piedot, to vēl varētu, bet pateikties?

—   Vispār pateikties par šo situāciju pirmām kārtām jums vajadzētu Augstākajam Saprātam, Dievam. Turklāt jums jāsaprot, ka aizvainojuma avots nav jūsu priekšnieks, bet gan jūs pats. Jūs pats radījāt šo situāciju. Noskaidrosim tūlīt pat, kā īsti jūs pievilkāt savā dzīvē šo konfliktu.

Un mēs turpinām strādāt ar vīrieša zemapziņu un noskaidrojam konflikta cēloņus. Tie, izrādījās, bija viņa gadiem ilgi krātais aizkaitinājums un nepatika pret priekšnieku, neapmierinātība ar savu darbu, pašpaļāvības trūkums. Pēc tam kad vīrietis caur nožēlu, piedošanu un pateicību bija neitralizējis negatīvo zemapziņas programmu, mainījis attieksmi pret sevi, pret darbu un pret priekšniecību, slimība pazuda bez pēdām.

Tādējādi slimība šim vīrietim kalpoja par stimulu viņa iekšējai izaugsmei un attīstībai. Bet ja viņš būtu turpinājis apspiest slimību, tad šo pašiznīcināšanas programmu, kuru viņš ar savu aizvainojumu bija palaidis, vēlāk būtu bijis ļoti grūti apturēt. Tā sāktu darboties ne tikai pret viņu pašu, bet arī pret viņa bērniem. Starp citu, neilgi pēc vīrieša saslimšanas viņa dēlam bija parādījusies nātrene.

Vīrietis nekādi nesaistīja abas šīs lietas. Tomēr bērna āda kļuva tīra uzreiz pēc tēva iekšējās attīrīšanās.

Sen bija laiks saprast, ka slimību un ciešanu cēloņi atrodas nevis ārpus mums, bet gan mūsos. Cēloņi apslēpti mūsu slimajā pasaules uzskatā. Lai izārstētos, vajag mainīt savu pasaules uzskatu. Katrs cilvēks ir Visuma daļa. Un tāpēc cilvēkam jādzīvo saskaņā ar Visuma likumiem. Ja būs iekšēja harmonija, tad būs harmonija arī ārpusē.

Jau izsenis tika mēģināts izskaidrot Visuma likumus. Dažādos reliģiskos novirzienos šie likumi doti kā baušļi, sutras. No mums tiek prasīta vienīgi tiekšanās tos izprast. Agrāk cilvēki bija reliģiozāki un tiecās ievērot Svēto Rakstu baušļus. Mūsdienu "civilizētās" pasaules apstākļos galvenais uzsvars tiek likts uz materiālo un ļoti maz uzmanības tiek pievērsts garīgajai attīstībai. Cilvēces enerģētiskās iespējas ir strauji palielinājušās, bet tās "piepildījums" ar mīlestību, labestību, augstāko likumu izpratni ir palicis iepriekšējā līmenī. Ar ko tas draud cilvēcei un pasaulei? Ar katastrofu. Tieši ar to mūs arī biedē pareģi.

Domu rada cilvēks, un tai piemīt universāla enerģija. Domas spēks ir milzīgs. Zinātnieki ir aptuveni aprēķinājuši, ka cilvēka informatīvā lauka enerģija ir tik daudz reižu lielāka par atoma kodola sadalīšanās enerģiju, ka šim skaitlim vienkārši nav nosaukuma. Nuļļu skaits tajā pārsniedz simtu. Ļaudis pat nenojauš, kādi resursi ir apslēpti katrā cilvēkā. Tiem piemīt gan radošs, gan postošs spēks. Cilvēks apvainojās — nosūtīja otram postošu domu, un tā atgriezās pie viņa kā sāpes un ciešanas. Izpauda mīlestību — nosūtīja radošas jūtas, un tās atgriezās kā prieks un veiksme. Iznāk, ka ļaudis zemapziņas līmenī burtiski iznīcina cits citu, bet pēc tam brīnās, kāpēc slimību nekļūst mazāk un kāpēc pasaulē ir tik daudz vardarbības.

Es esmu pārliecinājies savā ārsta praksē, ka cilvēka pasaules uzskata maiņa pievelk brīnumainas sekas — tiek izārstētas tās slimības, kuras mūsdienu medicīna sen ierindojusi "neārstējamo" kār. ’ tā, atjaunojas harmonija personiskajā dzīvē. Negatīvo zemapziņas programmu neitralizēšana noved ne tikai pie izveseļošanās, bet arī pie izmaiņām cilvēka liktenī un pat viņa bērnu liktenī un veselībā. (Bērnu slimību cēloņi veido interesantu ainu. Šai tēmai būs veltīta atsevišķa nodaļa otrajā grāmatā.)

Es pat esmu pamanījis tādu interesantu īpatnību. Ja cilvēks sāk Iekšēji mainīties, tad viņš izveseļojas pats un rada ap sevi īpašu l.iuku, kas labdarīgi iespaido viņa apkārtni.

Kopsavilkums

Ja jums ir kāda slimība, tas nozīmē, ka jūsu zemapziņas saprāts dod jums signālu par to, ka jūsu zemapziņā ir tāda uzvedība un tādas domas, kas nonāk konfliktā ar Visuma likumiem. Lai izveseļotos, nepieciešams: pirmkārt, noskaidrot, kas tā par uzvedību un kādas t.is domas. Otrkārt, izzināt pašus Visuma likumus, tas ir, izzināt Patiesību, kā teica senatnē.

Jebkuru slimību un personīgās dzīves ciešanu cēloņus var novirzīt uz trīs pamatcēloņiem:

1)         savas dzīves mērķa, jēgas un uzdevuma, misijas neizprašana;

2) Visuma likumu neizprašana un neievērošana;

3)          postošu domu, jūtu un emociju esamība zemapziņā un apziņā.

Tagad veiksim divu medicīnas modeļu — valdošā un jaunā — salīdzinošo analīzi.

MEDICĪNĀ VALDOŠAIS MODELIS

Pamatpostulāti

1. Cilvēks eksistē savrup no apkārtējās vides.

2. Apkārtējā pasaule— naidīgo un sabiedroto spēku pasaule. Labā un ļaunā pasaule.

3. Mūsu organismam uzbrūk zināmi naidīgie spēki (mikroorganismi, fiziskie un ķīmiskie faktori, cilvēku iedarbība). Mēs pastāvīgi atrodamies aplenkuma stāvoklī.

4. Mēs uzvaram, nogalinot slimības izraisošos mikroorganismus. Un pēc cīņas beigām organismam jāatjauno slimības sagrautā veselība.

5. Ir "vājas" slimības, ar kurām ir viegli cīnīties (piemēram, saaukstēšanās). Bet ir arī "stipras" slimības (tā sauktās "neārstējamās slimības"), kuras uzveikt nav iespējams. No dažām slimībām var izvairīties, nostiprinot organisma aizsargspēkus (vakcinējoties, norūdot organismu).

6. Veselības saglabāšana — tā ir cīņa.

7.Slimība — tas ir ļaunums, ar kuru jācīnās visiem spēkiem.

8. Ārsta uzdevums — palīdzēt slimniekam uzveikt slimību. Tāpēc jānosaka diagnoze, tas ir, jānosauc vārdā slimība-ienaidnieks, un pēc tam jānozīmē cīņas līdzekļi.

9. Farmaceitiskā rūpniecība rada aizvien spēcīgākus līdzekļus cīņai ar slimībām. Progresu medicīnā nosaka aizvien pilnīgāku līdzekļu radīšana cīņai ar saslimšanām.

10. Dažreiz mēs uzveicam slimību, dažreiz kaujā uzvar slimība. Pat ja mēs iemācīsimies uzveikt dažas slimības, tomēr beigu beigās zaudēsim šajā karā, tāpēc ka nomirsim.

ĀRSTA SINELNIKOVA JAUNAIS MEDICĪNAS MODELIS

Pamatpostulāti

1. Mēs dzīvojam nevis izolēti no apkārtējās pasaules, bet esam tās daļa. Apkārtējā pasaule — tā ir mūsu pasaule.

2. Veselība — tas ir līdzsvars starp mūsu eksistences veidu un apkārtējo pasauli. Tā ir harmonija pašam ar sevi un apkārtējo vidi.

3. Mūsu ķermenis ir pastāvīgā kontaktā ar dažādām dabas spēku izpausmēm (mikroorganismiem, fiziskajiem un ķīmiskajiem faktoriem, cilvēku darbību). Tas viss ir neatņemama apkārtējās vides sastāvdaļa. Ikviens no šiem spēkiem mums var būt noderīgs.

4. Saslimšana — tā ir līdzsvara zuduma pazīme. Mums jāpievērš uzmanība sava ķermeņa signāliem.

5. Mēs paši ar savu darbību, savām domām un emocijām izjaucam līdzsvaru un radām slimības.

6. Mēs varam ietekmēt savas domas, emocijas un uzvedību. Mēs varam ietekmēt apkārtējo pasauli. Rūpēdamies par savu nodomu skaidrību, mēs rūpējamies par savu veselību.

7.    Saslimšana — tā ir organisma veselības pazīme, tā ir cilvēka un dabas sasniegums. Tā atjauno mūsu izjaukto līdzsvaru. Slimība — tā ir dabas dziedinošo spēku izpausme.

8.Organisms pats tiecas atjaunot zaudēto līdzsvaru. Un atveseļošanās ir dabisks process. Dažos gadījumos mums var ievajadzēlies palīdzību no ārpuses, ja esam par daudz "izgājuši" no līdzsvara stāvokļa.

9.Ārsta uzdevums — palīdzēt dabas dziedinošajiem spēkiem atl.iunot līdzsvaru. Ārsta uzdevums — iemācīt cilvēku būt veselam.

Gribu vēlreiz uzsvērt: es nenoliedzu veco modeli un visus medicīnas zinātnes sasniegumus. Dažos gadījumos tie var izrādīties noderīgi. Es vienkārši piedāvāju jaunu modeli, kas ir ļoti efektīvs nevis cīņai ar slimību, bet veselības, harmonijas un laimes stāvokļa radīšanai un atbalstīšanai. Tas palīdz personīgi man manā dzīvē un palīdzējis jau tūkstošiem cilvēku.

Turklāt es savās grāmatās jūs iepazīstināšu ar zemapziņas programmēšanas metodi un citām unikālām sistēmām, ar kuru palīdzību iespējams noteikt negatīvās zemapziņas programmas, tās neitralizēt un aizvietot ar jaunām. Es mēģināšu radīt priekšstatu par Visuma likumiem (daļēji par tiem rakstīju grāmatas sākumā). Tas būs tikai mans priekšstats un mans skatījums uz dažām lietām. Tas vienkārši ir instrumentu komplekts. Iesaku jums tos izmantot — rezultāti būs ļoti svētīgi. Šī metode jau ir pārbaudīta praksē un palīdzējusi daudziem cilvēkiem izveseļoties.

Nostāties uz izārstēšanās ceļa

Ja esat gatavi nostāties uz izārstēšanās ceļa, tad pirmais (un galvenais), kas jums jāizdara,— jāuzņemas atbildība par savu slimību un jāmaina attieksme pret to. Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka NEVIENS NAV VAINĪGS, KA RADUSIES SLIMĪBA, ARĪ JŪS NEESAT VAINĪGI. Slimība — tas ir jūsu domu un uzvedības ārējais atspoguļojums. Slimība — tas ir jūsu zemapziņas saprāta signāls par to, ka jūs kaut ko darāt ne tā, ka jūsu uzvedība un jūsu reakcija uz notikumiem jums kaitē. Slimība — tas ir veids, kā īstenot jūsu pozitīvos nolūkus. Slimība — tā ir zemapziņas aizsardzība jums pret kādu jūsu postošu uzvedību. Un galu galā — tā ir Dieva, Visuma, Augstākā Saprāta saruna ar jums.

Un ko jūsu slimība vēlas jums pavēstīt?

No savas prakses es zinu, ka daudzi cilvēki domu par atbildību pieņem ar grūtībām. Jo uzņemties atbildību —tas nozīmē atteikties no pāridarījumiem, kritikas un apvainojumiem — gan pret citiem, gan sevi. Tas prasa zināmas izmaiņas un attiecīgu piepūli. Bet daudzkārt vieglāk ir kādu apvainot, nekā mainīties pašam. Un daži pat aptver savu problēmu cēloņus, bet tik un tā nevēlas mainīties un uzskata par labāku ciest. Nu ko — tā ir viņu izvēle! Katrs cilvēks pats veido savu pasauli!

Es zinu no savas prakses, ka doma uzņemties atbildību par savu slimību ir pirmais solis ceļā uz izveseļošanos. Citādi jebkuri pūliņi paliks bez rezultātiem un neglābs nekādas dārgas zāles. Jūs staigāsiet no viena ārsta pie otra, un slimība pārsviedīsies no viena orgāna uz otru. Tikai uzņemoties atbildību, var izārstēties no jebkuras slimības, ieskaitot arī tās, ko oficiālā medicīna uzskata par neizārstējamām.

Tagad aplūkosim sīkāk, kādus mehānismus izmanto zemapziņa, radot slimības.

Slēptais pozitīvais nolūks

Es cieši ticu, ka cilvēks ir ļoti sarežģīta sabalansēta būtne. Un tāpēc viņā nekas nenotiek tāpat vien. Turklāt — jebkura cilvēka uzvedībai (ieskaitot slimību) zināmā kontekstā ir sava pozitīva funkcija. Tāpēc atklāt saslimšanas cēloni — tas nozīmē atrast to slēpto pozitīvo nolūku, kuru zemapziņa mēģina īstenot uz slimības rēķina.

Strādādams ar cilvēku zemapziņu, esmu nonācis pie secinājuma, ka slimības viņiem bieži vien izpilda noteiktas funkcijas, par kurām paši pacienti nezina vai arī tikai nojauš. Tas kļūs skaidrs ar piemēriem.

Pie manis pēc palīdzības griezās padzīvojusi sieviete. Neilgi pēc vira nāves viņai sākušies reiboņi, gaita kļuvusi nedroša un parādījušās citas pazīmes, kas liecina par asinsrites traucējumiem smadzenēs. Viņa uzskatīja, ka viņas slimība ir reakcija uz tuvā cilvēka zaudējumu. Un tā tas arī bija. Bet viņai pat prātā nenāca, ka zemapziņa ar slimības palīdzību centās panākt arī bērnu uzmanību. Kādā veidā?

Sievietei bija trīs pieauguši dēli, kas dzīvoja atsevišķi. Viņiem bija sievas, bērni, un māti viņi apciemoja reti. Kad vīra vairs nebija, sieviete jutās ļoti vientuļa. Saprotams, ka šajā laika posmā viņai bija vajadzīga īpaša uzmanība un atbalsts, taču viņa nesaņēma to.

Slimība palīdzēja viņai gūt vajadzīgo uzmanību — tagad vismaz viens no dēliem ik dienas apciemoja māti.

Ikviens cilvēks vēlas, lai viņam tiktu parādīta uzmanība. Tas ir pilnīgi dabiski un nepieciešami. Bet kad rodas neirotiska vajadzība pēc apkārtējo uzmanības, tad veselība ir briesmās. Jo slimība ir pats vienkāršākais veids, kā apmierināt šādu vajadzību.

Mēs visi to esam apguvuši kopš bērnības. Kad bērns saslimis, viņš saņem tik daudz uzmanības, rūpju un maiguma. Vecāki pārnāk ātrāk mājās no darba, nopērk viņam kādu kārumu. Un kāda laime ir veselu nedēļu neapmeklēt skolu!

Otra funkcija, ko zemapziņa var izpildīt uz slimības rēķina, — pašaizsardzības funkcija. Vieni neapzināti izmanto slimības, lai pasargātos no pavisam konkrētām problēmām, bet citi vienkārši aizbēg no realitātes.

Aplūkosim, piemēram, tādu simptomu kā galvas sāpes. Atcerieties, kā jūs reaģējat uz nepatīkamu cilvēku vai situāciju — visbiežāk jums sāk sāpēt galva.

Kad esat noguris un jums nepieciešama atpūta, zemapziņa tūlīt signalizē ar smaguma sajūtu galvā, pakausī.

Daudzas sievietes vai vīrieši, lai izvairītos no seksuālas tuvības, aizbildinās ar galvas sāpēm.

Bet kad jums nepatīk jūsu darbs un negribas uz to iet, tad ARS (akūta respiratorā saslimšana) — pats efektīvākais veids, kā 3—5 dienas pagulēt mājās, paslimot un pie reizes arī atpūsties.

Kāda mana kliente cieta no pastāvīgas dzemdes asiņošanas. Tā bija nenozīmīga, bet viņu ļoti nomocīja. Ārsti atklāja dzemdes miomu un tūlīt piedāvāja viņai operāciju. Laimīgas sagadīšanās dēļ šī sieviete nokļuva pie manis. Viņa izrādījās labi hipnotizējams subjekts un ātri nonāca kontaktā ar savu zemapziņu. Izrādījās, ka ar asiņošanas palīdzību zemapziņa viņu pasargāja no seksuāliem sakariem ar vīru, kuru viņa nemīlēja un pat nicināja. Šī informācija sievieti ļoti pārsteidza. Bet pēc tam kad viņa bija noskaidrojusi savas attiecībasar vīru, asiņošana mitējās. Un vēl pēc mēneša profilaktiskajā apskatē noskaidrojās, ka dzemdes mioma ir uzsūkusies.

Bieži vien slimība var izpildīt pēdējās bremzes, pēdējā kavēkļa

funkciju pirms nevēlamas uzvedības "palaišanas." Piemēram, angīna— šķērslis pirms aizliegtu jūtu izteikšanas. Artrīts — fizisks šķērslis pirms uzbudinājuma, vardarbības, dusmu izvirduma.

Dažkārt slimība īsteno neparastus nolūkus.

Kādai manai pacientei bieži uznāca migrēnas lēkmes. Pēc sazināšanās ar viņas zemapziņu noskaidrojās, ka galvas sāpes viņai bija vajadzīgas tālab, lai "noliktu pie vietas" vīru. Izrādījās, ka viņas vīrs bija ārsts, katedras vadītājs, profesors. Viņš jutās ļoti nozīmīgs un bija uzpūtīgs. Un, pārnācis no darba, viņš mājās pret sievu turpināja izturēties tāpat kā pret cilvēkiem darbā. Un tādējādi sievas galvas sāpes ātri vien satrieca viņa augstprātību — būdams ārsts, viņš taču nekādi netika galā ar sievas migrēnu, nelīdzēja pat profesora tituls. Lūk, tā sievas galvas sāpes ātri pārcēla viņu no vienas realitātes citā.

Tas, ka cilvēks ar slimības palīdzību īsteno savus nolūkus, nav nekas slikts. Viņam gluži vienkārši noteiktās situācijās nav labākas izejas — kā apzināti, tā neapzināti. Tādos gadījumos ir svarīgi izprast zemapziņas motīvus un radīt jaunus uzvedības veidus, kas būtu labāki par slimību.

Mūsu slimības — mūsu domu rezultāts

Katra cilvēciska būtne ir Visuma daļiņa. Un kā Visuma daļiņa t.i šeit, šajā pasaulē, pilda noteiktas funkcijas. Tieši augstākais Visuma spēks mums, cilvēkiem (kā arī citām dzīvām un "nedzīvām" būtnēm), dod apzināšanos, kuru mēs bagātinām pašā dzīves procesā, un pēc tam paņem to atpakaļ. Tātad cilvēks ar savu dzīvi dod ieguldījumu Visuma evolūcijas un attīstības procesā.

Uz mirkli iedomāsimies, ka cilvēks ir viena vienota organisma — kāds ir Visums — maza šūniņa. Katra šūna organismā pilda savas noteiktas funkcijas un saņem no organisma visu tam nepieciešamo: barības vielas, enerģiju. Katrai šūnai ir savs dzīves ilgums, ar laiku l.is noveco un mirst, tiek nomainītas ar jaunām.

Kā ikvienā dzīvā organismā, Visumā nepārtraukti notiek divi procesi: asimilācija un disimilācija jeb radīšana un sagraušana. Veselību nosaka šo abu spēku dinamiskais līdzsvars. Tiklīdz līdzsvars tiek izjaukts, tūlīt pat pienāk signāls slimības veidā, kas norāda, kurā vietā un kādēļ līdzsvars izjaukts.

Un kā tad domas var ietekmēt šos procesus?

Doma — tā ir universāla enerģijas forma, kam piemīt gan radošs, gan postošs spēks.

Ikviens zina, kā uz cilvēku iedarbojas mīlestība, labsirdība, rūpes, atzinība un uzmanība. Tāds cilvēks jūtas laimīgs, mierīgs, līksms un vesels.

Bet ja cilvēkam nepārtraukti draud, liek dzīvot bailēs, saka nekrietnības; ja viņš pats glabā prātā postošas domas — tad drīz vien viņa veselība saļodzīsies.

Pirms vairākiem gadsimtiem tika veikts kāds eksperiments.

Aitu piesēja blakus krātiņam, kurā atradās vilks. Pēc dažām dienām aita saslima un nosprāga.

Cilvēki pilnībā nenovērtē savu domu nozīmi, bet pēc tam brīnās — no kurienes uzrodas viņu problēmas?

Un kādas postošas domas pastāvīgi rodas jums?

Cik bieži jūs kādu lamājat vai apvainojaties?

Kam vēlat ļaunu? Ko žēlojat?

Cilvēki paši rada savu pasauli, un viņiem jāuzņemas atbildība par savu dzīvi. Taču viņi pasākuši savās problēmās vainot kādu citu vai arī vainot paši sevi tādos grēkos, ko nemaz nav izdarījuši.

Kā tad domas veic savu postošo iedarbību?

Atkal iedomāsimies dzīvu organismu. Ja kāda šūna sāk postoši iedarboties uz sevi un citām šūnām vai uz visu organismu kopumā, tā drīz vien saslimst vai arī pārvēršas vēža šūnā.

Tātad, ja jūs par sevi domājat sliktu, ja jūtaties vainīgi, lamājat sevi, tad jūs palaižat pašiznīcināšanās programmu. Bet ja jūs sūtāt postošas domas citam cilvēkam (piemēram, naidu), tad jūs tik un tā iznīcināt paši sevi, tikai pastarpināti. Jo jūs esat Visuma daļiņa, bet arī otrs cilvēks ir tāda pati tā paša Visuma daļiņa. Un, raidīdami viņam negatīvas domas, jūs noliedzat arī paši savu eksistenci.

Un tagad konkrēts piemērs no manas prakses. Pie manis uz pieņemšanu atnāca četrdesmitgadīga sieviete, kurai bija dzemdes mioma. Audzējs pirmoreiz bija uzradies pirms pieciem gadiem un ar katru gadu palielinājās. Viņai tika piedāvāta operācija, biedējot, ka audzējs no labdabīga var pārvērsties ļaundabīgā. Bet viņa nolēma izmēģināt manu ārstēšanas metodi. Pēc tam kad viņa nodibināja kontaktu ar zemapziņu, iekšējais saprāts "atklāja" audzēja attīstības cēloņus. Un audzēja rašanās cēlonis bija uzkrātais aizvainojums pret vīru.

Pirms pieciem gadiem pēc nopietnām nesaskaņām ģimenē virs bija sācis iedzert. Un ar katru gadu aizvien vairāk un vairāk. Ģimenē — pastāvīgi konflikti: lamas, strīdi, kautiņi, abpusēji apvainojumi un pārmetumi. Un audzējs — tie ir piecos gados uzkrātie aizvainojumi. Bet kāpēc tieši dzemdē? Tāpēc, ka aizvainojumi saistīti ar vīrieti.

Tātad sievietē bija aizskarta viņas sievišķība. Bet dzemde ir orgāns, kas simbolizē sievišķo pirmsākumu. Kad mēs "parakāmies" dziļāk, atklājās, ka vēl pirms apprecēšanās viņai bija izjaukts menstruālais cikls. Bet tā cēlonis bija viņas negatīvā attieksme pret sevi kā pret sievieti, un šāda attieksme pret sevi ir mantota no mātes. Starp citu, arī mātei ar vīriešiem dzīvē nebija gājis gludi.

Sieviete saprata, ka viņas slimība un vīra izturēšanās saistīta ar viņas attieksmi pret sevi pašu un pret vīriešiem. Viņa mainīja šo attieksmi, izmantodama zināmus paņēmienus (par kuriem runāsim tālāk). Viņa sāka mīlēt un cienīt sevi kā sievieti, saudzīgi pret sevi izturēties. Mainīja savu attieksmi pret vīriešiem. Daudz ko mainīja savās attiecībās ar cilvēkiem un pasauli. Lietoja homeopātiskus līdzekļus. Un gada laikā audzējs pilnībā uzsūcās. Turklāt normalizējās attiecības ar viru, viņš atmeta dzeršanu.

Jāteic, ka šāds iznākums bija iespējams vienīgi tāpēc, ka sieviete paveica milzīgu darbu ar sevi.

Viņai bija ļoti stipra apņemšanās izveseļoties. Viņa nemeklēja palīdzību pie ķirurga un zālēm. Viņa vērsās pie sevis un likvidēja slimības cēloņus.

Sāpīgā pagātnes pieredze

Jūs droši vien jau pievērsāt uzmanību tam, ka vairumā piemēru slimības cēloņi meklējami pagātnē. Zemapziņā taču glabājas visa informācija par mūsu dzīvi. Notikums, kas piedzīvots pirms vairākiem gadiem, un negatīvā attieksme, kas pret to izveidojusies toreiz, ietekmēs jūsu dzīvi tagadnē, radot personiskas problēmas vai slimības.

Zemapziņai piemīt brīnumaina spēja mācīties. Tā var kaut ko iemācīties no vienas pašas reizes. Tas var notikt spēcīga emocionāla satricinājuma brīdī: pārdzīvotas šausmas, šoks, tuva cilvēka vai dzīvnieka zaudējums, nodevība, krāpšana. Pēc tam zemapziņa zināmās situācijās daudzkārt atgriežas pie šā notikuma. Tā, piemēram, vainas izjūta sakarā ar kādu rīcību var izmainīt visu dzīvi.

Kāda sieviete atveda pie manis savu četrpadsmitgadīgo meitu. Meitenei bija uzmācīga vajadzība nemitīgi mazgāt rokas, vairākas reizes dienā pa 20—30 minūtēm. Psihiatri noteica viņai diagnozi — “šizofrēnija"— un jau sāka dot spēcīgus psihotropos līdzekļus, izdarīja insulīna šoku.

Meitene viegli pakļāvās hipnozei. Es netērēju laiku un uzreiz ievadīju viņu dziļā hipnotiskā transā. Zemapziņa man atklāja šādu stāstu.

Ne tik sen, kad meitenei bija deviņi gadi, viņai dzimšanās dienā uzdāvināja viļņpapagailīti. Tā kā vēl nebija būrīša, papagailītis brīvi lidinājās un pastaigājās pa dzīvokli. Un reiz, ieskrējusi virtuvē, meitene nepamanīja uz grīdas papagailīti un uzkāpa tam virsū. Viņa paņēma putniņu rokās— tas bija miris, bet meitenes rokas notraipījās ar asinīm. Bērnam bija žēl papagaiļa, bet vēl vairāk viņa baidījās no mātes reakcijas. Tāpēc viņa apglabāja beigto putnu krūmos pie mājas, bet mātei sacīja, ka papagailis izlidojis pa vēdlodziņu.

No vienas puses, vēlēšanās atzīties, bet, no otras— bailes no vecākiem un vainas izjūta arī bija meitenes tik dīvainās uzvedības cēlonis. Zemapziņa burtiski centās nomazgāt asins traipus no rokām un līdz ar tiem — arī vainas izjūtu.

Pēc tam kad meitene atbrīvojās no vainas izjūtas, viņas uzvedība atkal kļuva normāla.

Bet šajā stāstā ir vēl viens interesants moments. Kad es ievedu meiteni transā, arī blakus sēdošā māte automātiski ieslīga transā. Arī mātei bija kāda uzmācība— tiklīdz viņa apsēdās, viņai radās nepārvarama vēlēšanās šūpot kāju. Un pēc seansa ar meitu māte pati atbrīvojās no šā dīvainā paraduma. Acīmredzot viņas zemapziņa no jauna pārdzīvoja kaut kādus pagātnes notikumus un mainīja savu attieksmi pret tiem.

Un, lūk, cits piemērs.

Pie manis uz pieņemšanu atnāca septiņpadsmitgadīgs jauneklis. No sākuma viņš ilgi nespēja atklāt savu problēmu, jo ļoti kautrējās. Pēc tam sarkdams un stomīdamies pastāstīja, ka viņam ir grūtības saskarsmē ar meitenēm. Pie tam ne tādas grūtības, kādas šajā vecumā ir gandrīz ikvienam. Viņš var ar meitenēm normāli biedroties, bet neizjūt seksuālu tieksmi pret tām. Turklāt pirms gada viņš bija sācis izjust seksuālu tieksmi pret vīriešu dzimuma pārstāvjiem. Viņš nobijies, baidījies kādam tajā atzīties. Stāstījuma laikā viņš bieži atkārtoja: "Dakter, es negribu būt "zilais". Es gribu būt īsts vīrietis. Gribu, lai mani valdzinātu sievietes."

Vēršoties pie savas zemapziņas, viņš atcerējās notikumu, kas bija novedis pie seksuālās tieksmes izkropļojuma.

Kad viņam bija divpadsmit gadi, viņš pilnīgi normāli bija interesējies par meiteņu ķermeņa uzbūvi. Viņu klasē mācījās kāda loti attīstījusies meitene, kurai jau bija izveidojušās visas sekundārās dzimumpazīmes. Un reiz kopā ar savu draugu zēni nolēmuši visu noskaidrot paši. Uzglūnējuši meitenei tualetē, viņi iespieda to stūrī un paši savām acīm pārliecinājās, ka krūtis viņai ir lielas, dibentiņš tvirts un arī viss pārējais savā vietā. Interese bija apmierināta, bet stāsts ar to nebeidzās. Tajā pašā dienā meitene pasūdzējās savai mātei. Tā aizgāja uz mājām pie mana pacienta mātes un aprakstīja notikušo tā, it kā meitene būtu gandrīz vai izvarota. Māte ilgi pēra zēnu, visu laiku atkārtodama: "Nekad vairs neuzdrīksties tā izrīkoties ar meitenēm. Dzirdi? Nekad neuzdrīksties!"

Notikums ar laiku tika aizmirsts, bet zemapziņa bija izdarījusi secinājumu—ja reiz nedrīkst interesēties par meitenēm, tad drīkst interesēties par zēniem, jo attiecībā uz zēniem taču aizlieguma nav.

Manam pacientam pietika vienkārši apzināties cēloni, un viņa uzvedība kļuva normāla.

Ja cilvēks nevar tikt galā ar situāciju, viņš cenšas nomākt emocionālās sāpes, tātad iedzīt tās dziļāk zemapziņā. Bet zināmās situācijās šīs emocijas izlien ārpusē, apiedamas cilvēka apziņu. Tādos gadījumos nepieciešams detalizēti izpētīt šos perēkļus un likvidēt tos.

Septiņgadīga meitenīte cieta no alerģiskām iesnām. Tās periodiski atsākās katru mēnesi. Izdalījumi no deguna parādījās pirms pusgada un bija saistīti ar to, ka meitenītes tēvoci (septiņpadsmitgadīgu jaunekli) iesauca armijā. Tajā laikā norisa karš Čečenijā, bet puisis dienēja Dagestānā, pie pašas Čečenijas robežas. Turklāt pēdējā laikā puisis bija dzīvojis meitenītes ģimenē un viņa tam paspējusi ļoti pieķerties, jo vairāk tāpēc, ka viņas tēvs augām dienām bija darbā.

Tādējādi iesnas nebija nekas cits kā zemapziņas asaras. Tās izraisīja tādas meitenites emocijas kā bailes, žēlums un skumjas.

Iedvesmas spēks

Es uzskatu, ka daudzas mūsu domas mums iedvestas tajā vai citā mūsu dzīves posmā. Bet pie vienas otras pārliecības mēs esam nonākuši patstāvīgi, loģisku prāta slēdzienu ceļā, pie tam balstījušies uz savu jau iegūto pieredzi. Tātad — mūsu zemapziņas programma ir radīta iedvesmas vai pārliecināšanas ceļā ar citu cilvēku palīdzību un ar mūsu tiešu piedalīšanos. Vispirms mūsu vecāki, vairākkārt atkārtodami, iedvesa mums tās vai citas domas. Un mēs viņiem, protams, ticējām. Pēc tam skolotāji, vienaudži. Tagad jau mēs paši nepārtraukti pārmaļam savā prātā to visu.

Taču ne vienmēr, lai iedvestu kādu domu, to vajag daudzreiz atkārtot. Ne jau tikai vārdi sevī nesto vai citu informāciju. Bērni bieži kopē vecāku uzvedību un reizē ar to arī slimības. Tā meitenei var būt sāpīgas menstruācijas tikai tāpēc, ka viņa visu mūžu redzējusi, kā no šīm sāpēm cieš māte.

Dažreiz doma iespiežas zemapziņā vienā acumirklī, piemēram, spēcīga emocionāla satricinājuma brīdī. Es jau minēju šādus piemērus. Bet dažos gadījumos ķirurga vai anesteziologa neuzmanīgi izteikta replika var kļūt par negatīvu iedvesmu.

Pie manis atnāca jauna sieviete, kurai sāpēja labais cirksnis. Ārsti bija noteikuši diagnozi: hronisks adneksīts. Sāpes iesākās pēkšņi pirms trim gadiem. Tajā laikā, novērtējuši visus simptomus, ārsti nolēma, ka tas ir apendicīts, un veica operāciju. Tārpveida piedēklis tiešām bija iekaisis. Bet pēc operācijas sāpes nepārgāja. Tad ķirurgi nosūtīja sievieti pie ginekologa. Arī tas noteica savu diagnozi, nozīmēja ārstēšanos, bet nekas nelīdzēja. Ekstrasensi noņēma "noskaudumu" un "kaitējumu" — nekādu rezultātu. Izmisumā sieviete nolēma izmēģināt homeopātiju un griezās pēc palīdzības pie manis. Homeopātiskie līdzekļi ievērojami uzlaboja viņas stāvokli, taču pēc kāda laika sāpes atsākās. Tad paciente man sacīja — viņai esot aizdomas, ka cēlonis nav vis olnīcās, bet kaut kur citur. Mēs nolēmām noskaidrot cēloni ar zemapziņas palīdzību.

To izdarīt nemaz nebija tik vienkārši. Sākumā mēs nodibinājām ar zemapziņu oficiālu kontaktu. Pēc tam "uztaustījām" notikumu, kas bija visa cēlonis. Lai cik dīvaini, bet šis notikums izrādījās operācija. I s ievadīju pacienti hipnotiskā transā un pārcēlu viņu pagātnē, tieši operācijas laikā. Operācija noritēja intravenozajā narkozē.

—  Es dzirdu, kā ārsti kaut ko apspriež, — paciente transā sacīja. — Aha! Lūk, pa labi no manis ir anesteziologs, viņš tausta pulsu. Lūk, viņš runā, viņš vēršas tieši pie manis: "Veltīgi. Viss paliks, kā bijis."

Es ieteicu pacientei atgriezties atpakaļ un uzmanīgi ieklausīties, ko runā ārsti.

—  Es slikti izšķiru vārdus, traucē ventilatora troksnis. Ā, viņi spriež par savu galveno ārstu. Saka, tas nemaksājot viņiem naudu, bet pats regulāri saņemot algu. Lūk, kāds liek priekšā sanākt visiem kopā un doties pie viņa. Un tagad anesteziologs saka — viss paliks, kā bijis. Un tagad es saprotu, ka to viņš neteica man.

Paciente izgāja no transa un ļoti apmierināta paziņoja, ka apzinājusies savu maldīšanos. Bet nākamajā dienā viņa piezvanīja man un pateica, ka sāpes pilnīgi pārgājušas un viņa jūtoties lieliski.

Daži pacienti arī bez hipnozes var sīki atcerēties visu, kas noticis operācijas laikā. Daudziem ārstiem pat prātā neienāk, cik spēcīgs instruments ir narkoze, kas ir viņu rīcībā, lai palīdzētu slimniekiem. Izglītots ārsts ne tikai uzmanīsies ar saviem izteikumiem operācijas laikā, bet arī pacientu pozitīvi iedvesmos uz drīzāku izveseļošanos, ātrāku brūču sadzīšanu, šuvju uzsūkšanos.

Sekojiet tam, ko runājat

Kā jau norādīju, zemapziņa visu informāciju uztver burtiski, tas ir, ja kādam vārdam vai frāzei ir divējāda nozīme, tad iekšējais saprāts apstrādā gan vienu, gan otru.

Esiet uzmanīgi ar vārdiem un frāzēm, ko jūs izsakāt sadzīvē. Un ja jūsu valoda piebārstīta ar tādām frāzēm kā "es vai prātā jūku "bērni— tās ir vienas vienīgas galvas sāpes…", "sirds sāp, to redzot…", "taisni galva griežas…" u. c., tad pienācis laiks aizdomāties.

Reiz aizgāju ciemos pie sava drauga. Viņš, cita starpā, sūdzējās par periodiskām smeldzošām galvas sāpēm. Sāpes radušās pirms pusgada. Es sāku iztaujāt viņu par notikumiem, kas risinājušies pirms sāpju rašanās. Viņš ilgi stāstīja par problēmām savā firmā un, pieminēdams kādu darbabiedru, automātiski paziņoja: "Tas Sergejs — vienas vienīgas galvas sāpes." Pēc šīs frāzes, kas, pēc manām domām, arī bija visa atslēga, viņš turpināja savu stāstu. Pēc kāda laika es pārtraucu viņu un pavaicāju, vai viņš atceras, ko teicis par savu darbabiedru Sergeju. Protams, viņš neatcerējās! Kad mēs ar viņa sievu atgādinājām šo frāzi, viņš ļoti izbrīnījās.

Pēc kāda laika viņš aizgāja no šīs firmas un "atstāja tur savas galvas sāpes".

Tagad sastādīsim to frāžu sarakstu, kurām piemīt divējādas nozīmes un kuras var novest pie tās vai citas saslimšanas.

—  man no tā metas nelabi

—  es to vienkārši nevaru sagremot

—  tas man aknās sēž

—  no tā paliek nelāga piegarša

—  sirds sāp, to redzot

—  kaut manas acis to neredzētu

—  ne redzēt tevi negribu

—  ne dzirdēt tevi negribu

—  bērni — tās ir vienas vienīgas galvas sāpes

—  taisni galva griežas

—  ņemt pie sirds

—  krist uz nerviem

—  sirds sažņaudzas

—  kā akmens uz sirds

—  es vai prātā jūku

—  lūzuma bndis

—  man tas viss ir līdz kaklam

—  nav balsstiesību

—  aizvainojums žņaudz

—   iebāzt pakaļā

—   vesela slimību buķete

—   nepatīkamas mieles

Un tagad padomājiet, kādas frāzes jūs saskarsmē lietojat?

Šīs frāzes ar divējādo nozīmi atspoguļo mūsu attieksmi pret kaut ko, tāpēc vispirms jāmaina attieksme, reizē ar to jūsu leksikā Ienāks arī jauni vārdi.

Kāda jauna skolotāja sūdzējās par pastāvīgu aizsmakumu. Kad i/vaicāju viņu par darbu, tad sapratu, ka viņai darbs vienkārši nepatīk, bet beigās viņa paziņoja: "Man tie bērni jau ir līdz kaklam!" — un ar plaukstas malu nobrauca gar vairogdziedzeri.

Es viņai ieteicu mainīt vai nu darbu, vai attieksmi pret bērniem.

Galvenie slimību rašanās mehānismi:

1) slēptā motivācija, tas ir, zemapziņa ar slimības palīdzību īsteno kādu pozitīvu nolūku;

2) postošo domu darbība: slimība — tā ir mūsu domu un uzvedības ārējais atspoguļojums;

3) sāpīga pagātnes pieredze — pārdzīvots emocionāls satricinājums;

4)  iedvesmas efekts — slimības radīšana iedvesmas ceļā;

5)  divējādas nozīmes frāžu lietošana.

Tātad:

1) cilvēki paša rada savas slimības un tāpēc arī paši tās var

izārstēt, novēršot cēloņus;

2)  saslimšanu cēloņi ir mūsos pašos, nevis ārpusē. Tie ir šādi:

a)     savas dzīves mērķa, jēgas un uzdevuma, misijas neizprašana;

b)  Visuma likumu neizprašana un neievērošana;

c)     kaitīgu domu, jūtu un emociju esamība zemapziņā un apziņā;

3)  slimība — tas ir signāls, ka izjaukts līdzsvars, harmonija ar Visumu. Izturieties pret savu slimību ar cieņu; pieņemiet savu slimību un pateicieties tai;

4)  slimība — tas ir mūsu kaitīgo domu, mūsu uzvedības un nolūku ārējais atspoguļojums. Tā ir zemapziņas aizsardzība mums no mūsu pašu postošās uzvedības vai domām.

3.nodaļa . postoŠĀs domas

Vēlreiz atkārtoju, ka mūsu slimības — tas ir mūsu domu un mušu emociju ārējais atspoguļojums. Kā jūs jau nopratāt, doma ir universāla enerģijas forma. Un piemīt tai gan radošs, gan postošs spēks. Mums vienmēr jāatceras, ka mūsu domas neizbēgami materializējas, iemiesojas fiziskajā pasaulē. Un tieši mūsu (nevis kada cita) postošās domas rada mums slimības un personiskās problēmas un signalizē, ka mūsu zemapziņā iedarbināts pašiznīcināšanās mehānisms.

Daudzi no mums vienkārši nenojauš, kāds milzīgs spēks slēpjas tajos vārdos, ko mēs izrunājam skaļi vai klusām. Mēs neaizdomājamies par vārdu izvēli — mēs izrunājam tos automātiski, l.is ir, neapzināti. Kādreiz mēs esam apguvuši gramatikas likumus un tagad izmantojam tos, lai izteiktu vārdos savas jūtas, emocijas, liet mums nav iemācīts, ka tas, ko mēs ietērpjam vārdos, pēc tam atgriežas pie mums atbilstošas dzīves pieredzes veidā. Atcerieties sakāmvārdu: "Ko sēsi, to pļausi."

Ikviens zina Dabas likumus attiecībā uz enerģiju — enerģiju nevar iznīcināt, to var tikai pārvērst citā veidā. Tāpēc, ja jūs kādam vai kaut kam sūtāt tā saucamās negatīvās jeb postošās domas, tad kādam tās ir jāsaņem. Galu galā jūsu niknums un naids atgriezīsies atkal pie jums (līdzīgs pievelk līdzīgu), tikai ar lielāku spēku, nesdams līdzi vēl arī bailes, skumjas, depresiju un visas stresa izpausmes. Un to pārciest būs daudz grūtāk. Un jūs atkal un atkal tieksieties tikt vaļā no šīm domām, nosūtot tās kādam citam. Un tā tas turpināsies tik ilgi, kamēr šo burvju loku nepārtrauks slimība, trauma vai pati nāve.

Tālāk es gribu parādīt, ka tā sauktās sliktās domas nemaz nav sliktas, jo zemapziņa ar to palīdzību cenšas īstenot pozitīvus nolūkus. Piemēram, tādas domas un emocijas kā aizvainojums, naids, dusmas, alkatība, greizsirdība, skaudība un citas kalpo noteiktu pozitīvu nolūku īstenošanai. Un tas cilvēks, kas tās izmanto, nebūt nav sliktāks par taisnprātīgo. Tas ir, ļauns cilvēks ne ar ko nav sliktāks par labsirdīgu cilvēku. Svētais — nav labāks par slepkavu. Dieva priekšā visi ir vienlīdzīgi! Vienkārši šīs agresīvās domas pēc savas būtības ir postošas, un ja cilvēks tās izmanto savā dzīvē, tad viņam jāuzņemas atbildība par tām sekām, kuras šīs emocijas nesīs sev līdz. Tāpēc izvēle paliek jūsu ziņā.

Tad kas tās ir par domām un kādas slimības tās rada? LEPNĪBA, EGOISMS

—                                                          Tu pārāk nopietni izturies pret sevi, — lēnām runāja dons Huans.— Un uzskati sevi par velnišķīgi svarīgu personu. To vajag mainīt! Tu taču esi tik augstprātīgs, ka uzskati sevi par tiesīgu skaisties jebkura iemesla dēļ. Tik uzpūtīgs, ka vari atļauties pagriezties un aiziet, kad situācija veidojas ne tā, kā tev pa prātam. Iespējams, tu domā, ka tādējādi izrādi sava rakstura stingrību. Bet tās taču ir blēņas! Tu esi vājš, iedomīgs un sevī iemīlējies tips!

Es būtu mēģinājis iebilst, bet dons Huans neļāva. Viņš teica, ka pārmērīgi sakāpinātās personiskā svarīguma izjūtas dēļ es visā savā mūžā neesmu novedis līdz galam nevienu lietu.

Mani satrieca pārliecība, ar kādu viņš runāja. Taču ikviens viņa vārds, protams, bija pilnīgi patiess, un tas mani ne vien sadusmoja, bet arī pamatīgi biedēja.

—    Personiskā svarīguma izjūta, tāpat kā personiskā vēsture ir lietas, no kurām vajadzētu tikt vaļā, — viņš pārliecinoši piebilda.

K. Kastaneda. Ceļojums uz lkstlānu

Kristietībā šīs jūtas tiek dēvētas par vienu no nāves grēkiem. Un, l.iteic, ne bez pamata. Tieši lepnība, personiskā svarīguma izjūta ir (iešanu un slimību, bieži vien neārstējamu, kā arī nāves cēlonis. Tieši lepnība ir visu kaitīgo domu un emociju avots.

Jo tad, kad cilvēks sevi vērtē augstāk — vai zemāk — par kadu citu, viņš sāk nosodīt, nicināt, ienīst, aizkaitināties, izvirzīt pretenzijas. Sava pārākuma izjūta rada augstprātību un vēlēšanos pazemot (ar vārdiem, domām, rīcību). Personiskā svarīguma izjūta tādā milzīgu zemapziņas agresiju, kas pēc tam pavēršas pret pašu iiutoru.

Šīs jūtas iezīmē cilvēka tiekšanos nostādīt sevi, savu saprātu, ■.avu gudrību augstāk par Visumu, Dievu, augstāk par jebkuru un jobko šajā pasaulē. Lepns cilvēks nekādi nespēj un negrib pieņemt traumējošas savas dzīves situācijas, tas ir, situācijas, kas ne.itbilst viņa cerībām. Viņam ir sava apkārtējās pasaules izpratne, un viņš uzskata, ka tieši tā ir pati pareizākā un pati labākā. Viņš tiecas apkārtējo pasauli pakļaut sev, bieži vien — vardarbīgi. Tāpēc jebkura neatbilstība viņa uzskatiem par to, kādai jābūt apkārtējai pasaulei, izraisa viņa dvēselē agresīvu emociju — dusmu, aizvainojuma, naida, nicinājuma, skaudības, žēluma u. c. — uzliesmojumu. Bet tas savukārt noved pie dažādām slimībām un nāves.

Lepnība — tā ir iekšēja pārākuma izjūta vai arī, gluži otrādi, sevis noniecināšana. To pirmām kārtām izraisa neizpratne par savu patieso vietu Visumā, par savu uzdevumu, misiju šajā dzīvē, dzīves mērķa un jēgas apzināšanās trūkums. Iznāk, ka visa enerģija aiziet, tieši vai netieši pierādot savu taisnību, cīnoties ar apkārtējo pasauli. Iedomājieties, ka šūna sāktu cīnīties ar visu organismu un aizstāvēt savas intereses, nerēķinoties ar visa organisma interesēm. Vai tāda šūna organismam būtu vajadzīga? Vai šūna drīkst diktēt organismam savus noteikumus? Nē. Organisms tieksies no tās atbrīvoties, citādi tāda šūna pārvērtīsies vēža šūnā.

Bībelē par lepnību atrodamas brīnišķīgas rindas:

"Kur nāk lepnība, tur nāk arī negods, bet īstenā atziņa mīt pazemīgajos.''

"Kam jākļūst pazudinātam, tas papriekšu kļūst lepns, — un augstprātība nāk priekš bojā ejas."

"Ir labāk būt pazemīgā prātā ar nabagiem, nekā dalīties laupījumā ar augstprātīgajiem."

"Un kas pats paaugstināsies, tas tik pazemots; un kas pats pazemosies, tas tiks paaugstināts."

"Augstprātīgas acis un lepna gara stāja, kura it īpaši spilgti izpaužas bezdievja būtībā, ir grēks."

"Pazemības, — proti, Dieva bijības alga ir — bagātība, gods un dzīvība."

"Cilvēka lepnība viņu gāzīs, bet pazemīgais iemantos godu."

Kā tad atbrīvoties no šīm kaitīgajām jūtām?

Es jau rakstīju, ka jebkādai cilvēka uzvedībai ir savs pozitīvs nolūks. Lepnībai kā domāšanas un apkārtējās pasaules uztveršanas veidam arī ir pozitīvs nolūks. Daudzšķautņains nolūks. Lepnība ir gan tiekšanās pēc pilnības, gan vēlēšanās justies mierīgi un ērti, gan vēlēšanās pavēstīt par sevi visai pasaulei.

Uzvedības veidsPozitīvie nolūki

LepnībaIzjust savu unikālumu, vērtību un vienreizī-

gumu šajā pasaulē. Apzināties savu misiju. Tiekšanās uz savu pilnību un uz apkārtējās pasaules pilnību

Katrs cilvēks vēlas just, ka nedzīvo šajā pasaulē veltīgi, ka viņa dzīvei ir kāda jēga. Bet izjust savu vērtību un vienreizīgumu, tikai paceļoties pāri citiem, — tas nozīmē zemapziņā izauklēt citu pasauļu iznīcināšanas programmu. Jo ja es esmu labāks un augstāks, t.id citi ir sliktāki un zemāki. Bet patiesībā, smalkajā līmenī, mēs visi esam vienlīdzīgi. Lepnība rada vislielāko zemapziņas agresiju, kas .itcjriežas kā varena pašiznīcināšanās programma traumu, nelaimes gadījumu, neārstējamu slimību un, visbeidzot, nāves veidā.

Ir svarīgi apzināties, ka nav labu un sliktu, labāku un sliktāku (ilvēku. Ir vienkārši — cilvēki, bet mēs viņus pataisām tādus, kādus veļamies redzēt. Jo augstāk cilvēks sevi ceļ, jo zemāk viņš krīt. Jo l.ibāks viņš vēlas likties citu acīs, jo sliktāk par viņu runās.

Lepns cilvēks — ir aizvērts cilvēks. Nevēlēdamies pieņemt otra (ilvēka pasauli, viņš savu pasauli padara nabadzīgu un kroplu. Un <jala iznākumā tas noved pie vientulības un nāves.

No savas ārsta prakses es zinu, cik daudz slimību rodas no lepnības un cik svarīgi ir atbrīvoties no šīm jūtām.

Pie manis uz pieņemšanu atnāca sieviete vidējos gados ar smagu depresiju. Slimībai pievienojās stipras galvas sāpes un nepatīkamas sajūtas ķermenī. Viņa bija izmēģinājusi praktiski visus ārstēšanās veidus. Arī ekstrasensi un vecenītes nebija līdzējušas.

Seansa laikā, būdama transā, viņa vērsās pie savas zemapziņas, lai noskaidrotu slimības cēloņus. Saņemtā atbilde viņai bija negaidīta.

—  Es izraisīju slimību, lai mocītu tevi, — atbildēja zemapziņas saprāts. Gribu, lai tu caur mokām un ciešanām atbrīvotos no lepnības, lielības, augstprātības un žēluma pret cilvēkiem. Tad cilvēki mitēsies tevi apskaust. Tikai atbrīvojusies no šīm jūtām, tu radīsi mieru.

Sastādiet programmu, kā atbrīvoties no lepnības. Tālab vispirms iemācieties uzņemties atbildību par savu dzīvi, par savu likteni. Uzreiz atkritīs vajadzība kādu vainot, tai skaitā pašam sevi.

Iemācieties pieņemt ikvienu savas dzīves situāciju — bez pretenzijām un aizvainojuma. Un ne tikai pieņemt, bet arī pateikties Dievam, savam zemapziņas saprātam par šiem notikumiem, lai cik negatīvi tie pirmajā brīdī arī neliktos. Visi zina teicienu: "Viss, ko Dievs dod, ir uz labu." Vienkārši jāiemācās jebkurā situācijā saskatīt <irī pozitīvo. Dažreiz tas ir acīm redzams, dažreiz apslēpts mūsu .ipziņai, un bieži vien sapratne par to, kādu labu mācību esam guvuši, nāk vēlāk.

Tikko pabeidzis skolu, devos uzĻeņingradu iestāties Kara medicīnas akadēmijā. Vecāki ļoti vēlējās redzēt mani kā virsnieku un kara ārstu, arī man pašam nekas nebija pretī valkāt formas tērpu. Bet no kara ārsta karjeras nācās atteikties— neizturēju medicīniskās komisijas pārbaudi. Bet es nenožēloju un neuztraucos un tajā pašā gadā iestājos Medicīnas institūtā. Un pēc vairākiem gadiem ar pateicību pieminēju tos ārstus akadēmijā, kas mani "izgāza" medicīniskajā komisijā.

Ko nozīmē— pieņemt? Tas nozīmē dziļi izprast to, ka mēs dzīvojam ļoti harmoniskā un taisnīgā pasaulē un viss, kas ar mums dzīvē atgadās, jāpieņem bez ierunām, pretenzijām un aizvainojuma. Lai kādā situācijā arī nenokļūtu — pieņemiet to kā Dieva dotu. Izejiet caur to mierīgi. Apstādiniet savas domas un apsveriet — ar ko esmu to izraisījis? Izmantojiet praksē tos likumus, kurus jūs jau zināt: "Ārējais atspoguļo iekšējo" un "Līdzīgs pievelk līdzīgu". Padomājiet, kāda svarīga un pozitīva mācība no šīs situācijas jums jāgūst?

Iemācīties pieņemt situāciju — tā ir māksla. Kristietībā to dēvē par samierināšanos. "Kas tev sit labajā vaigā, tam pagriez ari otru." Es ilgi nesapratu šīs frāzes jēgu. Daudzi cilvēki nespēj to pieņemt, jo uztver to burtiski, nesaskatot tās apslēpto jēgu. Tagad es zinu, ka tā nozīmē: ārējā, apzinātajā līmenī var nebūt mierā ar situāciju, tiekties to mainīt, bet iekšējā, zemapziņas līmenī, tas ir— ar dvēseli, šī situācija jāpieņem bez pretenzijām un aizvainojuma. "Nesaki: "Es atriebšu ļaunu!" cerē uz to Kungu, Viņš tev palīdzēs."

Mūsu apziņa tikai novēro un vērtē tos dzīves notikumus, kurus mums piegādā mūsu zemapziņas saprāts. Tāpēc apzināti mēs varam paust neapmierinātību, bet zemapziņā situācija ir jāpieņem. Mēs paši radām visus savas dzīves notikumus. Arēji tos var mainīt tikai tad, kad mēs mainām kaut ko paši sevī.

Iemācieties piedot cilvēkiem un uztvert viņus tādus, kādi tie ir. Faktiski, piedodot otram, jūs piedodat sev. Atcerieties, ka katrs cilvēks dzīvo savā pasaulē un rada, veido savu unikālo pasauli.

lU'ši tas arī nosaka katras cilvēciskas būtnes vienreizīgumu un unikālumu.

Iedomājieties cilvēka organismu. Tajā ir triljoniem dažādu šūnu.

I Kas tās visas vieno? Dzīvība! Tiekšanās pēc veselā, tas ir, kalpošana vienotam organismam. Šajā līmenī visas šūnas ir vienlidzīgas. Nav labāku vai sliktāku šūnu. Sirds vai galvas smadzeņu šūna nebūt nav hibāka par taisnās zarnas šūnu. Tās nevar dzīvot viena bez otras. Jebkurš organisms — tā ir dziļi sabalansēta sistēma. Visas šūnas ir savstarpēji saistītas.

Bet tajā pašā laikā katra šūna ir savā ziņā unikāla, jo īsteno savas specifiskas funkcijas visa organisma labā. Un ja šūna lieliski tiek </alā ar saviem pienākumiem, tad saņem no organisma visu, kas tai nepieciešams.

Smalkajā zemapziņas līmenī ikviens cilvēks — tā ir Visuma daļiņa. Un ne tikai cilvēks, bet arī jebkura dzīva būtne, jebkurš priekšmets. Te mēs visi esam vienlīdzīgi. Visu šajā pasaulē vieno viens kopīgs mērķis — tiekšanās pēc Veseluma, tas ir, Dieva, Visuma, Augstākā Saprāta. Un katrs dod savu unikālu ieguldījumu kopīgajā Visuma attīstības procesā. Mēs visi ejam vienā virzienā, bet katrs pa savu ceļu. Ļoti svarīgi, lai cilvēks izjustu savu vērtību, svarīgumu un unikālumu šajā pasaulē, taču nevis paceļoties pāri i itiem, jo ikviens cilvēks un priekšmets ir savā ziņā svarīgs, bet gan apzinoties savu unikālumu Visuma vienotajā organismā.

Kad atpūšos pie jūras, man patīk no rīta sveikt pirmos saules starus un vakarā tos pavadīt. It kā viena un tā pati darbība, bet katru reizi es to uztveru citādi.

Reiz saullēktā es stāvēju pašā ūdens malā un ilgi vēroju saules celiņu, kas vijās no saules līdz manām kājām. Apburošs skats. Saules atspulgi un ūdens šalkoņa pievelk un hipnotizē. Tā vien gribas iet pa šo celiņu līdz pašai saulei. Un tikai kaut kas tevī attur no tā. Laikam gan pieķeršanās šai pasaulei un bailes kaut ko zaudēt.

Pēc tam es pagājos dažus metrus tālāk gar krastu un vēlreiz paraudzījos uz sauli. Celiņš joprojām bija pie manām kājām.

Netālu no manis bija citi cilvēki, kas arī vēroja saullēktu. Skatīdamies uz viņiem, es nodomāju, ka katra priekšā ir tāds pats saules celiņš. Un katrs to uztver citādi.

Tāpat ir arī dzīvē. Katrs iet savu ceļu. Bet mērķis visiem ir viens. Un katrs galu galā nonāk pie tā, ko meklējis. Meklējis intuitīvi, neapzināti, iziedams cauri noteiktām dzīves mācībām. Un vienīgais, kas vienmēr cilvēkam ir līdzi šajā ceļā un ar ko viņš savu ceļu beidz, — ir viņa personiskais dzīves stāsts, liktenis.

Es domāju, ja cilvēki iemācītos bez agresijas pieņemt visas dzīves situācijas un uztvert notikumus kā mācību, nevis kā stresu, gūt no tiem atziņas, tas ir, jebkurā situācijā izdarīt pozitīvus secinājumus, tad dzīve būtu brīnišķīga.

Ir kāds vingrinājums, ko es iesaku veikt regulāri! [2]

Apsēdieties ērtāk, atslābinieties, nomierinieties. Apstādiniet savu prātu, pārtrauciet iekšējo dialogu. Iztēlojieties acu priekšā līdzenu, mirdzošu laukumu gaiši zilā krāsā. Tagad iedomājieties, ka, lūk, tāda gaiši zila gaisma piepilda jūs no iekšpuses, pakāpeniski kļūdama arvien spilgtāka un gaišāka. Un šajā mirklī domās vērsieties pie Augstākā Spēka, Dieva. Nav svarīgi, vai jūs ticat Dievam vai Kosmiskajam Saprātam, pietiks ar jebkuru priekšstatu par saprātīgu Visuma pirmsākumu. Vērsieties pie šiem Augstākajiem Spēkiem ar neparastu lūgumu. Nelūdziet sev nekādus labumus, pat ne garīgos. Vienkārši palūdziet šo spēku ienākt jūsos, vadīt jūs, darīt ar jums to, kas ir harmonijā ar Visumu. Lūdziet tikai vienu — palīdzēt jums atrast to vienīgo vietu Visuma harmonijā, kas ir lemta jums. Kļūt tieši tādam, kāds jūs vislabāk iekļautos Pasaules sistēmā. Sasniegt to pilnību un mieru, kas ļaus jums iepazīt patiesu laimi un brīvību.

Ja šīs lūgšanas laikā vai uzreiz pēc tam jums rodas vēlēšanās izkustēties vai apsēsties kādā neierastā pozā, bet varbūt vienkārši pastaigāt, īpašā veidā elpojot, vai pat dejot— nepretojieties šai velmei. Tas ir jūsu meditācijas turpinājums, dinamiska tās daļa. Visums caur jūsu ķermeni var atsaukties uz jūsu gatavību sadarboties.

Cilvēki, kas bieži veikuši līdzīgas meditācijas, pēc speciālistu vārdiem, var precīzi atdarināt dažādu vingrošanas sistēmu vingrinājumus un elementus, elpošanas vingrinājumus— visu, ko cilvēka gudrība atklājusi gadsimtiem ilgos meklējumos, tiecoties pēc gara pilnības caur miesas pilnību.

Bībelē, Jaunajā Derībā ir lūgšana, kas neitralizē lepnību vislabākajā veidā, — "Mūsu Tēvs". Lasiet to katru dienu, bet lasiet aizdomādamies, cenzdamies izprast tās jēgu.

Mūsu Tēvs debesīs! Svētīts lai top Tavs vārds.

Lai nāk Tava valstība. Tavs prāts lai notiek kā debesīs, tā arī virs zemes.

Mūsu dienišķo maizi dodi mums šodien.

Un piedodi mums mūsu parādus, kā arī mēs piedodam saviem parādniekiem.

Un neieved mūs kārdināšanā, bet atpestī mūs no jauna.

Jo Tev pieder valstība, spēks un gods mūžīgi. Āmen.

Lepnībai ir vēl viena puse, ko bieži nepamana pat reliģiskie darbinieki. Jo lepnība — tā nav tikai augstprātīga attieksme pret apkārtējo pasauli, kas rada uz āru vērstu agresiju; lepnība ir vēl arī sevis paša pazemošana, nepareiza attieksme pašam pret sevi, kas tāpat rada agresiju. Dažādas reliģiskās skolas māca pareizu attieksmi pret citiem cilvēkiem, pret apkārtējo pasauli, bet maz uzmanības pievērš pareizai attieksmei pašam pret sevi. Daudz kas viņu mācībās balstīts uz vainas izjūtu, bailēm un sodīšanu par grēkiem. Māca mīlēt Dievu, visa esošā Pirmcēloni, bet mīlestība pret Dievu sākas ar mīlestību pret sevi kā Dieva daļiņu. Jo Dievs ir ikviena cilvēka dvēselē. Un ja cilvēks, piemēram, lamā sevi par kādu rīcību, tad viņš lamā Dievu, un tā jau ir lepnības izpausme. "Tev būs savu tuvāku mīlēt kā sevi pašu,"— tā mācīja Jēzus Kristus.

Tāpēc apkārtējo pasauli un Visuma likumus jāsāk izprast, mainot attieksmi pašam pret sevi, un caur sevis mainīšanu un sevis pilnveidošanu — arī attieksmi pret apkārtējo pasauli.

KRITIKA, PRETENZIJAS UN NEAPMIERINĀTĪBA

Izvelc papriekšu baļķi no savas acs, un tad lūko izvilkt skabargu no sava brāļa acs.

Mateja Evaņģēlijs

Kritika — tā ir kāda trūkumu novērtēšana un atklāšana, tas ir negatīvs spriedums par kādu vai kaut ko. Kritika — tas ir viens no lepnības atvasinājumiem.

Cilvēki, kas pastāvīgi kādu kritizē vai lamā, grib, lai citi atbilstu viņu priekšstatam par pasauli un morāli, par dzīvi. Viņi domā, ka tieši viņu uzskati ir tie pareizākie. Taču viņi kļūdās. Tādi ļaudis vienkārši aizmirst vai nezina, ka dzīvo tikai savā pasaulē. Un ar savām kritiskajām domām viņi izrāda neapmierinātību ar otra cilvēka pasauli. Smalkajā zemapziņas jeb enerģētiskajā līmenī viņi uzbrūk citiem cilvēkiem, tātad — citām pasaulēm.

Pretenzijas var izteikt, kam vien tīk: tuviniekiem, valdībai, pats sev, pagātnei, liktenim, Dievam. Šīs domas iedarbina tā cilvēka, uz kuru tiek vērstas, iznīcināšanas programmu. Attiecīgi jūsu zemapziņā tiek iedarbināta atbildes programma — pašiznīcināšanās programma.

Bet sakiet, kurš devis jums tādas tiesības — iejaukties svešā dzīvē, svešā pasaulē?

Neapmierinātība, pretenzijas pret apkārtējo pasauli var novest pie nopietnām saslimšanām.

Ir zināms, ka tiem, kuriem piemīt tieksme kritizēt, bieži sāp locītavas un kakls. Reimatisms ir to cilvēku slimība, kuri pastāvīgi izsaka pretenzijas un neapmierinātību, kritizē sevi un citus. Jo šādi cilvēki ir nelokāmi, cieti savos spriedumos un neatzīst otra viedokli. Personiskā svarīguma izjūta tiem ir uzpūsta līdz neiedomājamam apjomam.

Pie manis pieņemšanā sēž vīrietis ar ļoti nopietnu saslimšanu. Mūsu pārrunu gaitā viņš vairākkārt zākā valdību, likumus. Viņa vārdos un balsī — satraukums, niknums un dusmas. Un viņa saslimšanas cēlonis — tieši šīs emocijas.

Lūk, tā cilvēki ar putām uz lūpām aizstāv savus kroplīgos pasaules modeļus, kritizēdami un lamādami jebko. Ar to viņi rada sev slimības, problēmas dzīvē, bet daži, pat skatīdamies nāvei acīs, nevēlas atteikties no saviem sen novecojušajiem principiem. Cita acī skabargu pamana, bet savā… Vai tiešām ar pretenzijām un neapmierinātību iespējams kaut ko mainīt? "Izvelc papriekšu baļķi no savas acs, un tad lūko izvilkt skabargu no sava brāļa acs."

Kritikai, tāpat kā jebkurai citai uzvedībai, ir savi pozitīvi nolūki. Kad mēs kritizējam kādu cilvēku, mēs vēlamies, lai viņš kļūtu labāks, lai mainītu savu uzvedību. Kad mēs kritizējam valsti, mēs vēlamies, lai tā kļūtu pilnīgāka. Mūsu nodomi ir brīnišķīgi.

Uzvedības veids Pozitīvie nolūki

KritikaVēlēšanās mainīt (cilvēku, valsti, pasauli);

Neapmierinātība padarīt kādu vai kaut ko labāku; tiekšanās Pretenzijaspēc pilnības. Tas ir, gala rezultātā — tiekšanās

dzīvot harmoniskā pasaulē ar brīnišķīgiem cilvēkiem

Nolūki labi, bet vai labs ir veids, kā tos īstenot?

Pirmkārt, jūs dzīvojat savā unikālajā pasaulē, bet arī otra cilvēka pasaule ir tikpat unikāla. Mēģinādams mainīt otru cilvēku, jūs burtiski uzbrūkat viņam informatīvi enerģētiskajā līmenī. Pauzdams savu neapmierinātību ar viņa uzvedību, jūs uzbrūkat viņam. Faktiski ar savu agresiju jūs enerģētiskajā līmenī iznīcināt citas pasaules. Bet agresija izsauc atbildes agresiju.

Aplūkosim piemēru. Ja jūs kaut kas neapmierina otrā cilvēkā (piemēram, sievas/vīra uzvedība), tad jūs tiecaties mainīt situāciju. Izpaužat nevienprātību un savu neapmierinātību, kritizējat, tas ir, mēģināt iedarboties uz šo cilvēku. Zemapziņas līmenī rodas agresija.

Sākas uzbrukums, trieciens. Otrs cilvēks ir spiests aizstāvēties — izraisās atbildes agresija.

Sieviete, kuras vīrs dzer, bez viņa ziņas iejauc vīra ēdienā vai dzērienā burvju dziru. Turklāt nevienam nav skaidri alkoholisma cēloņi. Bez tam pati sieviete nevēlas uzņemties atbildību par savu dzīvi, tas ir, nevēlas tikt skaidrībā, ar kādu savu uzvedību viņa pievilkusi, piesaukusi savai dzīvei šādu vīrieti. Tādā veidā tiek veikta atklāta vardarbība pret otra cilvēka pasauli. Un pēc tam sieviete brīnās, kāpēc vīrs viņu sit.

Cits piemērs. Meitene iemīlas vīrietī. Aiziet pie vecenītes, tā viņai iedod "mīlestības vārdus" vai "brīnumzālīti", lai pieburtu mīļoto. Meitene vairākas reizes atkārto buramvārdus, veic citas buršanās izdarības un "dabū" mīļoto vīrieti. Bet paiet laiks, un dzīve ar viņu kļūst neizturama. Vēlāk šī meitene nekādi nespēj nokārtot savu personisko dzīvi. Un tas viss tāpēc, ka sākotnēji viņa veica vardarbību pret otra cilvēka pasauli un tātad — neko labu nesaņems. Šīs sakarības ir tik acīm redzamas, ka es brīnos, ka daži vēl līdz šim brīdim izmanto pieburamās zāles, apvārdojumus, kaitējuma uzlikšanu. Jo agri vai vēlu tas nāk atpakaļ kā slimības, nelaimes un ciešanas.

Otrkārt, mēs paši veidojam savu pasauli, tātad — pievelkam savai dzīvei noteiktus cilvēkus un situācijas. Kādas gan mums ir tiesības kritizēt citus? Ja jums kaut kas nepatīk otrā cilvēkā, tad ielūkojieties sevī — šī uzvedība piemīt jums. Jo līdzīgs pievelk līdzīgu. Ārējā situācija — tas ir mūsu pārliecības, mūsu domu atspoguļojums. Tāpēc, paužot neapmierinātību ar otru, jūs nostājaties pret sevi.

Ja jūs gribat mainīt otru cilvēku, pats nemainīdamies, tad nekas jums neiznāks. Netiecieties mainīt savu tuvāko. Bet ja jūs kaut kas viņā neapmierina, tad iemeslu meklējiet sevī.

Viss ir ļoti vienkārši. Paužot neapmierinātību ar apkārtējo pasauli (bet apkārtējā pasaule — tā ir jūsu pasaule), jūs izpaužat neapmierinātību pats ar sevi. Vēršot agresiju pret apkārtējo pasauli, jūs vēršat agresiju pats pret sevi, tādējādi iedarbinādams pašiznīcināšanās mehānismu.

Ja jūs gribat mainīt otru cilvēku, tad sāciet ar sevi.

Mainiet savu uzvedību, un tad otrs cilvēks būs spiests citādi reaģēt. Ja jūs gribat, lai valsts vai pasaule, kurā jūs dzīvojat, būtu pilnīgāka, tad pārtrauciet to kritizēt un izpaust neapmierinātību. Jo tas, kā saprotat, ne pie kā laba nenovedīs, drīzāk otrādi. Ja jūs kādu kritizējat, tad negaidiet no viņa nekā laba.

Arī šajā gadījumā sāciet ar sevi. Radiet ap sevi mīlestības un harmonijas lauku. Mainīdams savu pasauli, savu mazo personisko valsti, savu domāšanas sistēmu, jūs dosiet pozitīvu ieguldījumu kopīgajā modelī, visā Visumā. Jo jūs esat — daļa no veselā.

Kā tad atbrīvoties no šādas postošas uzvedības?

Uzņemieties atbildību! Jūsu pasaule — ir jūsu rokās. Kādu apvainot vai lamāt ir muļķīgi un bezjēdzīgi, un pat bīstami. Sāciet darbu ar sevi! Mainiet savas domas un savu uzvedību — un mainīsies apkārtējā pasaule. Jaunas domas radīs jaunas situācijas.

Mācieties pieņemt! Pieņemt citus cilvēkus, citas pasaules, sistēmas, modeļus. Esiet elastīgi savās domās un uzvedībā. Ņemiet vērā ikvienu viedokli. Jo ne tikai jūsu pasaule ir unikāla, arī otra cilvēka pasaule ir unikāla. Visi dodas uz vienu mērķi. Tikai katram ir savs dzīves ceļš.

Cieniet citus! Pasaule ir tā iekārtota, ka ikviens cilvēks, ko jūs savā dzīvē satiekat, nes jums kādu svarīgu informāciju, atklājumu. Tikai ļaudis savas lepnības dēļ to bieži vien nepamana. Esiet uzmanīgi un atsaucīgi! Paužot necieņu pret citiem, jūs pirmām kārtām necienāt sevi.

Mācieties cienīt cilvēkus, ar kuriem kopā dzīvojat un strādājat; politisko sistēmu, likumus un valsti, kurā dzīvojat.

Atcerieties — otra cilvēka pasaule, viņa jūtas ir svētas un neaizskaramas. Nekad nemēģiniet mainīt citus cilvēkus. Cieņa pret apkārtējo pasauli — tā ir jūsu labklājības ķīla.

Iemācieties atzīt un uzslavēt! Tiecieties saskatīt cilvēkos tikai labo, pozitīvo, derīgo. Atcerieties, ka katrā cilvēkā ir dažādas īpašības. Un ja jūsu nodomi ir skaidri, tad arī cilvēki jums parādīs sevi no labākās puses.

Sajūsminieties! Sajūsminieties par cilvēkiem, par apkārtējo pasauli. Atcerieties: ne tikai jūs esat unikāls, citi tāpat ir unikāli.

Šajā sakarā man ienāca prātā saruna ar kādu manu pacienti. Viņai bija problēmas ar priekšnieku. Viņš nepārtraukti to kritizēja, izrādīja neapmierinātību ar viņas darbu, noslogoja ar papildu darbu, laikā neizmaksāja algu.

Es vaicāju, kāda pašlaik ir viņas attieksme pret priekšnieku.

—   Es ciest viņu nevaru, — sieviete atbildēja.

—   Bet kā jūs līdz tam nonācāt?

—   Viņš jau tūlīt sāka slikti izturēties pret mani, bet vēlāk kļuva vēl ļaunāk.

—    Un kad jūs pirmoreiz uzzinājāt, ka viņš ir "slikts"? — es viņai jautāju. — Varbūt vēl pirms tikšanās ar viņu?

—   Nu jā. Kad pirmoreiz ierados darbā, kāda darbiniece, kuru labi pazinu, sāka man stāstīt, cik slikts ir viņas priekšnieks. Un es viņai kaut kā uzreiz noticēju.

—    Tātad viedoklis par viņu jums izveidojās, vēl pirms viņu ieraudzījāt? — es vaicāju.

—    Protams, — paciente piekrita. — Jūs gribat teikt, ka es pati esmu radījusi šo viņa negatīvo attieksmi pret sevi?

—   Tieši tā.

—   Laikam gan, dakter, jums taisnība. Mums ir viena darbiniece, kam ar priekšnieku ir brīnišķīgas attiecības. Kad jautājām, kā viņai tas izdodas, viņa atbildēja, ka priekšnieks viņai patīkot kā vīrietis un vadītājs. Mēs toreiz par šo sievieti pasmējāmies, jo viņš ir mazs, resns un plikpaurains. Tāds nav mans vīrieša ideāls.

—   Tad no šīs dienas sāciet meklēt viņā labās īpašības. Esmu pārliecināts, ka tādu ir daudz. Tās ir katrā cilvēkā. Sāciet viņu cienīt un mīlēt. Novērtējiet viņu kā priekšnieku un cilvēku. Runājot ar citām darbiniecēm, vienmēr atbalstiet viņu un noteikti paskaidrojiet, kāpēc viņu atbalstāt. Nekādā gadījumā neliekuļojiet. Runājiet no tīras sirds.

Pēc mēneša mēs satikāmies vēlreiz. Darbā viss bija pārsteidzoši mainījies: lieliskas attiecības ar priekšnieku un darbabiedriem, algas pielikums, jauns amats.

NOSODĪJUMS

Netiesājiet, lai jūs netopat tiesāti. Jo, ar kādu tiesu jūs tiesājat, ar tādu jūs tapsit tiesāti; un ar kādu mēru jūs mērojat, ar tādu jums taps atmērots.

Mateja Evaņģēlijs

Kad jūs kritizējat, tad vienkārši izsakāt savu neapmierinātību un nevienprātību ar kādu vai kaut ko. Jūs uzskatāt, ka jūsu pasaules uztvere ir pati pareizākā. Nosodījums ir daudz bīstamāks. Tas Iespiežas dziļāk zemapziņā un noved pie daudz nopietnākām saslimšanām.

Kāds pacients pastāvīgi slimoja ar venēriskajām slimībām.

Cēlonis bija viņā pašā. Ja kāda sieviete atteicās ar viņu pārgulēt, viņš sevi mierināja ar šādu domu: "Ja viņa negrib ar mani gulēt, tas nozīmē, ka Dievs mani pasargājis no tikšanās ar viņu — droši vien viņa ir slima." Vīrietim pat prātā neienāca, ka sieviete nevēlas iet viņam līdzi tāpēc, ka viņš, gluži vienkārši, nav viņas gaumē, — viņš sevi uzskatīja par neatvairāmu vīrieti. Bet doma jau bija nosūtīta ēterā. Un ja sieviete bija vesela, tad viņa domas atgriezās pie viņa slimības veidā.

"Netiesājiet, lai jūs netopat tiesāti…"

Nosodīdami cilvēku, mēs viņam piedēvējam to, kas ir mūsos pašos. Jo mēs taču nākam saskarē nevis ar pašu cilvēku, bet gan ar to tēlu, ko esam izveidojuši savā zemapziņā.

Iedomāsimies šādu situāciju. Jūs sen neesat satikušies ar kādu draugu. Pa šo laiku viņš varbūt ir stipri mainījies, bet jūsos vēl dzīvo viņa agrākais tēls. Tas tad arī pārvalda situāciju.

Pēdējā laikā esmu nonācis pie secinājuma, ka nav ne labu, ne sliktu cilvēku. Ir tikai cilvēki, dažādi cilvēki. Mēs paši viņus pataisām par sliktiem vai labiem — pataisām ar savām domām. Un pēc tam par to maksājam. Katrs savu pasauli rada pats. Un mēs pievelkam tieši to, kas esam paši. Kad es sāku mainīt savas domas, es dzīvē it visur sāku sastapt tikai ārkārtīgi labvēlīgus cilvēkus— transporta līdzekļos, tirgū, valsts iestādēs.

Ja mēs kādu nosodām, tad drīz vien kļūstam tādi paši.

Mums ar sievu ir nomaļa vietiņa Krimas Dienvidu krastā.

Mēs tur bieži uzturamies. Reiz nolēmām šo vietu iztīrīt. Savācām divus lielus saiņus ar atkritumiem. Un, kad devāmies prom, sievas sainis nokrita zemē. Atkritumi izbira, pudeles sašķīda lausku lauskās, un smalkās drumslas izkaisījās pa pludmali.

—   Pasaki man godīgi, — es viņai jautāju, — ko tu domāji, kad vāci atkritumus?

—   Es dusmojos un nosodīju tos cilvēkus, kas pamet atkritumus tur, kur paši atpūšas. Tagad es visu sapratu. Cilvēkus nedrīkst nosodīt. Gluži vienkārši ir tādi cilvēki, kam patīk atpūsties netīrībā, un viņi piemēslo visu sev apkārt. Man turpretim patīk atpūsties tīrā vietā, tāpēc es šo vietu satīru un man tas jādara bez agresijas.

Es varu izteikt savu viedokli vai spriedumu par kādu cilvēku. Tas būs tikai mans viedoklis. Bet es nedrīkstu viņu tiesāt vai nosodīt. Uztveriet apkārtējo pasauli un ikvienu cilvēku kā bezgalīgu noslēpumu, mīklu. Un sevi uztveriet tieši tāpat. Un tiecieties atminēt šo noslēpumu.

Nosodījums— tas ir lepnības, egoisma atvasinājums. Un tam ir tādi paši pozitīvi nolūki kā kritikai. Cilvēki nosoda cits citu vai sabiedrību tādēļ, lai tie kļūtu labāki.

Uzvedības veids Pozitīvie nolūki

NosodījumsVēlēšanās mainīt (cilvēku, valsti, pasauli);

padarīt kādu vai kaut ko labāku; tiekšanās pēc pilnības. Tātad gala rezultātā — tiekšanās dzīvot harmoniskā, taisnīgā pasaulē ar brīnišķīgiem cilvēkiem

Nolūki labi, bet īstenošanas veids slikts. Pirms kādu nosodīt, padomājiet, vai jūsu dvēselē ir harmonija? Un vai ir vērts pievilkt savai un savu bērnu dzīvei nepatikšanas un slimības?

Kā tad darbojas nosodījums, un kādas ir tā sekas? Ja mēs nosodām kādu cilvēku, tad zemapziņā palaižam šā cilvēka iznīcināšanas programmu, kas pēc tam atgriežas pie mums kā atbildes agresija un postījumi. Informatīvi enerģētiskajā līmenī mēs saņemam .itbildes "triecienu" kādas nepatīkamas situācijas vai saslimšanas veidā.

Pie manis uz pieņemšanu atnācis vīrietis ar sūdzībām par depresiju, nemieru, bailēm, nevēlēšanos dzīvot. Iemesls — spēcīgs naids pret vasarnīcas kaimiņu un kaimiņieni un viņu abu nosodījums. Paris mēnešus pirms slimības attīstīšanās viņiem bijis konflikts par dažiem metriem zemes.

Jo garīgāks ir cilvēks, jo bīstamāks ir viņa nosodījums. Un bīstams vispirms jau viņam pašam.

Ja jūs nosodāt kādu cilvēku grupu, tad spēcīga atbildes agresija nāk ne tikai uz jums, bet arī uz jūsu bērniem. Jo bērni nes atbildību ne vien par savu vecāku rīcību, bet arī par vecāku domām. Un pieaugušie nes atbildību par saviem bērniem.

Vieni cilvēki nosoda narkomānus un noziedzniekus, citi — homoseksuālistus. Daudzi nosoda veselas tautas un valstis. Nepavisam ne tik sen mūsu tautai kopš bērnības tika mācīts nosodīt un neieredzēt kapitālismu. Un tagad daudzām paaudzēm nāksies .itstrādāt šādu savu tēvu un vectēvu attieksmi. Un cik bieži vecākā paaudze nosoda valdību, nesaprotot, ka mūsu valdība atspoguļo mūs pašus, mūsu kolektīvo zemapziņu, un tāpēc tā ir mums pati labākā.

Kāds vīrietis trolejbusā skaļi un satraukti kaut ko skaidro pretī sēdošajai sievietei.

—   Mans paziņa pensionārs aizbrauca uz Vāciju. Rietumvāciju. Vēstuli atsūtīja. Raksta, ka viņam tur maksājot ļoti pieklājīgu pensiju, acu operāciju par velti iztaisījuši.

—  Bet ko tad jūs gribat? — sieviete vaicā.

—   Ko? Man sāpīgi, — ar ļaunumu saka vīrietis. — Padomājiet tikai. Viņš visu mūžu strādāja Padomju Savienības labā, kas Otrajā

Pasaules karā uzvarēja fašistisko Vāciju. Šeit viņam pensiju ne vienmēr laikā izmaksāja. Bet aizbrauca uz Vāciju — tur viņam gan pensiju maksā, gan par velti ārstē. Kur te loģika? Kur te loģika, es prasu? Vai tad šādā valstī, ar šādu valdību var normāli dzīvot?

Loģika ļoti vienkārša. Jebkura doma strādā. Labā — par jums, sliktā — pret jums. Es pat teiktu, ka jebkura doma strādā par jums — gan labā, gan sliktā. Vienkārši labās, radošās domas rada patīkamus pārdzīvojumus, bet negatīvās domas izraisa tādas situācijas, no kurām jāmācās domāt pozitīvi.

Ir cilvēki, kas nosoda visu cilvēci, uzskatīdami to par nepilnīgu un grēcīgu. Šādu vecāku bērni vienkārši nav dzīvotspējīgi, jo viņos visas cilvēces iznīcināšanas programma pastiprinās vairākkārt. Vecāku agresija atspoguļojas bērnos. Bet vecākiem pat prātā neienāk, ka ar savu nosodījumu nogalina bērnu, kropļo tā dvēseli.

—    Dakter, — sacīja kāda mana semināra dalībniece, — kad izlasīju jūsu grāmatas, es sāku mainīties un pamanu, kā mainās mani tuvinieki. Tikai ar mammu pagaidām nekas labs nesanāk. Nesen, — viņa turpināja, — mamma bija atbraukusi pie manis kopā ar jaunāko brāli. Es nespēju ilgi izturēt viņas klātbūtni. No viņas plūst tāda agresija! Iedomājieties, viņa skatās televizoru, kaut kādu pārraidi, un viņa visa burtiski sagriežas no ļaunuma: "Ak, paskatieties uz šo stulbeni, kā tādu izlaiduši cilvēkos! Un kur šis lops lien!" Un tie vēl ir tikai "ziediņi", — sieviete turpina, — jūs neesat dzirdējis citus viņas izteicienus. Tagad es saprotu, kāpēc manam brālim ir bērnu cerebrālā paralīze.

Citi piemēri. Sieviete, kas nosoda alkoholiķus, dabū dēlu alkoholiķi. Vecāki, kas nosoda un neieredz netikumīgus un negodīgus cilvēkus, dabū dēlu narkomānu, alkoholiķi vai noziedznieku. Vīrietis, kas nicina sievietes, kļūst impotents. Sieviete, kas nicina vīriešus, slimo ar dzemdes slimībām vai neauglību. Utt.

Nosodījums zemapziņas līmenī darbojas lēni, bet pareizi, tāpēc rada smagās, tā sauktās neārstējamās slimības. Visbiežāk tā ir onkoloģija, narkomānija un alkoholisms.

Iznāk, ka slimība bloķē zemapziņas iznīcināšanas programmu, lāču ne Visums un ne Dievs dod mums šīs slimības un sodus — mēs paši tos radām ar savām domām, vārdiem un rīcību. Mainiet savas domas — un slimība vairs nebūs vajadzīga!

Bieži no pacientiem nākas dzirdēt:

—   Dakter, paskaidrojiet man tādu lietu. Mana kaimiņiene ir alkoholiķe, katru dienu gan dzer, gan pīpē, gan visādus vīriešus ved mājās, bet fizisku slimību nekādu — vesels, spēcīgs sievišķis. Bet es ne dzeru, ne smēķēju, ne reizi mūžā neesmu krāpis sievu — par ko man tadas smagas slimības?

—  Vai jūs nosodāt šo kaimiņieni? — es viņam jautāju.

—   Kā gan citādi. Viņai taču tāds parazītisks dzīvesveids. Kāds sabiedrībai no viņas labums? Tikai jaunums.

—   Lūk, tieši sava nosodījuma dēļ jūs arī ciešat. Tādi cilvēki kā jūs, kas gatavi ikvienu nosodīt par viņa netikumisko rīcību, arī ir vislielākais ļaunums ne vien sabiedrībai, bet visam Visumam. Tāpēc ari jūsu slimības ir tik smagas un dzīvībai bīstamas — lai neļautu tālāk darboties jūsu zemapziņas iznīcināšanas programmai. Arī jūsu kaimiņiene slimo. Viņa slimo ar alkoholismu. Šī slimība sagrauj psihi. Viņa arī cieš, tikai citādi. Bet viņa iedzer šņabīti — un savas ciešanas apslāpē. Bet jūs ar savām domām esat gatavi iznīcināt veselu cilvēku grupu. Atcerieties, kā padomju varas gados iznīcināja miljoniem (ilvēku tikai tāpēc, ka viņi neatbilda noteiktiem ideāliem, bet tagad šie ideāli šai valstī ir sagrauti. Katrs cilvēks ir Visuma daļiņa un šeit, uz Zemes, pilda savas funkcijas. Tad kurš ir bīstamāks Visumam?

—  Tātad kā — jūs piedāvājat mīlēt visus šos neliešus?

—  Es neatzīstu viņu rīcību, bet arī nenosodu. Katrs noziedznieks, nelietis un neģēlis vispirms ir cilvēks, tātad Visuma, Dieva daļiņa. Un ja viņš dzīvo šajā pasaulē, tad kaut kam ir vajadzīgs. Nosodīdams viņu, jūs vēršaties pret pašu Dievu, Visumu. Iemācieties pieņemt ikvienu situāciju.

Iemācieties cienīt citus cilvēkus, lai kas arī viņi nebūtu. Jums vienkārši nav tiesību nosodīt citus. Lai ar to nodarbojas attiecīgās valsts struktūras. Pirms kādu nosodīt, savediet kārtībā pats savu pasauli, savu dzīvi.

"Jo ar kādu tiesu jūs tiesājat, ar tādu jūs tapsit tiesāti; un ar kādu mēru jūs mērojat, ar tādu jums taps atmērots."

Pie manis pieņemšanā sēž smagi slims vīrietis.

Viņa slimības cēlonis — lepnība un, kā viens no tās atvasinājumiem, cilvēku nosodījums un nicinājums.

—   Es nesaprotu, dakter, — viņš satraukti saka, — kā var nenosodīt dažus cilvēkus. Lūk, piemēram, noziedzniekus, slepkavas. Vai tad viņus mīlēt vajag, vai?

—   Jā! Bet viņi jāmīl un jāpieņem nevis viņu rīcības dēļ, bet gan tādēļ, ka ikviens no viņiem ir Dieva daļiņa un tātad pilda šajā pasaulē kādu Visuma noteiktu funkciju. Iedomājieties cilvēka organismu un tā imūnsistēmu. Organismā ir šūnas-slepkavas — fagocīti. Tās aizstāv organismu no svešiem aģentiem un iznīcina pašu slimās šūnas, tādējādi attīrot visu organismu. Sakiet, vai cilvēkam šādas šūnas ir vajadzīgas? Vai to funkcijas attaisnojas? — es viņam vaicāju.

—   Protams, — pacients atbild.

—    Tāpat arī slepkavas. Viņi attīra šo pasauli no tiem cilvēkiem, kuriem ir inficēta domāšana, pasaules uzskats, kas ir bīstami Visumam.

—   Pagaidiet, — vīrietis nepiekrīt, — bet kā tad bērni? Kur ir viņu vaina?

—   Un bērni arī nav vainīgi. Viņi manto no saviem vecākiem zemapziņas uzvedības programmu. Turklāt viņu zemapziņas agresija, salīdzinot ar vecāku agresiju, ar laiku pastiprinās desmitām reižu. Tāpēc arī Dievam nākas apturēt šo programmu pašā iedīglī, kamēr tā nav izvērsusies.

—   Un, pēc jūsu domām, tas ir taisnīgi? — pacients nevar nomierināties.

—   Protams, — es atbildu. — Personiski es ticu Augstākā Saprāta taisnīgumam. Jūs vienkārši mēģināt vērtēt šos notikumus no sava pasaules modeļa viedokļa. Bet ikviena cilvēka modelis ir tālu no Patiesības. Pieņemiet nevis ar prātu, bet ar dvēseli. Mācieties kritiskās situācijās atslēgt prātu, tad nāks sapratne.

Starp citu, tiesnešiem, izmeklētājiem un prokuroriem jābūt uisnīgiem. Viņiem vienkārši jāseko likuma burtam, bet iekšēji, dvēselē, viņiem nekādā gadījumā nav jānosoda un jāapsūdz.

NICINĀJUMS

Ja mēs atsakāmies no egoisma, tad durvis mūsu priekšā atveras un noslēpumainais kļūst skaidrs.

Paracelzs. Okultā filozofija

Nicinājums — tā ir dziļi nievājoša attieksme pret kādu vai kaut ko, pilnīga nevērība. Arī nicinājumam ir pozitīvi nolūki, tāpat kā kritikai un nosodījumam.

Uzvedības veids Pozitīvie nolūki

NicinājumsVēlēšanās mainīt apkārtējo pasauli, cilvēkus.

Vēlēšanās atbrīvoties no netikumīgiem un negodīgiem cilvēkiem, no nabagajiem un neglītajiem. Lai pasaule kļūtu skaistāka, tīrāka, labāka un harmoniskāka. Vēlēšanās dzīvot brīnišķīgā pasaulē ar labiem cilvēkiem

Nicinājums vienmēr iet līdzi nosodījumam. Vispirms kritika un neapmierinātība, tad nosodījums, pēc tam nicinājums. Galējā forma — naids, pēc tam seko vienaldzība. Izveidojas šāda ķēdīte:

kritika un neapmierinātība H nosodījums H nicinājums ® [■] naids H vienaldzība.

Ja jūsu zemapziņā ir nicinājums un nosodījums, tad ar šīm jūtām un emocijām jūs pievilksiet savai dzīvei negodīgus un zemiskus cilvēkus. Tieši tādēļ jau šie cilvēki dzīvo mūsu pasaulē. Jūs viņus ne tikai pievelkat, bet, vārda tiešā nozīmē, radāt. Nav labu vai sliktu, cēlu vai zemisku cilvēku — mēs paši viņus par tādiem pataisām. Nicinājums — tās ir cilvēkam ārkārtīgi bīstamas jūtas.

Iznāk, ka, nicinādami kādu cilvēku, mēs gribam, lai viņš uz visiem laikiem aizietu no mūsu dzīves. Mēs viņu nepieņemam. Bet tā taču ir mūsu pasaule. Un šis cilvēks — mūsu jūtu un emociju atspoguļojums. Nicinādami viņu, mēs sagraujam sevi. Bet ja nicinājums vērsts pret veselu cilvēku grupu, tad ciešam ne tikai mēs, cietīs arī mūsu bērni.

Nicināt var ikvienu un par jebko.

Godīgais un tikumīgais nicina cilvēku, kas rīkojas netikumīgi. Tāds cilvēks savu godīgumu un tikumību vērtē augstāk par visu.

Gudrais nicina muļķi. Un otrādi.

Puritānis — prostitūtu.

Bagātais — nabago.

Skaistais — kroplo.

Tīrais — netīro.

Veselais — slimo. Un otrādi.

Neaizmirstiet, ka mūsu pasaule ir duāla (divdabīga). Un kamēr būs cilvēki, kas pieķērušies godīgumam, būs arī bezkauņas un nelieši. Kamēr būs puritāņi — būs prostitūtas. Kamēr būs bagātie — būs nabagie. Ja jūs esat pieķēries skaistajam — jūs pievelkat savai dzīvei kroplīgo.

Atcerieties, kas teikts "Sunī uz siena kaudzes":

Jo skaistums vienmēr ir augstprātīgs!

Jā, bet vai skaista ir augstprātība?

Visums mums ir devis dažas īpašības pagaidu lietošanā. Devis tādēļ, ka tās mums ir nepieciešamas. Esat saņēmuši no Dieva skaistumu — lietojiet uz veselību. Jums tas ir vajadzīgs. Esat saņēmuši gudrību — izmantojiet to savā un cilvēku labā. Ja jums ir dots kaut kas, kā citiem nav, tas nozīmē, ka viņiem Dievs ir devis to, kā nav jums. Katrs dzīvo savā pasaulē. Katrs nostaigā savu dzīves ceļu. Un katrs cilvēks savā veidā ir brīnišķīgs.

Ja gribat atbrīvoties no negodīgiem un netikumīgiem cilvēkiem, — mainiet savas domas. Pārtrauciet nosodīt un nicināt, dalīt pasauli labajā un sliktajā.

Cilvēki vienkārši ir cilvēki, bet mēs viņus pataisām tādus, kādus vēlamies redzēt. Un ja jūsu dzīvē allaž gadās sastapt bezkauņas un neliešus, tad cēlonis slēpjas jūsos pašos. Jūs ticat, ka šī pasaule ir netaisnīga un neharmoniska. Bet tā taču ir jūsu pasaule un jūsu dzīve. Sāciet pievilkt savai dzīvei tieši tādus cilvēkus, kādi jums patīk.

Iemācieties saskatīt cilvēkā vispirms pašu cilvēku, nevis jūsu i.idīto šā cilvēka tēlu, kas atbilst jūsu domām un jūtām. Cilvēku dalījums sliktajos un labajos jums tikai traucēs.

Tikt vaļā no vēlēšanās kritizēt, nosodīt un nicināt ir ļoti vienkārši, l.īsaprot, ka Visums ir ļoti harmonisks un taisnīgs. Un katram notiek pēc viņa nopelniem, tas ir— pēc viņa ticības un domām. Netiecieties mainīt Visumu. Mainiet tikai savu pasauli. Taisnīguma tin harmonijas vispirms trūkst jūsu pasaulē. Ja jūs mainīsiet savu pasauli, tad dosiet pozitīvu ieguldījumu visā organismā.

Cilvēki vēlas savā dzīvē mieru, laimi, harmoniju. Tās ir augstas, dievišķas jūtas. Katrs cilvēks tiecas uz to, bet katram ejams savs ceļš.

Mēs paši radām savu pasauli, savu dzīvi. Tiklīdz jūs sākat kritizēt un paust neapmierinātību — uzmanieties! No jūsu dzīves aiziet harmonija un miers. Ja jūs sākat nosodīt un nicināt — jums draud briesmas! Un jo vairāk cilvēku jūs nosodāt un nicināt, un jo stiprāk jiis to darāt — jo lielāki draudi savelkas pārjums. Un ne tikai pār jums, bet arī pār jūsu bērniem. Un bieži vien tās ir nāves briesmas.

ANTIPĀTIJA

Neviens nevar dzīvē izvēlēties visu labo un nošķirties no visa sliktā.

Menandrs

Antipātija — tā ir nelabvēlīga, naidīga attieksme pret kādu vai kaut ko. Iedomājieties izlepušu, nicīgu cilvēku. Viņš jūt riebumu

pret netīrību, ar aizdomām visur to pūlas saskatīt. Viņš mīl tīrību. Viņš grib dzīvot tīrā pasaulē — gan tiešā, gan pārnestā nozīmē.

Uzvedības veids Pozitīvie nolūki

AntipātijaDzīvot tīrā, brīnišķīgā pasaulē

Riebums

Bet iznāk, ka tiekšanās pēc tīrības īstenojas tikai caur kaut kā neatzīšanu: netīrumu, izturēšanās, attiecību, likumu, valsts — līdz pat tā visa iznīcināšanai. Spēcīga agresija, kas vērsta pret apkārtējo pasauli, atstarodamās atgriežas atpakaļ, izraisīdama nopietnas saslimšanas: onkoloģiju, ādas slimības, bieži — psoriāzi, alkoholismu, narkomāniju, kuņģa čūlu.

Pie manis pieņemšanā sēž vīrietis vidējos gados. Viņam ir divas problēmas vienlaikus: psoriāze un alkoholisms. Nodibinājuši kontaktu ar zemapziņu, mēs noskaidrojam, ka cēlonis ir viens un tas pats — antipātija, riebums. Viņš ilgi uzskaita visu, kas viņam dzīvē ir pretīgs, netīkams. Sāk viņš ar sievietēm.

—   Ziniet, dakter, — viņš runā ar acīm redzamu riebumu, — man netīk resnas un nosvīdušas sievietes. Man netīk silts alus. Netīk mūsu netīrās ielas. Netīk nodevība un bezkaunība, zemiskums un glaimi… Un vēl daudz kas netīk.

—   Bet kas tad jums patīk? — vaicāju viņam.

—   Man patīk, ka viss ir "tīrs". Bet nez kāpēc man vienmēr iznāk sadurties ar "netīrumiem".

—    Tātad jūs esat ieciklējies uz ārēju tīrību, bet vai jūsos viss ir "tīrs"? Ja jau jūs piesaistāt "netīrumus", tātad jūsos ir iekšēji "netīrumi". Vispirms jau netīras ir jūsu domas. Jums ir daudz negatīvu domu, kuras rada "netīrīgas" situācijas un jūsu slimības. Un iznāk, ka dzerat jūs tādēļ, lai pasaule liktos tīrāka. Lai spētu to pieņemt kaut vai uz īso brīdi, kamēr esat reibumā.

—Jā, tā tiešām ir, — viņš piekrīt. — Kad esmu iedzēris, izsitumu uz ādas kļūst mazāk.

Ir ļoti svarīgi saprast, ka šajā pasaulē jau sākotnēji viss ir hrinišķīgs un tīrs. Tajā nav nekā netīra. Dievs visu radījis tīru un svētu. Ja jūs uztverat kaut kādus "netīrumus", tad tikai tāpēc, ka netīri ir jūsu nodomi. Visums, Realitāte ir pilnīga. Nepilnīgs ir jūsu udītais šīs Realitātes modelis. Katrs cilvēks pats rada savu pasauli. Ārējie "netīrumi" — tas ir iekšējo "netīrumu" atspoguļojums.

Sāciet uztver apkārtējo pasauli kā tīru pasauli. Šai pasaulē dzīvo liri cilvēki, jo katrs cilvēks — ir unikāls. Katram ir savs pasaules uzskats, sava pasaule. Un arī man nav tiesību nosodīt citu cilvēku pasaules uzskatu. Sāciet pieņemt ikvienu cilvēku uz šīs planētas i.idu, kāds viņš ir patiesībā, — kā Dieva daļiņu.

Ja jūs gribat dzīvot tīrā un brīnišķīgā pasaulē, tad sāciet ar sevi. Padariet tīru savu pasauli. Attīriet no agresijas savas domas, savu zemapziņas uzvedības programmu. Apvienojiet ārējo tīrību (tīrs ķermenis, apģērbs, gulta, māja, tīrība attiecībās ar citiem (ilvēkiem) ar iekšējo tīrību (tīri nodomi). Saejoties, tiekoties ar (itiem cilvēkiem, izmantojiet skaidrus nodomus un pieņemiet citu (ilvēku pasaules uzskatu. Katrs cilvēks dzīvo savā pasaulē. Cieniet otra cilvēka pasauli.

NAIDS

Savā pirmajā spēka kaujā es miglā tikos ar ienaidniekiem. Bet tev ienaidnieku nav. Tev nav raksturīgi neieredzēt cilvēkus. Bet man bija. Naids pret cilvēkiem man bija veids, kā izdabāt savam vājumam. Tagad tā vairs nav. Es uzveicu naidu sevī, bet tajā pirmajā spēku kaujā tas mani gandrīz iznīcināja… Spēks ir kaut kas dīvains, brīnumains. Lai to pilnībā iegūtu un pārvaldītu, vispirms jāiegūst nedaudz spēka, ar ko sākumam pietiktu. Tomēr var darīt arī citādi: uzkrāt spēku pamazām, neizmantot to, kamēr būsi uzkrājis pietiekami daudz, lai varētu izturēt spēka kauju.

K. Kastaneda. Ceļojums uz Ikstlānu

Naids — tā ir neatzīšanas galējā izpausme. Sadalīsim vārdu "neieredzu" pa daļām — ne-ie-redzu. Iznāk, ja mēs kādu neieredzam, tad domās atbrīvojamies no viņa: "Es tevi vairs neredzu." Tātad — tevis vairs nav. Cik bieži mēs sakām: "Kaut manas acis tevi neredzētu!" vai "Negribu tevi redzēt!" Tātad nevēlēšanās kādu redzēt — tas arī ir naids. Un ir vēl kāda naida izpausme — vienaldzība. Tas ir tas pats naids, tikai apspiests. Ja jūs pret kādu izjūtat vienaldzību, tas nozīmē, ka kādreiz šo cilvēku esat ienīdis, neieredzējis, neesat viņam piedevis un neesat pateicies, un neesat apjautis, ar ko esat viņu pievilcis savai dzīvei. Un tagad šis naids vienaldzības veidā guļ dziļi zemapziņā un sagandē jūsu dzīvi.

Naids enerģētiskajā līmenī — tas nav vienkārši nāves vēlējums, tā jau ir slepkavība. Apustuļa Jāņa pirmajā vēstulē teikts: "Katrs, kas savu brāli ienīst, ir slepkava." Un šāda iznīcināšanas programma noteikti pavēršas pret pašu autoru un pārvēršas pašiznīcināšanās programmā.

Naids noved pie ļoti nopietnām slimībām. Vispirms tas "sit" pa galvu un acīm. Epilepsija, Parkinsona slimība, paralīze, galvas traumas un traumas vispār, migrēnas, acu slimības, audzēji, smagas ādas slimības var būt naida sekas. Cilvēki faktiski cits citu zemapziņas līmenī iznīcina, bet pēc tam brīnās, kāpēc pasaulē ir tik daudz vardarbības.

Problēmas vai slimības raksturs atkarīgs no naida stipruma un virziena.

Piemēram, ja vīrietis nīst sievieti, tad cieš viņa "vīrišķā cieņa". Viss ir ļoti vienkārši. Jo katrā cilvēkā ir Visuma vīrišķais un sievišķais pirmsākums. Un, vērsdams savu naidu pret sievieti, vīrietis sagrauj pats sevi.

Kāds vīrietis jau vairākus gadus cieš no prostatīta.

Jau sāk izpausties dzimumnespēja. Nelīdz nekādas zāles un procedūras. Bet slimības cēlonis ir viņa naids un nicinājums pret sievu, vēlēšanās viņai atriebties par neuzticību.

Ja sieviete nicina un nīst vīrieti, tad saņem "triecienu" pa saviem dzimumorgāniem.

Sieva ilgu laiku jūtas aizvainota un ienīst vīru par viņa netikumīgo rīcību, par pāridarījumiem. Pēc kāda laika viņai tiek konstatēts dzemdes audzējs.

Bērni, kas ienīst vecākus, paši cieš no nesakārtotas personiskās dzīves un saņem tādu pašu attieksmi no saviem bērniem.

Meita nosoda un nīst tēvu alkoholiķi. Bet tēvs meitenei ir Visuma vīrišķā pirmsākuma iemiesojums. Viņas zemapziņā jau kopš bērnības darbojas vīriešu iznīcināšanas programma.

Viņa pieaug un apprecas. Pirmā laulība — neveiksmīga, seko šķiršanās. Pirmajā laulībā piedzimusi meita (zēni vienkārši nebūtu dzīvotspējīgi). Otrā laulība — arī neveiksmīga. Arī no otrā vīra piedzimusi meita. Sieviete mēģina nodibināt ģimeni ar citu vīrieti, kādu laiku pat dzīvo ar viņu kopā. Bet pēc tam attiecības pārtrūkst.

Arī viņas meitas pieaug un apprecas, taču nu jau ar tādiem vīriešiem, kas dzer, apvaino un sit viņas. Mātes radītā vīriešu iznīcināšanas programma, darbodamās pēcteču zemapziņā, atgriežas ka atbildes agresija.

Ja cilvēks nīst kādu ļaužu grupu, sabiedrību, valsti, tad cietīs ne vien pats, bet arī viņa bērni. Naids — tā ir spēcīga iznīcināšanas programma. Programma iznīcināt to, pret kuru vērsta. Bērnos šī programma daudzkārt pastiprinās.

Vīrietis, kas neieredz neģēļus un neliešus, dabūja dēlu narkomānu. Sieviete, kas nīst cilvēkus, dabūja dēlu slepkava.

Arī naidam kā uzvedības veidam ir pozitīvi nolūki. Ja jūs neieredzat valdību par tās rīcību, tad ar savu naidu vēlaties iznīcināt šo valdību, lai tās vietā nāktu labāka, tāda, kas atbilstu jūsu prasībām. Jo jūs taču vēlaties dzīvot taisnīgā, augsti tikumiskā valstī, kurā jūs tiktu cienīti.

Ja jūs nīstat kaimiņu par viņa nekrietnību, tad vēlaties viņu i/nīcināt, lai uzvarētu taisnība.

Ja kāds grib pievākt jūsu naudu, jūs sākat šo cilvēku nīst. Jūs vēlaties paturēt savu naudu.

Ja kāds "atviļ" jums mīļoto, jūs nīstat šo cilvēku, esat gatavi viņu iznīcināt.

Ja jūs nīstat kādu tuvinieku, tas nozīmē, ka viņš jūs ir tik stipri pazemojis vai aizvainojis, ka esat gatavi viņu nogalināt. Un jūs viņu nogalināt. Tikai domās.

Uzvedības veids Pozitīvie nolūki

NaidsVēlēšanās mainīt apkārtējo pasauli, cilvēkus.

Lai valdītu taisnīgums. Lai pret mani izturētos godīgi, tikumiski, krietni un taisnīgi. Vēlēšanās dzīvot brīnišķīgā pasaulē ar labiem cilvēkiem

Naids — lepnības atvasinājums. Tā ir vēlēšanās savas jūtas, savu tikumību, taisnīgumu un godīgumu pacelt pāri visam. Bet jo augstāk jūs pacelsieties, jo zemāk kritīsiet. Un vispār— kāds jums pamats uzskatīt, ka jūsu pasaules modelis, jūsu pasaules uzskats ir tas pareizākais? Jūsu pasaules uzskats ir tikai viens viedoklis par Realitāti — no daudziem miljardiem citu. Turklāt katrs viedoklis ir pelnījis cieņu. Un kā var padarīt pasauli labāku un tīrāku ar naida izraisītu slepkavību palīdzību? Tas ir absurds! Šajā pasaulē nav nekā slikta un netīra. Dievs radīja tīru un brīnišķīgu pasauli.

Ir jāpieņem doma, ka šī pasaule ir ļoti harmoniska un taisnīga. Un tā tas tiešām ir. Jo katram notiek pēc viņa domām un rīcības, pēc viņa ticības. Katrs pats rada savu pasauli. No savas pieredzes zinu, ka daži cilvēki šo domu pieņem ar grūtībām. Viņiem ir ļoti grūti atteikties no savas vecās pārliecības un principiem.

—  Tātad jūs, dakter, man piedāvājat "baltu" saukt par "melnu"? — pacients, padzīvojis vīrietis, kas cieš no smagas slimības, ir sašutis. — Kā es varu atzīt par labu zagļa rīcību, kas nozadzis pēdējo naudu pensionārei, vai mūsu valdības izdarības, kas apzagusi miljoniem cilvēku?

—    Es nelieku jums atzīt par labu zagļu, blēžu un slepkavu rīcību, — es atbildu. — Es ierosinu pieņemt domu, ka Visums ir ļoti harmonisks un taisnīgs, un sākt to saskatīt savā dzīvē. "Katram notiek pec viņa ticības." Ja zaglis pensionārei nozadzis naudu, tas nozīmē, ka viņa pati to ar savām domām savai dzīvei pievilkusi. Varbūt viņa tēloja savu kaimiņieni, nabadzīgu pensionāri. Bet varbūt nicināja vai ienīda kādu bagātnieku. Ar šādām domām un jūtām arī pievilka /agli. Kurš tad ir vainīgs? Neviens. Vienkārši katrs dabūja pēc savām domām. Augstākais Spēks, Visums caur zagli pensionārei mācīja pareizu attieksmi pret naudu. Es neatzīstu, ka zagļa rīcība ir laba, bet arī nenosodu viņu un nesākšu žēlot šo pensionāri. Es novēlu katram veiksmi dzīvē: pensionārei — pareizi rīkoties ar naudu, bet zaglim — rūpēties par savu materiālo labklājību citādā, pozitīvā veidā.

—  Bet kā tad ar slepkavībām, nevainīgu bērnu slepkavībām?

—  Ar slepkavībām ir tieši tāpat. Cilvēks savai dzīvei pievelk slepkavu ar nepareizu attieksmi pret dzīvību un nāvi. Tāds cilvēks var vairākkārt izteikt domu par nevēlēšanos dzīvot vai novēlēt nāvi kadam citam. Un līdzīgs pievelk līdzīgu. Bet bērni sevī glabā savu vecāku agresiju, turklāt daudzkārt pastiprinātu. Bērni nes atbildību par savu vecāku domām — un otrādi.

—  Dakter! Visu cieņu jums, bet tas, ko jūs sakāt, manam prātam nav aptverams. Un ja gribu būt pilnīgi atklāts, tas viss ir blēņas. Dodiet man zāles, kas mani var izārstēt, un viss. Un negribu es neko mainīt. Pat nāvei acīs skatīdamies, es neatkāpšos no saviem principiem.

—  Nu tad es diezin vai varēšu jums palīdzēt. Bet jebkurā gadījumā vēlu jums veiksmi!

Mēs šķiramies. Vīrietis aiziet, tā arī nekļuvis par manu pacientu, bet es domāju par to, cik spēcīgi un dziļi mūsos iesakņojušās noteiktas dogmas un principi, ienesot mūsu dzīvē sāpes un ciešanas. Un mēs tiem ticam bez ierunām, pat necenšoties apšaubīt to patiesīgumu.

Ja gribat būt veseli un radīt veselus pēcnācējus — atbrīvojieties no naida.

Tādēļ uzņemieties atbildību par savu pasauli! Sāciet ar sevi. Mainiet savas domas un uzvedību — un mainīsies apkārtējā pasaule. Jaunas domas radīs jaunas situācijas.

Iemācieties pieņemt! Pieņemt sevi, citus cilvēkus, savu dzīvi un likteni.

Cieniet sevi un citus! Paužot cieņu citiem, jūs vispirms cienāt sevi.

Iemācieties piekrist un uzslavēt! Tiecieties pamanīt citos tikai labo, pozitīvo, derīgo. Atcerieties, ka katrā cilvēkā ir jebkuras īpašības. Un ja jūsu nodomi ir tīri, tad arī cilvēki parādīs jums sevi no labākās puses.

Ja jūs gribat mainīt apkārtējo pasauli un cilvēkus, jā, varat izmantot vardarbību. Tāds veids pastāv. Tas ir ļoti labs veids. Labs, lai padarītu savu dzīvi un savu bērnu dzīvi nelaimīgu. Un ja jūs uzņematies atbildību par tieši šā veida izmantošanu, tad atcerieties, kādas tam būs sekas. Pēc viena no Visuma likumiem — līdzīgs pievelk līdzīgu—jūsu naids pievilks jūsu dzīvei atbildes vardarbību.

Es piedāvāju citu variantu. Tā kā ārējā pasaule — tā ir mana pasaule un es pats to radu, tad, mainīdams savu pasaules uzskatu, es mainu savu pasauli, tātad arī apkārtējo pasauli. To var pateikt vienkāršāk: gribat mainīt apkārtējo pasauli — mainieties paši. Tad jums ne pret vienu nebūs pretenziju—jo viss atkarīgs no jums.

AIZKAITINĀJUMS

—                                                           Ikviens solis jāsper ar cīņas garu, — skaidroja dons Huans. — Citādi cilvēks izkropļo sevi un kļūst nejauks. Dzīvei, kurā nav cīņas gara, pietrūkst spēka. Paskaties uz sevi. Praktiski viss tev traucē dzīvot, aizvaino un izved no dvēseles līdzsvara. Tu sāc gausties un vaimanāt, sūdzies par to, ka katrs pretimnācējs tev liek dancot pēc savas stabules. Norauta lapa vējā! Tavai dzīvei trūkst spēka. Tai jābūt riebīgai sajūtai!

K. Kastaneda. Ceļojums uz Ikstlānu

Aizkaitinājums rodas tad, ja kaut kas neapmierina: nekārtība mājās, netīri trauki, nesaklāta gulta, izsvaidītas mantas, aizkavējušies viesi, slikta bērnu uzvedība utt. Katram cilvēkam ir savas prasības pret apkārtējo pasauli, un ja kaut kas neatbilst šīm prasībām, rodas ,n/kaitinājums.

Ja cilvēks dzīvē ilgu laiku jūtas aizkaitināts, tas noved pie noteiktu slimību rašanās. Uz aizkaitinājumu reaģē aknas, āda, zarnu ii<)kts, kuņģis, locītavas un citi orgāni.

Aizkaitinājumam kā uzvedības veidam ir pozitīvi nolūki.

Uzvedības veids Pozitīvie nolūki

Aizkaitinājums Lai apkārtējā pasaule atbilstu manām prasībām un cerībām. Vēlēšanās mainīt apkārtējo pasauli

Jā, ikviens cilvēks vēlas, lai apkārtējā pasaule atbilstu viņa prasībām un cerībām. Bet, lūk, kur tas joks! Mēs paši radām to I »asauli, kurā dzīvojam. Tātad tas, ko mēs savā dzīvē redzam, arī ir tas, ko mēs ceram ieraudzīt. Tātad apkārtējais jau atbilst mūsu cerībām, zemapziņas cerībām. Un ja mūs ārpusē kaut kas neapmierina, tad ļ.iut tam nokaitināt sevi ir muļķīgi.

Nepieciešams vērsties sevī, mainīt noteiktas domas, un tad mainīsies apkārtējā pasaule.

Starp apzinātajām vēlmēm un zemapziņas nolūkiem ir atšķinba. Svarīgi iemācīties uzticēties savam zemapziņas saprātam. Jo mūsu iekšējais saprāts tiecas pēc līdzsvara un miera. Tas tiecas Ieņemt to unikālo vietu Visumā, kas būs ļoti harmoniska ikvienam no mums.

Reiz man pašam radās situācija, kurai ir sakars ar aizkaitinājumu, un ar šo piemēru es gribu parādīt, kā darbojas Visuma likumi: "Līdzīgs pievelk līdzīgu" un "Ārējais atspoguļo iekšējo".

Tas atgadījās kādā no manām darba dienām. Es pieņēmu pacientus. Visi gadījumi bija sarežģīti. Darba dienas beigās es nodarbojos ar pacienti, kas visu laiku man iebilda. Es mēģināju i/.skaidrot slimības cēloņus, bet viņa nekādi nevarēja vai negribēja tos pieņemt. Beigu beigās tas mani nokaitināja, neļāvu viņai vairs bilst ne vārda. Divas stundas ar viņu noņēmos, bet beigās palika aizkaitinājuma un neapmierinātības sajūta.

Kad pēc seansa izgāju no dzīvokļa, man burtiski uzklupa pretējā dzīvokļa kaimiņiene. Viņa ļoti vētraini un skaļi izteica pretenzijas par kāpņu telpas tīrību (tajā nedēļā pie manām durvīm karājās plāksnīte "dežurants"). Sākumā mēģināju attaisnoties, teicu, ka kāpņu telpa tika sakopta, bet kaimiņiene man pat muti pavērt neļāva. Viņas kliedzieni sāka mani izvest no līdzsvara, un prātā iešāvās nejaukas domiņas: "Ko varētu ar viņu tādu izdarīt, lai viņa nomierinātos?" Bet tūlīt pat atcerējos, ka es esmu — labais dakteris.

Atmetu centienus viņai kaut ko pierādīt, ātri vērsos sevī un sāku apsvērt: ar kādu savu uzvedību esmu pievilcis šo situāciju?

Ilgi domāt nenācās. Tūlīt pat atcerējos savu aizkaitinājumu, darbojoties ar pacienti, un to, ka neļāvu viņai vairs izteikt ne vārda. Un tik pat ātri, cik es apzinājos situācijas cēloņus, norisa pārmaiņas arī ārējā līmenī. Kaimiņiene sāka nomierināties un tad aizgāja. Es novēlēju viņai veiksmi un domās pateicos par mācībstundu, kurā viņa man bija palīdzējusi. Gala rezultātā es izdarīju sev pozitīvus secinājumus: saskarsmē ar pacientiem gan iekšēji, gan ārēji jābūt ļoti mierīgam; jādod viņiem iespēja izteikt savas domas un izjūtas; jāciena ikviena pacienta individualitāte; jābūt elastīgākam, izskaidrojot saslimšanu cēloņus.

Tādējādi situācija izvērtās nevis traumējoša, bet man noderīga. Es vienkārši liku lietā tos likumus, kurus zināju. Mēs taču paši radām tās dzīves situācijas, kurās nokļūstam.

Starp citu, pēc šā atgadījuma kaimiņiene sāka mani sveicināt pirmā.

NIKNUMS UN DUSMAS

—                                                            Klau, don iluan, tu dusmojies uz mani? —es jautāju, kad viņš atgriezās.

Viņš, šķiet, izbrīnījās.

—                                                            Nē. Es nekad ne uz vienu nedusmojos. Neviens cilvēks nespēj izdarīt neko tādu, kas būtu pelnījis manas dusmas. Uz cilvēkiem dusmojas tad, kad jūt, ka viņu rīcība ir svarīga. Es sen neesmu neko tādu jutis.

K. Kastaneda. Dona Huana mācības

Niknums un dusmas — tās ir spēcīga sašutuma jūtas. Tā ir • lalējā aizkaitinājuma forma. Šīs emocijas izpaužas tad, kad zūd kontrole pār situāciju. Katrs cilvēks grib kontrolēt situāciju — tā viņš jūtas mierīgāk. Bet ne vienmēr tas izdodas. Un tad, kad tas neizdodas, pārņem dusmas, niknums, kas, lai mainītu situāciju, var pariet fiziskā vardarbībā.

Tautā ir daudz aforismu par ļaunumu, dusmām:

—  Neatdari ļaunu ar ļaunu.

—  Dusmība paīsina dzīvību.

—  Dusmas saēd cilvēku.

—  Ātras dusmas dara neprātību.

—  Ļaunam ātras dusmas.

—  Dusmās sirds nesaprot, kas labs, kas ļauns.

Bībelē ir teikts: "Neatmaksājiet nevienam ļaunu ar ļaunu, domājiet par to, ka varat labu darīt visiem cilvēkiem."

Katrs cilvēks savā dzīvē ir izjutis niknumu, un tur nav nekā slikta, l<) ikviena cilvēka emocija pilda kādu pozitīvu funkciju. Galvenais — ■.aprast, kādēļ, kālab šīs negatīvās emocijas ir vajadzīgas un kādam mērķim tās kalpo, bet pēc tam radīt jaunus uzvedības veidus un ievirzīt šo enerģiju veselīgākā gultnē.

Niknums un dusmas pilda tādu pašu pozitīvu funkciju kā aizkaitinājums.

Uzvedības veids Pozitīvie nolūki

Niknums, dusmas Lai apkārtējā pasaule atbilstu manām prasībām un cerībām. Vēlēšanās mainīt apkārtējo pasauli

Arī sekas ir tādas pašas, tikai daudz spēcīgākas. Ja jūs niknumu neizpaužat atklāti, bet aizturat, tas ir bīstami, jo niknums, neatradis Izeju, paliek cilvēkā. Šī enerģija sāk postīt organismu un pakāpeniski

transformējas slimībā. Bet ja jūs realizējat savu niknumu, tas ir, atklāti izpaužat to, veicot vardarbību, tad arī saņemsiet savā dzīvē atbildes vardarbību; un nebūt ne obligāti no tā paša cilvēka. Līdzīgs pievelk līdzīgu.

Ja cilvēks pastāvīgi sevī apspiež tādas emocijas kā aizkaitinājums, dusmas un niknums, tad cieš aknas, locītavas, elpošanas orgāni un citi orgāni un organisma sistēmas. Neizpaustās jūtas sāk uzkrāties tajos orgānos, kas atbild par to izpausmēm.

Lūk, piemērs. Aknas un žults no savas puses atbild par aizsvilšanos dusmās, iekarsīgumu. Apspiests niknums sākumā izraisa žultspūšļa iekaisumu un žults ceļu nosprostošanos, žults sastrēgumu, žults ceļu diskinēziju, bet ar laiku šīs rūgtās, neizpaustās jūtas nogulsnējas akmeņu veidā. Uzkrātajām emocijām taču nepieciešams materiāls substrāts.

Locītavas ir atbildīgas par šo agresīvo jūtu iedarbināšanu. Un tas noved pie locītavu iekaisuma. Rezultātā — reimatisms, izmežģījumi, bursīts.

Iznāk, ka izpaust savu niknumu ir slikti, bet aizturēt — nav labāk. Tad ko lai iesāk?

Daži ieteic: ja jūsos sakrājies niknums, dusmas un aizkaitinājums, tad sāciet dauzīt spilvenus. Nolaidīsiet tvaiku — un jums kļūs vieglāk. Citi uzskata, ka labāk ir atklāti izpaust savu attieksmi cilvēkam, uz kuru dusmojaties. Tas ir, ņemt un sakliegt uz viņu. Nedomāju, ka šie ir labākie veidi, kā strādāt ar niknumu. Reiz es biju seminārā-treiningā, kur cilvēkiem mācīja atklāti izpaust savu niknumu: kliegt, dusmoties. Viņi gāja cits citam klāt un sacīja: "Es dusmojos uz tevi, tāpēc ka tu tra-ta-ta…" vai "Es apvainojos uz tevi, tāpēc ka tu tram-ta-ram…" Viņiem teica: "Ļaujiet jūtām, kas jūsos plosās, izrauties uz āru." Bet to ir labi darīt grupā, kur katrs zina šos noteikumus un gatavs uzņemties otra cilvēka dusmas. Bet kad šīs grupas dalībnieki izgāja "ļaudīs" un sāka šādi "pašizpausties", tad apkārtējie cilvēki viņus vienkārši nesaprata, tie netaisījās uzņemties svešas dusmas. Cilvēki nebija apguvuši noteikumus, kurus bija iemācījušies semināra dalībnieki. Jo sabiedrībā valda uzskats, ka atklāti izrādīt dusmas — irslikti. Esdomāju, ka šāda "pašizpausme" gala rezultātā var novest pie vientulības.

Es piedāvāju daudz produktīvāku nodarbību, lai atstrādātu niknumu, nekā putekļu izdauzīšana no spilvena vai kliegšana uz tuviniekiem. Tiklīdz kā jūs jūtat tuvojamies emocionālo izvirdumu, •..ieiet darīt kaut ko jums ne visai patīkamu, bet nepieciešamu. Piemēram, ja dzīvojat laukos, tad varat sākt skaldīt malku vai parrakt dārzu — sprādzienbīstamā enerģija realizēsies un arī saimniecībai būs labums. Un strādājiet tik ilgi, līdz jūtat sevī mieru. Esat pārrakuši savu dārzu — ejiet palīgā kaimiņam. Ja dzīvojat pilsētā, tad varat ķerties pie dzīvokļa remonta, mājas uzkopšanas, paklāju izdauzīšanas. Esat visu padarījuši savās mājās — palīdziet kaimiņiem. Ja jums ir liekais svars — vingrojiet un skrieniet. Jūs atbrīvosieties ne vien no aizkaitinājuma, bet arī no liekajiem kilogramiem, turklāt bez jebkādām diētām un pilnīgi par brīvu.

I )audzi mani pacienti, izmantodami šo metodi, ir panākuši saticību (‘jimenē.

Protams, var jau rīkoties vēl vienkāršāk — mainīt savu pasaules uzskatu.

Kā nu kuram tīk. Kāds dos priekšroku rupjam fiziskam spēkam, bet kāds cits — garīgam darbam. Iedarbojas gan viens, gan otrs. Ir svarīgi ne tikai atbrīvoties no niknuma, bet arī transformēt to. Tāpēc jāapzinās tā pozitīvā funkcija, kuru tas cilvēkā pilda: lai apkārtējā pasaule atbilstu manām cerībām. Bet tas ir atkarīgs tikai no mums pašiem. Tāpēc ir muļķīgi ne vien izpaust savu niknumu, bet vispār to producēt.

Es izmantoju šādu zelta likumu: ja es gribu kaut ko dabūt, tad man tik ilgi jāmaina sava uzvedība un savas domas, kamēr cilvēkā neradīsies spontāna vēlēšanās dot man to. Sen laiks saprast, ka apkārtējie jums neko nav parādā. Un ja jūs gribat no viņiem kaut ko dabūt, tad mainiet savu uzvedību, izmantojiet katru reizi jaunu veidu.

Es uzskatu, ka tā vietā, lai izšķiestu savas dārgās enerģijas tik negatīvās emocijās, labāk saskaņot savas apzinātās vēlmes un neapzinātos nolūkus. Un to iespējams izdarīt tikai pēc tam, kad esat uzņēmušies atbildību par savu dzīvi, par savu pasauli.

AIZVAINOJUMS

Karotāju var ievainot, bet nav iespējams viņu aizvainot, — sacīja dons Huans. — Kamēr karotājs ir attiecīgajā noskaņojumā, nekāda rīcība un ne no viena cilvēka puses nevar viņu aizvainot. Pagājušajā naktī lauva taču tevi nepavisam neaizvainoja, vai ne? Un tas, ka viņš mums sekoja, tevi ne drusciņ nesaniknoja. Es nedzirdēju, ka tu būtu viņu lamājis. Un tu nebiji sašutis un nebrēci, ka viņam nav nekādu tiesību mums sekot. Bet šis lauva taču varēja izrādīties pats nežēlīgākais un niknākais visā apkaimē. Tomēr ne jau viņa raksturs bija par iemeslu tam. ka tu izturējies tā un ne citādi, visiem spēkiem cenzdamies izvairīties no tikšanās ar viņu. Iemesls bija tevī pašā, un tas bija viens vienīgs — tu gribēji izdzīvot. Un tas tev arī izdevās. Ja tu būtu bijis viens pats un lauvam būtu izdevies tevi panākt un saplosīt līdz nāvei, tev pat prātā neienāktu sūdzēties par viņu, apvainoties vai izjust pāridarījumu par tik neglītu izturēšanos no viņa puses. Tā kā karotāja noskaņojums nemaz nav tik svešs tavējai vai jebkura cita pasaulei. Tev tas nepieciešams tāpēc, lai izlauztos cauri tukšai muldēšanai.

Es ņēmos izklāstīt savus apsvērumus šajā sakarā. Lauvu un cilvēkus, pēc manām domām, nedrīkst mērot ar vienu mēru. Jo es par saviem tuvākajiem zinu ļoti daudz, man ir pazīstami viņu tipiskie gājieni, motīvi, sīkās viltībiņas. Par lauvu es nezinu itin neko. Jo manu tuvāko rīcībā pats aizvainojošākais ir tas, ka viņi apzināti niknojas un dara nekrietnības.

—            Zinu, — pacietīgi runāja dons Huans. — Sasniegt karotāja stāvokli nebūt nav tik viegli. Tā ir revolūcija, apvērsums

apziņā. Vienāda attieksme pret visu, vai tas būtu lauva, ūdensžurka vai cilvēki, tas ir viens no lielākajiem karotāja gara sasniegumiem. Tam nepieciešams spēks.

K. Kastaneda. Ceļojums uz Ikstlānu

Aizvainojums — tās ir jūtas, kas cilvēkam rodas tad, kad— kā viņš uzskata — pret viņu izturas netaisni. Tas rodas kā atbildes n?akcija uz sarūgtinājumu, apvainojumu, sliktu atsauksmi, izsmieklu, nodarītajām sāpēm, sitieniem, zaudējumiem. Aizvainojums — tas li dziļi apspiests niknums.

Cilvēks, kurš aizvainojas, grib, lai tiktu mainīta attieksme pret viņu. Lai pret viņu izturētos ar lielāku uzmanību, cieņu, mīlestību, l.ii viņu novērtētu. Aizvainojuma pozitīvie nolūki ir saprotami — mainīt pret sevi citu attieksmi.

Uzvedības veids Pozitīvie nolūki

AizvainojumsMainīt pret sevi attieksmi

Bet aizvainojums ir briesmīgs veids, kā mainīt pret sevi apkārtējo attieksmi. Šīs emocijas nes sevī slēptu nāves vēlējumu tam (ilvēkam, kurš ir aizvainojis. Un šī uz citu cilvēku vērstā agresija pēc tam pavēršas pret pašu autoru un pārvēršas pašiznīcināšanās programmā.

Pie manis pieņemšanā ir sieviete ar diagnozi "dzemdes mioma". Viņai piedāvā operāciju, biedē, ka audzējs var pārvērsties ļaundabīgā. Bet viņa operāciju nevēlas. Slimības cēlonis — uzkrātais aizvainojums pret vīru, kas regulāri dzer un apvaino sievieti ar savu attieksmi. Es mēģinu viņai to izskaidrot, bet ir ļoti grūti cilvēku pārliecināt, ka tieši aizvainošanās, sevis nemīlēšana ir slimības cēlonis un ietekmē vīra uzvedību.

—  Bet kā lai es neapvainojos! — viņa ir sašutusi. — Viņš nāk mājās piedzēries, apvaino mani, pazemo; izvelk no mana maciņa naudu. Jau nes mantas ārā no dzīvokļa, pārdod tās un nodzer. Un man viņš būtu jāciena par to?

—   Sakiet, — es viņai jautāju, — vai jūs mīlat savu vīru?

—   Nezinu.

—   Bet vai sevi jūs mīlat?

Sieviete sāk raudāt. Es mierīgi skaidroju tālāk.

—    Daudzu gadu garumā vīrs ir devis lielākus vai mazākus triecienus jūsu sievietes patmīlībai, jūsu sievišķībai. Jūs nepieņēmāt viņa izturēšanos, kas pazemoja jūsu pašcieņu, un arī nevarējāt pieņemt. Jūs visu mūžu auklējāt aizvainojumus, uzkrādama tos sevī. Bet krātuve bija jūsu dzemde, kas ir tieši saistīta ar jūsu sievišķību. Lūk, tā arī radās audzējs. Un ja jūs turpināsiet tā izturēties, tad audzējs var kļūt par vēzi.

—   Ko tad man darīt?

—    Sāciet piedot. Zinu, ka jums nebūs viegli to izdarīt. Bet jums jāsaprot, ka jūsu vīrs, ko jūs, starp citu, pati esat pievilkusi savai dzīvei, tikai atspoguļo jūsu pašas attieksmi pret sevi un vīriešiem. Viņa uzvedība liecina par to, ka jūs neesat mīlējusi un nemīlat sevi. Turklāt jūsu zemapziņā ir vīriešu nosodīšanas un ienīšanas programma. Visticamāk, šāda attieksme pret sevi jums izveidojusies bērnībā.

—   Jā, laikam gan, — sieviete piekrīt, — mans tēvs dzēra, darīja pāri mātei. Vecāki pret mums (ģimenē bija trīs bērni) izturējās ļoti slikti.

—    Tagad jūsu uzdevums ir ne vienkārši piedot savam vīram un saviem vecākiem, bet burtiski pārskatīt visu savu dzīvi. Atcerieties katru situāciju, kurā jutāties aizvainota, un mainiet attieksmi pret tām. Piedodiet! Izdzīvojiet visas šīs situācijas no jauna, ar mīlestību. Pieņemiet tās kā jūsu radītas, piedodiet, pateicieties un izdzīvojiet ar jaunajām jūtām: ar mīlestību un pateicību. Jūsu slimība — tie ir jūsu aizvainojumi. Pazudīs aizvainojumi — pazudīs ari audzējs. Uztveriet slimību kā Dieva sarunu ar jums. Pieņemiet savu slimību kā signālu mainīt savu pasaules uzskatu un pateicieties tai.

Cilvēkam ir grūti piedot tad, kad viņš otru uzskata par vainīgu. Bet ja jūs sapratīsiet un izjutīsiet, ka aizvainojuma autore esat jūs pati un ka apvainotājs ir tikai instruments nezināmu, dievišķu spēku rokās, instruments jūsu attīrīšanai, jūsu apmācīšanai, jūsu labklājībai, — tikai tad jūs patiesi piedosiet un pat būsiet pateicīga Dievam, sev un šim cilvēkam par vērtīgo mācībstundu.

Es jau zinu no prakses, ka tad, kad sieviete sāk mainīt attieksmi pret sevi, apbrīnojamā kārtā mainās arī vīrietis, ar kuru kopā viņa dzīvo. Un otrādi.

Pie manis uz pieņemšanu atnāca sieviete vidējos gados. Viņa lūdza, lai izārstēju viņas vīru alkoholiķi.

—  Bet kāpēc nācāt jūs, nevis viņš? — es jautāju.

—   Viņš negrib nākt, — sieviete atbild ar asarām acīs. — Viņš uzskata, ka ir vesels. Viņš saka, lai ārstējos pati.

—  Varbūt, ka viņam ir taisnība? — es jautāju.

—  Kādā ziņā? — sieviete brīnījās.

—  Nu, tādā ziņā, ka caur darbu ar jums var palīdzēt jūsu vīram atbrīvoties no kaitīgā ieraduma.

—  Vai tad tā var?

—  Protams! Tikai tam būs vajadzīgs viss jūsu gribasspēks un liela velēšanās mainīties pašai.

—  Dakter, esmu gatava uz visu. Dariet ar mani, ko gribat, — man vajadzīga mierīga dzīve.

Tad mēs diagnosticējam sievietes zemapziņas uzvedības programmu un noskaidrojam, ar kādu savu uzvedību viņa pievilka savai dzīvei tādu vīra izturēšanos. Sieviete sāka mainīt savu zemapziņas uzvedības programmu, un jau pēc divām nedēļām viņas vīrs sāka i Izert ievērojami mazāk, bet vēl pēc mēneša atmeta dzeršanu pavisam, turklāt sieviete strādāja tikai ar sevi.

Ja vīrietis aizvainojas uz sievieti, tad cieš viņa vīrišķā cieņa — tiešā un pārnestā nozīmē. Aizvainojums pret sievieti noved pie priekšdziedzera audzēja un potences problēmām.

Aizvainojumi var izraisīt ne tikai audzēju attīstību, bet arī citas '.limības: kuņģa un divpadsmitpirkstu zarnas čūlu, ādas izsitumus, (jalvas sāpes un citas.

Aizvainojums — tas ir vēl viens lepnības atvasinājums. Cilvēks, kurš aizvainojas, nekādi nevar saprast un pieņemt faktu, ka pats pievelk savai dzīvei pāridarītāju. Pievelk to tieši ar savu attieksmi pret sevi.

Ja pret jums slikti izturas, tad ielūkojieties sevī, ieskatieties un ieklausieties. Ārējais atspoguļo iekšējo. Kāda ir jūsu attieksme pret sevi — tāda attieksme ir pret jums. Mainiet attieksmi pret sevi — ļ mainīsies apkārtējo attieksme pret jums.

Kā to izdarīt? Ļoti vienkārši.

Sāciet mīlēt sevi!

Kad es cilvēkiem jautāju, vai viņi sevi mīl, praktiski katrs apgalvo: "Jā." Bet, iztaujājot sīkāk, atklājas, ka viņi jauc divus tādus jēdzienus kā "patmīlība" un "mīlestība pret sevi".

Ja jūs kaut retumis lamājat vai vainojat sevi par kādu rīcību, tad jūs jau sevi nemīlat. Ja uzskatāt, ka jums ir trūkumi, tad jūs jau esat pret sevi agresīvi noskaņoti.

Nepieciešams saprast vienkāršu patiesību: katrs cilvēks — tā ir Dieva, Visuma daļiņa. Un ja jūs esat agresīvi noskaņoti pret sevi, tad jūs nostājaties pret Dievu. Mīlestība pret sevi — tā ir māksla.

Vajag sevi pieņemt tādu, kāds/kāda jūs esat patiesībā — kā unikālu Visuma daļiņu.

Dievs nesoda un neapbalvo. Dievs ir Mīlestība. Un kad jūs mīlat sevi kā Dieva daļiņu, jūs dzīvojat mierā un harmonijā. Lūk, fragments no Luīzes Heijas grāmatas [3]

"Esmu nonākusi pie secinājuma, ka tad, kad mēs milam sevi, atzīstam par labu savu rīcību un paliekam mēs paši, mūsu dzīve kļūst tik brīnišķīga, ka vārdiem neizteikt. Visapkārt — mazi brīnumiņi. Veselība uzlabojas, nauda pati dodas rokās, attiecības ar citiem uzplaukst, un mūsu personība sāk izpausties radoši. Un tas viss notiek bez mazākās piepūles no mūsu puses. Kad mēs no sirds mīlam un cienām sevi un atzīstam par labu savu rīcību, mēs noteiktā veidā organizējam savu prātu. Tam seko — brīnišķīgas attiecības ar apkārtējiem, jauns darbs; mēs pat tievējam un nonākam līdz savam ideālajam svaram.

Mīlēt sevi — nozīmē svinēt pašu savas personības esamības faktu un pateikties Dievam par dzīves dāvanu."

Kad cilvēks sevi mīl, viņš ap sevi rada mīlestības lauku, kas s<lk mainīt visu apkārt esošo. Atcerieties veco filmu "Aļošas mīla" ar Leonīdu Bikovu galvenajā lomā. Filmas galvenais varonis, jauns strādnieks, iemīlas meitenē un ar savu mīlestību pārvērš visu brigādi.

Mīlēt sevi — nozīmē atbrīvoties no jebkura veida agresijas pret sevi.Tas ir, atbrīvoties no vainas izjūtas, paškritikas, neapmierinātības <ir sevi, naida un žēluma pret sevi.

Mīlēt sevi — nozīmē vispirms cienīt savu personību, mīlēt un pieņemt sevi tādu, kāds esi.

Mīlēt sevi — nozīmē pirmās pateicības un prieka jūtas veltīt Dievam, Visumam, kura daļiņa mēs visi esam.

Kristietībā ir baušļi: "Tev būs Dievu savu Kungu mīlēt vairāk par tevu un māti, vairāk par dēlu un meitu. Tev būs Dievu savu Kungu mīlēt no visas sirds un no visas dvēseles un no visa sava prāta." Bet kā jāmīl Dievs? Uz ko vērst šo mīlestību? Uz debesīm? Bet tā būs mīlestība uz debesīm. Tad varbūt uz ikonu vai krucifiksu? Bet tie ir cilvēka roku darinājumi.

Kas mūsos ir vistuvākais Dievam? Dvēsele. Tātad mīlēt Dievu — nozīmē vērst mīlestību uz sevi, savu dvēseli. Mīlēt Dievu — nozīmē mīlēt sevi kā Viņa daļiņu. Tad kļūs saprotams arī cits bauslis: "Tev būs savu tuvāku mīlēt kā sevi pašu." Ja es mīlēšu sevi kā Dievišķā daļiņu, tad arī pret citiem izturēšos tāpat.

Mīlestība pret Dievu sākas ar mīlestību pret sevi.

ATRIEBĪBA

Jo kad jūs cilvēkiem viņu noziegumus piedosit, tad jums jūsu debesu Tēvs arīdzan piedos. Bet ja jūs cilvēkiem viņu noziegumus nepiedodat, tad jūsu debesu Tēvs jums jūsu noziegumus arīdzan nepiedos.

Mateja Evaņģēlijs

Atriebība — tas ir aizvainojuma un lepnības atvasinājums. Vēlēšanās iznīcināt vai pazemot cilvēku, kas aizvainojis, apvainojis vai nodarījis pāri.

Arī šādai uzvedībai ir paši pozitīvākie nolūki — atjaunot taisnīgumu, ar varu piespiest mainīt pret sevi attieksmi un gūt no tā gandarījumu.

Uzvedības veids Pozitīvie nolūki

AtriebībaAtjaunot taisnīgumu, mainīt pret sevi attieksmi

Bet kas šādā gadījumā notiek smalkajā enerģētiskajā līmenī?

Ja es tiku pazemots, apvainots vai man ir nodarīts pāri un es par to vēlos atriebties, tad es ne vien nepieņemu situāciju, bet arī mēģinu to mainīt ar agresijas palīdzību. Es gribu ar varu piespiest pret sevi izturēties godbijīgi, ar cieņu. Mana agresija tiek virzīta uz otra cilvēka, tas ir, otras pasaules, pazemošanu un iznīcināšanu. Bet šis cilvēks ar savām darbībām — tā ir daļa no manas pasaules, no manis paša. Es pats esmu viņu pievilcis savai dzīvei. Tātad, vēršot pret viņu agresiju, es saņemu atbildes reakciju. Un jo stiprāk es neieredzu šo cilvēku un vēlos viņam atriebties, jo spēcīgāk es izpostu pats sevi.

Manā praksē bieži nākas saskarties ar gadījumiem, kas saistīti ar atriebību. Ja vīrietis grib atriebties sievietei par neuzticību, tad saņem triecienu pa dzimumorgāniem tiešā un pārnestā nozīmē.

Kāds mans pacients slimoja ar hronisku prostatītu, kas bieži saasinājās. Izmēģināja visus mūsdienu līdzekļus — nekas nelīdzēja. Iemesls — viņa attiecības ar sievu. Viss sākās ar viņa vēlēšanos atriebties sievai par neuzticību. Rezultātā viņš dabūja venerisku slimību un ne vienu vien. Bet arī tad viņš nenomierinājās un turpināja uzkrāt dusmas un aizvainojumu. Kādā no kautiņiem dabūja ar kāju pa cirksni, un viņam pietūka sēklinieks. Arī tas viņu neveda pie prāta. Viņš turpināja apvainoties un atriebties — un turpināja slimot un ciest.

Atriebība var novest arī pie dažāda veida traumām, paralīzēm, nelaimes gadījumiem.

Kāds vīrietis gribēja atriebties pāridarītājam. Un pirms tam salauza roku — tas viņu apturēja.

Sieviete apprecas, lai atriebtos citam vīrietim, un tad visu mūžu mokās.

Vai cits piemērs. Vīrs krāpj sievu, bet sieva, tā vietā, lai izprastu pati sevi — ar ko viņa pievilkusi šādu situāciju, atriebjoties kļūst vīram neuzticīga. Un burvju loks noslēdzas! Pēc tam — virkne slimību un nelaimju.

Dažās zemes malās līdz mūsu dienām saglabājusies asinsatriebības jeb vendetas tradīcija. Gala rezultātā tas noved pie veselu dzimtu iznīcināšanas. Un tad vairs nav arī neviena, ko cienīt. Nav cilvēka — nav arī cieņas.

Lai tiktu vaļā no šīm postošajām jūtām, jāatbrīvojas no lepnības un aizvainojuma. Neviens nekad jūs nepazemos un neapvainos, j.i jūs paši pret sevi un citiem izturēsieties ar mīlestību un cieņu. Lai cilvēki mainītu attieksmi pret jums, mainiet attieksmi paši pret sevi un apkārtējiem. Ārējais atspoguļo iekšējo. Iemācieties pieņemt tās situācijas, kas ar jums notiek.

Mēs paši pievelkam savai dzīvei pāridarītājus — ar savu attieksmi pret sevi. Šī pasaule ir ļoti taisnīga! Katram notiek pēc viņa ticības. Ja jūs ticat savai niecībai un ievainojamībai, tad ko jūs (jaidāt no apkārtējiem? Ja jūs sevi celsiet pāri citiem —jūs centīsies pazemot. Mainiet savu attieksmi pret sevi — mainīsies citu .ittieksme pret jums.

ĪGNUMS

īgnums — ir aizkaitinājuma, sapīkuma un neapmierinātības sajūta pēc neveiksmes. Iedomājieties, ka jūs tiecaties pēc kaut kā, mērķa sasniegšanai netaupāt pūles, un tad — bāc! — neveiksme. Rezultātā rodas īgnums, tas ir, zemapziņas agresija pašam pret sevi. Un no tā cieš noteikti orgāni.

Nav nosakāms, kurš no tiem cieš vispirms. Bojājumus gūst gan aknas (atcerieties teicienu "zaudējuma rūgtums"), gan nieres

("palika nepatīkamas mieles"), gan citi orgāni. Turklāt iet zudumi ļoti daudz enerģijas.

Zemapziņas nolūki ir pozitīvi — orientācija uz panākumiem.

Uzvedības veids Pozitīvie nolūki

īgnumsVēlēšanās gūt panākumus

Un īgnums rodas vienīgi aiz neizpratnes, ka dzīvē nav uzvaru un zaudējumu. Ir vienkārši — rezultāts. Tas nav ne labs, ne slikts. Ja rezultāts jūs neapmierina, tad tas nozīmē, ka kaut ko darījāt ne tā — mainiet savu uzvedību. Un iegūsiet citu rezultātu.

Es iesaku uztvert jebkuru rezultātu kā panākumu; pat ja tas jūs kaut kādā ziņā neapmierina. Tā ir iespējams iemācīties ko jaunu, derīgu un pozitīvu. Man jebkura mana darbība ir pareiza un jebkurš rezultāts — kārtējais posms ceļā uz manu vienmēr pozitīvo nodomu īstenošanu.

VILŠANĀS

—                                                           Pasaule ir viss, kas atrodas šeit, —ļ sacīja dons Huans un piesita kāju pie zemes. — Dzīve, nāve, sabiedrotie un viss pārējais, kas atrodas mums apkārt. Pasaule ir neaptverama. Mēs nekad nespēsim to izprast. Mēs nekad neuzminēsim tās noslēpumus. Tāpēc mums tā jāpieņem tāda, kāda tā ir—kā brīnišķīgs noslēpums! Taču vienkāršs cilvēks tā nerīkojas. Viņam pasaule nekad nav mīkla, un kad viņam tuvojas vecums, tad pārliecinās, ka viņam vairāk nav nekā, kā dēļ vērts dzīvot… Lūk, kādu drausmīgu cenu mums nākas maksāt par saviem vairogiem. Karotājs labi apzinās šo jucekli un mācās pareizi izturēties pret lietām. Lietas, kuras dara cilvēki, nekādos apstākļos nedrīkst būt svarīgākas par pasauli. Tāpēc karotāji izturas pret pasauli kā pret nebeidzamu

noslēpumu, bet pret to, ko dara cilvēki, — kā pret nebeidzamu muļķību.

K. Kastaneda. Atsevišķā realitāte

Vilšanās — tās ir neapmierinātības jūtas par kaut ko nenotikušu, nepiepildījušos, ticības zudums kaut kam vai kādam.

Iedomājieties, ka cilvēks sapņo, plāno kaut ko, rēķinās ar kādu noteiktu rezultātu, bet vienā "jaukā" dienā viss sabrūk. Blakus

■             ii/vainojumam, dusmām un naidam pret to, kurš izjauca plānu īstenošanos, rodas arī vilšanās sajūta. Bet tā ir tieša apkārtējās pasaules un sevis iznīcināšanas programma. Šīs jūtas noved pie ļoti nopietnām saslimšanām. Piemēram, vilšanās dzīvē noved pie vēža un tuberkulozes; vīrietim vilšanās sievietē— pie impotences; sievietei vilšanās vīrietī — pie slimībām dzimumorgānos.

Ļoti labs veids, kā piedzīvot vilšanos — iepriekš visu sīki izplānot. Jo vairāk plānošanas, jo vairāk vilšanās. Tāpēc esiet uzmanīgi, kad k.:i|at plānus. Vienkārši nosakiet pozitīvo nolūku (par to būs runa nakamajā grāmatā) un ļaujiet savai zemapziņai un Visuma spēkiem to īstenot vislabākajā veidā.

Otrais Mozus bauslis skan: "Tev nebūs sev darināt nekādu elku ielu." Bet pirmais — "Es esmu tas Kungs, tavs Dievs." Vajag dzīvot savā reālajā pasaulē un pastāvīgi tiekties, lai šī pasaule maksimāli .itbilstu Realitātei. Ir svarīgi atcerēties, ka pasaules modelis — tā vēl nav pati pasaule, karte — nav teritorija. Taču daudzi cilvēki dzīvo ilūzijās. Viņi grib ar varu mainīt apkārtējo pasauli un pakļaut to savai ticībai. Bet to izdarīt nav iespējams, un tāpēc dzīves ceļa beigās tādus cilvēkus piemeklē vilšanās.

Vilšanās, tāpat kā ikviena emocija, satur pozitīvus nolūkus.

Uzvedības veids Pozitīvie nolūki

VilšanāsVēlēšanās, lai pasaule atbilstu manām cerībām.

Ticība kaut kam skaistam un nesatricināmam, dzīves mērķa nospraušana, tiekšanās uz ideālu

Apkārtējā pasaule var atbilst manām cerībām tikai tādā gadījumā, ja es dzīvoju pēc Visuma likumiem, ja mans pasaules

modelis atbilst pašai Realitātei. Tātad katram cilvēkam jādzīvo Realitātē, nevis ilūzijās. Jebkuri ideāli agri vai vēlu tiks satriekti.

Kāds vīrietis padomju varas gados strādāja VDK. Pēc vecās sistēmas sabrukuma viņš saslima ar kakla vēzi un nomira. Viņš nespēja pieņemt komunisma ideālu sabrukumu. Iznāk, ka viņš savu dzīvi nodzīvojis velti. Viņa vilšanās dzīvē noveda pie nāvējošas slimības.

Dzīvē var būt tikai viens ideāls — pati Realitāte jeb Dievs, jeb Patiesība — nav svarīgi, kā to dēvē. Var to saukt par Lielo Noslēpumu. Par ideālu jābūt tam, ko nevar satriekt. Lūk, uz šo ideālu ir jātiecas visu savu dzīvi. Bet viss pārējais šajā pasaulē — ilūzijas, pakāpieni Zināšanu Ceļā. Ja jums būs tāda attieksme pret pasauli, jūs nekad savā dzīvē neizjutīsiet vilšanos. Dzīve jums vienmēr būs Lielais Noslēpums, kas jāatklāj, lai tur vai kas.

ĻAUNAS VALODAS UN ĻAUNAS DOMAS

• »

Ne, kas mutē ieiet, sagāna cilvēku, bet kas no mutes iziet, tas sagāna cilvēku.

Mateja Evaņģēlijs

Kad jūs domājat par kādu cilvēku, tad starp jums un cilvēku, par kuru domājat, izveidojas informatīvi enerģētiskais kanāls. Ja jūs par kādu domājat vai runājat sliktu, tad jūs virzāt uz šo cilvēku savas postošās domas un smalkajā zemapziņas līmenī varat nodarīt viņam ļaunu. Tajā pašā laikā, sūtot kādam negatīvas domas, jūsu zemapziņā automātiski ieslēdzas pašiznīcināšanās programma.

"Netiesājiet, lai jūs netopat tiesāti. Jo, ar kādu tiesu jūs tiesājat, ar tādu jūs tapsit tiesāti; un ar kādu mēru jūs mērojat, ar tādu jums taps atmērots."

Diemžēl cilvēki neaptver, ka zemapziņas līmenī viņi burtiski cits citu nogalina. Ļaunas valodas un ļaunas domas izraisa enerģētiskā līmeņa krišanos, sagrauj ķermeni, saīsina mūžu.

Kāds paziņa vērsās pie manis ar sūdzībām par lielu nespēku, kas nesen radies. Viņš lūdza, lai ievedu viņu hipnotiskajā transā un iedvešu viņam možumu un labu pašsajūtu. Es izraisīju viņam transa stāvokli, bet, pirms noņemt nespēku, nolēmu pie zemapziņas noskaidrot nespēka cēloņus. Bet cēloņi bija banāli. Neilgi pirms nespēka parādīšanās mans paziņa bija apvainojies uz savu darbabiedreni un izplatījis jaunas valodas par viņu. Pie tam aprunājis viņu vairāku kolēģu klātbūtnē.

Nespēku es viņam noņēmu un norunāju ar viņa zemapziņu, ka tā iemācīs manam paziņam labvēlīgu attieksmi pret cilvēkiem.

Ikviens negatīvs izteikums vai spriedums nodara ļaunu pašam un citiem cilvēkiem. īpaši kaitīgas ir ļaunas valodas un ļaunas domas par saviem vecākiem. Viens no baušļiem skan: "Godā savu tēvu un •«ivu māti; un kas ļaunu runā pret tēvu vai māti, tam būs mirt." Man ļoti bieži nākas saskarties ar tādām slimībām, kuru cēlonis ir ļauna i unāšana attiecībā uz vecākiem. Turklāt šīs slimības bieži vien ir ļoti ■■magas un mūsdienu medicīnai neizārstējamas.

Ja gribat būt veseli un dzīvot ilgi, tad pati drošākā ilgdzīvošanas recepte ir labsirdība, pieklājība un humora izjūta. I siet labestīgi pret cilvēkiem, un viņi jums atbildēs ar to pašu. Jo līdzīgs pievelk līdzīgu.

Kāds padzīvojis pāris svinēja zelta kāzas. Uz svinībām bija aicināti ari žurnālisti un televīzijas darbinieki.

—  Nikolaj Semjonovičl Lūdzu, atklājiet mums noslēpumu, kā jums i/devies nodzīvot kopā tik ilgus gadus?— ģimenes galvam vaicāja korespondente.

—  Labam vajag būt, — viņš atbildēja vienkārši.

Es droši zinu, ka tā saucamā "noskaušana" vai "kaitējums" uz l.ibsirdīgiem cilvēkiem galīgi neiedarbojas. Tad lai labsirdība un 1.ibvēlība kļūst par jūsu neievainojamības simbolu.

LIELĪBA

Tadcļ, kas šķietas stavam, lai pielūko, ka nekrīt.

1. vēstule korintiešiem

Lielība — tā ir pārmērīga, pārspīlēta savu labo īpašību slavināšana. Lielīgs cilvēks tiecas klaji izrādīt kaut kādas savas īpašības. Tādējādi viņš piesaista sev uzmanību, grib izskatīties labāks par citiem.

Uzvedības veids Pozitīvie nolūki

LielībaPiesaistīt apkārtējo uzmanību, gūt atzinību,

lai sajustu savu nozīmību un unikālumu

Laikam gan ikviens bērnībā ir centies kaut kā izcelties starp pārējiem. Zēni meiteņu priekšā izrāda savu spēku un veiklību. Meitenes lielās ar jaunām kurpītēm un kleitiņām. Tādējādi bērni mācās izpausties. Pieaugot lielīšanās pāriet. Bet dažiem cilvēkiem šī īpašība paliek un sāk spēlēt postošo lomu. Kā viena no lepnības izpausmēm lielīšanās izraisa apkārtējos cilvēkos skaudību un citas negatīvas jūtas. Tā pastāvīgi pievilks tādas situācijas, kurās jūs tieksies pazemot.

Pie manis uz pieņemšanu atnāca sieviete dziļā depresijā. Kad mēs nodibinājām kontaktu ar viņas zemapziņas saprātu, tad noskaidrojām, ka depresijas cēlonis ir viņas lielība un augstprātība.

Lielība — tā ir viena no izpausmēm, ko izraisa neuzticēšanās sev, šaubīšanās par savām labajām īpašībām un iespējām. Tā ir pašpaļāvības trūkuma un mazvērtības kompleksa pazīme. Turklāt lielībnieks ir vienkārši smieklīgs. Viņš pastāvīgi tiecas izcelties un pieprasa apkārtējo uzmanību un atzinību.

Iemācieties uzticēties sev, savam Iekšējam Spēkam. Esiet neatkarīgi no apkārtējo viedokļa, pie tam uzņemieties atbildību par savu pasauli.

Mācieties būt neiebildīgs, vienkāršs. Tas ir viens no tikumiem. Un pie tam pieņemiet sevi tādu, kāds esat. Kam vajadzēs, tas lili'vērsīs jums uzmanību.

Runājiet par savu unikālumu. Novērtējiet sevi, savu unikālumu, bet nepaceļot sevi pāri citiem. Citi cilvēki arī ir savā veidā unikāli. Tad jūs savā pasaulē gūsiet tik daudz uzmanības, cik jums v.ijadzīgs.

VAINAS IZJŪTA UN SODĪŠANA

Kaut ko sev aizliedzot, mēs paši sev izdabājam, iedami patmīlības vai pat pašiemīlēšanās pavadā. Es tev neiesaku neko tamlīdzīgu… Izdabāt sev, no kaut kā atsakoties, tas ir vissliktākais, kas vien var būt. Šāda rīcība liek mums noticēt, ka mēs patiesi veicam dižus darbus, lai gan īstenībā esam vienkārši sastinguši paštīksmē, barodami patmīlību un personiskā svarīguma izjūtu. No kaut kā atteikties vai piespiest sevi pārtraukt kaut ko darīt — tam ar gribu nav nekāda sakara.

K. Kastaneda. Atsevišķā realitāte

Tā iegājies, ka daudzi cilvēki uzskata: vainas izjūta — tās ir ļoti l.ibas jūtas. Un cilvēks, kas sevi vaino,— ir ļoti labs cilvēks, viņam li sirdsapziņa. Un ja reiz viņam ir sirdsapziņa, tātad viņš ir godīgs, liet tas ir absurds! Jo tieši tas, kurš sevi vaino, ir pats sliktākais un negodīgākais. Viņš taču pastāvīgi skandina: "Esmu slikts, esmu necienīgs, esmu rīkojies negodīgi." Un ar šādām domām viņš pievelk atbilstošas situācijas. Sodīšana vēl nevienu nav mainījusi uz l.ibo pusi.

Es jau vairākkārt rakstīju, ka visas dzīves situācijas mēs radām .ev paši — ar savām domām, jūtām un emocijām. Pēc manām

■             lomām, vainas izjūta — pati postošākā no visām.

Uz pieņemšanu atnākusi jauna sieviete. Neuzskaitīšu visas viņas slimības — to bija ļoti daudz. Pateikšu tikai par dažām. Visām tām bija postošs un destruktīvs raksturs, īpaši reimatoīdajam delnu un pēdu artrītam. Viņa ar pūlēm pārvietojās, roku locītavas sāka saliekties. Viņu mocīja stipras galvas sāpes, bezmiegs, visdažādākās neirotiskās reakcijas, kakla un sirds, aknu un nieru slimības. Situāciju sarežģīja spēcīgas iedarbības zāļu lietošanas sekas — tās slimniece dzēra jau vairākus gadus.

Strādāt ar šādiem slimniekiem parasti ir ļoti grūti, bet viņa izrādījās hipnozei pakļāvīga. Transa stāvoklī pacientes zemapziņa atklāja "noslēpumu". Tā pavēstīja, ka ar slimību palīdzību sodot viņu par dažādiem grēkiem un nodarījumiem.

Esmu sastapis daudzus cilvēkus ar izteiktu vainas izjūtu, bet ar šādu nelabojamu mazohisti satikos pirmo reizi. Visu mūžu, kopš pašas bērnības, viņu pavadīja pašsodīšanas tieksme. Viņa pastāvīgi iekļuva visvisādās traumējošās situācijās, viņa lauza rokas un kājas. Atļāvās pieņemties svarā, apturēja fizioloģisko attīstību, nemaz nerūpējās par sevi, vilka mugurā, kas pagadījās, kaut arī viņai bija pievilcīga āriene. Vairākas reizes mēģināja izdarīt pašnāvību.

Šādu hipertrofētu godprātību viņai bija palīdzējuši izveidot vecāki. Tie pastāvīgi atgādināja viņai par sirdsapziņu un apzinīgumu, sodīdami par ikvienu, pat nenozīmīgu pārkāpumu vai kļūdu. Vecāku iemīļotā frāze bija: "Dievs sodīs!" Viņi nodeva savam bērnam zemapziņas pašiznīcināšanās programmu.

Pamazām, gadu no gada meitenei veidojās priekšstats par tādu pasauli, kurā galvenais ir vainas izjūta. Postošais pašsodīšanas mehānisms ieslēdzās katru reizi, kad viņa izdarīja kādu pārkāpumu, kļūdu.

Bet pats interesantākais ir tas, ka viņa nezināja, no kurienes uzrodas viņas slimības. Daudzus gadus staigāja pie ārstiem, kas apslāpēja sāpes un citas reakcijas, vienlaikus bojājot aknas, nieres un kuņģi. Viņa nekādi nespēja saprast, ka slimību cēlonis ir — viņā pašā.

Mainīt viņas zemapziņu viena seansa laikā bija vienkārši neiespējami, bet skaidrot to visu apziņai — nebija prātīgi. Es rīkojos citādi. Hipnotiskā transa stāvoklī es parādījos dažādos viņas dzīves posmos kā "gudrais un labais skolotājs" un mācīju viņai jaunu pasaules uztveri.

Dažu mēnešu laikā paciente stipri izmainījās. Aizmirsa par slimībām, kļuva ļoti pievilcīga un vēl pēc kāda laika veiksmīgi apprecējās un dzemdēja bērnu. Esmu pārliecināts, ka savu bērnu viņa audzinās ne ta, kā viņu bija audzinājuši viņas vecāki.

Es vienmēr uzdodu saviem pacientiem maģisko jautājumu: "Kā dēļ? Kā labā?" "Kā labā jūs sevi sodāt? Kā labā pastāvīgi sevi vainojat, lamājat, kritizējat?"

Ne katrs var uzreiz atbildēt. Mēs esam pieraduši sev uzdot (itus jautājumus: "Par ko? Kāpēc?" Bet tie nav īstie jautājumi. Tie nepalīdzēs kaut ko mainīt, tikai nodarīs vēl lielākas sāpes.

Tad kā dēļ, kā labā cilvēki vaino un soda sevi?

Iedomājieties, kā pieaugušie soda bērnu. Kā labā, kā dēļ viņi to dara? Laikam tā labā, tā dēļ, lai bērns nedarītu to, ko pieaugušie uzskata par sliktu. Viņi pastāvīgi skandina: "Nedari to. Neej tur. Tas ir slikti. Tas ir netīrs. Tas ir briesmīgi." Sodīdami bērnu, pieaugušie cenšas, lai bērns kļūtu labāks, lai mainītu savu uzvedību. Vainas izjūtai un sodīšanai ir brīnišķīgi nolūki.

Uzvedības veids Pozitīvie nolūki

Vainas izjūtaMainīt uzvedību, mainīt savu dzīvi.

SodīšanaPilnveidoties. Darīt dzīvē to, kas nestu prieku

pašam un apkārtējiem

Bet te ir kāds paradokss. Sods māca, ko nedrīkst darīt, bet nemāca, ko darīt tā vietā.

Kad pieaudzis cilvēks vaino un soda pats sevi, viņš arī tiecas mainīt savu uzvedību, grib kļūt labāks. Bet sods ir ļoti slikts līdzeklis. Bez tam vainojot un sodot mēs sevi iedzenam noteiktos iāmjos, robežās, aiz kurām mēs nevaram rādīties. Tāpēc ka, tiklīdz pārkāpjam šīs pieļaujamā robežas, automātiski (tas ir, zemapziņā) sak darboties sodīšanas mehānisms.

Turklāt sodīšana un vainas izjūta vienmēr saistās ar sāpēm, ciešanām, nelaimes gadījumiem, aizvainojumu, aizkaitinājumu. Iznāk tā — ja jūs jūtaties vainīgi, tad neapzināti pievelkat savai dzīvei visas šīs nepatikšanas un postošās lietas. Viss ir ļoti vienkārši: vainas izjūta nes sev līdzi pašsodīšanu, paškritiku. Bet tas savukārt pievelk mūsu dzīvei sāpes un ciešanas.

Vainas izjūta H pašsodīšana H sāpes un ciešanas.

Es savā darbā veicu šādu pētījumu. Ar dažādiem cilvēkiem, kas bijuši traumējošās situācijās (avārijas, traumas, satricinājumi, sasitumi), hipnotiskā transa laikā noskaidroju iemeslus, kas viņus noveduši šādās situācijās. Visos gadījumos galvenais iemesls bija vainas izjūta. Jo vaina prasa sodu, bet sods meklē savu upuri.

Vainas izjūta — tā ir viena no lepnības izpausmēm, tikai apgriezta. Tā ir agresija, kas vērsta pret sevi pašu. Cilvēks, kas sevi vaino un soda, jūtas ārkārtīgi svarīgs. Viņš domā, ka, sodīdams sevi, nodarīdams sev sāpes, viņš mainīs visu pasauli. Tātad vainas izjūtā sākotnēji ielikta agresija pret apkārtējo pasauli.

Kā tad veidojas tieksme sevi sodīt? Mūsu "augsti attīstītā" sabiedrība izvirza cilvēkam ļoti augstas morālās prasības. Un piei augušie prasa no bērna uzreiz tik daudz, nesaprazdami, ka bērns tikai sāk mācīties. Viņi uzspiež bērnam izpratni par labo un ļauno, par mīlestību un naidu, par to, kas ir atļauts un kas — nē.

Bērns var pieļaut kļūdas, bet vajag nevis sodīt viņu par to, bet gan izskaidrot, kā un kas viņam no kļūdām jāmācās. Sods mazajam cilvēciņam rada sāpes un aizvainojumu. Bet viņš taču tikai mācās dzīvot šajā pasaulē. Precīzāk, bērns ar pieaugušo palīdzību mācās patstāvīgi veidot savu unikālo pasauli. Un zemapziņā viņš pārņem savu "skolotāju" uzvedības veidu un principus. Soda vietā nepieciešams bērnu iepazīstināt ar jauniem uzvedības veidiem dažādās situācijās.1

Bieži vien pašiznīcināšanās programmu vecāki ieliek bērnā vēl pirms viņa dzimšanas. Piemēram, grūtniece, kas apvainojusies uz vīru vai izjūt grūtsirdību un nevēlēšanos dzīvot, automātiski, pati to nevēlēdamās, palaiž savā bērnā pašiznīcināšanās programmu. 1 Tāds bērns visu mūžu cietīs un mocīsies, un māte cietīs līdz ar viņu.

Un apturēt šo programmu var tikai, apzinoties visa cēloni, piedodot visus aizvainojumus un uzņemoties atbildību.

Lūk, vēl kāds piemērs no prakses. Uz pieņemšanu atnākusi divdesmitgadīga paciente. Viņa sūdzas, ka viņas rokas kļūst nejūtīgas un tirpst, īpaši naktīs. Mani tas uzreiz dara uzmanīgu: skaidrs, ka saslimšanu izraisījis kāds zemapziņas cēlonis. Kad bijām problēmu pārrunājuši, piedāvāju viņai vērsties pie savas zemapziņas, lai noskaidrotu cēloni. Meitene labprāt piekrita. Kad viņa bija nodibinājusi saikni ar zemapziņu, tad pavaicāja, kādu funkciju zemapziņa ar šā simptoma palīdzību izpilda? Iekšējais saprāts viņai atbildēja, ka sodot viņu. "Par ko?" viņa pavaicāja un pēc tam nosarka no kauna. Ļoti negribīgi, bet viņa tomēr izstāstīja, ka zemapziņa atbildējusi — šādā neparastā veidā sodot viņu par masturbēšanu (onānismu).

Šā stāsta saknes iesniedzas tajā dzīves posmā, kad meitene mācījās gūt seksuālu baudu ar roku palīdzību. Negaidīti viņu šajā nodarbē pieķēra māte. Viņa ilgi un spēcīgi sita bērnam pa rokām, pēc tam aizveda pie pazīstama "trako daktera", kas neiedomājās neko labāku, kā piedraudēt bērnam: ja viņa turpinās nodarboties ar šo "netīro lietu", tad viņai nokaltīs rokas. Pēc vairākiem gadiem, kad šis notikums bija aizmirsies, meitene vēlreiz mēģināja masturbēt. Un tad arī sākās…

Lai atbrīvotos no sāpēm rokās, pacientei pietika apzināties slimības cēloni un atbrīvoties no senajām bailēm un vainas izjūtas.

Kā tad atbrīvoties no vainas izjūtas?

Pirmais, kas jādara, — JĀUZŅEMAS ATBILDĪBA PAR SAVU DZĪVI, l ieši atbildība, nevis vainas izjūta. To ir svarīgi saprast. Ļaudis jauc šos divus jēdzienus. Ir laiks apzināties —jūs ne pie kā neesat vainīgi. Un arī citi cilvēki nav vainīgi. Bībelē teikts, ka Dieva priekšā vainīgo nav. Tātad vainas izjūta — tas ir cilvēku izgudrojums, tā ir ilūzija, ko radījuši cilvēki. Un ļoti ērta ilūzija, lai turētu ļaudis noteiktos rāmjos. Tādējādi ir viegli viņus vadīt. Šī vadīšana sākas kopš bērnības, kad vecāki "audzina" savus bērnus, izraisot viņos vainas izjūtu. Bet viņi paši jau arī tā tika audzināti.

Vecāki burtiski piespiež bērnus nenovērtēt sevi, noticēt tam, ka ir sliktāki par citiem, ka viņi nav pelnījuši nekā laba, jo ir nederīgi. Šāda vecāku attieksme pret bērniem rada viņos ļoti daudz mazvērtības kompleksu.

Daudziem cilvēkiem tas turpinās arī pieaugot. Vainas izjūta viņiem kļūst par paradumu. Pret citiem viņi izturas tāpat, liekot | tiem justies vainīgiem. Nākamo reizi, kad kāds centīsies jūs par kaut ko kaunināt, tā vietā, lai piekristu šim cilvēkam, sak, jā, esmu tāds slikts, pajautājiet pats sev: "Kāpēc viņš mēģina piespiest mani justies vainīgam? Ko viņam no manis vajag?"

Kristīgajā reliģijā pastāv jēdziens par grēku. Grēks — tas ir Dieva, Visuma likumu pārkāpums. Vai cilvēks zina vai nezina šos likumus, tas viņu no atbildības neatbrīvo. Pārkāpi likumu — saņem slimību vai ciešanas. Bet tas nav sods, kā reliģija cenšas to pavērst. Tas ir vienkārši noteiktas uzvedības rezultāts. Dievs nav ne ļauns un ne labs. Tas ir vienkārši Spēks, kas palīdz mums dzīvot un radīt, izprast pasauli, pilnveidot savu apziņu. Reliģiskie darboņi mēģina piespiest cilvēkus justies vainīgiem, skaidrodami, ka slimības un ciešanas nāk kā Dieva sods. Taču šāda attieksme veido burvju loku. No vienas puses — Dieva priekšā vainīgo nav, no otras — slimības dotas kā sods. Kaut kas te nesakrīt! Bet viss nostājas savās vietās tad, kad mēs slimības sākam uztvert nevis kā sodu, bet kā sava nepareizā pasaules uzskata rezultātu, kā signālu mainīt šo pasaules uzskatu. Tas ir, noteiktai uzvedībai seko — noteikts rezultāts. Ja tevi vai apkārtējos rezultāts neapmierina, tātad esi pārkāpis Visuma likumus. Piemēram, sieva ļaunojas uz vīru — un dabū maksts iekaisumu. Tas ir rezultāts nepareizai attieksmei pret vīru. Ja viņa attieksmi mainīs — mainīsies situācija. Vīrietis neieredz sievieti dabū prostatītu vai impotenci. Mainīs attieksmi pret sievietēm — kļūs vesels. Bet cik reizēm ir grūti ievērot Dieva likumus, tos nezinot.

Ir muļķīgi vainot sevi par kādu uzvedību. Un vēl muļķīgāk ir visā vainot apkārtējos. Mēs paši radām savu pasauli. Un citi cilvēki dara to pašu ar savējo.

Aplūkosim šādu piemēru. Jūs esat aizvainojis tuvu cilvēku. Jūs to negribējāt, bet izdarījāt kaut ko tādu, uz ko viņš reaģēja ar aizvainojumu. Jūs radījāt šo situāciju. Un otrs cilvēks arī radīja to. Jūs ar savu agresiju pievilkāt šo cilvēku, un arī viņš jūs pievilka ar savu aizvainojamību. Ir situācija, un ir divu dažādu cilvēku rīcība un i cakcija uz vienu un to pašu notikumu. Nav vainīgo ne no vienas, ne otras puses. Katram bija noteiktas domas, un katrs dabūja atbilstošu rezultātu.

Uz šādu situāciju var reaģēt vairākos veidos.

Pirmais. Ja jūs jutīsieties vainīgs, tad ar šo vainas izjūtu pievilksiet savai dzīvei tādu pašu situāciju, tikai nu jau jūs būsiet nevis apvainotāja, l>et aizvainotā lomā.

Otrais. Ja jūs uzskatāt, ka esat rīkojies pareizi, bet nemaināt savu uzvedību, tad nākamreiz atkal izveidosiet tādu pašu situāciju. Radīsies burvju loks. Jūs pastāvīgi nodarīsiet apkārtējiem sāpes.

Trešais veids. Uzņemties atbildību. Noteikt, ar kādu savu uzvedību un kādām domām jūs šo situāciju radījāt. Pārlūkojiet šo atgadījumu no sākuma līdz galam un padomājiet, ko pozitīvu tas jums ir iemācījis. Un radiet jaunus uzvedības veidus, jaunas domas. Izlemiet sevis dēļ, vai jums ir vērts atrasties apvainotāja lomā? Ja nē, tad ar kādu savu i/turēšanos jūs varētu šim cilvēkam izdarīt kaut ko patīkamu.

Iznāk, ka viss ir ļoti vienkārši: kaut ko izdarīji — dabūji rezultātu (nevis sodu). Nepatīk rezultāts — maini savu uzvedību (bez jebkādiem sodiem). Un maini uzvedību tikmēr, kamēr dabūsi val.idzīgo rezultātu. Veidojas šāda ķēdīte:

uzvedība 13 rezultāts § jauna uzvedība Ē3 jauns rezultāts.

Piedodiet sev! Piedodiet par pagātni, par tagadni un, jau iepriekš, par nākotni. Jūs ne pie kā neesat vainīgi. Dieva priekšā vainīgo nav.

Mūsu zemapziņas saprāts ir saistīts tieši ar Dievu, ar Augstāko Saprātu. Un tāpēc ikvienā situācijā cilvēks vienmēr rīkojas pašā l.ibākajā veidā. Vai tad ir vērts vainot sevi par pašu labāko, uz ko jūs toreiz, tajā situācijā bijāt spējīgi?

Mums kopš bērnības nemitīgi skandināja, ka Dievs sodīs vai ka slimības dotas kā sods. Bet ir laiks saprast, ka Dievs nesoda. Pietiek uzskatīt Dievu par bārdainu večuku uz mākoņa malas, kas draud mums ar pirkstu. Dievs ir Augstākais Saprāts, Visums, Realitāte. Un šis Spēks nekad nevienu nesoda. Ja mēs paši sevi sodām, tad šis Spēks mums vienkārši palīdz īstenot sodu. Bet ja mēs sevi mīlam, tad šis Spēks mums dzīvē dod visu nepieciešamo.

Es personiski uztveru Dievu kā Augstāko Spēku, kā Radītāju. Šis Spēks rada, veido, palīdz piepildīt dzīvē mūsu sapņus. Tieši palīdz! Visums mums palīdz vienmēr, visur un visā. Nevajag dalīt pasauli gaišajā un tumšajā, Dievā un velnā. Ir Augstākais Spēks, kas palīdz šajā dzīvē īstenot mūsu domas, jūtas un emocijas. Ja šīs domas ir agresīvas, tad mēs arī saņemam tā saucamo "slikto". Bet ja tās ir pozitīvas, radošas, tad mēs saņemam tikai "labo". Velns — tās ir mūsu iznīcinošās, agresīvās un postošās domas un jūtas. Un pie šīm jūtām pieder arī vainas izjūta.

Cik bieži man nākas sastapties ar tiem cilvēkiem, kas cieš no vainas izjūtas. Šādi cilvēki vienmēr ir ļoti reliģiozi. Viņi uzskata sevi par caur un caur vainīgiem, necienīgiem saņemt šajā dzīvē kaut ko labu. Viņi acīmredzot nav uzmanīgi lasījuši Bībeli. Un vai maz ir lasījuši? Cauri visai Bībelei kā sarkans pavediens aužas doma par to, ka Dievs ir jāmīl vairāk par visu uz šīs pasaules. "Tev būs Dievu savu Kungu mīlēt no visas sirds un no visas dvēseles, un no visa sava prāta," — tā mācīja Jēzus Kristus. Un dotas tiešas norādes, kur vajag virzīt šo mīlestību — uz savu dvēseli.

Katrs cilvēks — ir Dieva, Visuma daļiņa. Un kāda ir mūsu attieksme pret sevi — tāda ir mūsu attieksme arī pret Dievu. Ja jūs vainojat un sodāt sevi, tad jūs nostājaties pret Dievu. Un ja jūs nostājaties pret Dievu, tad ko labu jūs no Viņa varat gaidīt?

Iedomājieties dzīvu organismu, kurā katra šūna pilda savas specifiskas funkcijas. Un ja šī šūna sāk pati sevi iznīcināt, tad tā pārtrauc pildīt savus tiešos pienākumus un saindē arī pārējās šūnas visā organismā. Un kā uz to reaģēs organisms? Sākumā tieksies palīdzēt šūnai izveseļoties, kļūt normālai, bet pēc tam vienkārši iznīcinās to, lai tā nesaindētu visu organismu ar saviem sairšanas produktiem.

Mīlestība pret Dievu sākas ar mīlestību pret sevi. Iemācieties mīlēt sevi ar neapšaubāmu mīlestību. Mīliet sevi kā Dieva, Visuma daļiņu. Un tad jums atvērsies visa pasaule. Tā ir māksla, ko vajag apgūt. Tieši mīlestību pret sevi, nevis patmīlību un egoismu. Un ja es mīlu sevi kā Dieva daļiņu, tad arī pret visu un visiem 4<»jā pasaulē man būs tāda pati attieksme. Tomēr pirmajā vietā |.ibūt mīlestībai pret Dievu. Bet viss pārējais šajā pasaulē — tikai līdzeklis šīs mīlestības uzkrāšanai un tās īstenošanai. Jāiemācās vispirms ievērot Visuma likumus un tikai pēc tam — zemes likumus. Bet ievērot Visuma likumus nozīmē — izjust dzīvē mīlestību, prieku un laimi.

Uzņemties atbildību, nevis justies vainīgam — tas nozīmē izdarīt izvēli savā dzīvē. Vaina un sodīšana nedod izvēles iespēju. Uet atbildības sajūta ļauj radīt jaunas domas un uzvedības veidus. Svarīgi ir ne vien pārtraukt kaut ko darīt, bet iemācīties darīt kaut ko jaunu, daudz pozitīvāku nekā vecais.

Principā nav svarīgi, kāda būs mūsu izvēle, tādēļ ka ikviena l/vēle dzīvē ir pareiza, jo tā mums tiek dota un īstenojas ar Augstākā Spēka palīdzību. Nav jēgas sevi vainot par kaut kādām neveiksmēm vai kļūdām. Tas nepadarīs mūs labākus, tikai nesīs sāpes un aizvainojumus. Katrs cilvēks noteiktā brīdī dara to, kas Ir viņa spēkos un ko viņš prot darīt. Katrs darbojas saskaņā ar savu pasaules izpratni un apzināšanos. Katram no mums ir sava misija dzīvē. Un nav tik svarīgi, vai mēs to īstenosim šajā dzīvē vai nākamajās. Kādreiz mēs izvēlējāmies tieši šo pasauli, lai apautu noteiktas mācības. Katram no mums ir savs Ceļš. Mērķis visiem ir viens. Mēs visi esam ceļā uz šo mērķi, un šī tiekšanās, šis noslēpumainais spēks vieno mūs visus. Pieņemiet un iemīliet sevi, pieņemiet un iemīliet šo pasauli tādu, kāda tā ir. Var noiet savu dzīves ceļu ar dusmām, aizvainojumu, vainas izjūtu. Arī tas būs labs ceļš. Tas nebūs sliktāks par svētā vai taisnprātīgā ceļu. Bet j.i jūs uzņematies atbildību par šo postošo jūtu izmantošanu, tad uzņemieties atbildību arī par tiem postījumiem, kādus šīs jūtas pievilks jūsu dzīvei. Un tad nav jēgas kādu tajā vainot: ne sevi pašu, ne tuviniekus, ne valdību. Tā ir jūsu izvēle.

Es piedāvāju citu variantu. Ejiet caur šo pasauli ar mīlestību. Ir svarīgi saprast, ka mīlestība nav labāka par ienaidu. Vienkārši mīlestība — tas ir daudz patīkamāks instruments Visuma likumu izzināšanai.

PAŠKRITIKA, PAŠŠAUSTĪŠANA, NEAPMIERINĀTĪBA AR SEVI, SEVIS NOSODĪŠANA, NICINĀJUMS UN NAIDS PRET SEVI

Glābiņš nenāks nedz ar amatu, nedz ar īpaša apģērba valkāšanu, nedz ar paššaustīšanos. Tas viss ir māņticība un izlikšanās. Dievs visu radījis tīru un svētu, un cilvēkiem nav vajadzības to svētīt…

Paracelzs. Okultā filozofija

Šie ir citi paveidi agresijai pret sevi. Esmu ievērojis, ka cilvēki pastāvīgi meklē sevī kādus trūkumus vai uzskata sevi par kaut kā necienīgiem. Viņi paši sev rada dažādus mazvērtības kompleksus un pēc tam cieš no tiem. Tie var būt fiziski trūkumi vai neapmierinātība ar savu uzvedību.

Personības veidošanā āriene spēlē milzīgu lomu. Bieži vien tuklums, mazs augums, runas defekts spēj pilnībā nomākt cilvēkā apslēptās iespējas. Bet reizēm dažiem cilvēkiem priekšstats par sevi tik ļoti izkropļojas, ka viņi sāk burtiski ņirgāties par sevi.

Pie manis uz pieņemšanu atnāca jauna meitene. Ļoti simpātiska, slaida. Es vaicāju, kāpēc viņa pie manis atnākusi, un biju ļoti izbrīnījies par viņas lūgumu. Viņa lūdza, lai palīdzu viņai novājēt.

Bet reiz pie manis atnāca jauna sieviete ar sešgadīgu bērnu — distrofiķi. Mazais puisēns neatļāvās apēst lieku ābolīti vai burkānu, uzskatīdams, ka tajos ir daudz nitrātu, vai gaļas gabaliņu, jo gaļu ēst ir kaitīgi. Pati māmiņa arī bija tieva un, pēc manām domām, viņai trūka kādi 8 kg svara. Tieši māte bija iemācījusi bērnam šādu attieksmi pret pārtiku. Viņa lūdza, lai palīdzu izārstēt dēlu. Un vēl lūdza, lai palīdzu viņai novājēt.

Es piekritu puisēnam palīdzēt, bet ar vienu noteikumu: mātei ar savu piemēru jāpalīdz dēlam izveseļoties. Tātad viņa ēdīs visu pēc kartas, pieņemsies svarā pati, tādējādi rādīdama priekšzīmi dēlam.

Bieži vien cilvēki nepareizi novērtē savas iespējas, pārvelk sev krustu šajā dzīvē, iedzen sevi noteiktos rāmjos. Tas ir ļoti daudzu slimību un vairuma personisko problēmu cēlonis.

Piemēram, izdarījis kādu pārkāpumu, cilvēks nolemj, ka ir iikojies slikti un turpmākajā dzīvē nekā laba nav pelnījis.

Mazvērtības komplekss veidojas kopš agras bērnības, kad mazulis tikai sāk iepazīt pasauli, uzzināt un mācīties daudz ko J.iunu. Bet vecāki uzreiz gaida no viņa tik daudz, izvirza pārāk ,iugstas prasības, soda par katru nieku. "Kurā tu tāds nejēga esi .itsities?"— nākas bieži dzirdēt. Viņi ir aizmirsuši, cik paši bērnībā bija bezpalīdzīgi. Un, protams, katrs bērns kā sūklis kāri uzsūc sevī visu to, kas notiek ap viņu. Vecāki gan apzināti, gan neapzināti uzspiež bērnam savu pasaules uztveri un tās veidošanu.

Bet nebeidzamie sodi un izsmiekls apslāpē bērnā kāri radīt, velēšanos mācīties, izraisa nedrošības sajūtu, bailes kaut kā jauna priekšā, bažas, ka par katru kļūdu var saņemt divkāršu sodu. Tā vecāki "atsit" bērnam patiku mācīties. Bet pēc tam brīnās, kāpēc viņu bērnam skolā ir sliktas atzīmes. Viņi aizmirst vai vienkārši negrib saprast, ka tikai, mācoties no personiskajām kļūdām, bērns var apgūt kaut ko jaunu, izjust prieku par pirmajiem panākumiem.

Protams, katrs cilvēks grib būt mīlēts un patikt citiem.

Taču atcerieties, ka apkārtējo viedoklis par cilvēku tikai atspoguļo to, ko cilvēks pats domā par sevi. Veiciet savas personības pārvērtēšanu, sāciet cienīt sevi — un apkārtējie pārstās ievērot jusu trūkumus (tādu īstenībā arī nav) un pievērsīs uzmanību vienīgi lusu labajām īpašībām. Vēsturē ir tik daudz piemēru, kad neliela .luguma vai nepievilcīga izskata cilvēki ir baudījuši miljonu cieņu un atzinību. Bet daudzi, gluži pretēji, pārspīlē neapmierinātību ar sevi un sevis neieredzēšanu.

Vīrietim ir mazvērtības komplekss, viņš uzskata, ka nav pievilcīgs un pietiekami vīrišķīgs. Ar to pašu viņš zemapziņas līmenī dod iemeslu sievietei, ar kuru kopā dzīvo, meklēt trūkstošo kaut kur citur. Viņa attieksme pret sevi veido mīlas trijstūri. Šādā situācijā iespējamas divējādas reakcijas. Pirmā — greizsirdība ar visām no tās izrietošajām sekām. Otrā — mainīt attieksmi pret sevi, tātad mainīt savu dzīvi. Izvēlē ir jūsu rokās.

Esmu praksē pārliecinājies, ka ļaudis pastāvīgi ir neapmierināti ar sevi. Viņi sevi pastāvīgi lamā un kritizē. Citi sevi nosoda un nicina. Bet daži pret sevi izjūt naidu.

Šādai attieksmei pret sevi ir pozitīvi nolūki.

Uzvedības veidsPozitīvie nolūki

PaškritikaMainīt savu ārieni, savu uzvedību.

Neapmierinātība ar seviJust savu pievilcību, vienreizīgumu,

Sevis nosodīšanasvarīgumu, just, ka esi vajadzīgs.

Nicinājums un naids pret seviPilnveidošanās

Bet sakiet man, kā ar paššaustīšanos var mainīt savu uzvedību un ārieni? Iedomājieties cilvēku, kas grib kļūt tīrāks, aplejot sevi ar netīrumiem.

Daudzas reliģiskās skolas ar miesas mērdēšanu vai paššaustīšanos mēģina panākt vienotību ar Dievu, Patiesību. Tādējādi tās noliedz fizisko (materiālo) pasauli. Bet kā var sasniegt Patieso Realitāti, noliedzot vienu no tās aspektiem?! Mēs paši radām savu pasauli. Un kāda būs mūsu attieksme pret sevi, tāda būs arī apkārtējo attieksme pret mums.

Esmu ievērojis, ka pievilcīgi cilvēki bieži sevi uzskata par neglītiem. Viņiem ir pārāk augstas prasības pret sevi.

Manai sievai ir draudzene, ļoti simpātiska sieviete, bet viņa pastāvīgi atrod sevī kaut kādus trūkumus, bieži pauž neapmierinātību

ar sevi. Gala rezultātā, lai ar kādu vīrieti viņa neiepazītos, viņi satiekas ne ilgāk par mēnesi vai diviem. Un tas sievieti vēl vairāk pārliecina par to, ka ar viņu kaut kas nav kārtībā.

Ja Dievs un Patiesība ir katrā no mums, tad iznāk, ka, nosodīdami •.(?vi, mēs nosodām Dievu, kritizēdami sevi, mēs kritizējam Dievu.

—   Dakter, — pacients man jautā, — es regulāri lūdzu Dievu, Ievēroju gavēni, lasu Bībeli, mīlu cilvēkus. Kāpēc tad es slimoju un dzīvē man ir tik daudz nepatikšanu?

—  Bet kāda ir jūsu attieksme pret sevi? — jautāju viņam. — Cik bieži jūs sevi vainojat vai lamājat par kaut kādu rīcību?

—   Nemitīgi, — viņš atbild, — es uzskatu, ka cilvēkam jāpilnveido sevi caur savu kļūdu un savu grēku apzināšanos.

—  Sakiet, — vaicāju pacientam, — vai jūs uzmanīgi lasījāt Bībeli?

—  Protams, — viņš atbild. — Daudzus gabalus es zinu no galvas.

—   Tad sakiet man, lūdzu, kas Bībelē teikts par mīlestību pret Dievu?

—  Pirmais un augstākais bauslis skan: "Tev būs Dievu savu Kungu mīlēt no visas sirds un no visas dvēseles, un no visa sava prāta." Un vēl Mateja Evaņģēlija desmitajā nodaļā teikts: "Kas tēvu vai māti vairāk mīl nekā mani, tas manis nav vērts, un kas dēlu vai meitu vairāk mīl nekā mani, tas manis nav vērts." Tātad Dievs stāv pāri visam.

—  Un jūs ievērojat šos baušļus? — es jautāju.

—  Cenšos, — pacients piesardzīgi atbild.

—  Tad atbildiet man uz vēl vienu jautājumu. Ja Dievs ir ikviena < ilvēka dvēselē un katrs no mums ir Viņa daļiņa, tad, lamājot un kritizējot sevi, kuru jūs lamājat patiesībā?

— Jūs gribat teikt, ka Dievu? — pacients apmulsis vaicā. — Bet es taču par savu rīcību lamāju sevi, nevis Dievu.

—   Tā ir. Bet mīlestība pret Dievu sākas ar mīlestību pret sevi. Atcerieties? “Tev būs savu tuvāku mīlēt kā sevi pašu." Tas ir, tik stipri, cik /irt mīlat sevi, tik stipri jūs mīlat arī apkārtējos.

—  Laikam gan jums taisnība, dakter, —pacients piekrīt. — Tagad es saprotu, kāpēc man dzīvē ir problēmas. Es vienmēr vairāk esmu (enties mīlēt cilvēkus, bet sevi atstājis pēdējā vietā.

—  Vainojot un lamājot sevi, jūs lamājat Dievu, tātad nekā laba no Viņa savā dzīvē nesaņemsiet. Vajag mīlēt un pieņemt sevi tādu, kāds esi, — bez pretenzijām un kritikas. Un ja neapmierina sava uzvedība, tad vienkārši mainīt to uz citu, pieņemamāku un pozitīvāku.

BAILES, NEMIERS UN SATRAUKUMS

Kad cilvēks sāk mācīties, viņam nekad nav skaidra priekšstata par šķēršļiem. Viņa mērķis ir miglains un iluzorisks; viņa ievirze ir nenoturīga. Viņš gaida atalgojumu, kuru nekad nesaņems, tāpēc ka vēl nenojauš, kādi pārbaudījumi viņu sagaida.

Pakāpeniski viņš sāk mācīties— sākumā pamazām, tad aizvien sekmīgāk. Un drīz viņu pārņem satraukums. Tas, ko viņš uzzina, nekad nesakrīt ar to, ko viņš bija iedomājies, un viņu māc bailes. Mācības izrādās pavisam citādas, nekā gaidīts. Katrs solis ir jauns uzdevums, un bailes, ko cilvēks izjūt, nežēlīgi un nemitīgi pieaug. Viņa mērķis izrādās kaujas lauks.

Tādējādi viņa priekšā parādās pirmais mūžsenais ienaidnieks. Bailes! Briesmīgs ienaidnieks, viltīgs un nepielūdzams. Tas slēpjas aiz katra stūra, piezogas un nogaida. Un ja cilvēks, drebēdams tā priekšā, metas bēgt, šis ienaidnieks darīs galu viņa meklējumiem.

Kas tad notiks ar šo cilvēku?

—                                                            Nekas īpašs, izņemot varbūt to, ka viņš neko neiemācīsies. Viņš nekad nekļūs par zināšanu cilvēku. Viņš var kļūt par niekkalbi vai nekaitīgu, iebiedētu cilvēciņu; bet jebkurā gadījumā viņš būs uzveikts. Pirmais ienaidnieks viņu nolika pie vietas.

—                                                           Bet ko darīt, lai pārvarētu bailes?

—                                                          Atbilde ir vienkārša: nebēgt prom. Cilvēkam jāuzveic savas bailes un par spīti tām jāsper pirmais solis apmācībā un vēl viens, un vēl. Viņš var būt pilnīgi pārbijies un tomēr nedrīkst apstāties. Tāds ir likums. Un pienāks diena, kad viņa pirmais ienaidnieks atkāpsies. Cilvēks sajutīs pārliecību par sevi. Viņa ievirze nostiprināsies. Mācības vairs nebūs biedējošs uzdevums. Kad pienāks šī laimīgā diena, cilvēks nešaubīdamies varēs teikt, ka uzveicis savu mūžseno ienaidnieku.

K. Kastaneda. Dona Huana mācības

Praktiski katrs cilvēks pastāvīgi no kaut kā baidās. Baidās •..islimt un nomirt, pazaudēt naudu, baidās, ka viņu kāds piekaus vai nositīs, ka viņu pametīs mīļotais cilvēks. Bailes cilvēku tur pastāvīgā sasprindzinājumā, neļauj viņam darboties. Turklāt domas par bailēm, kas nemitīgi maļas pa galvu, burtiski pievelk līdzīgas situācijas. Kad cilvēkam draud briesmas, viņa asinīs acumirklī 1«‘kļūst milzumdaudz hormonu, kas paātrina pulsu, paaugstina .īsinsspiedienu un izraisa muskuļu sasprindzinājumu. Tā ir normāla ■uzsargreakcija, kas cilvēkam ir nepieciešama.

Bet ja bailes ir viena no galvenajām jūsu zemapziņas uzvedības programmas emocijām, tad tās jūs tur pastāvīgā sasprindzinājumā, lusu asinsvadi un muskuļi pārmērīgi saraujas. Un pastāvīgs iekšējs ■„isprindzinājums rada čūlas, hipertoniju, plikpaurību un daudz (itu problēmu.

Turklāt šīs domas-bailes novājina imūnsistēmu. Bailes saslimt burtiski pievelk slimības.

Mans klasesbiedrs pastāstīja šādu atgadījumu. Reiz viņš kopā ar četriem draugiem devās pārgājienā kalnos. Atpakaļceļā sākās stiprs lietus. Viņi izmirka līdz pēdējai vīlei, turklāt laiks bija auksts. Viņa draugi visu ceļu gaudās un lamājās, nolādēdami mitro un auksto laiku, kalnus un paši sevi par to, ka devušies šajā pārgājienā. Viņi qaidīja, ka saslims, vai arī baidījās saslimt. Un beigās visi četri smagi

saslima. Bet mans klasesbiedrs jutās lieliski. Izrādās, viņš atpakaļceļa visu laiku bija domājis par kaut ko labu: priecājies par kalniem, mežu, pateicies lietum, iztēlodamies, ka šis lietus kādam patlaban ir ļoti vajadzīgs. Atcerējies dzīves situācijas, kad no sirds bija priecājies par lietu. Stāstījuma beigās viņš piebilda: "Ļoti svarīgi ir tas, ka es ne uz mirkli nepieļāvu domas par bailēm no saslimšanas. Es uzreiz sapratu, ka činkstēt ir veltīgi un bīstami. Jebkurā situācijā jādomā par to, kas palīdzēs un kas ir patīkams."

Zemapziņa, izmantojot baiļu izjūtu, pilda cilvēka aizsardzības funkciju. Jo ikvienai cilvēciskai būtnei ir ļoti svarīgi justies drošībā. Savukārt drošības un aizsargātības izjūta rada miera sajūtu.

Uzvedības veids Pozitīvie nolūki

BailesJusties drošībā, mierīgam un aizsargātam

Bet bailes ir slikts veids, kā īstenot šos pozitīvos nolūkus. Bailes veicina to, ka cilvēks pārstāj uzticēties cilvēkiem un apkārtējai pasaulei kopumā un norobežojas no tās. Bet tas rada noslēgtību un gala rezultātā noved pie vientulības.

Bez vientulības baiļu izjūtai ir vēl daudz citu kaitīgu netiešu seku. Faktiski bailes pievelk taisni to, no kā mēs baidāmies.

Piemēram, bailes saslimt var piesaistīt slimību. Bailes no vientulības noved pie vientulības. Bailes no zaudējuma liek mums kaut ko zaudēt. Kā tas notiek? Ļoti vienkārši. Tā ir iekārtots mūsu saprāts. Tas vienmēr izdarīs to, no kā mēs baidāmies vai ko mēs negribam. Kad mēs no kaut kā bīstamies, mūsu iztēlē zīmējās briesmīgas ainas, kas varētu notikt. Turklāt mūs moka sliktas izjūtas, un mēs sakām sev: "Es to negribu. Nedod Dievs!" Visas šīs domas, izjūtas un tēli ir mūsu zemapziņā un izraisa atbilstošu situāciju.

Piemēram, ja kāds jums pateiks: "Neiegaumējiet skaitli 237. Nekādā gadījumā neiegaumējiet šo skaitli." Ko jūs darīsiet? Protams, jūs to iegaumēsiet. Un jo vairāk pūlēsieties to aizmirst, jo stiprāk tas iesēdīsies jūsu atmiņā.

Tā ir iekārtots mūsu saprāts. Priedēklis "ne", noliegums ir hipnotiska pavēle saprātam izdarīt tieši to.

Saskarsmē ar cilvēkiem esmu pārliecinājies, ka galvenais baiļu cēlonis ir uzticēšanās trūkums. Neuzticēšanās sev, citiem, visai pasaulei. Tādi cilvēki pastāvīgi gaida no apkārtējās pasaules kaut ko sliktu. Un to arī saņem—jo mūsu dzīvē viss notiek saskaņā .ir to, ko mēs no tās gaidām. Viņi pastāvīgi apgalvo: "Šī pasaule li briesmīga un šausmīga. Visapkārt ļauni cilvēki. Vai tagad var < ilvēkiem uzticēties? Tik daudz blēžu!" Ja jūs visu pasaulē dalāt l.ibajā un sliktajā, draugos un ienaidniekos, tad jums patiešām ir no kā baidīties. Cilvēki netic tam, ka pastāv Augstākais Saprāts, kas atspoguļo mūsu pārliecību. Uzticēšanās — tas ir atvasinājums no ticības. Nav ticības — nav uzticēšanās. Sāciet uzticēties savam Personiskajam Spēkam, kas ir tieši saistīts ar Augstāko Saprātu, ar Dievu. Tikai tad jūs jutīsieties pilnīgā drošībā.

Lai atbrīvotos no bailēm, mācieties uzticēties. Uzticēties visam 4ajā pasaulē: sev, cilvēkiem, notikumiem. Bet vispirms — savam Iekšējam Spēkam. Atcerieties — jūs paši radāt savu pasauli. Un šī pasaule — pati drošākā vieta Visumā. Uzņemieties atbildību par '„ivu dzīvi. Jūsu pasaule ir atkarīga no jūsu domām. Jūtieties kā pati .(izsargātākā būtne Visumā. Gaidiet no apkārtējās pasaules tikai l.ibo. Laitādadoma kļūst parvienu nosvarīgākajāmjūsuzemapziņas programmā: "Es esmu vienots veselums ar Spēku, kas mani radījis. I s esmu pilnīgā drošībā. Es uzticos savam Personiskajam Spēkam un gūstu iekšēju mieru."

Piemēram, māte gaida, ka meita pārnāks mājās laikus. Bet viņa nezināmu iemeslu dēļ kavējas. Māte sāk uztraukties, staigā pa istabu, stāv pie loga, ieklausās skaņās, kas nāk no kāpņu telpas. I aiks rit. Meitas vēl nav. Un, lūk, viņa sāk iztēloties dažādas šausmīgas ainas. Viņa nesaprot, ka viņas domtēli — ir meitai ļauna vēlēšanas programma. Tādējādi uztraukums un nemiers — ir neapzināta agresi/1/ pret savu bērnu. Jā, ārēji māte savai meitai vēl labu, bet kādā veida? Caur iekšēju ļaunumu un agresiju. Tāpēc nav brīnums, ka meita nemitīgi mātei runā rupjības un neklausa viņas padomiem. Viņa vienkārši uz agresiju atbild ar agresiju. Un ja māte grib mainīt meitas uzvedību, tad viņai ir jāmainās pašai. Viņai jānomaina bailes pret uzticēšanos.

Ko vēl ir svarīgi izdarīt, lai neitralizētu bailes? Sāciet atbrīvoties no agresīvām domām attiecībā uz pasauli un cilvēkiem. Atcerieties situācijas, kurās jūs nosodījāt, ienīdāt, nicinājāt, apvainojāties. Sāciet laist vaļā visas šīs domas. Jo šīs domas — ir nāves vēlējums smalkajā informatīvi enerģētiskajā līmenī. Bet iekšēja agresija pievelk ārēju agresiju.

Izveidojas šāda ķēdīte.

Iekšēja agresija pret kādu vai kaut ko apkārtējā pasaulē pievelk ārēju agresiju, kas vērsta pret jums, bet tas rada bailes kā aizsargreakciju. Citiem vārdiem sakot, kaut kā iznīcināšanas programma atgriežas atpakaļ kā pašiznīcināšanās programma, jo apkārtējā pasaule — tā ir mūsu pasaule. Un tas rada bailes. Bailes — ir briesmu signāls, kuru mums raida zemapziņas saprāts.

Tas ir, zemapziņa spiesta aizsargāt mūs no mums pašiem.

Tādēļ vienīgais veids, kā tikt vaļā no bailēm, — pareizi reaģēt uz zemapziņas signālu un tikt vaļā no agresīvām domām.

Nesen pie manis atnāca kāds draugs un lūdza:

—  Zini, es ar draudzeni un māsu taisos aizbraukt pie jūras, uz to vietu, kur mēs ar tevi atpūtāmies pagājušajā vasarā. Aizdod man, lūdzu, guļammaisus un mugursomu.

Pēc tam viņš piedāvāja man braukt līdzi, lai justos lielākā drošībā. Es ievēroju, ka viņš it kā uztraucas par sevi un sievietēm. Arī sievietes bija noraizējušās par savām bailēm. Līdzi braukt es nevarēju, bet ieteicu viņiem citu vietu Dienvidu piekrastē.

—  Zini, — viņš atbildēja, — es tomēr braukšu tur, kur biju nodomājis. Es nepazīstu jauno vietu un mierīgāk jutīšos vecajā.

—  Nu ko, — atbildēju — es tev piedāvāju jaunu vietu, bet, ja jau tu gribi piedzīvojumus, brauc vien uz veco.

Es to izteicu bez jebkādas slēptas domas — frāze izspruka pati no sevis. Pēc vairākām dienām mēs satikāmies saunā, un draugs man izstāstīja savus piedzīvojumus.

Autostāvvietā viņam bija iznākusi sadursme ar agresīvi noskaņotu jauniešu grupu. Rezultātā viņiem nācies naktī steigā doties prom no turienes.

—  Zini, — viņš stāstīja, — pat daba man deva dažādas zīmes, lai nebraucu uz turieni vai braucu prom, kad biju jau ieradies: no rīta stipri lija, jūra bija vētraina un auksta, nez no kurienes saradās netīrumi un mazuts, kaut gan pirms tam to nebija. Turphraucot autobusā viena sieva prasīja: "Vai jūs, bērniņi, uz vienu ilienu braucat?" Es nepievērsu uzmanību ne dabas zīmēm, ne viņas vārdiem. Tikko kā bijām iekārtojušies, arī draudzene teica, ka viņai u vieta nepatīkot. Es neklausījos. Protams, pirmā zīme nāca no tevis, kad tu man piedāvāji doties uz citu vietu, bet lepnums guva virsroku — nolēmu darīt pēc sava prāta.

—  Bet vai tu ievēroji, — es viņam jautāju, — cik satraukts tu biji pirms brauciena? Tas bija kā brīdinājums tev. Un vai tu zini, ar ko piesaistīji šo situāciju?

— Ar ko?

—  Tevī bija sakrājies daudz zemapziņas agresijas pret cilvēkiem. Konkrēti — pret noziedzniekiem, narkomāniem, huligāniem un tamlīdzīgi. Tev jāpārskata sava attieksme pret cilvēkiem vispār un jāatsakās no agresijas.

—  Tev taisnība. Manī visa tā bija daudz. Bet, zini, ko es aizmirsu tur autostāvvietā, kad steigā vācu mantas? Tas ir ļoti simboliski!

Es vaicājoši palūkojos uz viņu.

— Es atstāju tur divus nažus, cirvīti un zemūdens medību harpūnu. I ieši visu to, kas var kļūt par ieroci.

Tiklīdz jūs atbrīvosieties no vecajām, negatīvajām domām un iemācīsieties sūtīt cilvēkiem un visam šajā pasaulē mīlestību, pazudīs visas bailes.

"Baiļu nav mīlestībā, bet pilnīgā mīlestība aizdzen bailes.." (laņa 1. vēstule). Jūs vairs nepievilksiet savai dzīvei vardarbību, un |usu pasaule kļūs vismierīgākā vieta Visumā.

Nesen kļuvu liecinieks kādai sarunai. Viena sieviete sacīja otrai:

—  Man šķiet, iela ir pati drošākā, tur ir daudz laternu un gaišs ka dienā. Bet jūsu rajons tāds bīstams, blakus taču cietums.

—   Nemaz nē, — atbildēja otra, — man mūsu rajons šķiet pats drošākais. Mēs ar vīru bieži staigājam vēlu vakaros un pat naktī esam gājuši sagaidīt vilcienu.

Atlaidiet domas-bailes. Tās jums kādreiz tika uzspiestas, iedvestas. Sākumā jūs biedēja vecāki, pēc tam skola, draugi, televīzija.

Ja jūs no kaut kā baidāties, tad ieejiet sevī un izgaismojiet baiļu cēloņus. Tie atrodami jūsu personīgajā vēsturē.

Ja baidāties no vientulības, tas nozīmē, ka neuzticaties cilvēkiem. Atcerieties, ar kādiem cilvēkiem jums dzīvē veidojās sliktas attiecības? Kāpēc jūs viņiem neuzticējāties? Ar ko viņi jūs aizvainoja vai ko sliktu jums nodarīja?

Un tagad padomājiet, ar kādām savām domām jūs pievilkāt savai dzīvei šādus cilvēkus un šādu viņu attieksmi pret jums? Jo līdzīgs pievelk līdzīgu.

Varbūt jūs pastāvīgi kritizējat un lamājat sevi, bet varbūt esat neapmierināti ar sevi vai ienīstat sevi, vai esat atkarīgi no apkārtējo viedokļa? Tad ko labu jūs varat gaidīt no citiem? Ļaužu ārējā uzvedība atspoguļo jūsu domas un izjūtas.

Kāds pacients, kas pie manis ārstēja smagu slimību, sūdzējās, ka viņš dzīvē esot ļoti vientuļš. Kad sākām noskaidrot zemapziņas cēloņus, izrādījās, ka dziļi sirdī viņš neuzticas cilvēkiem. Tādu attieksmi pret pasauli un cilvēkiem bija ielicis viņa tēvs. Viņš bieži atkārtojis, ka visapkārt ir tikai meli, ka ir daudz negodīgu cilvēku, ka visas sievietes ir maitas, kas ar savām zemiskajām tieksmēm liek vīriešiem ciest.

Manam pacientam pat prātā neienāca, ka visi notikumi viņa dzīvē, tai skaitā arī slimības, veidojās atbilstoši tam pasaules uzskatam, ko viņš pārmantoja no saviem vecākiem. Kad viņš mainīja savas domas un attieksmi pret cilvēkiem un pasauli, tad viņa dzīvē ienāca tuvi un mīlami cilvēki un slimība izzuda.

Bailes no nāves norāda uz to, ka jums ir nepareiza attieksme pret dzīvību un nāvi. Tas var būs saistīts arto, ka jums kādreiz dzīvē li bijuši satricinājumi sakarā ar tuvinieku nāvi. Vai bijušas domas par pašnāvību, nevēlēšanās dzīvot vai arī jūs kādam esat vēlējis nāvi. Var būt arī citi iemesli. Lai kādi tie arī nebūtu, izveidojiet jaunu •ittieksmi pret tādiem jēdzieniem kā Dzīvība un Nāve.

Kāda mana paciente ļoti baidījās no nāves. Šīs bailes izpaudās pastāvīgos drausmīgos murgos, viņa uz ielas bieži sastapa bēru procesijas, allaž bija satraukta un nemierīga, nespēja palikt viena.

Izrādījās, ka tieša saistība ar šo baiļu rašanos ir viņas vecākiem.

I ieta tāda, ka mātei grūtniecības laikā bijušas nopietnas nesaskaņas iir vīru. Konflikta rezultātā mātei radusies nevēlēšanās dzīvot, nevēlēšanās dzemdēt bērnu. Savā būtībā tā bija pašiznīcināšanās proiiramma, kas acumirklī iespiedās mazuļa zemapziņā.

Kad meitenīte paaugās un sāka apmeklēt bērnudārzu, viņai radās bailes palikt vienai istabā, bailes no tumsas. Vecāki nekādi nevarēja saprast, kas šīs bailes izraisījis. Pusaudzes vecumā bērnības bailes parauga nemierā un satraukumā. Bet pēc tam, kad meitene apprecējās un pati kļuva māte, zemapziņas nāves novēlējuma programma sāka darboties pilnā sparā.

Pie manis uz pieņemšanu atnāca sieviete ar slimu dēlu. Jauneklim bija hronisks astmatiskais bronhīts. Viņš ar to slimoja kopš bērnības. Kontaktējoties ar mātes zemapziņu, mēs noskaidrojām, ka slimības (elonis — viņas visdažādākā veida bailes. Sākumā viņa baidījās dzemdēt un grūtniecības laikā izjuta ārkārtīgas bailes no dzemdībām. Viņa baidījās, ka dzemdību laikā viņa pati un bērns varētu nosmakt, las iegūlās dēla zemapziņas programmā jau mātes miesās. Pēc tam mdinieki, kas, starp citu, bija ārsti, viņu pastāvīgi biedēja ar to, ka ikviena slimība var izraisīt nāvi. Un rezultātā bērnam sāka attīstīties \limiba, kas vienkārši bija mātes baiļu atspoguļojums.

Cits baiļu iemesls — stipra pieķeršanās kaut kam šajā pasaulē; las rada bailes zaudēt to, kam cilvēks ir pieķēries. Pieķerties var vienalga kam: naudai, mājai, tuvam cilvēkam, bērniem, ģimenei, ideāliem. Ir jāsaprot, ka mums šajā pasaulē nepieder nekas, pat ne mūsu domas. Viss mums ir dots no augšas pagaidu lietošanā, tai skaitā arī dzīvība.

Uzreiz pavaicājiet sev, ko jūs baidāties zaudēt?

Tieši pret to arī vajag mainīt savu attieksmi. Padarīt to nevis par dzīves mērķi, bet par līdzekli dzīvei.

Piemēram, ja esat pieķēries naudai un padarāt to par savas dzīves mērķi, tad zemapziņā būs bailes to pazaudēt un dzīvē jums veidosies visas iespējamās situācijas, kas novedīs pie naudas zaudējuma.

Ja jūs tuvu cilvēku (piemēram, vīru/sievu) uztverat kā privātīpašumu un pieķeraties attiecībām ar viņu, tad bailes zaudēt attiecības gala rezultātā novedīs pie vientulības vai arī jums šīs attiecības saglabāsies, bet nomāks smagas slimības.

Neviena šīs pasaules vērtība nedrīkst būt mērķis, bet gan līdzeklis dzīves ceļā. Pārtrauciet uztvert kaut ko kā privātīpašumu. Tas, kas pašlaik ir jūsu rīcībā — mašīna, nauda, attiecības, zināšanas, dzīvība—, tā ir dāvana. Tā atbilst jūsu domām un jūsu ticībai. Visums to jums ir dāvājis. Kādam tā ir, bet kādam nav. Kādam vairāk, bet kādam mazāk. Katrs dabū tieši to, ar ko prot apieties, un tieši tik, cik var panest. Lietojiet to saudzīgi un atbilstoši nozīmei, kā instrumentu, lai virzītos pa Zināšanu ceļu. Jo kādā jaukā brīdi Visums to palūgs atpakaļ.

Viss pasaulīgais ir pakļauts iznīcībai: mašīna sarūsē, māja noveco, tuvi cilvēki aiziet no šīs pasaules, vienus ideālus nomaina citi, zināšanas pastāvīgi mainās. Nemainīga un nesagraujama paliek vienīgi Patiesība, Dievs. Un to arī vajag likt par savas dzīves mērķi. Bet viss pārējais — tikai līdzekļi šajā ceļā. Dzīves mērķis nav uzkrāt pasaulīgas bagātības — ne materiālas, ne garīgas. Nepieķerieties pasaulīgām vērtībām, tad arī nebūs baiļu tās zaudēt. Visums ir bagātīgs, pārpilns un vienmēr sniegs mums visu nepieciešamo. Ir tikai jāatveras, jāuzticas un jābūt gataviem ielaist savā dzīvē to, kas vajadzīgs.

ŠAUBAS UN PĀRLIECĪBAS TRŪKUMS

—                                                           Ja esi kaut ko nolēmis, ir jāiet līdz galam,— viņš teica, — bet nepieciešams uzņemties atbildību par to, ko dari. Tam nav nozīmes, ko tieši cilvēks dara, bet viņam jāzina, kāpēc viņš to dara, un jārīkojas nešaubīgi un bez nožēlas.

K. Kctstaneda. Ceļojums uz lksllāmt

Šaubas un pārliecības trūkums rada mūsu dzīvē milzums problēmu. Cik bieži mēs sev sakām: "Diez vai es to spēšu izdarīt?", "Vai maz vērts sākt?'', "Un ja nu pēkšņi neizdodas?", "Vai es rīkojos pareizi?" Šādas un līdzīgas domas izvirza šķēršļus ceļā uz mūsu nodomu īstenošanu, atņem mums spēku, padara mūs vājākus. Neticība kaut kam nebūt nenozīmē, ka tas nenotiks vai ka tam obligāti jānotiek. Tik un tā viss ir atkarīgs no mūsu nolūkiem. Mēs paši veidojam savu dzīvi.

Un mēs paši radām šos šķēršļus, kurus pārvarot mēs sev pierādām, ka spējam dzīvē kaut ko paveikt, kaut ko sasniegt. Šīm domām un jūtām ir pozitīvi nolūki. Tās liek mums noticēt mūsu izvēles pareizībai un pielikt vairāk pūļu mērķu sasniegšanai.

Uzvedības veids Pozitīvie nolūki

l'arliecības trūkums Izdarīt pareizo izvēli un pielikt vairāk pūļu šaubasmērķu sasniegšanai

Bet vai ir vērts pielikt divreiz un trīsreiz vairāk pūļu? Vai ir vērts pārvarēt grūtības, kuras paši sev radām? Ja jums sagribējies cjrūtību— paņemiet mugursomu un dodieties pārgājienā vai kāpiet kalnos. Būs jums gan grūtības, gan daudz prieka.

Jūs baidāties kļūdīties, izdarīt kaut ko nepareizi?

Baidīties no tā nav vērts. Jebkurš rezultāts — ir vienkārši rezultāts. Tas nav ne labs un ne slikts. Mūsu darbība vienmēr ir pareiza. Vispārīgi ņemot, nav nedz uzvaru, nedz sakāvju, nedz kļūdu. Pārtrauciet spēlēt spēlīti "labi — slikti, labāk— sliktāk". Mēs visu mūžu mācāmies. No savām vai citu kļūdām. Ikviena situācija

mums var iemācīt kaut ko pozitīvu. Vai tad ir vērts jau iepriekš paredzēt notikumus?

Iemācieties uztvert neveiksmes kā mācībstundas, kā atgriezeniskās saites līdzekli, bet šķēršļus savā ceļā — kā iespēju izmēģināt kaut ko jaunu.

Mainiet attieksmi pret šaubām! Uztveriet tās kā sabiedroto. Es piedāvāju jums paraudzīties uz ŠAUBĀM no neierasta viedokļa. Padomāsim, lūk, par ko. Ilgā laikā (kopš dzimšanas brīža) jūsu zemapziņā iespiedušies noteikti domāšanas stereotipi, kas lika jums rīkoties tādā vai citādā veidā. Piemēram, jūs daudz reižu dzirdējāt, ka vēzis ir neārstējama slimība. To saka daudzi ārsti, jo viņiem tā mācīja. Par to raksta mācību grāmatās un avīzēs, runā televīzijā un radio. Tas nozīmē, ka šī doma dziļi iesēdusies jūsu zemapziņā. Un pēkšņi jūs nolemjat mainīt savas domas un darboties citādi. Jūs veidojat citu domformu: "Vēzis ir izārstējama slimība, ja es uzņemos atbildību par tās rašanos un izārstēšanu, nevis noveļu to uz ārējiem faktoriem un ārstiem. Ja tās izārstēšanai es novēršu zemapziņas cēloņus un piesaistu iekšējos resursus, kas ir neizsmeļami." Lūk, šajā brīdī jums palīgā nāk ŠAUBAS. Tās paziņo, ka jūsu zemapziņā ierakstīta cita informācija. ŠAUBAS aizsargā jūsu agrāko pārliecību. Tās burtiski pārjautā jums: "Vai esat pārliecināti, ka gribat mainīt vecās domformas pret jaunām?" Līdzīgi kā dators jums pārjautā: "Vai tiešām vēlaties dzēst veco informāciju?" Un te jums ir izvēles iespēja. Jūs varat atgriezties pie agrākās pārliecības, un tad nekas nemainīsies, vai arī apstiprināt jauno domformu pareizību.

ŠAUBAS — tas ir jūsu sabiedrotais, kas rūpējas par jūsu izvēles pareizību.

Kad es tieku vaļā no pārliecības trūkuma un šaubām, tad par gaidāmajiem notikumiem domāju tā: "Jebkurš manas darbības rezultāts — vienmēr ir pareizais rezultāts, kas palīdz man turpmāk , veikt pareizas darbības. No jebkuras dzīves situācijas es gūstu gandarījumu un svarīgu, pozitīvu mācībstundu."

Lai tiktu vaļā no pārliecības trūkuma un šaubām, it viss savā dzīvē jāņem savās rokās. Tas ir, jāuzņemas atbildība.

Ja jūs gribat sasniegt kādu mērķi, tad pareizi noformulējiet savu nolūku (par to būs runa nākamajā grāmatā), atslābinieties

un nomierinieties. Tas, kas jums nepieciešams, noteikti atnāks pie ļums vispiemērotākajā brīdī un īstajā vietā.

Rast pārliecību ir ļoti vienkārši. Pārliecība — ir atvasinājums no ticības sev. Pasaule, kurā jūs dzīvojat, — tā ir jūsu pasaule, jūs to radāt. Un tāpēc tas, ko jūs savā pasaulē gribat iegūt, noteikti īstenojas.

"Lai jums notiek pēc jūsu ticības!"

Ticēt sev vai neticēt — tas ir izvēles jautājums. Ja jūs izvēlaties neticēt sev, tad radāt savā dzīvē šaubas un pārliecības trūkumu. Ja jūs izvēlaties ticēt sev, tad rodat iekšēju spēku. Ticība dod jūsu nolūkiem, jūsu rīcībai un visai jūsu dzīvei nepieciešamo spēku un virzienu.

Ticība, Cerība, Mīlestība — tās ir trīs labdares, trīs jūsu dzīves panākumu veidotājas.

ŽĒLUMS

Tās ir jūtas, kuras liek lietā praktiski katrs cilvēks. Cilvēkiem vienkārši nav aizdomu par to problēmu apjomiem, kuras viņi izraisa ar savu žēlumu. Strādādams ar pacientiem, esmu pārliecinājies, ka daudzi žēlumu uzskata par labām un cēlām jūtām. Bet vai tā ir?

Pie manis pieņemšanā sēž padzīvojusi sieviete. Viņai ir daudz problēmu ar veselību un personiskajā dzīvē. Viņa aizrautīgi stāsta, cik loti mīl cilvēkus, ka visu mūžu dzīvojusi cilvēku labā, bet tie nez kāpēc neatbild ar to pašu. Pēc viņas vārdiem, viņa pret cilvēkiem izturas ar mīlestību, bet tie pret viņu — ar agresiju.

—  Un kā tad jūs cilvēkus mīlat? — es vaicāju.

—  Nu kā? Es viņus žēloju, — sieviete atbild.

—  Un kālab jūs viņus žēlojat?

—   Dīvainus jautājumus jūs, dakter, uzdodat. Kālab tad cilvēkus žēlo? Laikam gan tālab, lai viņiem palīdzētu.

—  Pareizi, — es piekrītu, — bet žēlums ir slikts veids, kā palīdzēt cilvēkam. Ko parasti žēlo? Nabagos, trūcīgos, nelaimīgos, slimos, tos, kuri cieš. Iznāk, ka, žēlojot cilvēku, jūs automātiski, zemapziņas līmenī, viņa un savai dzīvei pievelkat visas šīs nebūšanas. Un pēc tam brīnāties, ka cilvēki pret jums slikti izturas. Tāpēc arī slikti izturas. Jūs taču sūtāt viņiem postošas domas.

—  Tad iznāk, ka cilvēku nedrīkst žēlot?

—   Nekādā gadījumā. Žēlums ir postošs cilvēkam, viņa dvēselei. Es neiestājos pret palīdzību cilvēkiem. Palīdzēt — tā ir liela māksla.

—  Bet tā jau var kļūt galīgi bezjūtīgs.

—  Nē. Tieši otrādi. Atbrīvojies no žēluma, cilvēks kļūst ļoti uzmanīgs un jūtīgs pret citiem. Cilvēkiem var un vajag palīdzēt, izrādot rūpes, uzmanību, mīlestību, labestību. Tikai ne ar žēlošanu. Kad jūs cilvēku žēlojat, jūs izpaužat nevienprātību ar viņa slimību, nelaimi vai likteni kopumā. Ar to jūs nostājaties pret Visuma spēkiem. Rūpējoties par cilvēka ķermeni, jūs nodarāt ļaunu viņa dvēselei. Vai tad jūs varat skaidri zināt kāda cilvēka slēptos, zemapziņas nolūkus?

—  Protams, nē, — atbild paciente. — Pašai sevi nav viegli izprast.

—  Tieši tā.

—  Tad ko lai dara, dakter, ja kāds pie tevis atnāk un žēlojas?

—  Esiet atklāta savos nolūkos palīdzēt šim cilvēkam. Ārējā līmenī varat just viņam līdzi. Bet iekšēji esiet vienisprātis ar viņa ciešanām, viņa mokām. Viņš pats tās sev ir radījis — zemapziņā, tikai neaptver to. Jo ja viņš aptvertu to labumu, ko nes viņa slimība vai nepatīkamā situācija, tad nestaigātu apkārt un nežēlotos, bet sen jau būtu mainījies.

Pacentieties izprast cilvēku un palīdzēt viņam, bet nekādā gadījumā nežēlojiet viņu. Palīdzot cilvēkam atrisināt viņa problēmas, izrādot labestību, jūs saņemat savdabīgu vakcīnu pret tādu pašu problēmu. Ir daudz veidu, kā palīdzēt cilvēkam. Var palīdzēt materiāli, fiziski. Var dot padomu, bet ar padomiem esiet uzmanīgi — tas, kas palīdzēja jums, cita cilvēka pasaulē var izrādīties bezspēcīgs. Dažreiz "uzdot pa dibenu" arī ir labs veids, kā palīdzēt. Un citreiz atstāt cilvēku mierā vai pateikt "nē"—tā arī ir palīdzība. Nīče teicis: "Mīli savu tuvāko — tātad atstāj viņu mierā!"

Un tomēr pati labākā palīdzība — ir mīlestība. Citiem vārdiem sakot, pārtrauciet paust neapmierinātību, nosodīt, kritizēt, nicināt, neieredzēt un žēlot. Sūtiet cilvēkiem tikai labas, gaišas, jaukas domas. Cieniet cita cilvēka pasauli un mainiet savējo. Krājiet mīlestību un prieku savā dvēselē, savā pasaulē un dalieties šajās jūtās ar apkārtējiem. Tā tad arī ir mīlestība pret cilvēkiem.

Vispār, cik ir cilvēku, kam vajadzīga palīdzība, tik arī ir veidu, kā viņiem palīdzēt. Katram cilvēkam — savs veids. Galvenais ir jūsu skaidrie nolūki palīdzēt un tiekšanās izprast otra cilvēka pasauli.

Zēlums pret cilvēkiem noteikti pievelk viņu atbildes agresiju, lās taču ir agresīvas jūtas. Tieši tāpēc tas, kurš uzskata žēlumu par labām jūtām, nekādi nevar saprast, kāpēc cilvēki uz viņa it kā l.ibajām darbībām atbild ar agresiju.

Pie manis pieņemšanā sēž sieviete vidējos gados un stāsta, cik qruta viņai dzīve ar vīru dzērāju.

—  Ģimeni pametis novārtā, par bērniem neliekas ne zinis, ja es kaut ko pasaku, tad var arī iesist.

—  Vai jūs mīlat savu vīru?—jautāju viņai.

—  Nu jau vairs nē. Pēc visa tā, ko viņš nodarījis, man vairs nav nekādu siltu jūtu pret viņu.

—  Bet agrāk jūs viņu mīlējāt? — vēlreiz vaicāju.

—  Protams.

—  Un kā jūs viņu mīlējāt?

—  Nu, piemēram, vienmēr žēloju, kad viņam bija slikti vai grūti.

— Atcerieties, kas teikts nemirstīgajā Šekspīra darbā? "Par mokām viņa mani iemīlēja, bet viņu es — par līdzcietību tām." Ar ko šis "mīlas stāsts" beidzās, jūs zināt.

Žēlumu izjūt tie cilvēki, kas neredz un negrib redzēt, ka mēs visi dzīvojam taisnīgā un harmoniskā pasaulē. Iznāk, ka žēlums— tas ir lepnības atvasinājums. Tas ir augstāko likumu nezināšanas un neizpratnes par savu vietu šajā pasaulē rezultāts. Tāpēc galvenais noteikums, lai atbrīvotos no žēluma, — ir ticība Visuma taisnīgumam un harmonijai.

Es zinu no paša pieredzes, ka tikt vaļā no žēluma nav tik vienkārši. Man tas prasīja daudz laika. Un tomēr žēlums dažreiz vēl izlaužas. īpaši pret pašiem tuvākajiem cilvēkiem. Te darbojas ļoti vienkāršs princips: jo vairāk mīlestības un labestības ir jūsu dvēselē, jo mazāk vietas atliek žēlumam. Tāpēc krājiet mīlestību savā dvēselē. Izmantojiet šīs jūtas kā instrumentu pasaules izzināšanai un savu turpmāko dzīves uzdevumu risināšanai.

LĪDZCIETĪBA

Šīs jūtas iet blakus žēlumam. Tās nevar vienas bez otrām iztikt.

Dāla vārdnīcā par šīm jūtām ir teikts: "Ciest līdzi — nozīmē ciest kopīgi." Tagad padomājiet, vai ir vērts uzņemties svešas ciešanas?

Kāda paziņa man sūdzējās:

—   Man ir draudzene, kas vienmēr nāk pie manis un stāsta par savām problēmām un kaitēm. Pēc viņas apciemojuma es jūtos iztukšota un salauzta. Viņa laikam ir vampīrs?

—   Protams, viņa atņem tavu enerģiju, bet tikai tāpēc, ka tu pati to atdod. Tu viņu žēlo un esi līdzcietīga. Tādējādi tu paņem uz sevis viņas vainas. Un viņa ir pieradusi saņemt no tevis šādu "palīdzību". Tava draudzene tevi izmanto kā atkritumu bedri, kurā var izmest visu nepatīkamo. Bet viņa to dara tikai tāpēc, ka tu pati piedāvā šādus pakalpojumus.

—  Ko tad man darīt?

—  Izbeigt žēlot un būt līdzcietīgai. Ja gribi viņai palīdzēt, tad dari to citādi. Ar domām sūti viņai mīlestību, svētību, veiksmi.

—  Kādā veidā?

—  Piemēram, iedomājies, cik patīkami tev būtu redzēt viņu veselu, laimīgu, apmierinātu ar dzīvi. Tā tu neko nezaudēsi, bet, tieši otrādi, pati uzkrāsi enerģiju un varēsi tajā dalīties ar viņu.

Just līdzi, kā to izprotu es, nozīmē būt ļoti smalkjūtīgam un uzmanīgam pret citu ciešanām. Tiecieties palīdzēt cilvēkiem. Jūtot līdzi un palīdzot cilvēkam atrisināt viņa problēmu, atbrīvoties no t.is vai citas slimības, jūs saņemat savdabīgu vakcīnu, aizsardzību pret līdzīgu kaiti. Tāpēc ka, palīdzot cilvēkam, jūs palīdzat pats sev.

SKUMJAS, GRŪTSIRDĪBA, DEPRESIJA

—                                                             Sēdies! — sausi pavēlēja dons Huans. Viņa sejā nebija smaida. Acis bija niknas un caururbjošas.

Es automātiski apsēdos. Viņš teica, ka, ļaudamies grūtsirdībai un sliktam garastāvoklim, es rīkojos neapdomīgi. Pret spēku tā nedrīkst izturēties, un tam nepieciešams darīt galu, citādi spēks pavērsīsies pret mums un mēs nemūžam neizkļūsim no šiem neapdzīvotajiem kalniem.

K. Kastaneda. Ceļojums uz Ikstlānu

Grūtsirdība sākas tad, kad dzīve vairs neiepriecina. Viss rādās melnbalts, it kā cilvēks būtu uzlicis kaut kādas pelēkas brilles. Rodas bezizejas sajūta. Var uznākt nevēlēšanās dzīvot un pat domas par pašnāvību. Medicīnā šādu stāvokli sauc par depresiju. Kristietībā grūtsirdība tiek dēvēta par vienu no septiņiem nāves cjrēkiem. Cilvēks, kas izjūt grūtsirdību, izposta sevi, apdraud savu un apkārtējo cilvēku dzīvību. Jo nevēlēšanās dzīvot — ir pašnāvība domās. Turklāt šāds cilvēks ir agresīvi noskaņots.

Strādājot ar depresīviem pacientiem, esmu ievērojis, ka pie depresijas noved niknuma, naida, aizkaitinājuma un aizvainojuma pret apkārtējo pasauli apspiešana.

Pie manis bieži nāk depresijas slimnieki, un slimības cēlonis visiem ir viens: ilgākā laika posmā uzkrātās negatīvās domas attiecībā uz apkārtējo pasauli un sevi pašu. Tādējādi cilvēki paši rada sev depresiju, bet pēc tam iet pie psihiatra un rij tabletes, cerībā ar to palīdzību atgūt dzīvesprieku. Iznāk, ka depresija — tās ir savulaik apspiestās un atpakaļ atgrieztās agresīvās emocijas. Un jo vairāk agresīvu jūtu un emociju cilvēks ir izjutis pagātnē un jo spēcīgāk viņš tās ir apspiedis, jo smagāka būs depresija.

Grūtsirdība — tā ir pret apkārtējo pasauli un sevi vērstās agresijas atspoguļojums.

Daudzi cilvēki dzīvē izjūt depresiju, jo viņu depresijai ir viens vienīgs cēlonis. Viņi dzīvo garlaicīgu, bezjēdzīgu, neinteresantu dzīvi un tāpēc ir nelaimīgi. Bet katrs cilvēks taču savu dzīvi veido pats. Vai tiešām iespējams ar asaru liešanu, pastāvīgu gaušanos par apkārtējo pasauli vai ar tabletes palīdzību padarīt dzīvi interesantu?

Uzvedības veids Pozitīvie nolūki

Skumjas, grūtsirdība Mainīt savu dzīvi un gūt dzīvē prieku

Ja cilvēks tērē daudz naudas zālēm, pansijai psihiatriskajā slimnīcā tā vietā, lai izdotu to par kaut ko vērtīgu un interesantu savā dzīvē, tad tā nav psihiska slimība — tā ir muļķība un izdabāšana savam vājumam!

Vispār cilvēki ļoti interesanti rada sev depresiju. Viņu dzīvē ir bijuši daudzi patīkami pārdzīvojumi, bet viņi nez kāpēc atceras tikai nepatīkamos. Daudziem tas tiešām padodas. Gribu jums pastāstīt par ļoti labu depresijas iegūšanas veidu. Katru reizi, kad notiek kaut kas labs un patīkams, jūs varat riebīgā, pretīgā iekšējā balsī sev sacīt: "Tas nav uz ilgu laiku!" vai "Ne jau to viņi patiesībā domā." Var reālus notikumus aizsegt ar šaušalīgām iztēles ainām, kā tas izskatīsies pēc gadiem, tā, kādiem piecdesmit. Veselīgi, vai ne?

Šādu un līdzīgu lietu vietā, kuras cilvēki veic gadiem un kuras noved pie grūtsirdības, jādara kaut kas cits. Viss ģeniālais ir vienkāršs!

Piedāvāju jums fragmentu no amerikāņu psihiatra M. Eriksona grāmatas [4]

"Reiz pie manis atnāca sens paziņa un pastāstīja par savu 52 gadus veco tanti, kura jau deviņus mēnešus ir smagā depresijā: "Tante tik sēž, lasa Bībeli un iet uz baznīcu. Draugu viņai nav. Ar manu māti viņa sen

/iii/ sastrīdējusies, viņas pat nesarunājas. Es kaut kā nemāku apciemot viņu un runāties ar viņu, tāpēc eju turp reti. Bet man pret tanti vienmēr bijušas siltas jūtas un es zinu, ka tagad viņa garīgā ziņā jūtas ļoti slikti. Kad tu nākamreiz brauksi uz Milvokiem lasīt lekciju, varbūt ieiesi pie viņas un paskatīsies, kā varētu viņai palīdzēt?"

Iegriezos pie drauga tantes vakarpusē. Ekonome un istabene jau l<ija darbu pabeigušas un aizgājušas. Sīki izstāstīju, kas es esmu un kas mani sūta. Viņa mani uzklausīja ļoti pasīvi. Es palūdzu atļauju apskatīt viņas māju. Viņa tikpat vienaldzīgi mani izvadāja pa visām istabām.

Es uzmanīgi visu aplūkoju. Saulainajā istabā ieraudzīju trīs ziedošus Āfrikas vijolīšu krūmus dažādās krāsās. Un atsevišķā podiņā bija vēl viens vijolītes dzinums.

Tas, kā jūs zināt, ir ļoti kaprīzs augs un bez pienācīgas kopšanas ntri iet bojā.

Kad es ieraudzīju šos daudzkrāsainos krūmus, es sacīju: "Gribu ļums dot dažus medicīniskus uzdevumus un ceru, ka jūs tos izpildīsiet. Vai sapratāt? Vai piekrītat tos izpildīt?" Viņa vienaldzīgi piekrita. “Rīt ius aizsūtīsiet savu ekonomi uz puķu veikalu, lai viņa nopērk Āfrikas vijolītes visās iespējamās krāsās." Tajā laikā bija radītas, šķiet, 13 dalādas šķirnes. "Šīs vijolītes būs jūsu aizgādībā. Rūpējieties par tām, kā pienākas. Lūk, jums viens medicīnisks uzdevums. Pēc tam lai ekonome nopērk 200 dāvanu puķu podiņus un 50 podiņus pārstādīšanai, kā arī puķu augsni. No katras vijolītes jūs nolauzīsiet lapiņu un iestādīsiet mazajos podiņos, lai no tām izaugtu lieli stādi." Šīs vijolītes pavairo ar lapiņām. "Kad jums būs pietiekams daudzums Āfrikas vijolīšu, es gribu, lai jūs aizsūtītu pa krūmiņam katrai savas draudzes locekļu ģimenei, kurā piedzimis bērniņš. Aizsūtiet pa ziediņam katrai ģimenei, kuras bērns kristīts jūsu baznīcā. Sūtiet vijolītes visiem, kas ir slimi. Un ja baznīcā tiek izziņota saderināšanās, arī līgavai vajag aizsūtīt vijolīti un vēl vienu tādu pašu pasniegt laulību dienā. Bet ja kāds nomirst, nosūtiet savu līdzjūtības apliecinājumu ar vizītkarti un vijolīti. Kad baznīca rīkos labdarības tirdziņus, piedāvājiet duci vai pat divus desmitus savu vijolīšu pārdošanai."

Pēc tam es uzzināju, ka viņa vienmēr turēja mājās vismaz kādus 200 stādus.

Cilvēkam nav laika depresijai, ja viņam jāaprūpē divsimts vijolītes. Drauga tante nomira, pārsniegusi 70 gadu vecumu. Viņai piešķīra titulu "Milvoku Āfrikas vijolīšu Karaliene". Viņai bija papilnam draugu, turklāt dažāda vecuma. Kad slims bērns saņem skaistu podiņu ar brīnišķīgu augu, protams, viņa kļūst par bērna draugu. Vecākiem ir ļoti patīkami saņemt šādu dāvanu, un, kad bērns izveseļojas, viņi dodas pateikties. Šādās rūpēs sieviete aizvadīja vairāk nekā divdesmit gadus. Galvenais, nerakņāties pagātnē un nedomāt bez mitas par savu vientulību. Vajag darbu darīt, turklāt sabiedrībai derīgu. Tante varbūt pat neaizdomājās par savu pūļu sabiedrisko nozīmi. Viņa vienkārši aizrāvās."

Nākamajā dienā pēc tam, kad biju izlasījis Eriksona grāmatā šo stāstu, pie manis atnāca pensijas vecuma sieviete ar smagu depresiju.

Viņa ilgi stāstīja savas slimības vēsturi. Stāstīja, ka strādājusi par zobārsti. Pastāstīja par saviem bērniem — viņai to bija trīs. Divi dzīvoja citās pilsētās, bet jaunākā meita dzīvoja kopā ar māti un arī cieta no depresijas, jo viņu bija pametis mīļotais vīrietis. No vīra šī sieviete sen bija šķīrusies. Vēl izrādījās, ka viņai bijuši 15 aborti (tas mani izbrīnīja, jo viņa pati taču bija ārste un viņai jau nu būtu vajadzējis zināt, kā izsargāties). Draugu viņai tikpat kā nebija. Ar mājas kaimiņiem nekādu attiecību. Caurām dienām abas ar meitu sēdēja mājās un raudāja.

Viņa teica, ka dzirdējusi par mani no kādas bijušās darbabiedrenes, kurai biju palīdzējis izārstēt neirozi, un lūdza, lai palīdzu arī viņai.

Kamēr viņa stāstīja savu garo stāstu, es atcerējos nesen izlasīto un nolēmu izmēģināt to pašu paņēmienu.

—   Ziniet, — es iesāku, — daudzi ārsti nav spējuši jums palīdzēt. Diez vai arī es to varēšu. Tomēr man ir kāds plāns, kas varētu sniegt jums atvieglojumu. Vai esat gatava izpildīt manus medicīniskos norādījumus?

—   Esmu gatava uz visu, — paciente atbildēja. — Man nav citas izejas.

—   Vai jums ir istabas augi? — es viņai vaicāju.

—   Nē, — viņa atbildēja. — Nekad neesmu turējusi mājās istabas augus, ar tiem ir tāda noņemšanās.

—   Tad klausieties uzmanīgi manu uzdevumu. Aizejiet uz puķu veikalu un nopērciet 15 dažādas istabas puķes. Tām noteikti jābūt dažādām. Tā kā jūs nekad neesat audzējusi puķes un jums nav pieredzes, nopērciet grāmatu par istabas puķu audzēšanu un rūpīgi l/studējiet to. Jums nāksies rūpēties par 15 dažādām puķēm. Tās visas prasa ļoti uzmanīgu kopšanu. Noskaidrojiet, cik katram augam vajag <laismas un mitruma, izvietojiet tos dzīvoklī un rūpējieties par tiem. Dodiet katram augam savu vārdu. Jums var ievajadzēties papildu podiņi stādu pavairošanai — nopērciet tos jau iepriekš.

Kad jums būs pietiekami daudz jaunu stādu, dāviniet tos saviem bijušajiem kolēģiem un kaimiņiem katrā piemērotā gadījumā: svētkos, dzimšanas dienā, bērniņam piedzimstot, kāzās un tā tālāk.

Bez šīm puķēm noteikti nopērciet trīs kaktusus. Tie ir ļoti pieticīgi augi. Tie prasa ļoti maz uzmanības un kopšanas. Pa retam pievērsieties tiem. Toties pārējās 15 puķes prasīs daudz uzmanības un rūpju.

Pēc kāda laika šī sieviete vēlreiz atnāca pie manis jau kopā ar savu meitu. Viņa izskatījās priecīga un laimīga.

—   Dakter, — viņa iesāka, — esmu jums ļoti pateicīga. Es jūtos brīnišķīgi. Man dzīvē viss ir lieliski. Tikai mani dara nemierīgu meitas garastāvoklis. Taču, skatīdamās uz mani, redzēdama, kā esmu mainījusies, arī viņa izteica vēlēšanos tikties ar jums.

Pēc mēneša man izdevās atgriezt dzīvē arī meitu.

Ja jūs gribat mainīt savu dzīvi, tad vajag visu ņemt savās rokās un mainīt. Ir veltīgi un muļķīgi nožēlot pagātni vai dzīvot pagātnē. Nožēla — tā ir agresija pret Dievu, Visumu, pret sevi pašu. Jo tieši mēs paši ar Augstākā Spēka palīdzību radām to vai citu savas dzīves situāciju. Vienkārši jānoskaidro: "Kas padarīs manu dzīvi priecīgu un laimīgu?" Tagad atverieties jauniem, priecīgiem pārdzīvojumiem un ielaidiet tos savā dzīvē. Nomainiet vecās, pelēkās domas pret jaunām — gaišām un priecīgām. Uzlieciet daudzkrāsainas brilles. Pārlūkojiet pagātnes nepatīkamos notikumus tik reižu, cik vajadzīgs, un mainiet attieksmi pret tiem, nomainiet agrākās, nepatīkamās izjūtas pret jaunām — patīkamām. Atcerieties, ka ikviens cilvēks vienmēr rīkojas pareizi. Toreiz, pagātnē, jums bija zināma uzvedība, kas noveda jūs pie šiem notikumiem. Tagad jūs varat bez nožēlas un vainas izjūtas mainīt savas domas un veidot jaunu dzīvi. Viss ir jūsu rokās.

TIEKSME LABI PAĒST, RIJĪBA

Daba necieš neko lieku.

Hipokrātļ

Arī tieksme labi paēst kristietībā skaitās viens no septiņiem nāves grēkiem. Kāpēc gan izdabāt savam vēderam ir tik bīstami? Es domāju, tāpēc, ka cilvēks par vienīgo dzīves jēgu padara kuņģa piebāšanu. "Dzīvot, lai ēstu, nevis ēst, lai dzīvotu!" — lūk, šādu ļaužu lozungs. Milzum daudz ļoti vērtīgās dzīves enerģijas tiek patērēts ēdiena iegūšanai un tā sagremošanai. Bet mēs taču šajā pasaulē dzīvojam ne tādēļ, lai ēstu. Ēdienam vienkārši jāatjauno enerģija, ko mēs patērējam savos ikdienas darbos. Turklāt caur barību mēs iegūstam noteiktu informāciju par pasauli, kas ir ap mums. Un jo daudzveidīgāka ir mūsu barība, jo vairāk informācijas mēs iegūstam. Un jo mazāk mums jābūt atkarīgiem no sava kuņģa.

Cilvēki, kas cieš no rijības, ar ēdiena palīdzību piepilda noteiktus pozitīvus nolūkus.

Uzvedības veids Pozitīvie nolūki

RijībaRast apmierinājumu un prieku dzīvē

Brīnišķīgs nolūks — baudīt un priecāties par dzīvi! Bet uzvedības veidam ir negatīvas sekas. Tā ir dārgās enerģijas zaudēšana gan iegūstot ēdienu, gan sagremojot to. Tā ir arī aptaukošanās ar visām no tās izrietošajām sekām.

Bet ir vēl viena lietas puse, kurai cilvēki nepievērš uzmanību, bet daudzi par to vienkārši nezina. Rijība — ir milzīga agresija pret dzīvo un nedzīvo dabu, pret organisko un neorganisko pasauli.

Ja cilvēks tādēļ, lai aizstātu enerģijas zudumus, ēd dzīvnieku, augu un minerālu izcelsmes barību, tad nekādi dabas likumi netiek pārkāpti. Jo reiz arī mūsu ķermeņi kļūs par kādu būtņu barību.

Musu ķermenis — ir viens no posmiem vielu un enerģiju riņķojumā uz Zemes. Bet ja ēdiens cilvēkam ir viens no galvenajiem veidiem, k,l rast prieku dzīvē, tad dabas likumi tiek pārkāpti. Nekontrolēta barības rīšana — tā ir organiskās un neorganiskās pasaules būtņu iznīcināšanu. Ne velti kristietība šādu uzvedību ieskaita grēka k^rtā. Un agresija pret šīm pasaulēm atgriežas pie cilvēka dažādos vfidos: kā smagas slimības vai nelaimes gadījumi.

Kā teicis Ostaps Benders: "Nepataisiet ēšanu par kultu!"

Es neesmu pret garšīgu un daudzveidīgu ēdienu. Man patīk garšīgi paēst. Dažreiz maltīti gatavoju arī pats. Ēdu to, kas dod man veselību, enerģiju un baudījumu. Priekšroku dodu "dzīvajai" barībai, kas bagāta ar bioloģisko enerģiju. Un man patīk, ja ēdiens pagatavots skaisti un garšīgi. Pats ēšanas process man ir ļoti I latīkama nodarbība, no kuras es gūstu prieku un baudījumu:. .jo i ilvēkam nav nekā labāka zem saules, kā ēst, dzert un līksmoties. Het man dzīvē ir daudz citu veidu, kā gūt prieku un apmierinājumu. Un ēšanas process — ir tikai viens no daudziem.

Padomājiet, kas, izņemot ēšanu, var nest jums dzīvē prieku un apmierinājumu?

Vai tiešām dzīves mērķis un jēga — piebāzt kuņģi un iztukšot /arnas? Padomājiet par pašu galveno un būtiskāko savā dzīvē, par to, kas mūs, cilvēkus, atšķir no citām būtnēm,— ir laiks to Iedarīt.

SAVTĪGUMS, SKOPUMS, ALKATĪBA

Būt nesasniedzamam — nozīmē saudzīgi pieskarties apkārtējai pasaulei. Apēst nevis piecas paipalas, bet vienu. Nokropļot augus tikai tādēļ, lai pagatavotu ogļu pannu. Bez vajadzības nestāties ceļā vēja spēkam. Neizmantot cilvēkus, neizspiest no viņiem visu līdz pēdējam pilienam, it īpaši no tiem, ko mīli.

Mednieks pret savu pasauli izturas ļoti uzmanīgi un maigi, un nav svarīgi, vai Ul ir lietu, augu, dzīvnieku, cilvēku vai spēka pasaule.S

K. Kastaneda. Ceļojums uz Ikstlānu

Savtīgums — tā ir tieksme iegūt kādu personisku labumu ar līdzekļiem, kas citiem nav labvēlīgi. Savtīgs cilvēks domā tikai par savu labumu un nedomā par sekām. Iegūšanas, iedzīvošanās kaislība padara viņu neizvēlīgu līdzekļu ziņā. Protams, nav nekā slikta tajā, ka cilvēks grib iegūt kaut ko sev svarīgu. Nolūks labs. Bet vai veids arī ir labs?

Uzvedības veids Pozitīvie nolūki

SavtīgumsIegūt kaut ko sev svarīgu, nepieciešamu un derīgu.

A Ikatība Dzīvot pārticīgi

Skopums

Iznāk, ja cilvēks gūst labumu, bet citi pie tam cieš, tad tas ir savtīgums. Savtīgums sevī nes citu pasauļu iznīcināšanas programmu. Jūs taču gribat atrisināt savas problēmas uz citu cilvēku ciešanu rēķina. Alkatīgajā, pārmērīgajā tieksmē apmierināt kādu savu vēlēšanos tiek aizmirsti citu cilvēku nolūki. Atbildot uz to, sākas jūsu informatīvi enerģētisko struktūru deformācija, jo smalkajā līmenī mēs visi esam vienoti. Bīstamai iedarbībai tiek pakļauta psihe un acis.

Visvienkāršākais savtīgas uzvedības piemērs ir tāds—jūs vēlat neveiksmi vai pat nāvi citam cilvēkam vai veselai ļaužu grupai, vai valstij tādēļ, lai iegūtu kaut kādu materiālu labumu.

Nāves novēlējums radiniekam, lai dabūtu mantojumu.

Novēlējums izputēt savam biznesa konkurentam.

Laulības aiz aprēķina.

Nāves vai slimības novēlējums pretendentam uz vakantu vietu.

Savtīgums izpaužas kaislībā pret naudu vai materiālajām vērtībām, turklāt tas vienmēr saistīts ar liekulību. Lai iegūtu labumu, savtīgs cilvēks var izrādīt nepatiesas rūpes, uzmanību, pārliecināt par savu mīlestību, tajā pašā laikā izjūtot pavisam citas emocijas.

Skopumam ir tie paši pozitīvie nolūki, kas alkatībai. Skops cilvēks ir pārmērīgi, līdz alkatībai taupīgs un izvairās no tēriņiem. Viņš grib dzīvot pārticīgi, bet skopums viņam traucē veidot īsti saprātīgu un saudzīgu attieksmi pret lietām.

Lai izvairītos no savtīguma, skopuma un alkatības, sāciet izmantot pārpilnības principu.

Visums ir pārpilns, bagātīgs

To ir ļoti svarīgi saprast un izjust. Ja jūs šajā pasaulē gribat kaut ko sev iegūt, tad jums vienkārši vajag to gribēt, gribēt ļoti stipri.

I s to saucu tā — vajag pareizi noformulēt nolūku un novērst sevī iespējamos šķēršļus tā īstenošanai (sīkāk par to lasiet nākamajā grāmatā). Citiem vārdiem sakot, nepieciešams atvērties šai pasaulei, Visuma spēkiem un saņemt visu papilnam. Balstieties savā dzīvē uz Visuma pārpilnības principu. Tad jūs saņemsiet to, kas vajadzīgs jums, bet cits cilvēks saņems to, kas vajadzīgs viņam.

Viss ir daudz vienkāršāk, nekā jums šķiet. Jums nav jāmācās nekas jauns. Katrs no mums tāpat jau saņem no dzīves, no Dieva visu, ko grib. Tas ir, saņem pēc savas ticības, pēc savām domām, darbībām un rīcības. Visums, Dievs, šī pasaule ir ļoti taisnīga un harmoniska. Bet ja jūs neapmierina tas, ko jūs saņemat, vai jūs (jribat ko vairāk, tad vienkārši mainiet savu ievirzi.

Es jau sen lietoju šo modeli. Ja man vajag kaut ko dabūt, tad es to noteikti dabūšu. Man manā darbā nav konkurentu vai pretinieku. Ir sabiedrotie. Un pie manis nāk tieši tie cilvēki, kam es varu palīdzēt.

Iemācieties cienīt citas pasaules. Un atcerieties, ka cita cilvēka, pat vistuvākā, pasaule — tā jau ir cita pasaule. Pret visu šajā pasaulē izturieties ļoti saudzīgi. Visumā ir pārpilnība — tiešām, un visu, ko tas dod, lietojiet uzmanīgi un maigi. Atcerieties, ka jūs esat ms Realitātes, Dieva daļiņa. Bet arī citi cilvēki, priekšmeti un lietas ir tāda pati daļiņa. Mūs visus vieno veselums. Tas ir, smalkajā līmeni mēs visi esam vienlīdzīgi, katrs no mums ir vienlīdzīgs ar visu pārējo šajā pasaulē.

Iemācieties dot un ņemt. Ir tāds likums: "Ko dosiet, to jūs ari saņemsiet." Ļoti svarīgi, lai starp to, ko jūs saņemat, un to, ko dodat, būtu saskaņa, līdzsvars.

Man ļoti patīk viens dzenbudisma koans. Nevaru atturēties, nepieminējis to savā grāmatā.

Mokusens Hiki dzīvoja templī Tambas provincē. Viens no viņa sekotājiem pasūdzējās par savas sievas skopumu.

Mokusens apciemoja sava sekotāja sievu un parādīja viņai dūrē sažņaugtu roku.

"Ko tu ar to gribi teikt?" izbrīnītā sieviete jautāja.

"Pieņemsim, ka mana roka ir visu laiku sažņaugta dūrē. Kā tu to nosauksi?"jautāja Mokusens.

“Kroplība," sieviete a tbiīdēja.

Tad viņš izpleta plaukstu un vēlreiz jautāja:

"Tagad iedomāsimies, ka mana roka visu laiku ir tādā stāvoklī. Kas tas tagad ir?"

"Cita veida kroplība,"sieviete sacīja.

"Ja tu to tik labi saproti,"Mokusens beigās teica, "tu esi laba sieva."

Un viņš aizbrauca.

Pēc Mokusena apciemojuma sieva sāka vīram palīdzēt gan krāt, gan tērēt.

Mācieties būt devīgi. Nevis izšķērdīgi, bet tieši devīgi.

Idrisa Šaha grāmatā "Dervišu pasakas" ir lielisks stāsts par devību.

Kāds persiešu karalis nolēma kļūt devīgs. Viņš sasauca pašus ievērojamākos Irānas arhitektus un pavēlēja tiem uzcelt pili atklātā, plašā vietā, lai tajā ietilptu milzīga zelta glabātava ar četrdesmit logiem.

Pēc kāda laika šāda pils bija uzcelta. Karalis pavēlēja piepildīt pilī esošo glabātavu ar zelta monētām, un no visas valsts galvaspilsētā lika savākti vezumi, lai piepildītu pili ar zelta monētām.

Kad darbs bija pabeigts, sludinātājs izziņoja karaļa dekrētu: "Klausieties visi! Pēc visu valdnieku valdnieka, dāsnuma parauga tiribas ir uzcelta pils ar četrdesmit logiem. No šīs dienas viņa augstība pa logiem pats izdalīs zeltu visiem, kam tas būs vajadzīgs." Nav nekāds brīnums, ka uz pili plūda neskaitāmi ļaužu pūļi. Ik dienas karalis parādījās vienā no četrdesmit logiem un apdāvināja katru apmeklētāju ar zelta monētu.

Izdalīdams žēlastības dāvanas, karalis pievērsa uzmanību kādam dervišam, kurš katru dienu nāca pie loga, saņēma savu zelta monētu un aizgāja.

Sākumā valdnieks nolēma, ka dervišs ņem zeltu kādam nabadziņam, kurš nav spējīgs atnākt pēc dāvanas pats. Pēc tam, ieraudzījis viņu atkal, nodomāja: "Varbūt viņš pēc kāda slepena dervišu dāsnuma principa apdāvina ar zeltu citus cilvēkus." Un tā katru dienu, ieraudzījis dervišu, karalis izdomāja viņam kādu attaisnojumu. Bet kad dervišs atnāca četrdesmitajā dienā, karaļa pacietībai pienāca gals. Saķēris viņu aiz rokas, karalis trakās dusmās iekliedzās:

—   Nepateicīgā niecība! Tu vēl ne reizes neesi man paklanījies, pat neesi izrunājis nevienu pateicības vārdu. Kaut reizi smaids butu pavīdējis tavā sejā. Vai tu krāj šo naudu vai arī noguldi to uz procentiem? Tu tikai apkauno salāpīto godadrānu augsto slavu.

Tiklīdz karalis apklusa, dervišs izvilka no piedurknes četrdesmit zelta monētas, kuras bija saņēmis četrdesmit dienās, un, nosviedis tās zemē, sacīja:

—  Tad zini, o, Irānas karali, ka devīgums tikai tad ir patiess devīgums, kad devējs ievēro trīs noteikumus.

Pirmais noteikums — dot, nedomājot par savu devīgumu.

Otrais noteikums — būt pacietīgam.

Un trešais — neperināt sirdī aizdomas.

Bet šis karalis tā arī nekad nekļuva patiesi devīgs. Devīgums viņam saistījās ar viņa personisko izpratni par "devīgumu", un viņš pēc tā tiecās tikai tāpēc, ka gribēja izcelties citu starpā.

Sacensība bez galvenajām īpašībām, kas šo sacensību nostiprina, ne pie kā nenoved. Devīgums nevar attīstīties cilvēkā tik ilgi, kamēr viņā nebūs attīstīti arī citi tikumi.

SKAUDĪBA

Skaudība — tas ir īgnums cita mantas vai labklājības dēļ. Savtīgums un skaudība vienmēr stāv līdzās, jo sakrīt to nolūki: vēlēšanās iegūt kaut ko sev svarīgu un nepieciešamu.

Uzvedības veids Pozitīvie nolūki

SkaudībaIegūt kaut ko sev svarīgu, nepieciešamu

un derīgu: materiālu labklājību, lieliskas attiecības, veiksmi. Dzīvot pārticīgi. Dabūt to, kas pieder citiem, bet man vēl nav

Skaudīgs cilvēks ir aizkaitināts, sapīcis, neapmierināts un nevar mierīgi gulēt, kad viņa kaimiņš vai paziņa iegādājas vai dabū kaut ko tādu, kā viņam nav. Viņa zemapziņā veidojas cita cilvēka, tā priekšmeta vai cilvēka, kura dēļ skaudība radās, iznīcināšanas programma un bez tam arī savas pasaules iznīcināšanas programma. Skaudība veido milzīgu apzinātu un zemapziņas agresiju. Ne velti kristietībā šīs jūtas dēvē par vienu no septiņiem nāves grēkiem. Skaudība ir ārkārtīgi graujoša tās autoram un Visumam.

Vai atceraties līdzību? Kādam cilvēkam bija ļoti bagāts kaimiņš. Un šis cilvēks gribēja, lai viņam piederētu viss tas, kas pieder kaimiņam. Tad viņš vērsās pie Dieva tā Kunga un lūdza sev materiālu labklājību. Dievs atbildēja: "Es došu tev visu, ko tu gribēsi, bet tikai ar vienu noteikumu — tavam kaimiņam es došu divreiz vairāk." Un tad šis cilvēks palūdza: "Kungs! Izdur man vienu aci!"

Skaudīgs cilvēks nesaprot, ka darbojas pret apkārtējo pasauli. Viņš neapzinās savu īsto vietu un misiju Visumā. Viņš nezina un netic, ka Visums pats parūpēsies par viņu un dos tieši to, kas nepieciešams.

Cilvēks var iegūt dzīvē visu, ko tikai vēlas: jebkādus materiālus un garīgus labumus. Tālab viņam vajag atvērties Visuma spēkiem. Bet skaudība traucē to izdarīt. Šīs postošās jūtas padara cilvēku agresīvu un aizvērtu.

Ja jums piemīt skaudība, sastādiet sev programmu, kā atbrīvoties no tās.

Pirmām kārtām jums jāizmanto pārpilnības, bagātības princips, lai iegūtu kaut ko savā dzīvē. Šā principa būtība ir ļoti vienkārša: Visums un Dievs ir pārpilni bagātību, bet jūs esat cienīgi saņemt šajā dzīvē visu, kas jums nepieciešams. Ņemiet un izmantojiet. Priecājieties un baudiet. Un dariet to ar labiem, tīriem nodomiem.

Pēc iespējas biežāk vēliet citiem cilvēkiem veiksmi. Tās ir brīnišķīgas zāles pret skaudību, kā arī pret daudzām slimībām, kuras skaudība izraisa. Vēliet veiksmi saviem tuviniekiem, kaimiņiem, savai pilsētai, valdībai, savai zemei, citām zemēm, planētai Zeme, citām civilizācijām.

Man darbā un arī dzīvē bieži nākas dzirdēt, kā cilvēki nozākā valdību un to valsti, kurā dzīvo. Tad ko gan labu viņi gaida no "sliktās" valdības? Lūk, viņi arī saņem to, ko gaida.

Vēlot cilvēkiem veiksmi un visu to labāko, jūs pievelkat veiksmi savai dzīvei.

Iemācieties arī priecāties par citu cilvēku laimi un panākumiem. Ar to jūs tāpat piesaistāt veiksmi un laimi savai dzīvei. Ja mans kaimiņš vai paziņa nopircis lielisku māju vai mašīnu, bet man to nav, tad ir muļķīgi skaust un tādējādi sagandēt savu dzīvi. Es labāk priecājos līdz ar viņu. Tā es tuvināšu brīdi, kad arī pats iegūšu to, kas man vajadzīgs.

LIEKULĪBA

Sargaities no viltus praviešiem, kas piejums nāk avju drēbēs, bet no iekšpuses tie ir plēsīgi vilki.

Mateja Evaņģēlijs

Būt liekulīgam — nozīmē būt divkosim, izlikties, uzlikt masku, kas neatbilst iekšējam stāvoklim. Liekulīgs cilvēks citu priekšā runā vai izpauž vienu, bet domā vai dara ko citu. Nākot saskarē ar šādiem cilvēkiem, bieži sāp galva. Tas ir tāpēc, ka cilvēki kontaktējoties uzņem viens no otra informāciju vismaz divos līmeņos: apzinātajā un zemapziņas līmenī. Apziņā nonāk viena informācija, bet zemapziņa uztver pavisam citu informāciju. Cilvēks mēģina savienot nesavienojamas lietas. Rezultātā — galvas sāpes vai slikts garastāvoklis.

Galva sāp ne tikai no saskares ar liekulīgu cilvēku, bet arī paši liekuļi cieš no līdzīgām kaitēm. Jo būt divkosim nozīmē personības dubultošanos ar visām no tās izrietošajām sekām.

Uzvedības veids Pozitīvie nolūki

LiekulībaIegūt kaut ko sev

Glaimi

Liekulīgs cilvēks cenšas gūt sev kādu labumu, iztēlojot sevi apkārtējiem vienā gaismā, bet iekšēji būdams pavisam citāds. Šī īpašība bieži vien piemīt politiķiem. Ar liekulības palīdzību var gūt materiālu labumu, "iespraukties" uzticamajos vai izpelnīties uzmanību. Bet šim veidam ir gan veselībai, gan personiskajai dzīvei kaitīgas netiešas sekas.

Liekulim pastāvīgi nākas izlikties, mānīt apkārtējos ar kaut kādām ārējām darbībām. Viņš nevar būt viņš pats. Un agri vai vēlu tās domas un jūtas, ko cilvēks slēpj, sāk izpausties apkārtējā pasaulē. Jo ārējais atspoguļo iekšējo.

Liekulības cēlonis ir neticība sev un apkārtējai pasaulei. Liekulīgs cilvēks netic, ka viņš var savā dzīvē kaut ko iegūt, būdams pie tam sirsnīgs un atklāts.

Iemācieties sevi pieņemt un mīlēt tādu, kāds jūs patiesībā esat. Cieniet savu individualitāti. Esiet atklāti, izrādot savas jūtas un vēlēšanās. Tiecieties rādīt ļaudīm savu īsto seju. Tā teikt, esiet vienkāršāki — un cilvēki tieksies pēc jums!

MELI, KRĀPŠANA

Jautājumi par patiesību un meliem satrauc parastu cilvēku, viņam ir svarīgi zināt, kas ir patiesība un kas nē. Karotājam par to nav pilnīgi nekādas daļas. Parasts cilvēks dažādi izturas pret to, ko uzskata par patiesību, un to, ko uzskata par meliem. Viņam par kaut ko saka: “Tā ir patiesība.” Un viņš rīkojas, ticēdams tam, ko dara. Viņam saka: “Tā nav patiesība.” Un viņš nolaiž rokas un neko nedara vai arī, ja kaut ko dara, tad netic tam, ko dara, kas lietas būtību nemaina. Karotājs rīkojas abos gadījumos. Viņam saka: “Tā ir patiesība.” Un viņš rīkojas ar pilnu atbildību, un tā ir viņa darīšana. Viņam saka: “Tā nav patiesība.” Un viņš rīkojas ar pilnu atbildību, un tā ir viņa nedarīšana.

K.Kastanecla. Ceļojums uz Ikstlānu

Melot un krāpt — nozīmē vest kādu maldināšanā, pārliecināt par neesošo, runāt nepatiesību, tas ir, pretējo patiesībai. Krāpšana un liekulība vienmēr stāv blakus, jo to mērķi ir vienādi.

Uzvedības veids Pozitīvie nolūki

MeliIegūt kaut ko sev: materiālu labklājību,

Krāpšanadvēseles mieru, attiecību saglabāšanu

Melu sekas ir zināmas — apkārtējo neuzticēšanās. "Kas šodien piekrāps, tam rīt vairs neticēs."

Vecāki bieži bērniem saka nepatiesību, bet pēc tam brīnās, ka bērni viņiem neuzticas. Bet vajag vienīgi pateikt patiesību, tikai — bērniem saprotamā valodā.

Reiz mana paziņas septiņgadīgais dēls jautāja vectētiņam:

—  Vectētiņ, vai jūs ar vecmāmiņu esat nodarbojušies ar seksu?

Vectēvs nosarka un atbildēja:

—  Nē, neesam.

—   Bet es pa televizoru redzēju, kā viena sieviete ar vīrieti nodarbojās ar seksu, — mazdēls sacīja. — Nāc, es tev iemācīšu.

Un turklāt parādīja vectēvam visas nianses.

Meli vienmēr ir bijuši postoši, kaut arī pastāv uzskats, ka ir ta dēvētie "svētie meli", tas ir, meli labestības vārdā. Bet tagad palūkosimies, vai tiešām tā ir?

Piemēram, slimniekam ir ļaundabīgs audzējs, bet ārsts un radinieki to slēpj no viņa, negrib biedēt. Un ar to pašu viņi atņem cilvēkam patiesību, bet reizē arī vienīgo iespēju izglābties, kāda slimniekam vienmēr pastāv. Vairākumā pasaules valstu slimniekiem paziņo par dzīvībai bīstamām diagnozēm. Tas ir pareizi, jo cilvēkam jāzina, kādu slimību viņš sev sarūpējis. Tad viņam ir iespēja ielūkoties sevī un Nāves priekšā kaut ko mainīt. Vajag teikt cilvēkam patiesību un novēlēt veiksmi. Melīgs humānisms vienmēr ir bijis kaitīgs.

Dažās situācijās cilvēki ir spiesti gadiem ilgi slēpt patiesību un izjust sirdsapziņas pārmetumus. Tādos gadījumos viņu zemapziņas saprāts beigu beigās rada tādu situāciju, kad slēptais nāk gaismā.

Jeļena iepazinās ar Sergeju. Viņu attiecības attīstījās labvēlīgi, un pēc kāda laika viņi apprecējās. Sergejam bija svarīgi, lai viņa nākamā sieva būtu jaunava, un Jeļena to zināja. Bet, sev par milzīgu nožēlu, viņa nevainību jau sen bija zaudējusi. Un tad viņa izšķīrās par krāpšanu. Jeļenai izdarīja jaunavības plēves atjaunošanas operāciju. Pašai nesaprotamu iemeslu dēļ viņa saglabāja operācijas apmaksas kvīti. Jaunie ļaudis kopā nodzīvoja piecus gadus, viņiem piedzima meitiņa.

Reiz vīrs, meklēdams kādus dokumentus, nejauši atrada galda atvilktnē šo kvīti. Un kopš tā brīža Jeļenas ģimenes dzīve pārvērtās par elli. Līdz šai dienai viņa nebeidz sevi tirdīt: "Nu kāpēc es saglabāju to kvīti?"

Cilvēki bieži vien nesaprot, ka nevajag neko slēpt. Nepieciešams vienkārši atbrīvoties no vainas izjūtas, un tad meli kļūs par patiesību. Dažreiz pie manis ārstēties nāk vecāki ar pieņemtiem bērniem. Viņi man jautā, vai bērns jūt, ka tie nav viņa īstie vecāki.

lādos gadījumos es vienmēr jautāju, vai viņi patiesi mīl šo bērnu, vai jūtas kā vecāki, vai jūt īpašu saikni ar bērnu. Ja tas tā ir, tad nav ko baidīties un pārdzīvot. Pieņemts bērns jūtīgi reaģē uz jebkādām, pat nenozīmīgām vecāku šaubām. Ja rodas šaubas un vainas l/jūta — būs sekas. Ja vecāki ir mierīgi, arī bērns ir mierīgs.

Tādā gadījumā nekādas krāpšanas nav. Ja cilvēks uzņemas atbildību būt par vecāku bērnam, tad starp viņu un bērnu veidojas enerģētisks tilts, tas ir, enerģētiskā līmenī viņi ir viens vesels. Un nav svarīgi, kā vecāki tikuši pie bērna. Patiesība ir tāda, ka šis ir viņu īstais bērns. Jo galvenā ir nevis fiziskā, bet gan garīgā radniecība.

Sāciet runāt tikai patiesību. Tas ir ļoti patīkami un viegli. Jo vairāk tāpēc, ka melu nav— viss ir patiesība. Un otrādi, viss Ir meli. Kā to saprast? Ļoti vienkārši. Atcerēsimies vēsturi. Aristoteļa laikos Saule griezās ap Zemi. Zeme bija plakana, un vispār visa pasaule bija plakana. Tos, kas apgalvoja pretējo, vienkārši dedzināja uz sārta. Bet pienāca Apgaismības laikmets, un līdz ar jauniem atklājumiem parādījās jauns skatījums uz pasauli. Par valdošo kļuva Ņūtona-kartēziskais Visuma uzbūves modelis. Tā pamatā ir gravitācijas likums un cēloņu-seku sakarības. Pateicoties '.im modelim, sekmīgi attīstījās visas iespējamās zinātnes: ķīmija, fizika, mehānika, bioloģija. Jauni atklājumi nāca lavīnveidīgi. Pamatojoties uz šo modeli, Bors radīja savu atoma uzbūves modeli. Un nepavisam ne tik sen fiziķi nolēma, ka atoms un vispār visa pasaule iekārtota citādi. Kas tad nu iznāk? Iznāk, ka Bora atoma uzbūves modelis ir nepatiess? Bet pēc tam taču neizgaisa visi tie zinātnes sasniegumi, kas bija gūti, balstoties uz veco modeli. Tad ko lai uzskata par patiesību, bet ko — par meliem?

Domāju, ka pastāv tikai viena patiesība — Pati Realitāte. To nav iespējams aprakstīt nekādiem vārdiem, nav iespējams saredzēt. TO var sajust tikai ar dvēseli, ar zemapziņu. Un visi zinātnes sasniegumi, visas pasaules uzbūves teorijas — ir tikai kārtējais posms Patiesības izzināšanas ceļā, ceļā pie Dieva. Tāpēc es ticu ikvienai teorijai, ikvienam modelim, bet es arī zinu, ka tas jau savā būtībā ir melīgs, jo neatspoguļo pašu Patiesību. Es vienkārši sevī izlemju, kāds modelis un kādā ziņā man var būt noderīgs.

Iznāk, ka šajā pasaulē nav ne patiesības, ne melu, bet vienkārši ir pakāpieni Patiesības izzināšanas ceļā.

Ir vēl kāds interesants moments. Ja jūs izmantojat jauno apziņas modeli un uzņematies atbildību, tad jūs nav iespējams apmānīt. Jo saskaņā ar jauno modeli zemapziņā glabājas informācija par visu, par ikvienu notikumu, kas bijis, ir un būs. Tāda ir apziņas daba. Tāpēc jums nav jāuztraucas par to, vai informācija ir patiesa vai melīga. Tā jebkurā gadījumā būs jums noderīga.

Tāpat esmu ievērojis, ka pakāpeniski, līdz ar jaunā modeļa apgūšanu, parādās spēja lasīt cilvēku domas, uzzināt viņu dziļākās vēlēšanās. Un kad parādās šī zināšana, tad jautājumi par patiesību un meliem pārstāj eksistēt.

Bet ja jūsu dzīvē nākas sastapties ar meliem un krāpšanu, tad tikai tāpēc, ka jūs ticat to esamībai.

GLAIMI

Glaimi — tā ir uzslava savtīgos nolūkos, liekuļota atzinība, viltus iztapība. Glaimīgs, lišķīgs cilvēks gatavs uzcelt otru jebkādos augstumos, lai tikai no viņa kaut ko dabūtu: vai nu materiālu labumu, vai uzmanību, atzinību.

Uzvedības veids Pozitīvie nolūki

GlaimiIegūt kaut ko sev

Lišķīgs cilvēks izposta pats sevi un apkārtējo pasauli. Jo, cildinādams jebkuru, viņš pazemina sevi. Glaimi — ir viens no lepnības atvasinājumiem.

Kāds mans paziņa sacīja, ka vairāk par visu cilvēkos viņš necieš glaimošanu. Laikam gan katru, kuram bijusi saskarsme ar šādiem ļaudīm, pārņēmušas nepatīkamas izjūtas. Šīs nepatīkamās izjūtas rodas tāpēc, ka glaimi sevī nes zemapziņas agresiju. Ne velti agrāk sacīja, ka glaimi dvēseli velk laukā.

Cilvēks, kas zina savu patieso vērtību, tiecas šajā pasaulē izpaust savu individualitāti; cilvēks, kas sevi ciena, neglaimo.

Iemācieties atklāti un nesavtīgi uzslavēt cilvēkus, atzīt viņu rīcību, teikt viņiem komplimentus. Tāpat vien! Lai tas ir viens no veidiem, kā izdarīt cilvēkiem kaut ko patīkamu.

GREIZSIRDĪBA

Greizsirdība — tās ir mokošas šaubas par kāda uzticību un mīlestību. Tās ir vienas no vispostošākajām jūtām. Greizsirdība sagrauj ģimenes, nogalina mīlestību, izraisa vissmagākās slimības. Ar greizsirdības mocītiem cilvēkiem man iznāk saskarties gandrīz katru dienu.

Uz pieņemšanu atnāca vīrietis ar stiprām galvas sāpēm, kas sākušās pēc smadzeņu satricinājuma. Tiklīdz viņš ienāca kabinetā, es uzreiz sapratu, kāds ir to cēlonis, un nebija vajadzības vērsties pie viņa zemapziņas. Kad ilgu laiku strādā ar cilvēkiem, sāc ātri intuitīvi uztvert viņu rakstura galvenās iezīmes.

Bet iemesls bija banāls — greizsirdība uz sievu. Nekādu pierādījumu neuzticībai nebija, bet bija aizdomas un šaubas. Greizsirdības sekas — smadzeņu satricinājums un galvas sāpes. Jo greizsirdība vispirmām kārtām "sit" pa galvu, jo tās pamatā ir naids. Pēc darba ar sevi izzuda galvas sāpes un uzlabojās attiecības ar sievu.

Vecāku greizsirdība var novest pie smagām bērnu slimībām.

Nesen uz pieņemšanu bija atnākusi ģimene ar mazu bērnu. Bērnam nesen bijusi epilepsijas lēkme. Iemesls tāds pats — greizsirdība. Lieta tāda, ka bērna tēvam jau pāri piecdesmit, bet mātei nesen palika 30 gadi. Viņš kļuva greizsirdīgs vismazākā iemesla dēļ un arī bez iemesla. Bez greizsirdības bija arī citas zemapziņas agresijas izpausmes. Tas viss atsaucās uz bērnu, turklāt viņa zemapziņas agresijas līmenis ir daudz augstāks nekā vecākiem. Šajā situācijā slimība— signāls vecākiem, lai viņi mainītu savu uzvedību, pasaules uzskatu.

Greizsirdība ne tikai sagrauj attiecības, bet var arī kļūt par šķērsli to veidošanai.

Kāds vīrietis, kam nesen palika 40 gadi, nekādi nevar nodibināt ģimeni. Viņam pat nav bijušas ilgstošas attiecības ar sievietēm — īsu laiciņu satiekas un šķiras. Viņa vecāki pārdzīvo un pārmet, ka viņam nav ģimenes. Māte gājusi pie visādām zīlniecēm un ekstrasensiem. Tie teikuši, ka viņu "noskauduši", ka viņam nodarīts "kaitējums", ka viņu no sievietēm šķir siena. Sak, sievietes viņu aicina, velk pie sevis, bet viņš to it kā ne redz un ne dzird.

Bet iemesls bija viņā pašā. Un šis iemesls — greizsirdība. Un greizsirdība arī ir šī siena. Turklāt tik spēcīga, ka viņa zemapziņa nepieļauj viņam stabilas attiecības ar sievietēm. Jo, tiklīdz attiecības ar sievieti kļūs stabilas vai likumīgas, iedarbosies zemapziņas pašiznīcināšanās programma. Lūk, tāpēc arī zemapziņa rada dažādus šķēršļus, nosargājot viņa dzīvību.

Greizsirdība ir kompleksas jūtas, kas sastāv no vairākām citām: dusmām, niknuma, aizvainojuma, šaubām, žēluma pret sevi un pašpārliecības trūkuma, nicinājuma. Ikviena no šīm jūtām nes savus augļus.

Greizsirdis izjūt naidu pret savu seksuālo partneri, sāncensi un pats pret sevi. Tādējādi viņš izveido klasisko mīlas trijstūri! Ja jūsos ir kaut pilīte greizsirdības — gaidiet, drīz būs trijstūris. Jūs paši to radāt ar savu greizsirdību. Cilvēki paši rada sev problēmas, bet pēc tam tajās vaino citus.

Greizsirdībai, tāpat kā visām citām jūtām, ir savi pozitīvie nolūki.

Uzvedības veidsPozitīvie nolūki

GreizsirdībaVēlēšanās saglabāt stabilas, šķīstas,

drošas attiecības ar mīļoto cilvēku. Izrādīt savu mīlestību un būt pārliecinātam par partnera mīlestību (ir teiciens: "Ja ir greizsirdīgs — tātad mīl")

Nolūki nudien lieliski. Katrs grib mīlēt un tikt mīlēts, būt mierīgs par savām attiecībām ar mīļoto cilvēku. Bet sen bija laiks saprast, ka greizsirdība nekad nav padarījusi attiecības stiprākas. Gluži otrādi, ta nogalina mīlestību. Naids un mīlestība nav savienojami.

Kā rodas greizsirdība, un kā no tās atbrīvoties?

Pirmais. Greizsirdība — tā ir pazīme, ka jūs esat pieķēries attiecībām. Un sekas ir tādas, ka jūs baidāties pazaudēt to, kas jums ir dārgs. Bet pret tuvu cilvēku nedrīkst uzvesties kā pret savu īpašumu. Mums šajā pasaulē nepieder nekas, pat ne mūsu pašu dzīvība.

Tuvs cilvēks nedrīkst kļūt par visas jūsu dzīves mērķi. Tas nav mērķis, tas ir līdzeklis jūsu jūtu izpausmei. Noceliet viņu no "pjedestāla" un nolieciet sev līdzās.

Atlaidiet prom savas īpašnieciskās jūtas un bailes, ka jūs pametīs. Mainiet attieksmi pret tuvajiem, mīļajiem cilvēkiem. Viņi jums nepieder. Ikvienam no viņiem ir sava pasaule un sava dzīve. Katrs cilvēks šajā pasaulē sākotnēji ir vientuļš, un tajā pašā laikā katram no mums pieder visa pasaule. Visums dod jums iespēju, sava veida dāvanu, dzīvot kopā ar tuviem cilvēkiem. Pieņemiet šo dāvanu ar pateicību un izturieties pret to saudzīgi. Stipriniet attiecības, strādājot ar sevi, bet nevis ar agresiju un naidu, kas vērsts pret iedomātiem vai reāliem sāncenšiem. Cieniet sev tuvā cilvēka individualitāti! Un atcerieties! Nevar pazaudēt to, kas mums nepieder.

Otrais. Jūs jau zināt likumu — līdzīgs pievelk līdzīgu. Ja jūs metat acis uz citiem vai izjūtat seksuālu tieksmi pēc citiem, tad jums tuvais cilvēks zemapziņā to jau zina, tikai pagaidām vēl neaptver. Un drīz vien var sākt uzvesties tāpat. Tāpēc, pirms kļūt greizsirdīgam, parūpējieties par savu paša nolūku tīrību.

Trešais. Greizsirdība — tā ir arī pazīme, ka neesat pārliecināti par sevi kā vīrietis/sieviete. Jūs uzskatāt, ka esat kaut kādā veidā slikts/slikta vai neesat pietiekami labs/laba.

Piemēram, ja sievietei ir mazvērtības komplekss, tad viņa jau ar to dod iemeslu vīrietim meklēt trūkstošo pie citām sievietēm. Un vīrietis, kas uzskata, ka nav pietiekami vīrišķīgs, burtiski piespiež mīļoto meklēt kādu "no malas".

Mainiet attieksmi pret sevi. Sāciet mīlēt, novērtēt un cienīt sevi. Ja jūs šaubāties par kāda mīlestību pret jums, sāciet paust mīlestību pret sevi un saņemsiet to arī no mīļotā cilvēka. Jūs esat brīnišķīgi un pelnījuši pašu labāko šajā pasaulē, tai skaitā dzīvi kopa ar mīļoto cilvēku un stabilas attiecības ar viņu.

Tāpēc pieņemiet un mīliet sevi tādu, kāds/kāda jūs esat.

Ceturtais. Iemācieties uzticēties. Uzticēšanās tuvam cilvēkam — tā ir augstākā mīlestības izpausme.

Piektais — ne mazāk svarīgais. Mīlestību var izrādīt dažādos veidos, bet tikai nav vērts ķerties pie greizsirdības. Citādi no jūsu mīlestības nekas pāri nepaliks. Greizsirdība ir ļoti slikts veids, kā izrādīt savas jūtas.

NETIKLĪBA UN LAULĪBAS PĀRKĀPŠANA

Jūs esat dzirdējuši, ka ir sacīts: Tev nebūs laulību pārkāpt. Bet es jums saku: ikviens, kas uzskata sievu, to iekārodams, tas ar viņu laulību jau ir pārkāpis savā sirdī.

Malēja Evaņģēlijs

Netiklība ir dzimumizlaidība, bet laulības pārkāpšana ir neuzticība laulātajam draugam. Kristīgajā reliģijā netiklība ir viens no septiņiem nāves grēkiem. Un arī laulības pārkāpšana ir smags grēks. Jāteic, ne bez pamata, jo gan viens, gan otrs nelabvēlīgi ietekmē cilvēka veselību, likteni un viņa bērnu likteni.

Netiklība un laulības pārkāpšana (tautas valodā — izvirtība), pirmām kārtām noved pie venēriskajām slimībām. Un var būt arī neauglības iemesls.

Pie manis uz pieņemšanu atnāca jauns vīrietis ar neparastu problēmu. Pēdējā laikā viņam radušās uzmācīgas bailes saslimt ar venēriskajām slimībām. Viņš katru dienu sevi apskatīja no galvas līdz kājām: uzmanīgi pētīja ādu uz ķermeņa un dzimumlocekļa. Ielūkojās mutē, meklēdams slimības pazīmes. Viņš bija izstudējis visu literatūru par šo jautājumu.

Šādas slimības viņam, protams, nebija, bet šīs bailes traucēja normāli dzīvot. Viņš baidījās ēst sabiedriskās vietās, braukt sabiedriskajā transportā, sasveicinoties sniegt roku. Pats interesantākā is, ka pēc kāda laika viņam tiešām sāka parādīties dažas slimības pazīmes, kaut arī analīzes neko tādu neliecināja.

Nodibinājuši kontaktu ar viņa zemapziņas saprātu, mēs atklājām s/s dīvainās uzvedības cēloni.

“Es tevi sodu par izvirtību," zemapziņa atbildēja, “mācu tev pareizu attieksmi pret sievietēm."

Izrādās, ka jaunībā viņš dzīvojis ļoti izlaidīgi. Toreiz tas viņam bijis nepieciešams. Savā sirdī viņš bija ļoti greizsirdīgs cilvēks. Un gadījuma dzimumattiecības viņam uz kādu laiku palīdzēja atbrīvoties no ■. tiprās greizsirdības. Pēc tam kad viņš apprecējās un piedzima meitiņa, zemapziņas saprāts šādā veidā nolēma viņu uzvest uz pareizā ceļa.

Mēs mainījām viņa zemapziņas uzvedības programmu, radījām ļaunus uzvedības veidus, un bailes pārgāja.

Venerisko slimību vēsturē ir interesanta likumsakarība. Visas šis slimības parādījušās laikā, kad norisa tā saucamās seksuālās ievolūcijas. Bet tūlīt pēc sešdesmito gadu seksuālās revolūcijas, kad jau prata cīnīties pret sifilisu ar antibiotiku palīdzību, uzradās AIDS. Kā nomainot iepriekšējās slimības, kuras izplatījās tikai dzimumceļā. Šo slimību izraisa vīruss, bet pret vīrusiem mūsu zinātne vēl nav iemācījusies cīnīties. Un vai vajag cīnīties? Sen bija laiks saprast, ka slimība — ir signāls. Novērst vajag slimības cēloni. Bet cēlonis meklējams — cilvēka uzvedībā.

Agrāk reliģija ar baušļu palīdzību vismaz kaut kā kontrolēja seksuālo uzvedību. Tagad visi aizliegumi ir atcelti. Bet to, kā paleizi veidot vīrieša un sievietes attiecības, gandrīz nekur nemāca, (irāmatas, prese, televīzija galvenokārt demonstrē seksuālu patoloģiju.

Bet ja reiz pastāv dzimumizlaidība, tātad kaut kam tā ir vajadzīga. Kādus pozitīvus nolūkus tā pilda?

Uzvedības veidsPozitīvie nolūki

NetiklībaGūt mīlestību un apmierinājumu

Laulības pārkāpšana attiecībās ar pretējo dzimumu

Iedomājieties šādu situāciju. Vīra un sievas starpā izceļas konflikts: abpusēja neapmierinātība, pretenzijas, apvainojumi. Kā jūs jau zināt, visas šīs jūtas un emocijas nogalina mīlestību. Un ja tas notiek nepārtraukti? Par kādu gan saprašanos un abpusēju apmierinājumu var būt runa? Taču cilvēki tik un tā alkst pēc baudas un apmierinājuma. Un tā vietā, lai mainītu sevi un savas attiecības, viņi meklē to visu citur, neaizdomādamies par sekām.

Esmu nonācis pie pārliecības, ka uz izlaidību un laulības pārkāpšanu sliecas ļoti greizsirdīgi cilvēki. Tas ir, tie, kas pieķērušies attiecībām, kas attiecības ar pretējo dzimumu liek dzīvē pirmajā vietā. Viņi nesaprot, ka attiecības — tas nav dzīves mērķis un nav dzīves jēga, bet ir tikai līdzeklis pilnvērtīgai dzīvei. Kā zināms, greizsirdība rada kolosālu apzināto un zemapziņas agresiju. Un gadījuma dzimumsakari uz kādu laiku palīdz noņemt šo pieķeršanos attiecībām un pieklusināt šo agresiju. Kā alkoholiķis savu zemapziņas agresiju pret sevi un apkārtējo pasauli apslāpē ar reibinošo dzērienu palīdzību, tā arī netiklis vai netikle ar izvirtības palīdzību cenšas neitralizēt savu greizsirdību. Bet izvirtība — ir sliktas zāles pret greizsirdību, kaut arī saldas. Ilgstošai un nekontrolētai jebkuru zāļu lietošanai ir negatīvas sekas.

Atbrīvoties no tieksmes pēc gadījuma dzimumsakariem var tikai vienā veidā — atbrīvojoties no greizsirdības. Bet greizsirdība savukārt rodas no lepnības, tas ir, no nepareizas attieksmes pret Dievu, Visumu, pret sevi un pret pretējo dzimumu. Tieši tāpēc reliģija dzimumizlaidību pieskaita grēkiem, turklāt nāves grēkiem.

Esmu pārliecinājies — līdzko cilvēks pirmajā vietā dzīvē liek mīlestību pret Dievu, viss uzreiz nostājas savās vietās. Pazūd lepnība un greizsirdība. Attiecības ar tuvu cilvēku kļūst par pašattīstīšanās līdzekli un sniedz baudu, prieku un apmierinājumu, nevis pārvēršas par sāpju un ciešanu avotu. Ja jūs gribat harmoniju savstarpējās attiecībās, tad uzskatiet mīlestību pret tuvu cilvēku par daļu no mīlestības pret Dievu, Visumu. Pārtrauciet uztvert savu partneri ka privātīpašumu un tajā pašā laikā neceliet viņu uz pjedestāla, l/turieties pret partneri saudzīgi — kā pret Visuma dāvanu, kā pret savu atspoguļojumu, bet pret attiecībām ar viņu — kā pret pašattīstīšanās un pilnveidošanās līdzekli.

Kopsavilkums

Es mēģināju aprakstīt negatīvās emocijas no pozitīva viedokļa. Domāju, ka man tas izdevās. Labi vai slikti, spriediet jūs.

Atcerēsimies vēlreiz tās emocijas un uzvedības veidus, kas ir slimību un dažādu personiskās dzīves problēmu cēloņi. Lūk, to uzskaitījums.

LEPNĪBA, EGOISMS, PERSONISKĀ SVARĪGUMA SAJŪTA Apvainošana (citu un sevis)

Kritizēšana (citu un sevis)

Pretenzijas (pret citiem un pret sevi)

Neapmierinātība (ar citiem un ar sevi)

Nosodījums (citu un sevis)

Nicinājums un antipātija (pret citiem un pret sevi)

Naids (pret citiem un pret sevi)

Aizkaitinājums

Dusmas, niknums

Aizvainojums

Atriebība

īgnums

Vilšanās

Ļaunas valodas un ļaunas domas Lielība

Bailes, nemiers un satraukums Šaubas un pārliecības trūkums Žēlums, līdzcietība un nožēla Grūtsirdība, skumjas un depresija Tieksme labi paēst un rijība Savtība, alkatība un skopums Skaudība

Meli un krāpšana

Liekulība

Glaimi

Greizsirdība

Izlaidība un laulības pārkāpšana

Pasvītrojiet tās emocijas, kuras piemīt jums. Un sāciet strādāt ar sevi, kamēr neizskaudīsiet tās visas.

Tas vēl nav pilnīgs negatīvo, postošo emociju uzskaitījums. I Es aprakstīju tikai pašas svarīgākās. Savā dzīvē un darbā esmu pārliecinājies, ka tās visas gala rezultātā izraisa lepnība, tas ir, I personiskā svarīguma izjūta, egoisms. Jo lepnība — tas ir savas 1 vietas šajā pasaulē un dzīves mērķa neizpratnes, nepareizas I attieksmes pret sevi un apkārtējo pasauli rezultāts. Un tas savukārt noved pie disharmonijas. Lepnība ir savdabīga hidra ar trīsdesmit galvām. Un to vajag pieveikt. Var pamazām, nocērtot vienu galvu pēc otras. Vai arī uzreiz.

Agrāk uzskatīja, ka slimības ir no velna. Ka tās ir kaut kādu tumšu, j sātanisku spēku izpausme. Līdz pat šim brīdim daži dziednieki, burvji un ekstrasensi visas savas pūles veltī tam, lai izdzītu velnus, j noņemtu "noskaudumu" un "kaitējumu". Taču tas ir nepareizi pašos pamatos, jo slimības nekur nepazūd, tikai pārsviežas uz : smalkākajiem zemapziņas informatīvi enerģētiskajiem slāņiem. Un pēc tam, daudzkārt pastiprinātas, atgriežas atpakaļ. Jau Jēzus Kristus mācīja: "Kad nešķīsts gars no cilvēka ir izgājis, tad tas j pārstaigā izkaltušas vietas, meklē dusu un to neatrod. Tad tas saka: ļ Es atgriezīšos savā namā, no kurienes es izgāju. Un kad viņš nāk, I tad atrod to tukšu, izmēztu un uzpostu. Tad tas noiet un ņem līdzi septiņus citus garus, kas ļaunāki par viņu, un viņi ieiet tur un dzīvo; un tad ar tādu cilvēku top sliktāk nekā papriekšu bija."

Slimību nedrīkst padzīt. To vajag izmantot. Jo šajā pasaulē nav tāda spēka, ko nevarētu izmantot pozitīvā nolūkā. Tagad jūs zināt, ka slimība — ir tādu postošu emociju kā dusmas, naids, aizvainojums u. c. ārējā izpausme. Un katra no šīm emocijām izpilda savas \

pozitīvās funkcijas, kalpo pašattīstībai. Tādējādi paveras iespēja lietderīgi izmantot postošos spēkus savā un apkārtējo labā.

Ja jums ir kāda slimība vai problēma personiskajā dzīvē, tad vērsieties sevī un uzziniet, kāda jūsu negatīva uzvedība, emocija vai doma to izraisījusi. Pēc tam kad uziesiet šādu uzvedību, sāciet atbrīvoties no tās. Tajā jums palīdzēs zemapziņas programmēšanas metode.

Mainiet savu attieksmi pret slimību. Uztveriet to ar cieņu. Jusu slimība — nes jums labumu. Nelamājiet to, nelamājiet sevi. Neapspiediet to ar zālēm, necīnieties ar to. Slimība — tas ir jūsu zemapziņas saprāta signāls, ka esat pārkāpis Visuma likumus. Tieši t,ida lai ir jūsu attieksme pret slimību. Tieciet vaļā no tās, — atmetot visas pūles tikt no tās vaļā. Te nekas nav sajaukts. Izmantojiet savu slimību kā līdzekli pašattīstībai. Un tiklīdz jūs mainīsiet savu pasaules uzskatu, slimība jums vairs nebūs vajadzīga. Tā gluži vienkārši pazudīs, tā kā atkritīs nepieciešamība pēc tās. Slimība «ītnāca no nekurienes un aizies uz nekurieni.

4. nodaļa . iegremdĒŠanĀs UN ZEMAPZIŅAS PROGRAMMĒŠANAS METODĒ

Jūs jau zināt, ka slimība — tā ir noteiktu domu un emociju izpausme fiziskajā līmenī. Vispār it viss šajā pasaulē — ir mūsu domu rezultāts. Mēs paši ar savu uzvedību veidojam savu pasauli. Mūsu domas materializējas. Tādējādi mēs varam savā pasaulē radīt patīkamas un nepatīkamas lietas. Slimība — tā ir disharmonijas izpausme un pieskaitāma nepatīkamajām lietām, tāpēc cilvēks grib no tās atbrīvoties.

Lai atbrīvotos no slimības, jāiziet cauri, mazākais, trim posmiem.

1. Vispirms nepieciešams uzņemties atbildību un noteikt, ar kādām domām un ar kādu savu uzvedību esam radījuši šo slimību. Tādēļ vērsieties sevī, griezieties paši pie sevis un atrodiet šīs postošās domas un emocijas. Šajos meklējumos jums palīdzēs negatīvo emociju uzskaitījums, kas dots iepriekš, un otrā grāmata.

2. Pēc tam kad esat atklājuši postīgo uzvedību, kas novedusi pie ciešanām, noskaidrojiet, kādus pozitīvus nolūkus tā jūsu dēļ pildīja. Tieši pozitīvos, nevis negatīvos. Tas ir, nolūkam jābūt formulētam bez nolieguma, bez priedēkļa "ne". Piemēram, aizvainojuma pozitīvais nolūks — mainīt attieksmi pret sevi; vainas izjūtas — mainīt savu uzvedību; aizkaitinājuma un dusmu — mainīt apkārtējo pasauli atbilstoši savām cerībām. Esmu atklājis, ka ļaudis pieraduši domāt negatīvos jēdzienos. Viņi drīzāk zina, ko dzīvē negrib, bet nezina, kas viņiem vajadzīgs. Lūk, piemērs.

Pie manis uz pieņemšanu atnāk sieviete. Viņas diagnoze — "dzemdes audzējs". Viņa ilgi stāsta pāršāvām problēmām, pāršāvām sāpēm. Kad viņa savu vēstījumu beigusi, es viņai jautāju:

—  Ko tad jūs sev gribat?

—  Es gribu atbrīvoties no slimības, — viņa atbild.

—  Tātad, ja es jūs pareizi sapratu, jūs negribat slimot? — vaicāju.

— Jā, dakter, jums pilnīga taisnība, — paciente piekrīt.

—  Labi. Taču es jums jautāju, ko jūs gribat, nevis, ko negribat.

—  Es jūs, dakter, nesaprotu. — Paciente izbrīnījusies skatās uz mani.

—  Saprotiet, — mierīgi sāku sievietei skaidrot, — tas, kā es jautāju un ko vēlos dzirdēt no jums, ir ļoti svarīgi, lai jūs izārstētos. Faktiski esmu jau sācis jūsu ārstēšanu. Un tā sākās tajā brīdī, kad pavaicāju jums: "Ko jūs sev gribat?" Jūs jau ilgi un daudz esat staigājusi pa ārstiem. Viņi daudzkārt jums skaidrojuši, kāda ir jūsu patoloģija. Jūs visas savas diagnozes zināt no galvas. Jūs lieliski zināt, no kā gribat atbrīvoties. Bet jums tāpat jāzina arī tas, uz ko mēs tieksimies mūsu kopīgajā darbā. Šai zināšanai jābūt konkrētai.

—  Šķiet, es sapratu! — iesaucās sieviete. — Man vajadzēja teikt: "Es gribu būt vesela."

—  Pareizi. Un tagad paskaidrojiet man un arī pati sev, ko jums nozīmē būt veselai.

—  Nu, pirmkārt, — paciente iesāk, — es gribu, lai mana dzemde butu vesela. Tad es gribu, lai nebūtu sāpju vēdera lejasdaļā…

—  Stop, — es viņu pārtraucu, — jūs tikko kā lietojāt nolieguma formu, ar priedēkli "ne". Tam, ko jūs gribat, ir jābūt pozitīvam, tas ir, bez priedēkļa "ne".

—  Aha, sapratu. Bet kā pozitīvi pateikt — lai nebūtu sāpju?

—  Piemēram, tā: “Es gribu sajust patīkamu mieru un komfortu vēdera lejasdaļā."

—  Es gribu sajust patīkamu mieru un komfortu vēdera lejasdaļā, — paciente atkārto un turpina. — Es gribu, lai manas menstruācijas būtu regulāras, lai tās sāktos katru mēnesi noteiktajā laikā. Lai tās būtu vieglas un lai es par tām uzzinātu tikai to sākšanās brīdī. Lai es justos lieliski pirms mēnešreizēm, to laikā un pēc tām. Lai asinis no dzemdes izdalītos tikai mēnešreižu laikā un šo asiņu daudzums būtu man optimāls. Lai mana vispārējā pašsajūta būtu lieliska. Lai es priecātos par dzīvi.

—  Lieliski! Tagad mēs abi zinām, pēc kā tiekties.

Pēc tam mēs turpinām darbu. Nodibinājuši kontaktu ar zemapziņu, mēs noskaidrojam, ka slimību izraisījis gadiem ilgi uzkrātais aizvainojums pret vīru.

—  Kālab, kā dēļ jūs uz viņu apvainojāties? — es viņai jautāju.

—   Nu, tāpēc, ka viņš dzēra, uzdzīvoja, pastāvīgi krāpa mani, apvainoja un dažkārt sita mani.

—  Tas ir — par to jūs uz viņu apvainojāties. Bet es jums nejautāju, kāpēc, bet kālab, kā dēļ jūs uz viņu apvainojāties?

—  Tālab, lai viņš neapvainotu mani, — sieviete atbild.

—  Tagad noformulējiet to pašu, tikai pozitīvi.

—   Es gribēju, lai viņš maina attieksmi pret mani, lai mums būtu draudzīga un stipra ģimene.

—   Labi! Bet vai jūs nekad nepadomājāt, kāpēc vīrs tā uzvedas? Ar ko jūs savai dzīvei pievilkāt tādu vīrieti?

—  Ar ko? Droši vien viņš tāds bija jau pirms manis. Kaut gan, — sieviete aizdomājās, — agrāk viņš nedzēra, bija citāds. Es nezinu.

—  Kādas bija jūsu attiecības ar tēvu? — es viņai vaicāju.

Pēc šā jautājuma sieviete izplūda asarās.

—  Ziniet, dakter, arī viņš dzēra un sita māti.

—   Tad kāda attieksme pret vīriešiem jums zemapziņā veidojās kopš pašas bērnības? Cik daudz jūsos uzkrājās aizvainojuma pret savu tēvu un žēluma pret māti!

—  Es vispār tēvu ilgu laiku ienīdu. Tagad viņš man ir vienaldzīgs. Iznāk, ka šādu vīru Dievs man devis par sodu?

—  Nē, ne par sodu. Vienkārši jūsu vīrs atspoguļo jūsu domas par vīriešiem. Jums kopš bērnības veidojās agresija pret vīriešiem un tā iegūlās zemapziņā. Un šī iznīcinošā programma pievilka jūsu dzīvei tādu vīru, kurš ar savu uzvedību jūs māca. Māca mīlēt pašai sevi kā sievieti un māca mīlēt Visuma vīrišķo pirmsākumu.

—  Ko tad man darīt? — sieviete jautā.

—    Jums vajag pārskatīt visu savu dzīvi. Savas attiecības ar tēvu un savas attiecības ar vīru (es iedevu sievietei personīgās vēstures pārskatīšanas shēmu — to aprakstīšu tālāk). Vispirms jums jāapzinās, ka ne jūsu tēvs, ne jūsu vīrs ne pie kā nav vainīgi. Jūsu māte pati pievilka savai dzīvei šādu vīrieti ar savu naida programmu pret vīriešiem, ko pārmantoja no vecmāmiņas. Bet viņa neizgāja mācībstundu, neatteicās no lepnības, nespēja pacelties pāri savam naidam un saviem aizvainojumiem. Un tagad šo programmu atstrādājat jūs. Ja jūs būtu aizgājusi uz operāciju un neko sevī nebūtu mainījusi, tad būtu atstājusi atstrādāt šo programmu savai meitai.

—   Viņa jau to atstrādā, — paciente sacīja. — Nesen izšķīrās ar vīru.

—   Nu redzat. Ja jūs sāksiet strādāt ar sevi, tad palīdzēsiet ne tikai sev, bet arī savai meitai.

Pēc tam mēs radām jaunus uzvedības veidus, jaunas domas gan attiecībā uz vīriešiem, gan attiecībā uz viņu pašu kā sievieti. Jau pēc dažām dienām izbeidzās dzemdes asiņošana, bet pēc mēneša ultraskaņas izmeklēšana rādīja, ka audzējs ievērojami samazinājusies.

3. Pēc tam kad esat noformulējuši pozitīvo nolūku, nepieciešams radīt jaunus līdzekļus tā īstenošanai. Padomājiet, lūk, par ko. Jūs ilgu laiku noteiktās situācijās izmantojāt vienu un to pašu uzvedības veidu. Tas nesa jums sāpes un ciešanas, bet jūs turpinājāt tāpat uzvesties, tāpēc ka: pirmkārt, nezinājāt, kālab jūs tā darāt, un, otrkārt, nezinājāt, ko darīt tā vietā. Tagad jums rodas iespēja mainīt savu zemapziņas uzvedības programmu. Tālab izpētiet to. Nosakiet, kas jūsos ir ielikts kopš bērnības, kādi principi, kādi likumi. Kam jūs ticat, un no kurienes jums šāda ticība?

Iedomāsimies, ka cilvēkam kopš bērnības mācīts, ka visas durvis var atvērt tikai uz vienu pusi — pret sevi. Citi durvju atvēršanas veidi viņam gluži vienkārši nav zināmi. Tā viņam mācīja vecāki, skolotāji. Apkārtējie dara tieši tāpat. Un pēkšņi viņš nonāk tādā vietā, kur visas durvis veras citādi, ne tā, kā viņam mācīts. Viņš pieiet pie durvīm, rausta tās, bet atvērt nevar. Jo viņam zināms tikai viens durvju atvēršanas veids. Bet šis veids nez kāpēc neiedarbojas.

Viņam pat prātā neienāk pamēģināt citu. Jo viņam kopš bērnības mācīts, ka visas durvis veras tikai uz vienu pusi. Viņam gluži vienkārši nav izvēles. Tādējādi, kamēr viņš neizmēģinās citu veidu, viņš uz visiem laikiem paliks šajā vienā istabā, ierobežodams savu dzīvi un noveldams visu vainu uz sevi un "nepareizajām" durvīm.

Tā uzvedas ļaužu vairākums. Viņu uzvedības modeļi ir ļoti ierobežoti. Viņi notic kādiem zināmiem izteikumiem, pārliecībām, principiem. Un viņi kā roboti pastāvīgi atgriežas pie tiem savā apziņā un zemapziņā. Viņi nesaprot, ka tieši ar šīm domām un emocijām veido savu dzīvi. Šīs domas atnes viņiem sāpes un ciešanas, bet viņi vaino citus vai arī tā saucamos "apstākļus".

Ja jums radusies problēma personiskajā dzīvē vai slimība — tas ir signāls par to, ka jūsu dzīvē, jūsu domās iestājies sastingums. Nepieciešams attīstīties, mainīt savu uzvedību. Daudzi cilvēki, kas . slimojuši ar tā saucamajām "neārstējamām" slimībām un kuriem izdevies izārstēties, savu slimošanas periodu atceras ar pateicību. Ļaudis vispār aizmirst, ka viņu kā apzinīgu būtņu liktenis — mācīties, pastāvīgi radīt kaut ko jaunu savā dzīvē, tiekties atminēt to noslēpumu, kas ir pats cilvēks un apkārtējā pasaule. Cilvēks ir radīts pēc Dieva tēla un līdzības, bet pielīdzina sevi bioloģiskam un sociālam robotam.

Tāpēc, noformulējuši pozitīvo nolūku, radiet jaunus uzvedības veidus tā īstenošanai. Bet lai jaunie veidi būtu labāki par vecajiem! ! Un jo vairāk variantu radīsiet, jo lielāka būs jūsu izvēles brīvība, ļ Un ja jaunie uzvedības veidi ir labāki par vecajiem, kuri noveda I pie slimības, tātad slimība vairs nav vajadzīga. Spēja radīt jaunus uzvedības veidus — pamats mākslai būt brīvam un veselam.

Tālāk es pastāstīšu par vienu no maniem seansiem, kurā es lieI toju zemapziņas programmēšanas metodi, lai izārstētu kuņģa un j zarnu trakta slimību. Tas ir tikai viens variants no simta, bet tas jums palīdzēs apgūt šo metodi un lietot to patstāvīgi. Zemapziņas programmēšanas metode ir jau pārbaudīta pie tūkstošiem slimnieku. Tā darbojas nevainojami. Darbojas jebkuru slimību gadīļ jumā, pat tādu, kuras oficiālā medicīna ierindojusi "neārstējamo" kārtā (vēzis, psoriāze, epilepsija u. c.).

Pie manis uz pieņemšanu atnāca jauns vīrietis ar kuņģa «"Cilu. Viņš slimoja jau ilgi. Sāpes vairākkārt saasinājās. Pēdējais •..lasinājums bija ļoti spēcīgs. Ārsti izrakstīja kaudzēm zāļu, kas maz palīdzēja, un ierosināja veikt zondēšanu. Viņš bija avīzē ieraudzījis manu sludinājumu un atnāca uz pieņemšanu.

Viņš uzreiz piekrita noskaidrot slimības zemapziņas cēloņus, kaut arī nejutās visai labi: bija sāpes paribē, dedzināšana, vājums, vēdera kurkstēšana. Es sāku ar nelielu ievadu: pastāstīju viņam par apziņu un zemapziņu, par to, kā cilvēki rada sev slimības, par slimību iekšējiem cēloņiem. Pēc tam mēs pārgājām tieši pie zemapziņas programmēšanas metodes.

Ārsts. Jūs esat slims un atrodaties tādā stāvoklī, kas jums nepatīk, un jūs šo stāvokli vēlētos mainīt. Pēc tam kad es jums isumā esmu paskaidrojis, kas ir apziņa un zemapziņa, nodibināsim tiešu kontaktu ar to zemapziņas daļu, kura radījusi slimību. Vai esat gatavs?

Pacients. Esmu gatavs.

Ārsts. Vai jūs zināt, kā to izdarīt?

Pacients. Domāju, ka nē. Nekad agrāk neesmu to darījis.

Ārsts. Tad es jums paskaidrošu. Tagad domās vērsieties sevī, pie sevis paša, precīzāk, pie tās zemapziņas saprāta daļas, kura radījusi slimību, un uzdodiet tai jautājumu.

Pacients. Kādu jautājumu?

Ārsts. Tūlīt pateikšu jums, kas tas par jautājumu, bet vispirms paskaidrošu jums, kādā veidā jūs varat saņemt atbildi no šīs zemapziņas daļas. Atbilde var būt kaut kāda sajūta noteiktā ķermeņa daļā. Es nezinu tieši kurā, — to izlems jūsu zemapziņas saprāts. Un atbilde var nākt arī domās kā iekšējā balss. Atbilde var rasties arī kā domu tēls, ainiņa. Jebkurā gadījumā tad, kad būsiet uzdevis jautājumu, jūsu uzdevums ir vērot ikvienu pārmaiņu savā ķermenī. Jums nevajag censties apzināti ietekmēt šo procesu. Tā zemapziņas daļa, pie kuras jūs vērsīsieties, liks sevi manīt vispiemērotākajā veidā.

Es gribu, lai jūs uzdodat šādu jautājumu: "Vai tā zemapziņas daļa, kas atbildīga par slimības rašanos, ir gatava ar mani kontaktēties manas apziņas līmenī?" Pēc tam kad būsiet uzdevis jautājumu, vienkārši vērojiet, kas notiks, — kādas būs pārmaiņas jūtās, tēlos vai domās.

(Vīrietis aizver acis, tad atkal atver tās.)

Pacients. Vai varētu atkārtot jautājumu? Es ne pārāk labi atceros.

Ārsts. Protams. Jūs varat atkārtot to klusu līdz ar mani. "Vai tā zemapziņas vai manas personības daļa, kas atbildīga par slimības rašanos, ir gatava ar mani kontaktēties manas apziņas līmenī?"

(Vīrietis aizver acis. Redzams, kā sejas muskuļi un ķermenis atslābinās. Pēc brīža ķermenis nedaudz saspringst. Viņš atver acis.)

Pacients. Ziniet, man radās tāda neparasta sajūta, it kā tirpas pārskrēja pār muguru.

Ārsts. Ja esmu jūs pareizi sapratis, pēc tam kad uzdevāt jautājumu, jūs mugurā sajutāt aukstumu, drebuļus.

Pacients. Jā.

Ārsts. Tātad jūs saņēmāt signālu no šīs zemapziņas daļas. Bet pagaidām mēs vēl nezinām, vai tas nozīmē "jā" vai "nē". Tāpēc tagad palūgšu jūs vēlreiz vērsties sevī un pateikties tai zemapziņas daļai, kas deva jums signālu, jo šī sazināšanās jums ir ļoti svarīga. Pēc tam sakiet: "Lai es pareizi saprastu šo signālu, ko tu man raidi, lai tas parādās no jauna un pastiprinās, ja tu man ziņo: "Jā, esmu gatava ar tevi sazināties!" un lai tas neparādās vai izzūd, ja tu neesi gatava sazināties ar mani apziņas līmenī."

(Pacients atkal uz kādu brīdi iegremdējas sevī.)

Pacients. Man atkal radās šī sajūta.

Ārsts. Tātad iznāk, ka šī daļa ir gatava sazināties ar jums.

Pacients. Tā iznāk.

Ārsts. Lieliski! Tagad mums ir veids, kādā mēs no zem-apziņas saņemsim konkrētas atbildes uz uzdotajiem jautājumiem.

Pacients. Dakter, bet vai nevar būt tā, ka es apzināti izsaucu šo sajūtu?

Ārsts. Pirmkārt, es ieteiktu uzticēties savam zemapziņas saprātam. Jūsu neuzticēšanās var kaitēt jums. Otrkārt, varat pamēģināt izraisīt šo sajūtu apzināti.

(Vīrietis aizver acis, pēc kāda brīža tās atver.)

Pacients. Nekas neiznāk, — apzināti es to nevaru.

Ārsts. Nu, redzat! Ar savām šaubām jūs tikai traucējat ārstēšanās procesu. Es iesaku jums atvainoties šai zemapziņas daļai par savu neuzticēšanos. Vai tagad esat gatavs virzīties tālāk?

Pacients. Gatavs.

Ārsts. Nākamais jautājums, ko gribu, lai jūs uzdodat šai zemapziņas daļai, ir šāds: "Vai tu esi gatava pavēstīt man, kāda mana uzvedība, kādas rakstura iezīmes vai kādas domas un emocijas noveda pie slimības?"

(Vīrietis aizver acis un uz kādu laiku iegremdējas sevī.)

Pacients. Atkal parādījās šī sajūta mugurā.

Ārsts. Tātad šī zemapziņas daļa dod jums signālu: "Jā, esmu gatava tev to pavēstīt."

Pacients. Tā iznāk. Bet kas tā par uzvedību?

Ārsts. Arī mani tas interesē. Tūlīt noskaidrosim. Palūdziet šai zemapziņas daļai: "Pavēsti man, lūdzu, konkrēti, kas tā par manu uzvedību, kas noveda pie slimības. Pavēsti domās, lai es saprastu un apzinātos atbildi."

(Vīrietis vēršas sevī un paziņo, acis neatvēris.)

Pacients. Man galvā riņķo divi vārdi — "riebums" un "aizkaitināmība".

Ārsts. Palūdziet šai zemapziņas daļai izskaidrot šo vārdu nozīmi ar piemēriem no jūsu dzīves.

Pacients. Es jau sapratu! Es tiešām pret daudz ko izturos neiecietīgi. Es nevaru ciest netīrību šajā pilsētā. Mani kaitina noteiktas smakas. Es nepanesu cilvēku zemiskumu, stulbumu, glaimus, nekaunību. Labi, ka ir maršruta taksometri, jo trolejbusos braukt es vairs nespēju. Un vispār es gribu dzīvot kaut kur jūras krastā, Kanāriju salās. Tīrā gultā un ar tīru sievieti es varētu nogulēt visu dienu.

Ārsts. Lieliski! Tagad uzdodiet šādu jautājumu: "Vai tu esi gatava man pavēstīt par to pozitīvo nolūku, ko tu piepildi manā labā ar tādas uzvedības palīdzību kā riebums, neiecietība un aizkaitināmība?"

Pacients. Es saņēmu šādu atbildi: "Dzīvot ideālā pasaulē, kur viss patiktu. Dzīvot tīrā pilsētā, tīrā pasaulē vispār. Un lai cilvēku attiecības būtu tīras."

Ārsts. Brīnišķīgs nolūks! Vai piekrītat?

Pacients. Protams.

Ārsts. Taču jūs neapmierina veids, ar kura palīdzību šis nolūks tiek īstenots.

Pacients. Jā, slims kuņģis nav tas labākais veids.

Ārsts. Tad pateicieties šai zemapziņas daļai par tām rūpēm par jums, ko tā izrādīja, par to pozitīvo nolūku, ko tā īstenoja.

(Vīrietis uz kādu brīdi aizver acis.):

Pacients. Pateicos.

Ārsts. Tagad pajautājiet šai zemapziņas daļai, vai tā ir gatava izskatīt jaunus uzvedības veidus šā pozitīvā nolūka īstenošanai?

(Vīrietis uz mirkli aizver acis.)

Pacients. Ir gatava. Vēl pirms radās sajūta mugurā, es jau domās biju saņēmis piekrišanu.

Ārsts. Tas norāda uz to, ka esat atradis kopēju valodu ar zemapziņu. Tagad palūdziet, lai šī zemapziņas daļa izdara tā: izmanto jūsu iekšējos resursus un fantāziju un rada trīs jaunus uzvedības veidus šā pozitīvā nolūka īstenošanai, un lai tie būtu efektīvāki un drošāki par vecajiem, tas ir, labāki par riebumu, neiecietību un aizkaitināmību, kas noveda pie slimības; un lai jaunajiem veidiem nebūtu kaitīgu netiešu seku, tas ir, lai tie apmierinātu visas pārējās zemapziņas daļas. Vēl es gribu paskaidrot, ko nozīmē "jauni uzvedības veidi". Jauni uzvedības veidi —tās ir jaunas domas, jūtas un emocijas, jauna attieksme pret sevi, pret saviem tuviniekiem, pret cilvēkiem, pret apkārtējo pasauli. Tas ir jauns skatījums uz dažādām dzīves situācijām, jauna reakcija uz notikumiem. Un vēl. Palūdziet šai zemapziņas daļai, lai tā dod atbildi "jā", tiklīdz būs radījusi vienu jaunu uzvedības veidu. Pēc tam pateicieties par katru atbildi un palūdziet darboties tālāk. Jums jāsaskaita trīs atbildes "jā".

Pacients. Bet es nezināšu, kastie par uzvedības veidiem?

Ārsts. Tas pat ir labi, ka nezināsiet par tiem uzreiz. Tā jūs nevarēsiet apzināti traucēt to radīšanu un īstenošanu. Vai jūs apzināsieties šo veidu būtību vai nē— tas nav tik svarīgi tām izmaiņām, kuras notiks. Kaut gan, ja zemapziņa gribēs, tad var pavēstīt jums jauno veidu saturu.

Pacients. Labi, es sapratu. Tikai atkārtojiet to visu vēlreiz.

Ārsts. Izdarīsim tā — es runāšu, bet jūs klusu atkārtojiet pēc manis: "Izmanto manus radošos resursus un radi trīs jaunus uzvedības un domāšanas veidus, lai īstenotu šo pozitīvo nolūku, lai tie būtu efektīvāki un drošāki par vecajiem uzvedības veidiem, kas noveda pie slimības; un lai jaunajiem veidiem nebūtu nekādu kaitīgu netiešu seku, tas ir, lai tie būtu labvēlīgi man un apkārtējiem. Tiklīdz tu radīsi vienu tādu uzvedības veidu, dod man atbildi "jā" un tad turpini darboties."

(Vīrietis aizver acis un iegremdējas sevī. Pēc piecām minūtēm viņš atver acis.)

Pacients. Viss. Es saskaitīju trīs atbildes "jā".

Ārsts. Vai pateicāties šai zemapziņas daļai par to iekšējo darbu, ko tā paveica?

Pacients. Protams.

Ārsts. Vai jūs zināt jauno veidu saturu?

Pacients. Nē. Un, tiešām, šai sakarā jūtos kaut kā neomulīgi — manī kaut kas ir mainījies, bet es nezinu, kas.

Ārsts. Bet vai jūs uzticaties savai zemapziņai?

Pacients. Pilnībā.

Ārsts. Tas ir labi. Turklāt mēs tūlīt spersim nākamo soli, kas kliedēs jūsu šaubas. Tagad vērsieties nevis pie tās zemapziņas daļas, ar kuru mēs strādājām, bet pie visām citām zemapziņas daļ.im un uzdodiet šādu jautājumu: "Vai manā zemapziņā ir tādas daļas, kuras iebilst pret jaunajiem uzvedības veidiem? Ja iebildumu nav, tad atbildiet "nē", bet ja tādas daļas ir, tad atbildiet "jā"."

Pacients (pēc kāda laika). Es saņēmu atbildi "jā".

Ārsts.Tātad kādai daļai ir iebildumi?

Pacients. Laikam.

Ārsts. Lai nebūtu jāmin, uzdodiet vēlreiz jautājumu par iebildumiem.

Pacients (pēc kāda laika). Jā, kaut kādi iebildumi ir. Es atkal saņēmu atbildi "jā".

Ārsts. Pateicieties tām zemapziņas daļām, kuras iebilst. Esmu pārliecināts, ka tās gatavojas kaut ko mainīt jaunajos uzvedības veidos. Tagad palūdziet tām zemapziņas daļām, kurām ir iebildumi, apvienoties ar to daļu, kura radīja jaunos uzvedības veidus. Lai tās izveido tādu kā savdabīgu "komiteju". Un lai iebilstošās daļas izsaka savus iebildumus un vēlēšanās. Pēc tam palūdziet nomainīt tos veidus, pret kuriem ir iebildumi, pret jauniem, kuri apmierinātu visas zemapziņas daļas. Un palūdziet tām dot atbildi "jā", kad tās pabeigs savu darbu.

(Vīrietis iegremdējas sevī.)

Pacients. Ir atbilde "jā".

Ārsts. Tagad vēlreiz vērsieties pie citām zemapziņas daļām un pavaicājiet; "Vai tagad ir kādi iebildumi pret jaunajiem uzvedības veidiem?"

Pacients. Klusums.

Ārsts. Iznāk, ka visas zemapziņas daļas ir mierā ar jaunajiem uzvedības veidiem?

Pacients.Tā iznāk.

Ārsts. Vai tagad esat mierīgs?

Pacients. Jā.

Ārsts. Bet mēs izdarīsim vēl kaut ko. Mums jābūt pārliecinātiem, ka šie veidi turpmāk, nākotnē, darbosies. Vērsieties vēlreiz pie tās zemapziņas daļas, kas izveidoja jaunos uzvedības veidus, un pavaicājiet: "Vai tu uzņemies atbildību par to, lai jaunos uzvedības variantus nākotnē realizētu atbilstošās situācijās?"

Pacients (pēc kāda laika). Tā ir gatava — es tikko saņēmu atbildi "jā".

Ārsts. Tagad, ja jaunie uzvedības veidi būs labāki par vecajiem, kas izraisīja slimību, tad zemapziņa izmantos tieši tos un slimība pazudīs kā nevajadzīga.

Pacients. Ziniet, dakter, tas ir pārsteidzoši, bet man sāpes jau pārgāja. Es jūtos daudz labāk.

Tagad es ierosinu jums visu to izdarīt patstāvīgi. Izmantojiet tādam nolūkam plānu-shēmu, kas dota tālāk.

PĀRPROGRAMMĒŠANAS PLĀNS-SHĒMA

1. solis. Nosakiet sev to slimību vai to simptomu, no kura jūs vēlaties atbrīvoties.

2. solis. Nodibiniet kontaktu ar to zemapziņas daļu, kura ir atbildīga par šīs slimības rašanos:

a) uzdodiet sevī jautājumu: "Vai tā zemapziņas daļa, kura ir atbildīga par šīs slimības rašanos, ir gatava sazināties ar mani apziņas līmenī?";

b) nosakiet signālu "jā"/"nē" veidu. Tā var būt sajūta, tēls, iekšējā balss, pirksta vai svārsta kustība.

3. solis. Pēc tam kad esat nodibinājuši saikni, vērsieties pie šīs zemapziņas daļas ar šādu jautājumu: "Vai tu esi gatava pavēstīt man, kāda mana uzvedība, kādas rakstura iezīmes vai kādas manas domas un emocijas noveda pie slimības?":

a) ja jūs saņemat atbildi "jā", tad palūdziet pavēstīt par šo uzvedību un emocijām konkrēti. "Pavēsti konkrēti, kāda mana uzvedība, kādas rakstura iezīmes vai kādas manas emocijas noveda pie slimības?";

b) ja saņemat atbildi "nē", tas nozīmē, ka šāda uzvedība ir, bet zemapziņa vēl nav gatava jums pavēstīt par pašu uzvedību. Tādā gadījumā pieņemiet to un pārejiet pie nākamā soļa.

4. solis. Uzziniet attiecīgās zemapziņas daļas nolūku (funkciju):

a) uzdodiet tai šādu jautājumu: "Vai tu esi gatava man pateikt, ko tu centies izdarīt manā labā ar problemātiskās uzvedības palīdzību?";

b)       jasaņemat atbildi "jā", tad palūdziet pavēstīt par to konkrēti apziņas līmenī: "Pavēsti man konkrēti, kādu derīgu nolūku tu manā labā īstenoji?" Formulējiet nolūku pozitīvi, tā, lai tas jūs apmierinātu;

c) ja saņemat atbildi "nē", tas nozīmē, ka pozitīvs nolūks ir (un tas ir vienmēr), bet zemapziņa pagaidām nav gatava jums par to pavēstīt. Tādā gadījumā pieņemiet to un pārejiet pie nākamā soļa.

5. solis. Jaunu uzvedības veidu radīšana, kas īstenotu konkrēto nolūku (kas pildītu konkrēto funkciju). Palūdziet šai zemapziņas

daļai: "Izmanto manus zemapziņas radošos resursus un fantāziju ļ un radi vismaz trīs jaunus uzvedības veidus, lai īstenotu šo nolūku (lai izpildītu šo funkciju). Šiem veidiem jābūt daudz efektīvākiem, drošākiem un patīkamākiem par agrāko uzvedību un bez kaitīgām I netiešām sekām. Katru reizi, tikko tu esi radījusi vienu tādu jauļ nu veidu, dod man signālu "jā" un turpini darboties." Vai jūs ap<l zināsieties jauno veidu saturu vai nē— tas nav tik svarīgi tām iz maiņām, kas notiks. Dodiet zemapziņai nepieciešamo laiku un vienkārši skaitiet signālus.

6. solis. Tagad pārbaudiet jaunos uzvedības veidus zemapziņas I līmenī. Tālab vērsieties pie visām citām zemapziņas daļām: "Vai iri kāda mana zemapziņas vai manas personības daļa, kas iebilst pret jaunajiem uzvedības veidiem?"

a)       jaatbilde ir "nē", tad var īstenot pievienošanos nākotnei (7. solis);

b) ja atbilde ir "jā", tad palūdziet nomainīt tos veidus, pret kuriem ir iebildumi: "Nomaini ar jauniem vai pilnveido tos veidus, f pret kuriem ir iebildumi, lai tie apmierinātu visas zemapziņas daļas, I Tiklīdz to paveiksi, dod man atbildi "jā"." Pēc tam vēlreiz pārbaudiet jau izmainītos veidus un pārejiet pie nākamā soļa.

7. solis. Pievienošanās nākotnei. Vērsieties vēlreiz pie tās zemI apziņas daļas, kas radīja jaunos uzvedības veidus: "Vai tu uzņemies * atbildību par to, lai jaunos uzvedības veidus nākotnē realizētu f vajadzīgajā laikā un vajadzīgajā vietā? Tiklīdz tu saskaitīsi visus 1 iespējamos variantus un būsi gatava uzņemties atbildību, dod I man atbildi "jā"."

PERSONISKĀS VĒSTURES PĀRSKATĪŠANA UN DZĒŠANA

—                                                              Ir tādi cilvēki, — sacīja dons Huans, — kuriem ir ļoti rūpīga un uzļ manīga attieksme pret savas rīcības rak1 sturu. Viņu laime ir tā, ka viņi darbojas, pilnībā apzinādamies, ka viņiem nav laika.

Tāpēc katrā viņu darbībā ir īpašs spēks, katrai rīcībai piemīt jūtas.

—_Rīcībai piemīt spēks, — viņš teica. — īpaši tad, kad tas, kurš rīkojas, zina, ka šī ir viņa pēdējā kauja. Darbībā, par kuru tu apzinies, ka tā var tev kļūt pēdējā uz zemes, ir īpaša visaptveroša laime. Mans padoms tev: pārskati savu dzīvi un apskati savu rīcību tieši šādā gaismā.

K. Kastaneda. Ceļojums uz Ikstlānu

Mūsu zemapziņas saprāts rada katram unikālu personisko vēsturi. Tā izveidojas no noteiktiem mūsu dzīves notikumiem. Ar to zemapziņa nodarbojas kopš pašas mūsu dzimšanas. Zemapziņā glabājas visa informācija par mūsu dzīvi. Mēs pieaugam, uzkrājam pieredzi, uztveram apkārtējo pasauli, un mums pat prātā neienāk, ka mūsu dzīvi veido pagātnes pieredze un pagātnē pārdzīvotais. Apzinātā attieksme pret apkārtējo pasauli pastāvīgi mainās, taču zemapziņa var turēties pie uzskatiem, kas izveidojušies mūsu dzīves sākumā un nesenā pagātnē. Piemēram, Ja jūsu bērnībā ir bijis atgadījums, kas atstājis uz jums dziļu iespaidu, tad ziniet, ka kāda jūsu zemapziņas saprāta daļa joprojām redz notikušo ar bērna acīm un iespaido jūsu dzīvi. Tāpēc ir ļoti svarīgi pārskatīt personisko vēsturi un mainīt zemapziņas attieksmi pret daudziem pagātnes notikumiem.

Mēs paši radām savu dzīvi, savu pasauli. Radām ar savām domām, savu uzvedību. Mūsu pasaules uzskats sākumā veidojas mūsu vecāku, pēc tam skolas, televīzijas, grāmatu iespaidā. Ar laiku tas viss apkopojas zemapziņas uzvedības programmā, kuras atspoguļojums arī ir tā pasaule, kurā mēs dzīvojam. Pārskatīdami savu dzīvi, mēs mainām savu zemapziņas programmu un tātad — savu pasauli, savu dzīvi.

Tā kā slimība ir mūsu konkrētu negatīvo domu un emociju atspoguļojums fiziskajā līmenī, tad ir ļoti svarīgi uziet savā personiskajā vēsturē tos notikumus, kas noveduši pie šāda pasaules uzskata izveidošanās. Tas kļūs saprotamāks, ja aplūkosim dažus piemērus.

Pie manis uz pieņemšanu atnāca jauna sieviete ar sāpēm mugurkaula jostas daļā. Rentgenogramma uzrādīja skriemeļu nobīdi. Sāpes parādījušās pirmo dzemdību laikā, kad sieviete dzemdēja nedzīvu bērnu. Pēc kontaktēšanās ar zemapziņas saprātu noskaidrojās, ka tieši bērna nāve mātes miesās ir slimības cēlonis. Bet pie bērna nāves noveda zemapziņas bērnu iznīcināšanas programma.

—    Vai jums līdz pirmajai grūtniecībai bija prātā domas, ka nevēlaties bērnus, vai bailes no bērniem, no grūtniecības nelaikā? — es viņai jautāju.

—  Nē, — viņa atbildēja, — neko tādu es nebiju iedomājusies.

—   Bet mēs taču saņēmām skaidru un viennozīmīgu informāciju no zemapziņas saprāta, ka pie slimības un nedzīva bērna dzimšanas novedusi bērnu iznīcināšanas programma. Nav dūmu bez uguns. Laikam šī programma noformējās jau bērnībā.

—  Bet es neko tādu neatceros, — sieviete uzstāja.

Mēs sākām dziļāk pētīt zemapziņas cēloņus, un noskaidrojās, ka pirmās stiprās sāpes mugurā uznākušas 14 gadu vecumā. Pirms tam bijuši vairāki notikumi.

Viņas māte un tēvs bieži savā starpā strīdējās un lamājās. Meitene lielāko daļu laika pavadīja pie vecmāmiņas. Un vecmāmiņa viņai ne vienreiz vien bija teikusi, ka vecāki strīdas "tevis dēļ. Lūk, ja tevis nebūtu, tad viņi dzīvotu laimīgi." Jau tad meitenei uznākušas pirmās sāpes mugurā. Viņu veda pie ārstiem. Nozīmēja kaut kādu ārstēšanu, un sāpes pamazām pārgāja. Tomēr zemapziņa bija izdarījusi secinājumu, ka bērni traucē vecāku laimei un dzimst nelaikā. Tā arī ir nāves vēlējuma programma savam bērnam. Meitene šos notikumus bija aizmirsusi, bet vēlāk, kad viņa pati gribēja kļūt māte, šīs domas realizējās nedzīva bērna piedzimšanā un pēc tam arī skriemeļu nobīdē tajā ķermeņa apvidū, kas saistīts ar dzemdi un citiem bērnu radīšanas orgāniem. Kad sieviete bija atsaukusi atmiņā šos notikumus, viņa atcerējās vēl daudzus citus, kurus apvienoja tās pašas domas. Šajā gadījumā vecmāmiņa nav vainīga. Viņa tikai vārdos atspoguļoja meitenes zemapziņas programmu. Bet šo programmu meitenei nodeva māte. Māte bija izdarījusi vairākus abortus. Bet aborts — tā ir viena no bērnu iznīcināšanas programmas izpausmēm. Un mātei šo programmu bija nodevusi viņas māte, kas bija pārkāpusi noteiktus Visuma likumus. Un tā šo ķēdīti var turpināt bezgalīgi. Bet vai ir vērts? Pagātni mainīt nav iespējams, bet var mainīt savas domas, savu programmu.

Iznāk, ka slimībām pa priekšu iet noteiktas dzīves situācijas. Citiem tās ir acīm redzamas, bet citiem slēptas. Ir svarīgi uzsākt pašizpētīšanu, un tad viss apslēptais kļūs skaidrs.

Lūk, vēl kāds piemērs. Kādai manai pacientei pirms gada parādījušies zaļi, gļotaini izdalījumi no deguna. Vispār problēmas ar degunu sākušās jau pirms pieciem gadiem. Tās izpaudušās naktīs kā aizlikts deguns. Tad viņa pie manis izgāja homeopātiskās ārstniecības kursu. Rezultāts bija labs. Tagad ārsti viņai bija noteikuši diagnozi "haimorīts" un piedāvāja veikt caurduršanu. Viņa atteicās un atnāca pie manis, atcerējusies, ka reiz es viņai biju palīdzējis.

Izrādījās, ka pirms izdalījumu parādīšanās risinājušies zināmi notikumi. Neilgi pirms tam viņas meita bija aizbraukusi uz ārzemēm. Kādu laiku pēc meitas aizbraukšanas māte sāka izjust vientulību, skumjas, depresiju, žēlumu. Visu šo laiku viņa sevī apspieda asaras. Šīs negatīvās domas viņu pārņēma tāpēc, ka viņa dzīvē bija likusi pirmajā vietā attiecības ar meitu. Tagad dzīve bija zaudējusi jēgu, jo viņa dzīvoja savas meitas dēļ. Bet izdalījumi no deguna — tās bija slēptās emocijas, apspiestās asaras.

Bez šā notikuma viņa atcerējās vēl dažus, kad bija izpaudušās negatīvās emocijas un kas noveda pie problēmām ar degunu.

Sameklējuši savā personiskajā vēsturē šādus problēmu notikumus, sāciet to pārskatīšanu. Pārskatīt notikumus — nozīmē nomainīt negatīvās, postošās domas, kas noveda pie slimības attīstības, ar jaunām, pozitīvām domām. Vajag vēlreiz ar atbildības sajutu iziet cauri šiem notikumiem. Saskatīt katrā situācijā Augstākā Spēka izpausmes, lai cik netaisnīga vai bezjēdzīga jums šī situācija liktos. Tad izzudīs iekšējā neapmierinātība ar situāciju un apkārtējo pasauli vispār. Radīsies notikušā taisnīguma un likumsakarīguma

izjūta. Tieši tad jūs spēsiet situāciju pieņemt, piedot cilvēkam un pateikties viņam.

Kādai sievietei pēc infarkta bija sāpes sirdī, un šīs sāpes ilgu laiku nepārgāja. Nodibinājuši kontaktu ar zemapziņu, mēs noskaidrojām, ka pie infarkta noveda tādas domas un emocijas kā dusmas, naids, aizvainojums, žēlums, vēlēšanās atriebties. Šīs emocijas bija saistītas ar sievietes dēla šķiršanos. Sieviete nekādi nespēja pieņemt šo situāciju. Un, lūk, dusmas un naids pret vedeklu, žēlums pret dēlu un mazdēlu materializējās sirds slimībā. Izrādījās, ka viņas dzīvē bijis daudz tādu notikumu, kad viņa izjutusi līdzigas emocijas. Tikai pārskatot visus šos notikumus un mainot attieksmi pret tiem, viņa spēja atbrīvoties no sāpēm sirdī.

Pārskatīšanu vislabāk veikt vienatnē tādā vietā, kur jūs jūtaties mierīgi, atslābināti. Pirms katras pārskatīšanas uzņemieties atbildību par savu pasauli, par savu dzīvi. Apstādiniet savu iekšējo dialogu un sāciet pārskatīšanas procedūru.

PĀRSKATĪŠANAS TEHNIKA

1.       Izvēlieties pārskatīšanai no savas personiskās vēstures tādus notikumus, uz kuriem jūs reaģējāt negatīvi, izjutāt stresu.

2.        Iedomājieties šo situāciju, iedomājieties to cilvēku (vai cilvēkus), ar kuru saistīti jūsu pārdzīvojumi šajā situācijā.

3.        Pirmais, kas jums jāizdara,—jāpieņem šī situācija. Ir tāds teiciens: "Viss Dieva rokā!" Pieņemt situāciju — nozīmē uzņemties atbildību par tās rašanos.

4.        Padomājiet, ar kādām savām domām un jūtām jūs radījāt šādu situāciju. Patīkamas situācijas savā dzīvē mēs radām ar

•' pozitīvām domām, bet nepatīkamas (stresa) situācijas — ar negatīvām.

5.       Nosakiet, ko svarīgu un pozitīvu jums šī situācija iemācīja? Kādu pozitīvu mācībstundu jūs apguvāt? Ir tāds teiciens: "Viss, ko Dievs dod, ir uz labu."

Elpošanas tehnika personiskās vēstures pārskatīšanas laikā

Jebkura personiskās vēstures notikuma pārskatīšanas procedūra jāapvieno ar īpašu "attīrošu" elpošanu. Tas palīdz sasniegt zināmu koncentrēšanās pakāpi un paaugstina visas procedūras efektivitāti.

Pirms ķeraties pie procedūras, 3—5 minūtes paelpojiet, kamēr elpošana atjaunojas.

Tagad ņemiet to savas personiskās vēstures notikumu, kuru jūs gribat pārskatīt, un atcerieties tik ilgi, kamēr atmiņā neuzpeldēs visas izjūtas, ko šis notikums izraisīja.

Pēc tam lēni ieelpojiet, "pārvietojot" galvu no labā pleca uz kreiso, ar degungalu aprakstot savā priekšā pusapli. Šīs ieelpas jēga — atjaunot enerģiju, jo katra dzīves situācija, kurā iedarbinātas jūtas, cilvēku iztukšo.

Pēc izjūtu atcerēšanās, ieelpojot no labās puses uz kreiso, cilvēks, izmantodams elpošanas enerģiju, atgūst savas emocijas, jūtas un domas, ko atstājis tajā situācijā, tas ir, atgūst savu enerģiju.

Tūlīt pēc tam seko izelpa no kreisās puses uz labo.

Ar izelpas palīdzību cilvēks atbrīvojas no tām jūtām, emocijām un domām, ko viņā atstājuši citi cilvēki, kas piedalījās šajā notikumā.

Centieties elpošanas laikā saglabāt tā notikuma vai atsevišķa cilvēka, ar ko šis notikums saistās, vizuālo tēlu. Ieelpas brīdī saņemot atpakaļ savas domas, jūtas un emocijas, izelpas brīdī atdodiet šim cilvēkam svešās jūtas, domas un emocijas. Dariet to pavisam mierīgi.

Jau pēc dažiem elpošanas cikliem jūs jutīsieties daudz vieglāk. Nobeidziet elpošanu un pārskatīšanu tad, kad parādās atbrīvotības un viegluma sajūta. Jūsu ķermenis pats pateiks, kad jābeidz. Katrai situācijai vajadzīgs cits elpošanas ciklu skaits. Viss atkarīgs no situācijas "smaguma" un ilguma. To situāciju pilnīgai pārskatīšanai, ar kurām parasti saistās smagas izjūtas un negatīvas emocijas, nepieciešami vairāki elpošanas cikli vairāku dienu laikā. Piemēram, tuva cilvēka nāve vai attiecību izjukšana. Šādā gadījumā jums jāpārskata visi jūsu dzīves notikumi, kas tā vai citādi saistīti ar šo cilvēku.

Dažās situācijās pietiek ar vienu elpošanas ciklu, lai sajustu vieglumu un atbrīvotību.

Pirms notikumu pārskatīšanas vēlams sastādīt visu to cilvēku sarakstu, ar kuriem esat ticies savā dzīvē. To izdarīt ir iespējams, jo vairāk tāpēc, ka tad, kad sāksiet pārskatīt savu dzīvi, jūsu atmiņā uzpeldēs tādi notikumi, kurus jau sen bijāt aizmirsis.

6. Pateicieties visiem notikumu dalībniekiem par mācībstundu. Katru pārskatīšanu beidzot, izrunājiet skaļā balsī:

"Es tevi svētu ar mīlestību un atlaižu. Tu dzīvo savā pasaulē. Es — savā. Es un tu — esam brīvi!"

Pielikums

Šajā pielikumā gribu aprakstīt dažus Visuma likumus, kuri likti cilvēka jaunā apziņas modeļa pamatā. To zināšana palīdzēs jums darbā ar sevi, palīdzēs jūsu slimību un personisko problēmu cēloņu meklējumos. Šos likumu neesmu radījis es. Tie pastāv kopš laika gala. Zinām mēs tos vai nē, ievērojam tos vai nē — tie darbojas neatkarīgi no mūsu zināšanas par tiem. Atcerieties teicienu: "Likumu nezināšana neatbrīvo no atbildības." Tāpēc mācīsimies šos augstākos likumus un uzņemsimies atbildību. Šo likumu zināšana un piemērošana palīdzēs jums atgūt veselību un mainīt situāciju daudzās jūsu dzīves jomās.

KATRS CILVĒKS PATS RADA SAVU PASAULI, SAVU DZĪVI. To

apzināties ir ļoti svarīgi. Mēs radām savu pasauli ar savām domām, jūtām un emocijām. Tas ir mūsu ķermenis, garīgais un fiziskais veselības stāvoklis, attiecības ar tuviniekiem ģimenē, attiecības ar citiem cilvēkiem un apkārtējo pasauli —tas viss ir mūsu domu, jūtu un emociju ārējais atspoguļojums. ĀRĒJAIS ATSPOGUĻO IEKŠĒJO. Iemācieties izmantot šo likumu savā dzīvē. Ja jau mēs paši radām savu pasauli, tātad varam to arī mainīt.

Citiem vārdiem sakot, ja mūs kaut kas dzīvē neapmierina, tad mēs varam to mainīt, atklājot un novēršot tās vai citas problēmas cēloņus un radot kaut ko jaunu. Nepieciešams vērsties sevī un mainīt savu zemapziņas uzvedības programmu, tas ir, mainīties pašam.

Ja jūs gribat mainīt apkārtējo pasauli vai apkārtējos cilvēkus, tad atcerieties, ka viss, kas ir apjums, — ir jūsu pašu atspoguļojums.

Tāpēc sāciet ar sevi. Kad jūs izmainīsieties, izmainīsies arī apkārtējie cilvēki un jūsu pasaule. Vienkārši nostrādās atspoguļošanas princips.

Šis likums nodrošina diženu kārtību un harmoniju, augstāko taisnīgumu un Visuma tīrību. Atcerieties, mēs dzīvojam taisnīgā un tīrā pasaulē, kurā KATRAM NOTIEK PĒC VIŅA DOMĀM. "Lai jums notiek pēc jūsu ticības!" — tie ir Bībeles vārdi. Mūsu darbība nesākas nedz ar vārdu, nedz ar kustību, bet ar mūsu domu un emociju. Doma ir universāla enerģijas forma. Mūsu domas un jūtas materializējas, tas ir, izpaužas realitātē. Ja jūsu dzīvē kaut kā trūkst vai pastāv kāda netaisnība, tad cēlonis slēpjas tikai jūsos, nevis apkārtējā pasaulē vai tā saucamajos ārējos apstākļos.

Doma kā enerģijas forma, radusies mūsu dvēselē, nekur nepazūd. Darbojas ENERĢIJAS NEZŪDAMĪBAS LIKUMS. Ikviena doma, kas iesūtīta ārējā pasaulē, veido noteiktus notikumus mūsu dzīvē. Tādējādi šī enerģija tādā vai citādā veidā atgriežas pie mums. LĪDZĪGS PIEVELK LĪDZĪGU. Ja mūsu doma ir agresīva, tad arī notikumi veidojas nepatīkami un sāpīgi. Ja domas ir radošas un sevī nes atvērtību un mīlestību, tad tās izpaužas realitātē, kas raisa tikai patīkamus pārdzīvojumus. Kādas domas domāt, tas lai ir jūsu ziņā.

STARP PAŠU REALITĀTI UN TO PASAULES MODELI, KURĀ MĒS DZĪVOJAM, NEIZBĒGAMI PASTĀV MILZĪGA ATŠĶIRĪBA.

Mūsu zemapziņas saprāts rada pasaules modeli, izmantojot Realitātes informāciju un enerģiju, un nodod šo modeli mūsu apziņai dzīvei. Citiem vārdiem sakot, mūsu apziņa ir to notikumu, kurus mums piegādā zemapziņas saprāts, vērotāja un vērtētāja.

Pasaules modeļi, kurus mēs katrs radām, ir atšķirīgi. Citiem vārdiem, KATRS CILVĒKS DZĪVO SAVĀ PASAULĒ, kas atšķiras no jebkuras citas.

Tas Realitātes modelis, kurā mēs dzīvojam, atbilst mūsu zemapziņas programmai, kas veidojas kopš bērnības; tādējādi ārējais atspoguļo iekšējo.

Visums (Realitāte, Patiesība, Dievs, Pasaule) ir neaptverams spēks, enerģija, kam piemīt virsapzināšanās; cilvēka apzināšanās ir tikai Visuma, Dievišķās apzināšanās daļa. Mums pastāvīgi jāatceras, ka pasaule ir neaptverama un mīklaina, un cilvēkam pret pasauli un pret sevi jāizturas kā pret mīklu.

IKVIENAM NO MUMS JĀUZŅEMAS ATBILDĪBA PAR SAVU PASAULI. Likums par atbildību — tas ir noteicošais darbā ar sevi. Šo domu daudziem ir grūti pieņemt, jo viņi jauc atbildības jēdzienu ar vainas izjūtu. Uzņemties atbildību par savu dzīvi nozīmē pilnīgi atteikties no apkārtējo un sevis vainošanas, atbrīvoties no žēluma un nožēlas, no kritizēšanas, nosodījuma un ienaida. Ja jūs uzņematies atbildību, tad sākat dzīvot pilnīgu un spēcīgu dzīvi. Un nekas vairs nevarēs likt jums ciest, nekādi "noskaudumi" un "kaitējumi" uz jums neiedarbosies. Jūs paši izkārtosiet savas dzīves notikumus tā, kā jūs gribēsiet. Jūs radīsiet ap sevi īpašu lauku, kas palīdzēs mainīties apkārtējiem cilvēkiem. Tāpēc jums pastāvīgi jāizmanto atspoguļošanas princips (ārējais atspoguļo iekšējo).

Sāciet uzmanīgi vērot visu, kas noris jūsu dzīvē. Uztveriet dažādas savas dzīves situācijas kā mācībstundas. Piemēram, ja jūsu apkārtnē noris kāds notikums, kas jums izraisa zināmas domas, jūtas un emocijas, tad ielūkojieties sevī — tas viss atrodas jūsu zemapziņā. Kādu pozitīvu mācībstundu jūs varat sev gūt? Visas dzīves situācijas rada vai pievelk mūsu domas vai zemapziņas programmas.

Ja jums kaut kas nepatīk citos cilvēkos, tas noteikti ir jūsu zemapziņā (ja kaut kas patīk, arī tas tur ir). Atsakieties no vēlēšanās mainīt apkārtējo pasauli, cilvēkus, savus tuviniekus. Pieņemiet viņus tādus, kādi tie ir. Mainieties paši — un mainīsies arī pasaule. Ja jūs no kaut kā vairāties, tad aiz tā slēpjas kādas bailes vai kādas sāpes, tas ir — tas, caur ko jums jāiziet un jāgūst ļoti svarīga pozitīva mācībstunda. Kad cilvēks uzņemas atbildību par savu pasauli, par savu dzīvi, viņam rodas izvēles brīvība. Viņš var pats brīvi izvēlēties, kādas domas izmantot. Izpētiet savas zemapziņas uzvedības programmas, savas domas un emocijas. Pārskatiet no jauna visu savu dzīvi — no jaunā pasaules uzskata viedokļa.

VIENGABALAINĪBAS LIKUMS. Tā kā cilvēks ir tikai Visuma daļa, tad kā daļa no veselā viņš tiecas uz šo veselo. Ņūtons atklāja

materiālo ķermeņu gravitācijas likumu. Bet šis likums darbojas ari uz dzīviem ķermeņiem, kas ir informatīvi enerģētiskas struktūras. 1 Neviena dzīva būtne jau sākotnēji nav viengabalaina, tai skaitā ari cilvēks, jo ir atrauta no Realitātes, no Dieva. Un tāpēc cilvēks visu savu mūžu neapzināti tiecas iegūt šo viengabalainību, tas ir, tiecas I pie Dieva. Šī tiekšanās apvieno visus cilvēkus. Un ne tikai cilvēkus, I bet visu šajā pasaulē esošo. Un ne tikai šajā "cilvēciskajā" pasaulē, 1 bet arī citās pasaulēs un vispār visā Visumā. Iznāk, ka galamērķis ļ visiem ir viens, bet ceļi uz to — dažādi. DAĻA TIECAS PIE VESELA. DVĒSELE TIECAS PIE DIEVA. Katram cilvēkam visu mūžu nedod mieru šī atrautība no pirmavota. Viņš intuitīvi sajūt to un tiecas I pie tā. Mūsu dzīvē tas izpaužas kā dvēseles miera, laimes, baudas I meklējumi. Cilvēks pievēršas kaut kādām zemes lietām, cerībā j atrast šo mūžīgo svētlaimi. Viņš mēģina aizmirsties ar naudas, ēdiena, mantas, izklaides, seksa, attiecību palīdzību. Bet ar laiku viņš izjūt visa tā zaudējuma sāpes. Un uz vecumu rodas smeldzoša j sajūta, ka dzīvē ir palaists garām galvenais, tas, kā dēļ dzīve bija dota. Bet spēka jau atlicis maz.

Dievs dod cilvēkam dzīvi un apzināšanos tā dēļ, lai viņš bagāļ tinātu šo apzināšanos pašā dzīves procesā un dotu savu unikālu ieguldījumu Visuma evolūcijas procesā. Šeit arī ir atbilde un mūžI seno jautājumu: "Kāda ir dzīves jēga un misija?" Katrs cilvēks neļ apzināti īsteno galveno dzīves funkciju un mērķi — dzīvot šajā pasaulē un tiekties pēc tā, lai viņa realitātes modelis atbilstu pašai Realitātei. Citiem vārdiem — apvienot apzināto un neapzināto. Tikai tā viņš varēs iegūt sevis paša viengabalainību.

POZITĪVĀ NOLŪKA LIKUMS. Visa mūsu dzīve — ir ne uz mirkli nerimstošs mūsu neapzināto un apzināto nolūku īstenošanas process. Katram cilvēkam ir savs unikāls dzīves ceļš, un tas tiek noteikts zemapziņā. Ir ļoti svarīgi aptvert, ka mūsu zemapziņas . • saprāts vienmēr mūsu labā īsteno noteiktus pozitīvus nolūkus.

Es dziļi ticu tam, ka cilvēks ir ļoti sarežģīta, sabalansēta būtne. Un tāpēc ar viņu nekad nekas nenotiek tāpat vien. Vēl vairāk— ļ jebkurai cilvēka uzvedībai (tai skaitā slimībai) noteiktā kontekstā ir kāda pozitīva funkcija. Tāpēc atklāt saslimšanas cēloni — tas

nozīmē atrast to pozitīvo nolūku, ko zemapziņa mēģina īstenot uz slimības rēķina. Lai ko mēs nedarītu, lai kādas situācijas neradītu dzīvē, lai ar kādām slimībām neslimotu — tie visi ir tikai paņēmieni, lai īstenotu mūsu pozitīvos nolūkus.

Nolūki nevar būt negatīvi, jo dabā vienkārši nav negatīvas pieredzes. Noliegums eksistē tikai mūsu valodā. Mēs varam zināt, ko mēs negribam. Bet tik un tā mums vajag par to padomāt.

Cilvēks nevar atteikties no nolūku īstenošanas. Tas nav iespējams. Tāpēc nevajag cīnīties pašam ar sevi — vajag mainīt savas domas un uzvedības veidus. Un pilnīgi reāli apzināties savus nolūkus, radīt jaunus un mainīt to īstenošanas veidus. Šāda zināšana padara dzīvi spēcīgu un apzinīgu.

Visas cilvēku problēmas (slimības, stresi) — rada apzināto vēlēšanos un to īstenošanas paņēmienu nesakritība ar zemapziņas nolūkiem. Lietas būtība ir tāda, ka mūsu zemapziņas saprāts par mums pašiem un mūsu vitāli svarīgajiem nolūkiem zina daudz vairāk. Turklāt atcerieties — zemapziņa ir tieši saistīta ar pašu Realitāti, ar Dievu. Tāpēc ir svarīgi netraucēt zemapziņai, bet palīdzēt tai ar savu apzināto darbību. Nepieciešams apvienot apzināto un neapzināto savā dzīvē un tādējādi iegūt viengabalainību.

ZEMAPZIŅĀ GLABĀJAS INFORMĀCIJA PAR IKVIENU NOTIKUMU VISUMĀ. Iedomājieties organisma šūniņu. Tā nevar redzēt visu organismu. Bet tajā glabājas informācija par visu organismu. Iekodēta ģenētiskajā līmenī. Cilvēks ir tāda pati Visuma šūniņa. Viņa zemapziņā glabājas visa informācija par Visuma pagātni, tagadni un pat par Visuma nākotni. Ar šo likumu izskaidrojami daudzi fenomeni: piemēram, gaišredzība un pareģošana. Vai domu lasīšana un pārraide no attāluma. Arī zīlēšana saistās ar šo likumu. Jebkurš cilvēks var sevī attīstīt visas šīs spējas un pat vēl vairāk. Nepieciešama tikai nodomu tīrību.

JO TĪRĀKI IR CILVĒKA NODOMI, JO VAIRĀK SPĒJU VIŅAM IR, JO DAUDZVEIDĪGĀKAS VISUMA ZINĀŠANAS VIŅAM IR PIEEJAMAS. To var pateikt vienkāršāk: jo mazāk agresijas ir jūsu dvēselē, jūsu zemapziņā, jo patīkamāka un interesantāka ir jūsu

dzīve un jo labāka būs jūsu veselība un lielākas būs jūsu spējas. Mainīt sevi — tas nozīmē pirmām kārtām tikt vaļā no agresīvām domām un emocijām, kas saistītas ar lepnību.

CILVĒKI PAŠI RADA SEV SLIMĪBAS, TĀTAD PAŠI, UN TIKAI PAŠI, VAR TIKT VAĻĀ NO TĀM, NOVĒRŠOT CĒLOŅUS. Saslimšanu cēloņi ir mūsos pašos, nevis ārpus mums. Un tie ir šādi:

1) savas dzīves mērķa, jēgas un misijas neizprašana;

2) Visuma likumu neizprašana un neievērošana;

3)    postošu, agresīvu domu, jūtu un emociju esamība zemapziņā un apziņā.

Slimība — tas ir signāls par Visuma līdzsvara, harmonijas izjaukšanu. Tāpēc uztveriet savu slimību ar cieņu, pieņemiet to. Slimība — tas ir mūsu postošo domu, mūsu uzvedības un mūsu nolūku, tātad, mūsu pasaules uzskata, ārējais atspoguļojums. Tā ir zemapziņas aizsardzība mums no mūsu pašu postošās uzvedības vai domām. Slims cilvēks — ir cilvēks ar slimu pasaules uzskatu. Tātad, lai izārstētu slimību, nepieciešams mainīt savu pasaules uzskatu.

Cilvēki ir pieraduši pie tāda domāšanas stereotipa, pēc kura slimība skaitās ienaidnieks un ar to jācīnās jebkādiem līdzekļiem, neraugoties uz sekām. Bet cīnīties ar slimību — nozīmē cīnīties pašam ar sevi. Visumā nav tāda spēka, ko nevarētu izmantot pozitīvi. Un slimība ir tieši tāds spēks. Izmantojiet to kā līdzekli pašattīstībai.

Kad šīs grāmatas manuskripts jau bija pabeigts, mana sieva, izlasījusi vienu nodaļu, sacīja, ka grāmatā esot daudz agresijas pret ārstiem un mūsdienu medicīnu. "Tas man atgādina dažus amerikāņu sludinātājus, kas uzstājas televīzijā," viņa teica. "Jā, viņi runā par Dievu, par mīlestību, bet dara to ļoti agresīvi, tāpēc negribas viņos klausīties." Tajā pašā dienā manā kabinetā atskanēja telefona zvans un aizkaitināta vīrieša balss pieprasīja, lai mēs nevērstos pret tādu atkarības no alkohola ārstēšanas metodi kā kodēšana. Man nācās aizdomāties. Un tad es patiešām sapratu, ka nedrīkst radīt kaut ko jaunu, izpostot veco. Es pārskatīju savu attieksmi pret ārstiem un medicīnu, lūdzu piedošanu Dievam par savu agresiju un pārrakstīju no jauna daudzas vietas grāmatā.

Šajā grāmatā es atbilstoši savām zināšanām un prasmei mēģināju atklāt veselības un slimības struktūru. Es nekādi neesmu centies radīt jaunu ārstniecības metodi. To jau ir radīts ļoti daudz. Es gribēju aprakstīt jaunu visas medicīnas modeli. Tādu modeli, kas apvienos visus jau pastāvošos paņēmienus, kā iedarboties uz cilvēku. Mans nolūks ir parādīt, ka nepieciešams mainīt pašu pieeju slimniekam un slimībai. Tagad es skaidri zinu, ka tas notiks spontāni un tikai tādā gadījumā, ja paši cilvēki sāks mainīt attieksmi pret sevi un pret apkārtējo pasauli, ja viņu nodomi kļūs tīrāki. Modelis, kuru es piedāvāju šajā grāmatā, ļaus ne vien uzlabot veselību, bet arī atrisināt daudzas personiskās dzīves problēmas. Šī grāmata — tikai sākums aizraujošam darbam ar sevi. Tagad, kad esat grāmatu izlasījuši, sāciet izmantot šo informāciju sev noderīgā veidā. Nākamajās grāmatās, kuras plānoju laist klajā

tuvākajā laikā, būs doti nolūku radīšanas noslēpumi. Tas, kas agrak bija pa spēkam tikai burvjiem un magiem, tagad kļūs pieejams un iespējams jums.

Darba procesā ar slimiem cilvēkiem es sapratu, ka ļaudis vispār dzīvo ļoti garlaicīgu un vienveidīgu dzīvi. Bet viņi tādēļ neizjūt īpašas ciešanas, ja nu vienīgi uz vecumu, kad spēki jau zūd. Esmu noskaidrojis, ka tas ir tāpēc, ka viņi maz ko zina par dzīvi vispār un par pašu Realitāti. Cilvēki neiet tālāk par savu pasaules modeli. Viņi nesaprot, ka viņu pasaules modelis — tā vēl ne tuvu nav pati Realitāte ar visiem tās noslēpumiem. Un slimība šajā gadījumā ir signāls tam, lai viņi mainītu savu uzvedību un līdz ar to kaut ko izmainītu arī savā dzīvē.

Es ceru, ka šis modelis palīdzēs jums dzīvot pilnīgu, spēcīgu un laimīgu dzīvi.

Lai jums veicas!

OTRĀ GRĀMATA

Es jau sen mēģināju sistematizēt slimību iekšējos, zemapziņas cēloņus, veikt zināmu universālu klasifikāciju. Ar laiku es sapratu, ka universālu sistēmu izveidot nav iespējams. Katra cilvēka slimībai ir savs cēlonis. Taču slimību izcelsmē kāda likumsakarība tomēr pastāv. Tas saistīts ar to, ka noteikts orgāns vai organisma sistēma veic ne tikai specifiskas fizioloģiskas funkcijas, bet nes arī emocionālu slodzi. Tas ir, katra mūsu ķermeņa daļa informatīvi enerģētiskajā līmenī atspoguļo tās vai citas mūsu domas un emocijas.

Aplūkosim sakarības starp konkrētām slimībām, cilvēka uzvedību, domām un tiem pozitīvajiem nolūkiem, ko tās īsteno. Šeit aprakstīti iespējamie slimību attīstības cēloņi. Izmantojiet šo grāmatu kā ceļvedi, meklējot savus iekšējos cēloņus. Tas jums palīdzēs darbā ar sevi.

KUR UN KВ RODAS SLIMĪBAS

GALVA

Galva ir atbildīga pārdomāšanas procesu.

Problēmas ar galvu atspoguļo neatbilstību starp jūtām un prātu.

Galvas sāpes

Kā mēs atceramies, jebkuras sāpes — tas ir uzstājīgs brīdinājums, ka nepieciešams pievērst sev uzmanību. Tāpēc ir svarīgi uzzināt, kas slēpjas aiz sāpēm.

Galvas sāpes — tas vispirms ir mūsu zemapziņas saprāta siq> nāls, ka mēs kaut ko darām ne tā.

Piemēram, jums ir daudz darba, uzkrājies nogurums, bet jūs gribat novest darbu līdz galam. Jūsu zemapziņas saprāts nolemj, ka jums vajadzīga atpūta, un "dod" galvas sāpes, tā glābdams jūs no pārslodzes un pašsagraušanas. Šis ir pats vienkāršākais piemērs.

Liekulība ir cits svarīgs galvas sāpju cēlonis. Piemēram, jums ir darīšana ar cilvēku, kas jums ir netīkams. Tomēr esat spiests viņam uzsmaidīt un sacīt labus vārdus. Šādas saskarsmes re* zultāts— galvas sāpes. To rašanās mehānisms ir ļoti vienkāršs, Viena smadzeņu puslode reģistrē nepatīkamās izjūtas, ko izraisa šis cilvēks. Otra — jūsu ārējo uzvedību. Iznākumā vieni galvas muskuļi ir atslābināti, bet otri — saspringst. Domtēlu un jūtu neatbilstība izraisa sāpes.

Reiz aizgāju ciemos pie sava drauga. Viņš, cita starpā, sūdzējās p/ir periodiskām smeldzošām galvas sāpēm. Sāpes radušās pirms pusgada. Es sāku iztaujāt viņu par notikumiem, kas risinājušies pirms sāpju rašanās. Viņš ilgi stāstīja par problēmām savā firmā un, •.lastīdams par kādu darbabiedru, automātiski paziņoja:

—  Tas Sergejs — vienas vienīgas galvas sāpes.

Pēc šīs frāzes, kas, pēc manām domām, arī bija visa atslēga, viņš turpināja savu stāstu. Pēc kāda laika es pārtraucu viņu un pavaicāju:

—  Vai atceries, ko tu teici par savu darbabiedru Sergeju?

Protams, viņš neatcerējās, jo bija atradies vieglā transā. Kad mēs

ur viņa sievu atgādinājām šo frāzi, viņš ļoti izbrīnījās.

Pēc kāda laika viņš aizgāja no šīs firmas un "atstāja tur savas ilaivas sāpes".

Ja jūsu galvas sāpju cēlonis irjūsu domu un jūsu ārējās uzvedības neatbilstībā, tad pilnībā saskaņojiet iekšējo un ārējo. Šajā gadījumā Iespējami divi varianti. Pirmais: jūs neviens nespiež tikties ar šo i ilvēku. Jūs varat vienkārši viņu likt mierā. Otrais: padomājiet, ar I o jūs pievilkāt šo cilvēku savai dzīvei. Ja jums kādā cilvēkā nepatīk l .iut kādas īpašības, tad tās noteikti piemīt jums pašiem. Mainieties paši, un tad mainīsies arī cilvēki apjums.

Kāda mana semināra dalībniece sūdzējās, ka viņas priekšnieks pret viņu slikti izturoties, pastāvīgi viņu kritizējot. Pēc tikšanās ar viņu sievietei galva vai plīsa pušu. Bet tikties ar viņu iznāca katru dienu.

—   Tāda sajūta, it kā viņš izsūktu mani kā vampīrs, — sieviete sacīja.

Es viņai uzdevu dažus jautājumus. Izrādījās, ka viņai uz priekšnieku ir sens aizvainojums.

—  Bez tam, — viņa piebilda, — viņš man atgādina kādu vīrieti, kurš kādreiz ar mani slikti apgājās.

Noskaidrojās arī, ka šai sievietei pašai pret sevi ir ļoti kritiska attieksme. Viņa nenovērtē ne savus profesionālos, ne sievišķos dotumus.

Pēc semināra viņa pārskatīja pagātnes notikumus, mainīja attieksmi pret sevi un pret priekšnieku, un situāciju kopumā.

Pēc kāda laika galvas sāpes pilnīgi pārgāja, un priekšnieks sāka pret viņu izturēties kā pret vērtīgu darbinieci.

Sevis nenovērtēšana un paškritika bieži noved pie galvas sāpēm. Turklāt, ja cilvēks pieradis sevi nenovērtēt un kritizēt, tad tāda pati ir viņa attieksme arī pret apkārtējiem.

Mīliet sevi un pieņemiet sevi tādu, kāds/kāda jūs esat. Mācieties pamanīt cilvēkos tikai labo. Iegaumējiet: ko jūs esat pieraduši cilvēkos saskatīt, to viņi arī jums parādīs.

Arī bailes ir sāpju cēlonis. Tās rada pārmērīgu sasprindzinājumu, nemieru. Atrodiet sevī šīs bailes. Iemācieties uzticēties apkārtējai pasaulei — tā ir jūsu pasaule, tāpēc pati drošākā vieta Visuma. Mīlestība pret sevi un uzticēšanās apkārtējai pasaulei izkliedēs jebkādas bailes.

Galvas sāpes bieži vien var izpildīt noteiktas funkcijas. Tas palīdz izvairīties no kaut kādiem pienākumiem. Teiksim, sieviete, mēģinot izvairīties no seksuāla sakara, atsaucas uz galvas sāpēm. Tā viņa dara vienreiz, otrreiz, bet pēc laika, vakaram pienākot, viņai regulāri sāk sāpēt galva. Un tabletes te nelīdzēs. Mierīgi jānoskaidro attiecības un jāpieņem noteikti lēmumi.

Šai sakarā ir kāda anekdote. Vīrs ar sievu pastaigājās pa zoodārzu. Gorillas krātiņš nebija kārtīgi aizslēgts. Pērtiķis izspruka ārā, saķēra sievieti un ievilka pie sevis krātiņā. Acīmredzot tēviņam sieviete bija iepatikusies, un viņš taisījās ar viņu nodarboties ar seksu.

Sieviete kliedz vīram:

—   Dārgais, ko tu stāvi? Vai tad neredzi, ka viņš grasās mani izvarot? Dari taču kaut ko!

—  Bet tu viņam pasaki, ka esi nogurusi vai ka tev sāp galva.

Iemācieties pret galvas sāpēm izturēties uzmanīgi un ar cieņu. Uztveriet tās pirmām kārtām kā signālu. Neapspiediet sāpes ar tabletēm. Tas atvieglos tikai uz kādu laiku. Apspiest sāpes — nenozīmē tās izārstēt. Atrodiet savu sāpju cēloņus un novērsiet tos. Tie slēpjas jūsu domās un jūtās.

Migrēna

Migrēna — ir neiralģiskas galvas sāpes, kas visbiežāk lokalizējas vienā vietā un uznāk periodiski. Parastās pretsāpju zāles te nepalīdz. Šādas sāpes uz laiku mēdz neitralizēt ar trankvilizatoriem un neiroleptiķiem. Bet tikai uz laiku, jo tabletes nenovērš to cēloņus. Un cēloņi ir tādi paši kā vienkāršu galvas sāpju gadījumā. Tikai šeit vēl piedevām ir noteiktas neirotiskas rakstura iezīmes.

Migrēnas bieži uznāk tiem cilvēkiem, kas vēlas būt pati pilnība. Bet viņi pēc šīs pilnības tiecas, pastāvīgi sevi lamādami un kritizēdami, vainodami un sodīdami. Viņi ir kā piebāzti ar visādiem mazvērtības un vainas kompleksiem. Atbrīvošanās no šiem kompleksiem — ir arī atbrīvošanās no galvas sāpēm.

Svetlana iemīlējās vīrietī, kas bieži atbrauca komandējumos uz viņas dzimto pilsētu. Viņš bija precējies, bet apgalvoja, ka drīz šķirsies. Pēc kāda laika viņa uzzināja, ka ir stāvoklī. Viņa to pateica vīrietim. Viņš apsolīja izskaidroties ar sievu un atgriezties. Bet Svetlana viņu nekad vairs neredzēja.

Viņa neizdarīja abortu un dzemdēja meitenīti. Burtiski tūlīt pēc dzemdībām viņai sākās stipras galvas sāpes.

Un nu šī sieviete sēž manā priekšā un stāsta savu stāstu. Nesen viņas meitai palika 14 gadi. Un visu šo 14 gadu laikā Svetlanai regulāri katru mēnesi uznāca stipras, migrēnveida galvas sāpes, ko zāles nespēja mazināt un kas atrāva viņu no dzīves uz trim diennaktīm.

—  Dakter, es jūtos briesmīgi vainīga meitas priekšā, — Svetlana man saka, asarām acīs. — Manai meitai nav tēva, un tieši es pie tā esmu vainīga. Es taču ar viņu biju tuvībā tikai vienu reizi. Es biju nevainīga. Man bija kauns skatīties cilvēkiem acīs, tāpēc ka jutos kā kritusi sieviete. Es pat pārcēlos uz citu pilsētu cerībā, ka viss aizmirsīsies un manas sirdssāpes pāries. Bet, ak vai, manas sāpes palika kopā ar mani.

Dažreiz migrēna atspoguļo visdažādākās bailes.

—   Dakter, — pie manis griežas jauna meitene, — man ir problēmas ar galvu.

—     Kā tad tas izpaužas?

—      Nesen man sākās stipras galvas sāpes. Nekādas tabletes nepalīdz.

—      Bet vai sāpju uznākšanai ir kāda likumsakarība? — es viņai vaicāju.

—      Jā, ir. — Pie tam meitene nolaida acis. — Nesen iepazinos ai puisi, viņš ir ļoti labs. Bet runa nav par to. Un, lūk, kad viņš pirmoreiz mēģināja mani noskūpstīt, man uznāca nelabums, pēc tam sākas stipras galvas sāpes. Tagad galva sāp ļoti bieži, un tas vienmēr ir saistīts ar mūsu tikšanās reizēm vai pat ar domām par viņu.

Transa stāvoklī mēs noskaidrojām šādas reakcijas uz jauno cilvēku cēloņus. Kad meitenei bija 13 gadi un viņai sākās mēnešreizes, māte nolēma sniegt meitai pirmo seksuālās audzināšanas stundu. Viņa paskaidroja, ka sekss — tā ir ļoti netīra lieta, ka visiem vīriešiem tikai to vien arī vajag. Tiklīdz viņi to panāk, tā tūlīt pat sievieti pamet, bieži vien stāvoklī.

Jūs jau zināt, ka viena no zemapziņas funkcijām — aizsardzība, un šīs meitenes zemapziņa bija atradusi "brīnišķīgu" veidu (jo tai trūka labāka), kā parūpēties par viņas krietnumu un šķīstumu.

Tādā gadījumā vajag kopš pašas bērnības veidot pareizu attieksmi pret seksu. Sekss nevar būt grēcīgs. Tā ir garīgās mīlestības fiziskā izpausme. Uztveriet seksu gan kā brīnišķīgu veidu kopbūtnei ar cilvēku, gan kā veidu gūt apmierinājumu no dzīves, gan kā sava garīgā pirmsākuma attīrīšanas un pilnveidošanas paņēmienu. Ja jūs izvairāties no seksuālas saskarsmes, uzskatīdami to par netikumīgu, tātad jūs bēgat no pasaulīgā. Bet visu pasaulīgo ir radījis Dievs, Augstākais Saprāts. Un metafora par Ādamu un Ievu, par čūsku-kārdinātāju nozīmē, ka cilvēkam, iepazīstot visu pasaulīgo (tai skaitā arī seksu), tik un tā jānonāk pie Dieva. Vai tad ir ’ vērts padarīt šo ceļu smagu un nepanesamu?

Amnēzija (atmiņas zudums), atmiņas vājums

Bailes— tas ir viens no galvenajiem amnēzijas vai atmiņas vājuma cēloņiem. Un ne vienkārši bailes, bet bēgšana no dzīves.

Jūs tiecaties visu aizmirst. Kādu padomu paziņas visbiežāk dod nepatīkamās situācijās? "Aizmirsti taču to!" Un ja jūs sekojat šim padomam, tad nebrīnieties, ka atmiņa pasliktinās.

Dažkārt zemapziņa ar amnēzijas palīdzību pilda cilvēka aizsardzības funkciju. No atmiņas izkrīt notikumi, kas saistīti ar fiziskām sāpēm vai garīgām ciešanām.

Pirms dažiem gadiem manas sievas draudzene nokļuva autoavārijā. Un kad viņai lūdza pastāstīt, kā viss noticis, viņa spēja atcerēties vienīgi to, kā iekāpusi mašīnā un kā atguvusies slimnīcas palātā. Visu, kas norisis starp šiem notikumiem, viņa bija aizmirsusi.

SMADZENES

Smadzeņu audzējs

Smadzeņu audzējs bieži rodas tiem cilvēkiem, kas grib pakļaut apkārtējo pasauli savam pasaules uzskatam. Viņi ir ļoti stūrgalvīgi un atsakās pieņemt citu cilvēku pasauli. Tas noved pie agresijas pret cilvēkiem un pasauli. Un smadzenes burtiski "piepampst" no sasprindzinājuma.

Nesen pie manis uz pieņemšanu atnāca puisis, kam bija problēmas ar psihi. Pēc sazināšanās ar zemapziņas saprātu noskaidrojās, ka psihisko traucējumu cēlonis — stiprs nicinājums, nosodījums un naids pret cilvēkiem. Viņš lielu nozīmi piešķīra tādiem jēdzieniem kā godīgums un tikumība un katru, kurš neatbilda viņa mērauklai, bija gatavs vienkārši iznīcināt.

Ārstēšanas procesā noskaidrojās, ka pirms vairākiem gadiem viņš pārcietis sarežģītu galvas smadzeņu operāciju un brīnumainā kārtā izdzīvojis. Cēlonis tas pats — augsta zemapziņas agresija pret pasauli un cilvēkiem. Sazinoties ar zemapziņu, tika saņemta pilnīgi atklāta informācija:

—  Pirms piedzimšanas šajā pasaulē tu dzīvoji uz citas planētas. Bet tagad tu esi šeit. Tu piedzimi uz šīs planētas. Pieņem šo pasauli ar mīlestību. Tad būsi vesels.

—  Droši vien tā tas arī ir, — puisis apstiprināja, — es bieži sapņos redzu, ka ceļoju pa citām pasaulēm, atrodos uz citas planētas. Bet kā lai es pieņemu šo pasauli, ja tajā ir tik daudz netaisnības?

Bija nepieciešami vairāki seansi, līdz viņš saprata, ka šī pasaule, kurā mēs dzīvojam, ir ļoti taisnīga un harmoniska. Tagad viņš jūtas ļoti labi. Nodibinājis jauniešu klubu, apprecējies.

NERVU SISTĒMA

Nervi — tas ir uztveres orgāns. Tie simbolizē saikni, sakarus. Saslimstot nervu sistēmai, mums tiek traucēta apkārtējās pasaules uztvere un saskarsme ar cilvēkiem.

Neiralģija

Esmu ievērojis, ka cilvēki ar hipertrofētu godprātību bieži cieš no neiralģijas. Tādos gadījumos neiralģija — tā ir sava veida sodīšana par grēcīgumu.

—  Jūs sevi uzskatāt par lielu grēcinieci, — es skaidroju sievietei, kas ilgu laiku cieš no trijzaru nerva neiralģijas.

—   Bet kā gan citādi, — sieviete saka. — Mēs visi esam grēcīgi. Un par saviem grēkiem mums jāizcieš bargs sods. Caur ciešanām un mokām attīrās mūsu dvēsele.

—   Sakiet, — es jautāju, — kas notiks jūsu dzīvē, ja pārtrauksiet sevi sodīt?

Sieviete iegrimst pārdomās. Pēc dažām minūtēm viņa izbrīnīta saka:

—  Mana dzīve pilnībā mainīsies. Es sākšu dzīvot ar prieku.

—  Pareizi.

—  Bet kā tad ar mūsu grēkiem? — viņa vaicā, bet izbrīna izteiksme nepazūd no viņas sejas.

—   Saprotiet, — es sievietei skaidroju, — Dievs nevienu nesoda. Viņš ikvienam dod iespēju mainīties uz labu. Ja skolnieks izlabojis sliktu atzīmi uz labu, vai ir vērts divnieku atcerēties gadiem ilgi un sodīt sevi par to. Tad izmantojiet arī jūs savu iespēju dzīvē. Es iesaku jums aizvērt acis, dažas minūtes mierīgi pasēdēt un vēlreiz padomāt par to, vai ir vērts sevi vainot un sodīt. Vainīgo vispār nav, — es turpinu viņai stāstīt, kamēr viņa atrodas transa stāvoklī. — Katra cilvēka rīcību nosaka viņa tā brīža apzināšanās. Tāpēc jūs vienmēr visu darāt pareizi. Mainot savu pasaules uztveri, jūs tiekat vaļā no vainas izjūtas.

Tāpat iespējams arī cits cēlonis. Jūsu dzīvē ir cilvēks, ar kuru jums ir ļoti grūti būt kopā, jūs burtiski izjūtat saskarsmes mokas. Tādā gadījumā izprotiet savas attiecības ar viņu. Vērsieties sevī un uzziniet, ar kādām savām domām jūs esat radījis šādas attiecības? Ko šis cilvēks ar savu uzvedību tiecas jums pavēstīt? Kādas jūsu domas viņš atspoguļo?

Dažreiz neiralģija var rasties, ja ir gadījies būt nīstamā situācijā.

Pie manis uz pieņemšanu atnāca meitene ar trijzaru nerva neiralģiju. Slimība parādījās pēc tam, kad viņa bija iekārtojusies darbā tūlīt pēc institūta beigšanas.

—  Man nepatīk šī darbavieta, — viņa atzinās. — Es vispār savu nākamo darbu biju iedomājusies citādu. Tagad esmu iespiesta stingros rāmjos. Valda šausmīga atmosfēra. Ikviens otrā saskata potenciālu ienaidnieku. Vaļsirdīgi biedroties ar šiem cilvēkiem es nevaru. Nākas līst vai no ādas ārā. Bet citu darbu atrast tagad nav iespējams.

Dažos gadījumos neiralģija var būt kāda pozitīva nolūka īstenošanas veids. Piemēram, piesaistīt uzmanību vai saņemt rūpju devu.

Radikulīts (išiass)

Jostas vieta simbolizē atbalstu un atspaidu. Tāpēc jebkura pārslodze (fiziska un garīga) atsauksies uz tās stāvokli.

Bailes un bažas par naudu, par savu finansiālo stāvokli un par savu nākotni var veicināt sāpes jostas vietā. No šīs slimības bieži cieš cilvēki, kuru profesionālā darbība ir saistīta ar lielām naudas summām.

Tajos dzīves brīžos, kad cilvēks izjūt finansiālas grūtības vai mana, ka nauda iet uz beigām, viņš burtiski "savelk" muguru, lai glābtu materiālo stāvokli.

Ja jums ir problēmas ar jostas vietu, jūs esat uzvēlis plecos nastu, ko panest jums nav pa spēkam.

Kāds mans paziņa stāsta:

—   Pirms nedēļas man stipri savilka jostas vietā, turklāt negaidīti. Iedomājies, sēžu vakarā pie galda, dzeru tēju. Viss it kā normāli. Tad gribu piecelties no galda, bet nevaru. Tā sagrieza, ka uz tualeti nācās rāpus līst. Visu nākamo dienu un pat visu nedēļu nogulēju gultā. Bet tik daudz darbu vajadzēja paveikt! Nekur aiziet nevarēju. Neviens mani netraucēja. Varēju tikai gulšņāt, lasīt un gulēt.

Un tu nespēj iedomāties, cik pateicīgs es esmu šai slimībai! Lieliski atpūtos! Radās miers, skaidrība galvā. Sen nebiju juties tik labi. Pēc tam es izanalizēju cēloņus, kā tu mācīji. Izrādījās, ka pārāk daudz biju sev uzkrāvis, rosījos, steidzos. Un mana zemapziņa šādi mani apturēja. Pēc šā gadījuma ķēros tikai pie tiem darbiem, kas man ir pa spēkam.

Insults, paralīzes un parēzes

Visbiežākais šo slimību cēlonis — "paralizējoša" greizsirdība un naids. Manā praksē bijis daudz gadījumu, kad cilvēkus (galvenokārt vīriešus) greizsirdība novedusi līdz insultiem.

—   Dakter, palīdziet novērst manu paralīzi, — kāds vīrietis griežas pie manis. — Nesen pārcietu insultu, un tagad ķermeņa labā puse it kā vairs nebūtu mana, notirpusi.

Pēc sazināšanās ar viņa zemapziņu noskaidrojās, ka insulta cēlonis — spēcīga greizsirdība uz sievu. Viņa sieva ir desmit gadus jaunāka, un viņš jau no paša kopdzīves sākuma bijis ļoti greizsirdīgs. Un, 'lūk, nesen norisa notikumi, kas kļuva viņam izšķiroši.

Pretošanās dzīves procesam un savas dzīves un likteņa neatzīšana arī var novest pie paralīzes. Cilvēks nejūtas spējīgs kaut ko mainīt savā dzīvē, viņš burtiski pats sevi "paralizē" un nolemj bezdarbībai. Kādas "paralizējošas" domas ir novedušas strupceļā jūs? Atrodiet šīs domas. Kas jums traucē brīvi dzīvot? Mēs paši radām savu pasauli, un tāpēc izeja ir vienmēr.

Cilvēki ar noslieci uz paralīzēm ir ļoti neelastīgi, viņi aizstāv savu sen novecojušo skatījumu uz pasauli. Viņi acīmredzot aizmirst, ka tas ir tikai viņu skatījums, ka pastāv arī citi viedokļi. Viņi paši liedz sev mainīties, un bieži no viņiem var dzirdēt: "Es labāk nomiršu, nekā mainīšu savus principus!" Nu ko — tā ir viņu izvēle.

Nesen mani uzaicināja uz mājas konsultāciju pie kāda pensionāra. Viņam pēc insulta bija paralizēta ķermeņa kreisā puse. Pēc sazināšanās ar viņa zemapziņu mēs noskaidrojām, ka paralīzes un insulta cēlonis ir viņa neapmierinātība ar savu dzīvi, ar savu bērnu likteni, ar valdību un daudz ko citu. Sakarā ar to zemapziņā uzkrājies daudz agresijas pret pasauli un cilvēkiem, pret sievu un pret sevi pašu. Būtībā viņa naids un prieka un mīlestības deficīts dzīvē arī noveda pie slimības.

Izvairīšanās no atbildības, no kādas situācijas vai cilvēka, kad jūs nejūtaties spējīgi kaut ko mainīt, arī var novest pie paralīzes.

Vēl viens cēlonis — dziļi iesakņojušās, "paralizējošas" bailes, šausmas.

Insults bieži rodas kā zemapziņas prasība apvienot ģimeni. Kad nesaskaņas ģimenē sasniegušas galējo robežu un visi apzinātie līdzekļi kaut ko mainīt ir izsmelti, tad zemapziņa pieplūdina ar asinīm (simboliski — ar prieku un mīlestību) tos smadzeņu centrus, kas "atbildīgi" par ģimenes labklājību.

Jeļena un Sergejs laulībā nodzīvoja piecus gadus. Sestajā kopdzīves gadā viņu attiecības sāka brukt: Jeļenai radās daudz pretenziju pret vīru, sākās ķildas, un arvien biežāk Sergejs mājās pārradās piedzēries. Beidzot Jeļena paņēma meitu un aizgāja dzīvot pie vecākiem. Pēc kāda laika pie viņas atnāca vīramāte un teica:

—  Ļena, Sergejs ir slimnīcā, viņam ir insults. Es lūdzu tevi kā māte, aizej pie viņa. Viņš nevienu citu negrib redzēt, tikai tevi.

Jeļena aizgāja uz slimnīcu un sāka vīru kopt. Sergejs sāka atveseļoties. Pēc izrakstīšanās no slimnīcas viņi atkal sāka dzīvot kopā.

Padomāsim tagad, kāpēc atveseļošanās pēc paralīzes noris tik mokoši. Tāpēc ka cilvēks no jauna mācās kustēties, just — vārdu sakot, darboties. Pirms slimības viņš jau bija nolēmis sevi bezdarbībai, un slimība bija vienkārši viņa attieksmes pret sevi un dzīvi rezultāts. Un tagad viņam nākas mācīties, mācīties darboties.

Nesen manā praksē bija sejas nerva daļējas paralīzes gadījums. Tas bija padzīvojis vīrietis. No viņa zemapziņas es saņēmu atbildi, ka pie paralīzes novedusi nevēlēšanās un vienkārši neprasme izteikt savas jūtas, emocijas. Piemēram, piespiešanās apvaldīt, apspiest sevī dusmas, neprasme izpaust mīlestību rada iekšēju sasprindzinājumu.

Reizē ar slimības zemapziņas cēloņu novēršanu es nozīmēju viņam homeopātisku ārstēšanu un uzdevu mācīties izpaust savas jūtas, stāvot spoguļa priekšā un esot kopā ar tuviniekiem, mācīties dusmoties un mīlēt pa īstam, vaļsirdīgi.

Paralīze — tā vienmēr ir prasība dzīvot pa jaunam, domāt citādi.

Reibonis un stabilitātes zudums

Ja jums reibst galva, tad cēlonis visdrīzāk ir jūsu acumirklīgās, juceklīgās, izklaidīgās domas. Jums trūkst koncentrēšanās. Jūs nespējat tikt skaidrībā ar savām problēmām. "No problēmām galva griežas," — tā man paziņoja kāda paciente, kurai bieži reiba galva.

Svaidīšanās dzīvē no vienas lietas pie otras arī rada reiboņus. Jums dzīvē nav noteikta mērķa. Padomājiet, kā dēļ jūs dzīvojat šajā pasaulē. Kāds ir jūsu dzīves galvenais uzdevums un kādi ir tuvākie mērķi. Kļūstiet noteikts. Jūsu dzīvē jābūt disciplīnai. Tā piešķirs jums pārliecību par sevi un ļaus stingri stāvēt uz kājām.

Kādam vīrietim reiboņi parādījās kādu laiku pēc attiecību pārrāvuma ar savu sievu. Sieva bija uzzinājusi, ka viņam ir cita sieviete, un ierosināja šķirties. No vienas puses — ģimene, bērns, no otras — mīļotā sieviete. Viņš nekādi nespēja pieņemt noteiktu lēmumu.

Ir vēl kāds reiboņa paveids — "panākumu reibonis".

Poliomielīts

Pie šis slimības var novest vēlēšanās kādu apturēt un savas nespējas to izdarīt apjauta. Tāpat kā paralīzes gadījumā, arī greizsirdība var būt šī kaitīgā uzvedība-cēlonis.

Pie manis pieņemšanā sēž 28 gadus vecs puisis ar poliomielīta sekām. Slimības cēlonis — greizsirdība.

—   Dakter, es tik stipri biju greizsirdīgs uz savu sievu, ka tad, kad viņa aizbrauca pie mātes uz kaimiņu ciemu, man uznāca trakuma lēkmes. Es domāju par to, kas gan būtu labāk — ja viņa nomirtu vai ja ar viņu kaut kas atgadītos, lai tikai man nebūtu jāmokās. Dažreiz es apspiedu šīs lēkmes, dažreiz piedzēros, lai aizmirstos, vai gāju uz ciemu un sadevu kādam pa purnu par kaut kādiem veciem aizvainojumiem. Un nu tagad es neko nespēju izdarīt, pat impotence radusies.

Viņam slimība bija nospēlējusi pēdējās bremzes lomu.

PSIHE

Epilepsija, krampji, konvulsijas, spazmas

Tās ir spēcīga psihiska sasprindzinājuma sekas. Tādu sasprindzinājumu var radīt paniskas zemapziņas bailes, vajāšanas mānija, spēcīgas iekšējās cīņas izjūta, vēlēšanās pastrādāt vardarbību. Cilvēks tik stipri ar savām domām "uzskrūvējas", ka ķermenis pa laikam atsakās klausīt un izdara haotiskas kustības. Lēkmes laikā apziņa daļēji vai pilnīgi atslēdzas. Tas vēlreiz pierāda, ka slimības cēloņi slēpti zemapziņā.

Esmu atklājis, ka tiem cilvēkiem, kas disponēti uz krampjiem, ir augsts zemapziņas agresijas pret apkārtējo pasauli un cilvēkiem līmenis. Šī agresija var izpausties kā naids, nosodījums, greizsirdība.

Pie manis ārstējās 17 gadus veca meitene, kas slimoja ar epilepsiju. Lēkmes viņai sākušās neilgi pēc menstruācijām. Ārsti, protams, nemēģināja noskaidrot cēloņus un visu saistīja ar pārejas vecumu. Meitenei apziņa atslēdzās uz īsu brīdi, krampju sindroms bija vāji izteikts, taču tas ļoti biedēja viņas vecākus. Viņa mēģināja dzert zāles, ko izrakstīja ārsts neiropatologs, bet pēc kāda laika no tām atsacījās. Kā viņa teica: "Man pēc to iedzeršanas sākās kaut kādas dīvainas, acīm redzami nenormālas izmaiņas psihē."

Mēs sākām noskaidrot slimības zemapziņas cēloņus, un izrādījās, ka tā ir ļoti spēcīga agresija pret vecākiem un pret vīriešiem. Šīs programmas "klusēja", kamēr viņa bija bērns, bet aktīvi sāka darboties dzimumnobriešanas laikā. Es novadīju ar viņu divus seansus, un lēkmes pārgāja.

Pēc pusotra gada viņa vēlreiz atnāca pie manis.

—  Ziniet, dakter, pusotra gada laikā lēkmju nebija, un es jutos ļoti labi, teicami pabeidzu skolu. Bet nesen es sajutu, ka mana apziņa it kā atslēdzas. Tā notika tikai vienu reizi. Nekādu lēkmju nav. Bet es kļuvu uzmanīga un nolēmu atnākt pie jums.

—   Varbūt jūs pati pastāstīsiet par cēloņiem, — es liku priekšā. — Jūs taču mūsu sadarbības laikā daudz ko iemācījāties.

—   Jā, es nojaušu, kur ir cēlonis, — meitene lēnām noteica. — Šogad nolēmu iestāties institūtā citā pilsētā, bet vecāki uzstāj, lai es mācītos viņu tuvumā. Un man ar viņiem izcēlās konflikts. Jā, tagad es saprotu, ka man no jauna radušās agrākās domas.

Reiz, kad es tikko biju uzsācis savu ārsta darbību, biju liecinieks tam, kā kāds tautas dziednieks jaunam puisim ārstēja epilepsiju. Viņš nosēdināja puisi aplī un sāka skaitīt noteiktas lūgšanas. Puisim viss sagriezās, pārmetās otrādi. Dziednieks staigāja pa apli un skaitīja lūgšanas, bet puisis sēdēja apļa vidū un locījās. Skats nudien bija dramatisks. Beidzot dziednieks apstājās, pacēla augšup rokas un izkliedza: "Ej laukā, sātan!" Puisis, šķobīdams muti un acīm redzami ne pēc savas gribas, nostenējās: "Neiešu!" Vīrietis atsāka skaitīt lūgšanas un staigāt pa apli ar sveci rokā. Rituāla beigās viņš atkal izkliedza tos pašus vārdus. Puisis atkal nostenējās, bet jau klusāk. Viss atkārtojās no jauna. Pēc trešās reizes puisis bezspēkā noslīga uz grīdas un aizmiga. Viņš nogulēja ļoti ilgi, pēc tam aizgāja mājās. Lēkmes vairs neatkārtojās. Es biju satriekts. "Spēcīgs dziednieks," es domāju. "Es arī gribu to iemācīties. Gluži kā Jaunajā Derībā, kad Jēzus izdzina nelabos!"

Es nolēmu pavērot šo puisi. Pusgadu viņš jutās labi, lēkmju nebija. Bet reiz viņš atnāca atkal. Lēkmes bija atsākušās un kļuvušas vēl stiprākas nekā pirms ārstēšanas. Dziednieks veica to pašu dziedināšanas rituālu. Atkal bija uzlabošanās, bet ne vairs uz ilgu laiku, tikai uz vienu dienu, pēc tam lēkmes atkārtojās. Turpmāk dziednieka lūgšanas vairs nelīdzēja, un jaunā cilvēka vecāki bija spiesti griezties pēc palīdzības pie oficiālās medicīnas, kaut gan no pieredzes zināja, ka šo slimību ar tabletēm izārstēt nav iespējams.

Pēc šā gadījuma es sapratu, ka nedrīkst izdzīt nelabo vai sātanu, tas ir, slimību, no dvēseles. Vajag novērst slimības cēloni. Par to brīdināja Jēzus Kristus. Viņš runāja par to, ka nelabais, kuru izdzina, atgriezīsies un atvedīs sev līdzi vēl septiņus, daudz stiprākus par pirmo. Un pēc vairākiem gadiem es nonācu pie pārliecības, ka vispār nav nedz tumšu, nedz gaišu spēku. Jebkuru spēku var pavērst savā un apkārtējo labā.

Bet kas tad notika ar to puisi? Es novadīju ar viņu vairākus seansus. Man izdevās ar homeopātisko zāļu un hipnozes palīdzību ievērojami atvieglot viņa stāvokli. Pēc tam viņš pazuda no mana redzesloka. Vēlāk es izpētīju viņa zemapziņas programmas un noskaidroju, ka viņa krampju cēlonis — spēcīga zemapziņas agresija pret apkārtējo pasauli.

Epilepsija bieži parādās pusaudža vecumā, tieši tajā periodā, kad sākas dzimumnobriešana. Tas iedarbina zināmas negatīvas zemapziņas programmas. Aug iekšējais sasprindzinājums.

Nesen uz pieņemšanu no rajona atbrauca māte ar piecpadsmitgadīgu meitu. Pirms trim gadiem meitenei naktī bija sākusies lēkme, ko pavadīja samaņas zudums un krampji. Vēlāk lēkmes atkārtojās. Ārsti noteica diagnozi "epilepsija" un nozīmēja ķīmiskus preparātus.

—     Sakiet, — es vērsos pie meitenes mātes, — vai meitenei ii bijušas mēnešreizes?

—       Viņai to līdz šim nav bijis, — māte atbildēja. — Turklāt ultraskaņas izmeklēšana uzrādīja, ka viņai ir ļoti maza, neattīstījusies t. dzemde.

—    Es jums iedošu speciālus homeopātiskus līdzekļus, — es teicu, — S kas būs jālieto stingri pēc shēmas. Sākumā stāvoklis pasliktināsies, I lēkmes var pastiprināties un uznākt biežāk. Bet pēc tam viņai sāksies 1 mēnešreizes un slimība pazudīs. Irina, — es vērsos pie meitenītes, — ■ vai mamma tev ir stāstījusi kaut ko par menstruācijām, par dzimumj attīstību?

—    Nē, — viņa apmulsusi atbildēja.

—    Tad es tev pastāstīšu, pie viena paklausīsies arī mamma.

Pēc tam es meitenei nolasīju veselu lekciju par dzimumattīstību, par sievietes funkciju šajā pasaulē, par mātes laimi un laulību.

Pēc mēneša viņas vēlreiz atbrauca uz pieņemšanu.

—    Kā jums klājas? — es vaicāju.

—     Dakter, — meitenes māte sāka stāstīt, — w'ss bija tā, kā jūs ļ teicāt. Sākumā bija saasinājums. Tas ilga trīs dienas, precīzāk, trīs ] naktis, pēc tam viss beidzās un pēc nedēļas sākās mēnešreizes, j Tagad viņa jūtas lieliski. Pa šo laiku lēkmju nav bijis. Normalizējusies 1 urinēšana, nozudušas tūskas. Mēs vēlētos nostiprināt panākto.

Tas nav pirmais gadījums manā praksē, kad pēc pareizi izvēlētas ārstēšanas šī briesmīgā slimība pazūd. Bet oficiālā medicīna to uzskata par neārstējamu. Kāpēc? Tāpēc ka ir aplama pieeja slimībai.

Aplūkosim epilepsijas principiālo shēmu. Ja ņemam par pamatu elektrisko pusi, tad iznāk, ka pie šīs slimības galvas smadzeņu ']

■ garozā ir patoloģisks perēklis. Elektroķīmiskie impulsi nevar brīvi caur to iziet. Lādiņš pakāpeniski palielinās, un kādā brīdī notiek visas sistēmas "caursišana". Spēcīgs impulss iet uz galvas smadzeņu apvalku un uz visu ķermeni. Tas izpaužas kā krampji un samaņas zudums.

Ķīmiskie preparāti apspiež, nomāc ne tikai slimības perēkli, bet arī visu galvas smadzeņu garozu ar visām no tā izrietošajām sekām.

Esmu šīs slimības ārstēšanā izstrādājis principiāli jaunu pieeju. Kāpēc apspiest patoloģisko perēkli? Nepieciešams izveidot jaunas tiešās un atgriezeniskās saites galvas smadzeņu garozā, un elektriskie impulsi virzīsies, šo perēkli apejot. Un pakāpeniski šis galvas smadzeņu rajons pilnībā atjaunosies un atkal spēs uzņemties savas funkcijas. Esmu šo modeli izmēģinājis pie vairākiem pacientiem — rezultāti ir lieliski.

Tiki un hiperaktivitāte

Šīs abas saslimšanas bieži rodas bērniem. Viens no šādas uzvedības cēloņiem ir vecāku beznosacījumu mīlestības pret savu bērnu trūkums. Ir pienākuma apziņa, bet nav mīlestības. Šāda bērna vecākiem zemapziņā darbojas bērnu iznīcināšanas programma. Pagātnē tā izpaudās, piemēram, kā mātes vēlēšanās izdarīt abortu vai domas par to, ka grūtniecība ir nelaikā un nevēlama. Tagad tās var būt domas par to, ka rūpes par bērniem traucē izpausties dzīvē, traucē nokārtot personisko dzīvi. Slimības cēloņi bieži ir vecāku aizvainojums, pretenzijas un naidīga attieksme vienam pret otru. Tiklīdz kā vecāki maina savu uzvedību, tiklīdz kā viņi sāk pa īstam mīlēt savu bērnu, nevis rūpēties par viņu tikai pienākuma pēc,— bērns tūlīt pat nomierinās, atslābinās.

Man šie cēloņi ir zināmi ne vien no prakses ar pacientiem. Manam dēlam agrāk arī bija tiki un ļoti raustīga uzvedība. Tajā laikā es ļoti uzsvērti pievērsu uzmanību savam darbam un pilnībā biju zaudējis interesi par savu bērnu. Man likās daudz interesantāk lieku stundiņu pasēdēt pie datora un pastrādāt pie grāmatas, nekā būt kopā ar dēlu. Turklāt manā ģimenes dzīvē risinājās zināmas pārmaiņas. Mātei bija līdzīgas ievirzes. īsāk sakot, mēs, vecāki, nodarbojāmies ar savu pašapliecināšanos dzīvē un pavisam aizmirsām par savu bērnu. Bērns tūlīt pat reaģēja uz vecāku mīlestības deficītu. Man nācās veikt vērtību pārvērtēšanu un mainīt savu attieksmi pret dēlu, pret darbu, pret ģimeni. Tiki pārgāja, un bērns sāka nomierināties, jo sāka izjust vecāku mīlestību. Dažreiz s viņš vēl uzvedas ļoti aktīvi, īpaši skolā stundu laikā. Es turpinu strādāt ar sevi un mācos apvienot mīlestību pret bērniem .h mīlestību pret darbu, pret sievieti, pret cilvēkiem un pret visu šajā I pasaulē, jo saprotu, ka mana dēla veselība ir atkarīga no manām I domām un emocijām.

Bezmiegs

Bezmiega cēloņi ir banāli — bailes, nemiers, cīņa, steiga, j rosīšanās. Tas viss traucē mums atslābināties, atslēgties no dienas I rūpēm. Jūsu zemapziņa, izraisīdama bezmiegu, mēģina uz nakts ] stundu rēķina, kad apkārtējā pasaule guļ, risināt jūsu sasāpējušās I problēmas. Bet ir muļķīgi sev pašam atņemt laiku. Nepieciešams i mainīt tieši pieeju problēmu risināšanai. Es zinu lielisku un, maI nuprāt, vienīgo līdzekli, kā cieši un mierīgi gulēt — jāiemācās uztiļ cēties: uzticēties sev, cilvēkiem, dzīvei. Kā saka: "Lai rītdiena pati ] rūpējas par sevi."

Bezmiegam ir arī citi cēloņi.

—    Dakter, — sieviete man saka, — es jau pusgadu ciešu no ļ bezmiega. Palīdziet man.

—  Bet vai jūs zināt, kas jums traucē gulēt? — es jautāju.

—  Jā, zinu, — viņa atbild. — Mani nomoka vainas izjūta. Es zinu, ka, tiklīdz no šīs izjūtas atbrīvošos, es gulēšu mierīgi. Palīdziet man tajā.

Galvenie veselīga un atspirdzinoša miega priekšnoteikumi ir nogurusi miesa un dvēseles līdzsvars.

AUSIS

Ausis pauž spēju dzirdēt un klausīties.

Problēmas ar ausīm — tā ir nevēlēšanās kaut ko dzirdēt vai neprasme klausīties un ieklausīties citu cilvēku viedoklī.

Auss iekaisums (otīts, mastoidīts)

Tā ir nevēlēšanās klausīties un pieņemt to, ko saka apkārtējie. Tā rezultātā zemapziņā uzkrājas niknums un aizkaitinājums, un tas noved pie iekaisuma.

Pie vienas manas paziņas, precētas sievietes, reiz atbrauca ciemos viņas māte. Viņas dzīvo dažādās pilsētās un sen nebija tikušās. Māte atbrauca tikai uz dažām dienām, bet šo dažu dienu laikā viņa mēģināja ieviest citā ģimenē savu dzīves veidu: caurām dienām mazgāja, uzkopa, pārkārtoja mantas, kaut ko mainīja, izteica neapmierinātību ar šo un to.

Mana paziņa nevēlējās dzīvot tā, kā dzīvo viņas māte. Pēc viņas vārdiem, mātes ģimenē vecāku starpā nekad nav bijis patiesas mīlestības. Māte nemīlēja sevi, bet tēvs bieži iedzēra. Paziņa radīja savu dzīves veidu, un viņas dzīve tai patika. Dažu dienu laikā uzkrājās aizkaitinājums, niknums, nevēlēšanās pieņemt to, ko saka māte. Iznākumā, tieši pirms mātes prombraukšanas viņa sāka slikti dzirdēt ar kreiso ausi (ausī iekļuva ūdens un sākās nenozīmīgs iekaisums). Jaunībā viņai jau bija līdzīgi gadījies.

Ausu slimības bieži mēdz būt bērniem, tāpēc ka viņi nevar vai neprot izpaust savas jūtas. Viņu saprašanu traucē bailes. Kad mājās ir troksnis, vecāki vai tuvinieki ķildojas, tad bērns bieži vien uz to reaģē ar auss iekaisumu, tādējādi pauzdams savas jūtas un ar savu slimību dodams signālu vecākiem: "Pievērsiet man uzmanību! Man ir svarīgs klusums, miers un saskaņa ģimenē." Bet vai pieaugušie to vienmēr saprot?

Kurlums, troksnis ausīs

Ļoti spēcīga nepatika pret kādu un kaut ko. Nevēlēšanās klausīties un saprast, pieņemt citus viedokļus. Tam traucē ietiepība, lepnība. Iekšā uzkrājas spēcīga agresija pret apkārtējo pasauli, un tas noved pie dzirdes pavājināšanās. Patiešām, ja cilvēks negrib kaut ko dzirdēt un nevēlas saprast, viņš tādējādi nolemj sevi apkārtējās pasaules skaņu izolācijai, un zemapziņai nekas cits neatliek, kā izraisīt kurlumu.

Un kā jūs domājat, kas notiks, ja nemitīgi atkārtos: "Negribu tevī klausīties!"?

Jauns cilvēks ar kreiso ausi dzirdēja sliktāk nekā ar labo. Dzirde pavājinājās, kad viņš dienēja armijā. Pēc sazināšanās ar zemapziņu noskaidrojās, ka saslimšanas cēlonis slēpjas viņa konfliktā ai vecākiem.

—   Ziniet, — viņš man stāstija, — toreiz es iepazinos ar kādu sievieti. Viņai bija bērns. Viņa bija četrus gadus vecāka par mani. Bieži tikties mēs nevarējām, tikai tad, kad man iedeva atvaļinājumu. Man pret viņu radās siltas jūtas, jo vairāk tāpēc, ka pirms viņas man nevienas nav bijis. Uzrakstīju vecākiem vēstuli, kurā paziņoju, ka, iespējams, precēšos, tomēr vēl šaubījos. Un tad arī sākās! Vecāki atbrauca pie manis uz armijas daļu. Sāka mani atrunāt, stāstīt dažādus negatīvus piemērus no dzīves, apvainot šo sievieti. īpaši centās māte. Un jo vairāk viņi runāja, jo mazāk man gribējās viņos klausīties.

Auss iekaisums vienmēr norāda uz iekšēju konfliktu. Jums jāieklausās savā iekšējā balsī, jāiemācās klausīt pašam sevi. Nomierināt konfliktējošās savas zemapziņas daļas.

Dzirdes nerva neirīts

Šī slimība atspoguļo stipru nervu sasprindzinājumu no kāda uzklausīšanas.

Pie manis pieņemšanā sēž sieviete ar dzirdes aparātu kreisajā ausi. Pirms trim gadiem ārsti viņai noteikuši diagnozi "dzirdes nerva neirīts" un ieteikuši nēsāt aparātu.

Sievietei viņas darba veida dēļ bieži nācās uzklausīt cilvēku lūgumus un sūdzības. Gada beigās sakrājās daudz darba, un viņa to paveica, pat būdama slima ar gripu. Staigājot pārciestā gripa un spēcīgais nervu sasprindzinājums noveda pie dzirdes nerva neirīta.

ACIS

Simbolizē spēju skaidri saredzēt pagātni, tagadni un nākotni.

Acu slimības atspoguļo nevēlēšanos redzēt. Jums nepatīk tas, ko jūs redzat vai ko negribat redzēt savā dzīvē. Dvēselē uzkrājas tādas agresīvas emocijas kā naids, niknums, dusmas, un tas rada problēmas ar acīm. Jo acis ir dvēseles spogulis.

Un cik bieži cilvēki saka: "Es tevi neieredzu!" — "Kaut manas acis tevi neredzētu!" — "Nespēju uz to visu skatīties!" Tādiem ļaudīm ieraudzīt labo traucē viņu lepnība un ietiepība. Viņi nesaprot, ka savā pasaulē redz slikto tikai tāpēc, ka raugās uz pasauli caur savu agresīvo emociju prizmu. Izeja ir viena — attīrīt savus nodomus, tad arī pasaule kļūs labāka. Radiet paši sev tādu pasauli, uz kuru jums būtu patīkami skatīties.

Manā kabinetā ir jauna sieviete ar diagnozi "tuvredzība". Mēs sākam seansu. Pēc tam kad sieviete bija nodibinājusi kontaktu ar savu zemapziņu, viņa uzdeva jautājumu:

—   Kāda mana uzvedība, domas vai emocijas mani novedušas līdz slimībai?

Pēc kāda laika viņa saņēma atbildi: “Ieskaties sevī. Cik daudz ir netīrumu tavā dvēselē! Tu visu laiku nosodi cilvēkus, bet pati neredzi tālāk par savu degungalu. Tu pat sava dzīvokļa logus mazgā tikai reizi gadā. Palūkojies apkārt. Cik brīnišķīga ir pasaule! Cik brīnišķīgi ir cilvēki! Tas, kas tev viņos nepatīk, atspoguļo vienīgi tavu personisko uzvedību."

Turpmākā darba gaitā mēs sīki noskaidrojām, kas sievietei jāmaina savā uzvedībā, sastādījām plānu darbam ar sevi, un ar to arī pirmo seansu beidzām.

Otro seansu mana paciente uzsāka tā:

—   Dakter, vai zināt, ko es izdarīju, pēc mūsu pirmā seansa aizgājusi mājās?

—  Nu, ko tad jūs izdarījāt?

—   Es nomazgāju visus sava dzīvokļa logus, es tos patiešām nebiju mazgājusi jau gadu.

Pēc vairākiem seansiem sievietei redze ievērojami uzlabojās. Un vēl es viņai ieteicu izlasīt V. Beitsa un viņa skolnieces M. Korbetas grāmatu "Kā uzlabot redzi bez brillēm". Darbs ar zemapziņu un acu vingrinājumi viņai palīdzēja pilnībā atgūt redzi.■

Acu iekaisums (konjunktivīts, keratīts, sausums)

Nevēlēšanās kaut ko redzēt un ar to saistītais niknums, naids un aizvainojums noved pie acu iekaisuma. Jo spēcīgākas ir negatīvās emocijas, jo stiprāks ir iekaisums. Jūsu agresija atgriežas pie jums un "sit" pa acīm. Var uzskaitīt daudz piemēru, un arī ikviens no jums, es domāju, atcerēsies līdzīgus gadījumus no savas dzīves.

Miežgrauds

Miežgrauda parādīšanās nozīmē, ka jūs uz dzīvi raugāties ar ļaunām acīm. Jūs esat dusmīgs uz kādu. Pārskatiet savu attieksmi pret šo cilvēku. Par vienu cilvēku ļaudis runā: "Viņam ir ļaunas acis!", bet par otru — "labsirdīgas". Mūsu acu stāvoklis atkarīgs no tā, kādas ir mūsu domas.9

Šķielēšana

Kad cilvēks redz normāli ar abām acīm, tad abi attēli sinhroni uzklājas viens uz otra. Ja cilvēks šķielē, viņš redz divus atšķirīgus attēlus, no dažādiem redzes leņķiem. Un viņa zemapziņa ir spiesta izvēlēties vienu no tiem. Tā veidojas vienpusīgs skatījums uz lietām.

Šķielēšana bieži ir bērnībā un atspoguļo vecāku zināmu uzvedību. Vecāki šādā gadījumā rīkojas viens otram par spīti.

Pie manis ārstējas maza meitenīte. Kad vecāki pirmoreiz atbrauca pie manis, viņai bija daudz slimību, no kurām viena bija šķielēšana.

• Tagad viņas veselības stāvoklis ir ievērojami uzlabojies, šķielēšana praktiski izzudusi. Palīdzēja homeopātija un izmaiņas, tiesa gan — lēnas, vecāku pasaules uzskatā.

Bet sākumā bērna vecāki nekādi nespēja saprasties. Viņi pastāvīgi ķildojās savā starpā un ar vectētiņiem un vecmāmiņām. Un bērns ar savām slimībām signalizēja viņiem par iekšējo “nesaskaņu", par to, ka ģimenē viss nav kārtībā.

Glaukoma

Pie glaukomas paaugstinās acs iekšējais spiediens, rodas stipras sāpes acs ābolā. Vārda tiešā nozīmē redzēt kļūst sāpīgi. Spiež senie aizvainojumi uz cilvēkiem, uz likteni, kaut kādas dvēseles sāpes. Stūrgalvīgi nevēlēdamies piedot, jūs nodarāt sāpes tikai paši sev.

Kāds mans pacients, pensionārs, kuram bija glaukoma, mūsu sarunas laikā ar rūgtumu sacīja:

—  Dakter, man ir sāpīgi skatīties uz cilvēkiem, uz sevi. Valstī valda nabadzība, nelikumības. Cik tālu mūs novedusi valdība!

Man bieži nākas dzirdēt agresīvus izteikumus par valdību. Visvairāk tie atskan no vecāku cilvēku puses, kuri cēluši sociālistisko sabiedrību, bet tagad ir spiesti dzīvot kapitālismā, ko viņi savā laikā nosodījuši. Jā, nav viegli to visu aptvert un pieņemt. Vienkārši jāsaprot, ka valdība atspoguļo mūsu visu kolektīvo pasaules uzskatu. Tas ir, mēs paši valdību radām — ar mūsu kolektīvo zemapziņu. Un tātad pašreizējā laika posmā tā ir mums pati piemērotākā. Kā mēs izturamies pret valdību, tā valdība izturas pret mums. Lai dzīvotu brīnišķīgā valstī, vajag tai sūtīt nevis postošas domas kritikas, nosodījuma un naida veidā, bet gan radošas un labas. Izvēle ir jūsu ziņā.

Glaukoma signalizē cilvēkam, ka viņš sevi pakļauj spēcīgam iekšējam spiedienam. Bloķē savas jūtas. Šādā gadījumā ir ļoti svarīgi iemācīties izpaust savas emocijas, ļaut savām jūtām iziet uz āru. Atbrīvot iekšējos kanālus.

Šādos gadījumos labi palīdz dziļa atslābināšanās, pašhipnoze, autogēnais treniņš, elpošanas vingrinājumi, joga. Ir speciāli vingrinājumi acīm.

Gribu jums ieteikt iemācīties "elpot" ar acīm, iedomājoties, ka jūs ieelpojat un izelpojat caur acīm. Šī savdabīgā enerģētiskā elpošana labi attīra acu kanālus.

Katarakta

Kāpēc katarakta parasti rodas vecākiem cilvēkiem? Tāpēc ka viņi nesaskata nekā priecīga savā nākotnē. Tā ir "miglā tīta". Kas mūs tur, nākotnē, gaida? Vecums, slimības un nāve. Jā, it kā nebūtu par ko priecāties. Lūk, tā mēs jau iepriekš programmējam sev ciešanas šajā vecumā. Bet mūsu vecumdienas un mūsu aiziešana no šīs pasaules, tāpat kā viss pārējais, ir atkarīga vienīgi no mums pašiem, no tām domām un noskaņojuma, ar kādu mēs to sagaidām.

SIRDS UN ASINSVADU SISTĒMA, ASINIS

Tiek uzskatīts, ka sirds simbolizē cilvēka dzīvības centru. Viņa spēju priecāties par dzīvi, dzīvot saskaņā pašam ar sevi un ar apkārtējo pasauli. Mēs dzīvojam tik ilgi, kamēr pukst mūsu sirds. Asinis — tas ir dvēseles materiālais simbols. Asinis — tas ir prieks un dzīvības spēki, bet asinsvadi piegādā šo prieku un spēkus katrai mūsu miesas šūniņai.

Sāpes sirdī, stenokardija

Sāpes sirdī rodas no nepiepildītas mīlestības: pret sevi, tuviniekiem, apkārtējo pasauli, pret pašu dzīves procesu. Cilvēkiem ar slimu sirdi trūkst mīlestības pret sevi un pret cilvēkiem. Mīlēt viņiem traucē iesīkstējuši aizvainojumi un greizsirdība, žēlums un nožēla, bailes un niknums. Viņi jūtas vientuļi vai baidās no vientulības. Viņi nesaprot, ka paši rada sev vientulību, norobežodamies no cilvēkiem, pamatojoties uz veciem aizvainojumiem. Viņus nospiež sensenas emocionālas problēmas. Tās kā "smaga nasta", kā "akmens" guļas uz sirds. Tāpēc arī trūkst mīlestības un prieka. Jūs vienkārši nogalināt sevī šīs dievišķās jūtas. Jūs esat tik ļoti aizņemti ar savām un citu problēmām, ka mīlestībai un priekam neatliek ne laika, ne vietas.

—   Dakter, es nevaru nepārdzīvot par saviem bērniem, — man saka paciente. — Meitai vīrs ir dzērājs, dēls izšķīrās no sievas, bet es uztraucos par mazbērniem, kā viņiem iet, kas ar viņiem notiek. Man sāp sirds par viņiem visiem.

—  Es saprotu, ka jūs saviem bērniem un mazbērniem vēlat tikai labu. Bet vai tad sāpes sirdī — labākais veids, kā viņiem palīdzēt?

—  Protams, nē, — sieviete atbild. — Bet es citādi neprotu.

Sirds bieži sāp tiem cilvēkiem, kas ir pārpilni ar žēlumu un lidzcietību. Viņi tiecas cilvēkiem palīdzēt, uzņemoties viņu sāpes un ciešanas ("sirdscilvēks", "līdzcietīgs cilvēks", "sirds asiņo", "ņemt pie sirds", "dalīties sirdssāpēs"). Viņi ļoti vēlas palīdzēt tuviniekiem, apkārtējiem cilvēkiem. Taču viņi izmanto nebūt ne labākos veidus. Turklāt pilnīgi aizmirst par sevi, ignorē sevi. Tādējādi sirds pamazām aizveras mīlestībai un priekam. Sirds asinsvadi sašaurinās.

Žēlums un līdzcietība — tā nav mīlestība. Esiet žēlsirdīgi, tas ir, "mīļsirdīgi", bet ne līdzcietīgi. Lai jums ir mīlīga sirds. Palīdziet cilvēkiem ar mīlestību un prieku. Apvienojiet sevī mīlestību pret cilvēkiem ar mīlestību pret sevi. Ir svarīgi saprast, ka ar otru cilvēku var dalīties tikai tajā, kas ir man pašam. Ja manī ir daudz labu un gaišu jūtu, tad es varu tajās dalīties ar tuvāko.

Būt atvērtam pasaulei, mīlēt pasauli un cilvēkus, tajā pašā laikā atceroties un rūpējoties par sevi, par savām interesēm un nodomiem — tā ir liela māksla. Atcerieties? "Tev būs savu tuvāku mīlēt kā sevi pašu!"

Kāpēc cilvēki aizmirst šā baušļa beigas?

Cilvēkam ar labiem nodomiem, kurš saprot, apzinās un pieņem savu vietu un misiju Visumā, ir vesela un spēcīga sirds.

Laba sirds mūžam nesāp,

Bet ļauna — smaga top.

Ļaunums ne vienu vien sirdi postā dzinis.

Ar labu sirdi dzīvot,

Labu ar labu atmaksāt.

Esmu atklājis, ka cilvēki ar slimu sirdi tic sasprindzinājuma un stresa nepieciešamībai. Viņi pārsvarā negatīvi vērtē apkārtējo pasauli un tās notikumus un parādības. Praktiski ikvienu situāciju viņi uztver kā stresa situāciju! Tāpēc ka viņi nav iemācījušies uzņemties atbildību par savu dzīvi. Personiski es visas savas dzīves situācijas dalu divās kategorijās: patīkamās un derīgās. Patīkamās situācijas ir tās, kas man dāvā patīkamus pārdzīvojumus. Derīgās ir tās, no kurām var mācīties kaut ko svarīgu un pozitīvu.

Es pazīstu kādu pirtnieku. Viņam jau septiņdesmit gadu. Zelta kāzas nosvinēja. Nesen viņš man pastāstīja par sevi.

—  Pirms piecpadsmit gadiem nokļuvu slimnīcā, bija aizdomas par sirds infarktu. Toreiz man klājās pavisam plāni. Domāju, ka gals jau klāt. Bet nekas, ārsti atbalstīja, apārstēja. Bet kad es izrakstījos, man viens gudrs ārsts sacīja: "Ja gribi, lai Tev būtu vesela sirds, atceries: nekad nevienu nelamā un ne ar vienu neķildojies. Un pat ja kāds tuvumā lamājas vai ķildojas, skrien no turienes prom. Izvēlies sev labus cilvēkus un esi labs arī pats."

Es viņa vārdus uz visu mūžu iegaumēju. Ja trolejbusā kāds lamājas, es izkāpju un braucu ar maršruta taksometru. Kaimiņienes pensionāres joko: "Semjoničs bagāts kļuvis, ar taksi braukā." Bet es uzskatu, ka taupīt uz veselības rēķina nav vērts.

Toties tagad es varu pirtī ar pirts slotu uzreiz trīs cilvēkus izpērt. Un jūtos lieliski.

Kāda mana paciente, kurai bija sirds mazspēja, bieži lietoja tādas frāzes:

—   Dakter, es vienmēr žēloju cilvēkus.

—  Ar sirdi es to nosodu.

—   Ņemu pie sirds.

—   Pasaule ir tik netaisna.

"Ņemt pie sirds", "sirds sāp par viņu", "sirdscilvēks", "akmens uz sirds", "sirds asiņo", "salta sirds", "cietsirdīgs" — ja jūs lietojat līdzīgas frāzes, tad jums ir uzņēmība pret sirds slimībām vai arī sirds jau ir slima. Pietiek nēsāt savā sirdī nepatīkamo. Atbrīvojieties, pasmaidiet, iztaisnojieties, jūtieties viegli un brīvi.

Aritmija

Atceros fizioloģijas nodarbības medicīnas universitātē. Mēs veicām eksperimentus ar vardēm. Vardei tika izņemta sirds un ievietota fizioloģiskajā šķīdumā. Ja tiek uzturēti noteikti apstākļi, tad sirds, atrauta no organisma, var pukstēt, cik ilgi vajadzīgs. Tas izskaidrojams ar to, ka sirdī ir savs ritma vadītājs (sinusa mezgls).

Bet, atrazdamās organismā, sirds vēl reaģē arī uz noteiktiem hormoniem, nervu impulsiem, kas nāk no centrālās un veģetatīvās nervu sistēmas. Un kad mūsu dzīvē viss ir kārtībā, tad mēs par sirdi nedomājam.

Sirdsdarbības pārsitieni — tas ir tiešs norādījums uz to, ka esat izsists no sava personiskā dzīves ritma. Ieklausieties savā sirdī. Sirds noteikti pateiks jums, ka jūs uzspiežat sev svešu ritmu. Kaut kur steidzaties, skrienat, rosāties. Nemiers un bailes sāk pārvaldīt jūs, jūsu jūtas.

Kādam no maniem pacientiem radās sirds blokāde. Ja ir šī slimība, ne katrs impulss no sinusa mezgla nonāk līdz sirds muskulim. Un sirds saraušanās biežums ir 30—55 sitienu minūtē (normālais ritms ir 60— 80 sitieni). Un var draudēt sirds apstāšanās. Medicīna šādos gadījumos piedāvā veikt operāciju un ievietot mākslīgo ritma vadītāju.

—  Saprotiet, dakter, — pacients man saka, — neesmu vairs jauns, bet man aug mazs dēliņš. Man jāpagūst viņu izskolot, nodrošināt viņam pienācīgu dzīvi. Tādēļ es aizgāju no sava iemīļotā darba un pievērsos biznesam. Un es nevaru izturēt šo trako ritmu, konkurenci. Bez tam vēl pastāvīgās nodokļu inspekcijas pārbaudes. Un katram kaut kas jādod. Esmu noguris no tā visa.

—   Pareizi, — es saku, — biznesā ir pavisam cits ritms. Un jūsu sirds jums saka, ka jāapstājas, jāpārtrauc uztraukties un jāsāk dzīvē nodarboties ar to, kas jūs interesē, kas rada prieku un morālu gandarījumu. Tas, ar ko jūs nodarbojaties patlaban, jums neder.

—  Bet ar pārbūves sākumu daudzi cilvēki mainīja profesiju.

—   Protams, — es piekrītu. — Dažiem darbošanās biznesā palīdzēja atklāt sevī jaunus talantus, bet daudzi vienkārši metās pakaļ lielajai naudai, aizmirsdami par savu misiju, nododami paši sevi un savu sirdi.

—  Bet man taču jānodrošina ģimene, — viņš nepiekrīt. — lepriek šējā darbā es saņēmu nožēlojamus grašus.

—   Tādā gadījumā, — es saku, — jums ir izvēle: vai nu jūs dzīvojat pēc jums uzspiesta, mākslīga ritma, vai maināt darbu un dzīvojat savā dabīgajā ritmā saskaņā ar sevi un apkārtējo pasauli. Turklāt, — es piebilstu, — mīļotais darbs, ja to pareizi nostāda, var nest ne tikai morālu, bet arī materiālu gandarījumu.

Ateroskleroze

Holesterīna līmeņa paaugstināšanās asinīs— ir to kanālu piesārņošana, pa kuriem jūsos iekļūst prieks. Un šīs slimības rašanās galvenais cēlonis nebūt nav trekna barība. Jo ir pierādīts, ka tad, ja holesterīns nepienāk no ārpuses, sāk izstrādāties savs iekšējais (endogēnais) holesterīns. Cēlonis nav pārtikā, kā daudzi domā, bet prieka trūkumā. Iemācieties priecāties — un jūsu asinsvadi attīrīsies! Vielmaiņa ir atkarīga no mūsu emocionālā noskaņojuma.

Pretestība un sasprindzinājums dzīvē ietekmē asinsvadus un tāpat noved pie aterosklerozes. Esmu atklājis, ka cilvēki ar asinsvadu sklerozi ir ļoti ietiepīgi. Viņi stūrgalvīgi nevēlas saskatīt dzīvē labo, nemitīgi cenšas pārliecināt, ka šī pasaule ir slikta, ka dzīve ir smaga un neizturama.

Ir vēl kāds ļoti svarīgs moments saistībā ar šīs slimības rašanos. Cilvēki, kuriem ir skleroze, un tie ir cilvēki gados, sūdzas par vāju atmiņu. Tas ir, viņu slimība palīdz viņiem aizmirst. Aizmirst agrākās nepatikšanas.

Asinsrites traucējumi

Ja ir asinsrites traucējumi, tad jums ir traucēta spēja sajust un izpaust emocijas pozitīvi. Jūs esat ieciklējušies uz dzīves negatīvo pusi. Jūs visā tiecaties saskatīt vairāk slikto nekā labo.

Hipertonija

Asinsspiediens atspoguļo cilvēka aktivitātes pakāpi un raksturu, viņa attieksmi pret dažādiem notikumiem, pret šķēršļiem dzīves ceļā.

Es uzskatu, ka hipertonija — tā nemaz nav slimība. Tā ir noteikta reakcija uz noteiktiem dzīves notikumiem.

Savu asinsspiedienu paaugstina tie cilvēki, kas ilgu laiku pārdzīvo iekšēju sasprindzinājumu un pretestību, ko izraisa dažādas bailes, neuzticēšanās, nevēlēšanās pieņemt to vai citu situāciju. Jūs izjūtat spiedienu no nepatikšanām, ar kurām pašreizējā brīdī nespējat tikt galā.

Paciente nodibināja kontaktu ar savu zemapziņu un jautāja:

—   Ar kādu savu uzvedību un ar kādām savām emocijām es paaugstinu savu arteriālo asinsspiedienu?

Atbilde nāca nekavējoties: "Tu dusmojies un apvainojies uz vīru."

—   Kā lai es nedusmojos, dakter? — viņa ir sašutusi. — Viņš taču pastāvīgi mani kritizē, nekad ne ar ko nav apmierināts. Uzvelku garus svārkus — ko tu uzcirtusies kā vecene, uzvelku īsus — kur tad tu tā sataisījusies, tev vairs nav astoņpadsmit. Un tā visu laiku. Viņš ir tik apnicīgs.

—  Bet tagad padomāsim, — es iesaku, — kā dēļ, kālab jūsu vīrs tā izturas? Ko derīgu viņš vēlas jūsu dēļ izdarīt ar savu piekasīšanos?

Sieviete aizdomājas. Pēc pāris minūtēm viņa atbild:

—   Es sapratu. Viņš grib, lai es labi izskatītos, lai būtu nevainojama.

—  Bet jūs taču pati to vēlaties!

—Jā, es vienmēr esmu tiekusies būt nevainojama it visā: attiecībās, apģērbā, izskatā.

—   Nu, redzat, vīrs tikai atspoguļo jūsu piekasīšanos sev pašai. Mainiet savu attieksmi pret sevi, un viņš jums vairs nepiesiesies. Jūsu labvēlīgā attieksme pret vīru normalizēs asinsspiedienu.

Pēc institūta beigšanas es strādāju praksē terapeitiskajā nodaļā. Reiz veicu savas palātas apgaitu, un kāds hipertonijas slimnieks man vaicāja:

—   Dakter, jūs nesen esat beidzis institūtu, jums ir vēl svaigas zināšanas. Sakiet, kāds ir manas slimības cēlonis? Citādi dzeru šīs tabletes, bet stāvoklis uzlabojas tikai uz īsu laiku. Es negribu pastāvīgi dzert zāles.

Jāteic, ka tai brīdī, kad iegāju palātā, šis vīrietis ļoti agresīvi kaut ko pierādīja savam kaimiņam. Viņš izteicās par valdību, par priekšniecību darbā. Ieraudzījuši mani, abi nomierinājās, bet ne uz ilgu laiku. Kamēr nepienāca viņu kārta, bez mitas kaut ko apsprieda, gaudās par slikto dzīvi. Es biju aizņemts ar jaunpienākušā pacienta izmeklēšanu un ne īpaši ieklausījos viņu sarunā.

—    Jūs tiešām gribat zināt savas slimības cēloņus? — es viņam jautāju.

—   Protams, gribu, kurš tad negribētu.

—   Tad klausieties, — es mierīgi sacīju. — Slimību, ko jūs sev esat radījis, izraisījusi jūsu kritika un pretenzijas, ar kurām jūs pats sevi uzskrūvējat.

—   Nē, dakter, jums nav taisnība. Vai tad no tā var paaugstināties asinsspiediens?

Es necentos viņam kaut ko pierādīt. Turklāt toreiz man vēl bija pamaz zināšanu. Tajā laikā es tikai sāku apzināties, ka cilvēks, kas nedzer, nesmēķē un pat nodarbojas ar sportu, var saslimt tādēļ, ka viņam piemīt tāds netikums kā nosliece nosodīt, kritizēt, neieredzēt, niknoties utt.

No hipertonijas visbiežāk cieš vīrieši, jo viņi ir pieraduši apspiest savas patiesās jūtas. Aiz ārējā nesatricināmā miera slēpjas agresīvas domas. Tās izdara uz jums iekšēju spiedienu.

Padomājiet, vai ir vērts reaģēt uz dažādām dzīves situācijām ar asinsspiediena paaugstināšanu? Vai tad ar to jūs kaut ko mainīsiet?

Reāli mainīt situāciju ir iespējams, un tikai tādā gadījumā, ja jūs sāksiet mainīt sevi pašu.

Hipotonija

Asinsspiediena pazemināšanās, pat līdz ģībonim, nozīmē, ka jūs zaudējat dzīvības spēku. Ka neticat sev, saviem spēkiem un iespējām. Cenšaties izvairīties no konflikta situācijām, aiziet no atbildības. Tādā gadījumā kļūst neiespējama pilnvērtīga īstenības pārdzīvošana.

Kādai manai pacientei ar zemu asinsspiedienu bija acīm redzami depresīvs noskaņojums. Viņai dzīve vienmēr ir bijusi cīņa, un viņa tik loti bija nogurusi pretoties, ka sen jau bija atmetusi visam ar roku.

—  Kāda starpība? Tik un tā nekas neiznāks.

Cilvēkiem ar pazeminātu asinsspiedienu nepieciešams dzīvot aktīvu dzīvi. Nospraust sev pilnīgi reālus mērķus, sasniegt tos, drosmīgi pārvarot grūtības. Nevajag bēgt no dzīves, no konfliktiem. Jebkura "slikta" situācija var kļūt jums par personiskā spēka uzkrāšanas avotu.

Noderīgas ir sporta nodarbības, masāža, aktīva atpūta. Vispār, jebkura veida darbošanās, kas vērtīs jūsu dzīvi piesātinātu un pilnvērtīgu.

Varikozā vēnu paplašināšanās

No varikozās vēnu paplašināšanās bieži cieš cilvēki, kas izjūt noslogotību un nomāktību. Viens no šīs slimības rašanās cēloņiem — nepareizi izvēlēta ievirze dzīvē. Padomājiet par savu profesiju. Vai tā ļauj jums atklāt jūsu radošo potenciālu? Vai, gluži pretēji, bremzē jūsu attīstību? Ja ir pēdējais variants, tad pārskatiet savu attieksmi pret darbu. Darbam jādod jums ne tikai iespēja nopelnīt naudu, bet jāsniedz arī radošs prieks, baudījums, iespēja pilnveidoties.

Ilglaicīga atrašanās jums nīstamā situācijā arī var novest pie vēnu paplašināšanās. Piemēram, strupceļā nonākušas ģimenes attiecības.

Vīrietis un sieviete laulībā dzīvo jau vairāk par divdesmit gadiem. Viņš pārmērīgi dzer, apvaino sievu, sit. Uz viņas pleciem gulstas visas dzīves problēmas. Ģimenē sen vairs nav mīlestības un savstarpējas saprašanās. Sievieti šāda situācija neapmierina, bet viņa nekādi neiedrošinās spert izšķirošo soli un saraut šīs attiecības.

Vēl viens svarīgs iemesls — bailes no nākotnes. Šīs bailes kļūst par šķērsli, lai viegli un brīvi virzītos uz priekšu.

Pie manas sievas uz masāžām kādu laiku nāca jauna sieviete. Viņa nekur nestrādāja. Vīrs bija liels biznesmenis, un naudas viņai netrūka. Viņa brīnumjauki izskatījās, un vienīgais, kas viņu satrauca, bija kāju vēnu paplašināšanās. Sieviete bieži stāstīja par sevi un savu dzīvi. No viņas stāstiem kļuva skaidri viņas slimības cēloņi.

—Ziniet, Ludmila, es bieži domāju par to, kas mani gaida nākotnē. Un nez kāpēc es tad vienmēr izjūtu bailes, nemieru. Man liekas, ka ar manu vīru var kaut kas atgadīties. Un kas tad būs ar mani?

Tromboze

Trombozes gadījumā tiek traucēta venozā asinsrite, jo asinsvadā veidojas trombs (asiņu receklis). Šī slimība ierobežo kustības un ir bīstama tāpēc, ka trombs var nonākt sirdī, smadzenēs vai plaušās. Slimības cēloņi ir acīm redzami. Mūsu asinis — enerģijas centrs — visu laiku atrodas kustībā, nepārtraukti plūst. Un ja mēs apstājamies savā attīstībā, pieķeroties kaut kādām dogmām un principiem, tad asinis var sabiezēt un apstāties.

Šīs slimības gadījumā ir svarīgi noteikt sava pasaules uzskata robežas un tās paplašināt. Uzdodiet sev jautājumu: "Kādā savas dzīves jomā man nepieciešama tālāka attīstība?"

Obliterējošais endarterīts

Šīs slimības cēlonis ir tik ļoti spēcīgas zemapziņas bailes no nākotnes, ka tas noved pie ekstremitāšu asinsvadu sašaurināšanās, bet vēlāk arī pie vienas vai abu kāju amputācijas.

Pie manis atnāca vīrietis, kuram bija kreisās kājas obliterējošais endarterīts. Mēs noskaidrojām slimības zemapziņas cēloņus. Tie izrādījās šādi: neticība saviem spēkiem, bailes no nākotnes, raizes par ģimenes materiālo stāvokli, it īpaši par meitas nākotni.

Šo raižu cēlonis savukārt bija viņa attiecības ar vecākiem, sevišķi ar māti. Lieta tāda, ka dziļi zemapziņā viņš glabāja aizvainojumu pret vecākiem, ka tie nav nodrošinājuši viņa nākotni.

—   Iedomājieties, — viņš stāstīja, — visu mūžu nostrādājām, bet ar ko jaunībā sākām, pie tā arī nonācām vecumdienās. Aizvainojoši. Man nācās visu sākt burtiski no nulles.

Klausīdamies šajā pacientā, es vēlreiz pārdomāju vienu no baušļiem: "Tev būs savu tēvu un māti godāt."

Anēmija

Esmu atklājis, ka cilvēkiem, kuriem ir anēmija, trūkst dzīvesprieka. Vēlāk uzgāju literatūrā, ka asinis iemieso prieku. Mani pieņēmumi apstiprinājās.

Padomājiet, kurā dzīves jomā jums trūkst prieka? Darbs, naudas lietas, attiecības… Risiniet šīs problēmas. Varbūt izjust prieku un baudījumu jums traucē bailes no dzīves, mazvērtības kompleksi vai veci aizvainojumi. Tieciet vaļā no tiem.

Kāda mana paciente, kas slimoja ar anēmiju, par savu dzīvi stāstīja tā:

—    Man it kā būtu viss: dzīvoklis, ģimene, darbs. Nu kas vēl vajadzīgs?! Bet… Nav, man šķiet, paša galvenā — nav prieka.

—    Bet kas tad jums traucē priecāties, ja jums viss tas ir? — es jautāju. — Laikam jau nav kaut kā vēl svarīgāka?

—   Jā, tiešām. Nav mīlestības. Es neizjūtu sava vīra mīlestību, un pati arī laikam viņu nemīlu. Darbs man arī nepatīk, kaut gan naudu maksā.

Asiņošana

Ja jums ir asiņošana, tas nozīmē, ka prieks aiziet no jūsu dzīves. No kuras dzīves jomas aiziet prieks? Apturiet prieka aizplūšanu, atbrīvojoties no kaitīgām domām un emocijām.

Pie manis uz pieņemšanu bieži nāk sievietes ar dzemdes asiņošanu. Katrai ir tādas vai citādas problēmas ar vīriešiem. Veci aizvainojumi, neuzticēšanās, naids, aizturēts niknums izspiež prieku no dzīves.

Nesen bija atnākusi sieviete ar dzemdes asiņošanu. Turklāt viņai vēl bija noteikuši diagnozi “dzemdes mioma” un piedāvājuši izkasīšanu.

Noskaidrojās, ka īsi pirms tam viņai ar vīru bijusi nopietna ķilda. Vīrs bija mēģinājis viņu krāpt. Nekas viņam nebija sanācis, bet sievietei uz viņu palika ļoti stiprs aizvainojums, kas nemitīgi malās tai pa galvu.

Pēc tam kad mēs paveicām noteiktu darbu ar zemapziņu, asiņošana beidzās, bet vēl pēc kāda laika ultraskaņas izmeklēšana uzrādīja, ka audzējs pilnībā uzsūcies.

LIMFA

Limfātiskā sistēma ir ļoti cieši saistīta ar asinīm, tāpēc limfātiskās sistēmas saslimšana — tas ir brīdinājums par to, ka vajag pārorientēties uz pašu galveno dzīvē: mīlestību un prieku.

Limfmezglu iekaisums, mononukleoze

Ar šo slimību biežāk slimo bērni. Tā signalizē par to, ka no bērna un vecāku dzīves aiziet mīlestība un prieks.

Mans paziņa griezās pie manis, lai palīdzu viņa dēlam, kuram sākusies mononukleoze. Bērna slimības cēlonis slēpās viņa vecākos. Paziņam bija visai sarežģītas attiecības ar sievu un ar savu māti. Māte nekādi nespēja pieņemt dēla sievu, jo tā bija citas tautības. Un viņš pats nepieņēma zināmu savas sievas uzvedību un attiecības starp sievu un māti. Tādējādi vecākos uzkrājies aizkaitinājums, aizvainojums, niknums atsaucās uz bērna veselību.

PLAUŠAS

Plaušas iemieso spēju ņemt un dot. Problēmas ar plaušām rodas no nevēlēšanās vai bailēm dzīvot pilnīgu dzīvi, "elpot ar pilnu krūti". Kaut kas jums traucē ņemt no dzīves visu, kas nepieciešams. Kaut kādas jūsu domas un emocijas burtiski "spiež krūtīs" un neļauj brīvi uzelpot. Pneimonija, tuberkuloze, pneimoskleroze— tie ir tikai dažādi veidi, kā izpaužas slēpta zemapziņas nevēlēšanās dzīvot šajā pasaulē.

Pneimonija

Pie plaušu karsoņa noved izmisums, nogurums no dzīves. Jūsu dvēselē krājas emocionālas brūces, un tām nav ļauts sadzīt.

Pie manis uz pieņemšanu atnāca jauna sieviete, kurai radušies sarežģījumi pēc pneimonijas.

—   Svetlana, — es palūdzu, — vērsieties sevī un pajautājiet zemapziņas saprātam: "Kādi neseni manas dzīves notikumi izraisījuši slimību?"

Sieviete uz kādu brīdi aizver acis.

—   Es zinu atbildi, — viņa norūpējusies saka. — Es to nojautu jau agrāk, bet tagad viss ir pilnīgi skaidrs. Saprotiet, es uzskatu, ka vīram jāprot pelnīt naudu un nodrošināt savu ģimeni. Tāpēc es vienmēr esmu meklējusi tādu vīrieti. Un pirms dažiem mēnešiem tāds vīrietis parādījās manā dzīvē. Mēs sākām dzīvot kopā. Viņam ir liela māja, saimniecība, mašīna. Pirmajā laikā man pat galva apreiba no tādas bagātības. Bet tagad es tajā mājā vairs nespēju brīvi elpot. Mūsu attiecības nav oficiāli noformētas, un es nejūtos kā saimniece.

—   Kas tad jums traucē justies kā saimniecei? — es vaicāju.

—   Man šķiet, viņš jūt, ka mūsu attiecībās pirmajā vietā ir nauda, nevis mīlestība. Bet es viņam visu laiku cenšos pierādīt pretējo. Tāpēc man pašai nākas daudz strādāt un nopelnīt pieklājīgu summu, lai demonstrētu viņam savu materiālo neatkarību. Esmu no tā nogurusi, un mani spēki ir galā.

Bronhīts

Pēc būtības bronhīts — tas ir neizpausta niknuma un pretenziju atspoguļojums.

Ģimenē valda ļoti nervoza atmosfēra, trūkst miera un saskaņas. Strīdi, lamas, kliedzieni. Reti klusuma brīži. Tādos gadījumos bērni ir ļoti jutīgs ģimenes atmosfēras indikators. Viņi nekavējoties reaģē ar augšējo elpošanas ceļu saslimšanu.

Kāds vīrietis bija atbraucis pie manis uz pieņemšanu ar piecgadīgo dēlu. Bērnam katru mēnesi bija augšējo elpošanas ceļu iekaisums: bronhīti, klepus.

—  Ar ko kopā jūs dzīvojat? — es jautāju.

—   Bez manis, sievas un dēla vēl pie mums dzīvo arī mana māte.

—    Kādas jums ir attiecības ar māti, kāda atmosfēra valda ģi menē?

—   Šausmīga! — vīrietis atbildēja. — Viņa visu laiku ir ar kaut ko neapmierināta. Neapmierināta ar to, ka es patlaban nestrādāju, bet strādā sieva. Uzskata, ka mēs nepareizi audzinot bērnu. Mums, it īpaši man, ar viņu ir pastāvīgi konflikti. Tie pierimst tikai tad, kad saslimst bērns. Lūk, tad mēs visi apvienojamies pie slimā bērna gultas.

—   Iznāk, ka bērna slimība jums kaut uz neilgu laiku palīdz panākt pamieru? — es jautāju.

—   Tā iznāk. Jums ir pilniga taisnība, — vīrietis atbild. — Es par to nekad nebiju domājis šādi.

—    Lūk, kad iemācīsieties atrast kopīgu valodu ar savu māti, slimība vairs nebūs vajadzīga.

—    Bet vai tad arī mātei pašai nevajadzētu mainīties?— viņš nesaprot.

—    Vajadzētu, — es atbildu. — Bet manā priekšā patlaban esat jūs, nevis viņa. Mainīsieties jūs — mainīsies arī viņa.

—   Tas būs grūti izdarāms, — vīrietis nopūšas, — bet es pacentīšos.

—    Pacentieties gan, — es saku. — Jo no jūsu pūlēm ir atkarīga jūsu bērna veselība.

Pēc trim mēnešiem es satiku šā vīrieša sievu, viņa strādāja par sekretāri kopā ar kādu manu paziņu.

—   Ziniet, — viņa sacīja, — kopš tā laika, kad mans vīrs bija pie jums uz pieņemšanu, dēls ne reizes nav slimojis un ģimenē tagad valda miers un saskaņa. Mēs jums esam ļoti pateicīgi!

Klepus

Tā ir vēlēšanās uzbļaut visai pasaulei un paziņot par sevi: "Paskatieties uz mani! Uzklausiet mani!" Tādā gadījumā iemācieties izpaust savas jūtas, neapspiediet sevī emocijas. Droši sakiet to, ko jūs domājat.

Dažos gadījumos klepus pilda savdabīgu bremzēšanas funkciju. Ja jūs nosodāt ļaužu uzvedību, skaļā balsī izsakāt neapmierinātību un kritiku, tad klepus "palīdz" jums saglabāt labas attiecības ar citiem cilvēkiem un iemācīties skaļi izteikt tikai atzinību.

Tatjanai bija saspringta darba nedēļa, tāpēc viņa nolēma brīvdienās atpūsties un baudīt vientulību. Sestdienas rītā viņa sāka kārtot mantas, kas nepieciešamas braucienam uz vasarnīcu. Liels bija viņas izbrīns, kad vīrs paziņoja, ka pie viņiem uz vasarnīcu atbraukšot ciemiņi uz divām dienām.

—  Sergej, bet kāpēc tu to nepateici agrāk?

—  Bet tu jau neprasīji, — vīrs atbildēja.

—  Tu taču zini, ka man šie cilvēki nepatīk!

—  Bet man viņi ir vajadzīgi darba sakarā.

Ar to saruna beidzās, bet sievai palika neizteiktas pretenzijas pret vīru. Un jo tālāk, jo vairāk. Kad vasarnīcā satikās saimnieki un ciemiņi, tad Tatjanu sāka kaitināt pilnīgi viss: viesu izskats, sarunu tēmas, pēc citādas receptes pagatavotais šašliks. Sieviete domās visu laiku nosodīja viesus. Drīz viņai sāka kasīt kaklā. Viņa tam nepievērsa uzmanību. Turklāt saimnieces statuss spieda izturēties sirsnīgi un viesmīlīgi. Tatjana vairs nespēja valdīt emocijas, taču viņa nevēlējās arī bojāt attiecības ar vīru. Rezultātā viņai uznāca spēcīgs klepus, un viņa, izmantodama slimnieces tiesības, pameta sabiedrību un beidzot varēja "baudīt" vientulību.

Pēkšņs elpas trūkums

Stipras bailes no dzīves, neticība dzīvei noved pie elpošanas ceļu spazmām.

Pie manis uz pieņemšanu ieradās vīrietis, kuram jau vairākus gadus periodiski uznāca pēkšņs elpas trūkums.

—  Dakter, — viņš man sacīja, — agrāk šīs lēkmes uznāca reti, bet pēc Jaunā gada — vairākas reizes dienā. Tās pavada drudzis, ķermeņa kreisā puse kļūst nejūtīga, uznāk bailes.

Ar manu palīdzību vīrietis nodibināja saikni ar zemapziņu un uzdeva jautājumu: "Vai manā dzīvē ir bijuši kādi notikumi, kas ir par cēloni pēkšņam elpas trūkumam?"

Spriežot pēc viņa sejas izteiksmes, viņš sāka saņemt informāciju no sava zemapziņas saprāta un pēc kāda laika man pavēstīja:

—      Pirms trim gadiem es sāku nodarboties ar komerciju un ieguldīju lielu naudas summu kādā uzņēmumā. Un tūlīt pēc tam man sākās lēkmes.

—     Kādas jūsu domas, pārdzīvojumi un emocijas toreiz tam bija par cēloni? — es vaicāju.

—    Bailes un raizes! — viņš atbildēja. — Es toreiz baidījos pazaudēt savu naudu. Tiesa, viss beidzās labi. Pēc tam es ar ģimeni pārcēlos uz Krimu. Kādu laiku jutos ļoti labi. Droši vien klimata un apstākļu maiņas dēļ. Arī tur nodarbojos ar komerciju. Bet pagājušajā rudenī viss sākās no jauna. Un cēlonis atkal bija naudas lietas. Un šoreiz es zaudēju ievērojamu naudas summu.

—    Kādas emocijas jūs izjutāt šoreiz? — es jautāju.

—     Ko gan cilvēks var izjust šādā situācijā? Aizvainojumu, dusmas, niknumu, aizkaitinājumu. Lūk, pēc tam lēkmes uznāca praktiski katru dienu, bet kopš janvāra pat vairākas reizes dienā. Paziņas man ieteica atpūsties, bet nauda iet uz beigām, ģimene jābaro. Maskavā man piedāvāja darbu, bet kā lai turp braucu šādā stāvoklī?

—     Jā, šādā stāvoklī jums nav ieteicams strādāt vispār nekādu darbu, jo vairāk tādu, kas saistīts ar naudu. Jums steidzami jāmaina sava attieksme pret naudu.

—    Bet kā to izdarīt?

—     Lūk, redzat. Cilvēkam jau ir dzīvoklis, mašīna, videomagnetofons, televizors, telefons, citi materiāli labumi, bet viņš tiecas iegūt vēl un vēl, aizmirstot par citām dzīves jomām. Iznāk, viņš dzīvo naudas un materiālo labumu krāšanas dēļ. Bet tas nevar un nedrīkst būt visas dzīves mērķis. Cilvēks taču nevar to visu paņemt līdzi kapā.

—    Jums taisnība, — vīrietis piekrīt.

—      Iedomājieties rīmu, — es turpinu. — Viņam ēdiens vairs nav tikai ' zaudētās enerģijas atgūšanas līdzeklis. Viņš to izmanto citos nolūkos.

Un ja trūkst ēdamā, viņš sāk dusmoties, niknoties, raizēties. Organisms uzkrāj rezerves priekšdienām tauku nogulsnējumu veidā. Bet ar katru lieko kilogramu cilvēkam kļūst aizvien smagāk un smagāk. Un beigās tas, ko viņš padarījis par savas dzīves mērķi, atnes viņam ciešanas un

slimības, bet pēc tam arī nāvi. Tātad tas, kam viņš bija pieķēries, viņu iznīcina. Jūsu situācija ir tāda pati. Jūs esat padarījis naudu par savas dzīves mērķi, bet pret naudu jāizturas tikai kā pret līdzekli.

—  Bet vai es nekļūšu vienaldzīgs pret naudu? — pacients vaicā. — Pārstāšu tiekties to pelnīt. Bet man taču ģimene jābaro.

—   Ja cilvēks pret naudu izturas kā pret līdzekli, nevis mērķi, tad Dievs viņam dod tik daudz naudas, cik vajadzīgs viņa nolūku īstenošanai. Kādas patīkamas izjūtas jums sniedz nauda?

—  Vispirms jau miera un stabilitātes izjūtu.

—   Tātad, jo mierīgāks jūs būsiet attiecībā uz naudu, jo vairāk naudas jūs pievilksiet savai dzīvei. Bet pagaidām nemiers, bailes un dusmas, kas saistītas ar naudu, jūs novedušas ne tikai pie naudas zaudējuma, bet arī pie veselības zuduma. Jums jāsaprot, ka nevis nauda ir jūsu veselības problēmu cēlonis, bet gan jūsu attieksme pret naudu.

—  Dakter, es visu sapratu. Bet ko man darīt ar darba piedāvājumu Maskavā?

—   Protams, piekrītiet, jo ģimene taču jābaro. Bet pirms tam noteikti pastrādājiet ar sevi.

Pārskatiet visas situācijas savā dzīvē, kas bija saistītas ar naudu, un izejiet tām cauri vairākkārt no jauna, ar jaunām izjūtām: ar mieru, pateicību un prieku. Domās pateicieties Dievam, Visumam, savai zemapziņai par tām situācijām, kurās jūs tikāt aizskarts naudas lietās, piekrāpts, aizvainots, kurās jūs zaudējāt naudu. Pateicieties tiem cilvēkiem, kuri ar savu netikumisko uzvedību jums mācīja pareizu attieksmi pret naudu. Tagad no tā, kādā mērā un cik drīzā laikā jūs mainīsiet savu pasaules uzskatu, būs atkarīgs naudas daudzums jūsu dzīvē un jūsu veselība. Līdz braukšanai uz Maskavu jums vēl ir laiks.

Astma

Astmatiķi parasti nekad dzīvē neraud. Tādi cilvēki aiztur asaras, raudas. Astma — tie ir apspiesti šņuksti, un bieži to avots ir kāds bērnu dienu konflikts, kas saistīts ar māti; piemēram, tā arī neīstenota bērna vēlēšanās atzīties mātei kādā nodarījumā.

Esmu ievērojis, ka astmatiķi — tie ir cilvēki, kas ļoti atkarīgi no mātes. Šī sakarība manā praksē tika uzieta praktiski katrā astmas gadījumā.

Astma — tas ir mēģinājums izteikt to, ko nekā citādi izteikt nav iespējams. Jūs apspiežat sevī zināmās emocijas. Jums trūkst emocionālas paškontroles.

Pavērosim, kā uzvedas astmatiķis lēkmes laikā. Viņš nespēj elpot pats. Viņam vajadzīga palīdzība no malas. Viņš ir pārliecināts, ka viņam nav tiesību elpot (un tātad, dzīvot) patstāvīgi. Viņš ir stipri atkarīgs no ārējiem faktoriem (bērnībā — tā ir spēcīga atkarība no vecākiem, visbiežāk no mātes). Tādi cilvēki nav spējīgi elpot sava labuma dēļ, baudīt dzīvi.

Astma bērniem — tās ir bailes no dzīves. Spēcīgas zemapziņas bailes. Nevēlēšanās būt šeit un tagad. Tādiem bērniem parasti ir ļoti attīstītas goda jūtas — viņi vienmēr uzņemas vainu uz sevi.

Pie manis uz pieņemšanu kā pie ārsta homeopāta ieradās sieviete ar dēlu, kuram periodiski uznāca astmas lēkmes. Manis parakstīta homeopātiskā ārstēšana deva ļoti labus rezultātus, taču slimība pilnībā neizzuda.

Uzreiz pirmā seansa laikā es ievēroju, ka dēla slimības cēloņi slēpjas viņa mātes uzvedībā. Viņa bija no tām sievietēm, kas savus bērnus kontrolē visā. Ar šīm savām "rūpēm" viņas bērniem burtiski neļauj "brīvi elpot". Tālākie mātes zemapziņas uzvedības programmas pētījumi parādīja, ka pie dēla slimības noveda pastāvīgās bailes — bailes par dzīvi, sevi, savu dēlu. Šīs bailes viņa bija mantojusi no savas mātes, kas baidījās pilnīgi par visu.

Mūsu pārrunu laikā sieviete vairākkārt izteica šādas frāzes: "Smoku no dzīves!" — "Nesos kaut kur un nevaru apstāties un atvilkt elpu."

Ir novērots, ka astmatiķu stāvoklis uzlabojas kalnos vai piejūras. Kalnos viņi jūtas augstāk, bet pie jūras — tīrāk. Šādi dabas apstākļi palīdz viņiem tikt galā ar iekšējo netīrību, kuru nosaka "netīrās” domas.

Tuberkuloze

Pirmām kārtām pie tuberkulozes noved tādas emocijas kā depresija un skumjas, grūtsirdība un ilgas. Tās rodas tāpēc, ka zemapziņā daudzu gadu laikā uzkrājusies agresija pret pasauli un cilvēkiem, pret dzīvi un likteni, un šī agresija neļauj dzīvot un elpot ar pilnu krūti.

Tādi cilvēki nevar vai negrib uztvert dzīvi. Viņi nedzīvo pilnīgu, pilnvērtīgu dzīvi. Kādu padomu pašu pirmo ārsti dod tuberkulozes slimniekiem? Elpot svaigu un tīru gaisu, ēst labu un pilnvērtīgu barību.

—  Manam tēvam nesen atklāja kavernozo plaušu tuberkulozi, — man stāsta kāda paciente. — Kā jūs domājat, kāds tai varētu būt cēlonis?

—   Cik bieži dzīvē jūsu tēvam uznāca depresija vai domas par šīs pasaules netaisnīgumu? — es vaicāju.

—  Pastāvīgi. Lieta tāda, ka mans tēvs ir ļoti talantīgs cilvēks. Viņam ir daudz izgudrojumu, racionalizācijas priekšlikumu. Un es bieži esmu dzirdējusi viņu sakām, ka viņš ir noguris cīnīties ar ierēdņu stulbumu. Viņš bieži kritizē valdību, mūsu valsts sistēmu. Vaino citus tajā, ka tie viņam traucē realizēties dzīvē, rada šķēršļus.

—  Lūk, tas arī ir viņa slimības cēlonis. No vienas puses — niknums un naids pret sistēmu, no otras — aizvainojums uz dzīvi, likteni un nevēlēšanās dzīvot šajā, viņaprāt, netaisnīgajā pasaulē.

Esmu ievērojis, ka pret tuberkulozi ir uzņēmīgi tie cilvēki, kuriem ir spēcīgi attīstītas īpašnieciskās jūtas. Tieši tad, kad viņiem atņem to, kam viņi stipri pieķērušies, rodas nevēlēšanās dzīvot. Tūlīt paceļas jautājums par dzīves jēgu.

—  Dod man padomu, ko darīt ar maniem vecākiem, — pie manis pēc palīdzības griežas paziņa. — Pirms gada es izgāju pie vīra un aizbraucu dzīvot uz citu pilsētu. Pēc neilga laika tēvam atklāja aizēnojumu plaušās un nav zināms, vai tas ir vēzis vai tuberkuloze, savukārt māte sāka strauji pieņemties svarā.

—  Lieta tāda, — es skaidroju, — ka tad, kad tu pameti tēva mājas, taviem vecākiem radās emocionāls tukšums, jo tu biji viņu vienīgais prieks un dzīves jēga. Tava māte nolēma šo tukšumu aizpildīt ar ēšanu, tāpēc pieņēmās svarā, bet tēvam uzkrājās daudz aizvainojumu uz dzīvi un likteni. Un šī situācija veicināja plaušu saslimšanu.

—  Jā, tev taisnība, — paziņa piekrīt. — Vecāki viens otru nemīlēja. Un viņi ne vienreiz vien runāja, ka dzīvojot kopā tikai bērna dēj.

RĪKLE

Simbolizē mūsu spēju pastāvēt par sevi, palūgt to, ko mēs gribam. Rīkles stāvoklis atspoguļo mūsu attiecības ar cilvēkiem. Ja jums ir lieliskas attiecības ar tuviniekiem, rīkle vienmēr būs vesela.

Rīkle — tā ir organisma daļa, kurā koncentrēta mūsu radošā enerģija. Caur to iet ekspresīvuma, izteiksmīguma un jaunrades kanāls. Ar šo vietu saistās cilvēka pašizpausme.

Turklāt caur rīkli mēs sākam tādu procesu kā pieņemšana un izmantošana. Ne tikai barības, bet arī lietu, ideju, cilvēku. Tāpēc, ja mēs kaut ko savā dzīvē nepieņemam, tas tūlīt pat atspoguļosies mūsu rīklē.

Problēmas ar rīkli jeb kaklu var izpausties kā iekaisums, angīna, stostīšanās, aizsmakums, apgrūtināta rīšana, vairogdziedzera slimība.

Sāpes kaklā, angīna, faringīts, laringīts

Ja jūs atturaties no rupju vārdu izteikšanas, "norijat", apspiežat sevī savu niknumu un citas emocijas vai baidāties pateikt skaļi to, ko domājat, tad jūsu rīkle tūlīt pat reaģēs uz to ar iekaisumu. Šai gadījumā slimība — tas ir sava veida šķērslis pirms aizliegtā izteikšanas.

Cilvēki ar iekaisušu kaklu nespēj izteikt sevi, savu attieksmi, pastāvēt par sevi, palūgt to, ko vēlas. Viņi paši rada sevī dažādus šķēršļus un pēc tam no tā cieš.

—   Gribu pateikt, bet nevaru, — paziņoja kāds pacients, kuram bieži bija iekaisis kakls.

—     Un kāpēc nevarat? Kas jums traucē izteikties? — es viņam jautāju.

—   Nezinu. Laikam uzskatu, ka ir nepiedienīgi skaļi izpaust savas domas. Ja es sākšu izteikt visu, kas man uz sirds, cilvēki mani ne tā sapratīs.

—  Ko nozīmē "ne tā sapratīs"? — es vaicāju. —Jūs baidāties atklāt savu patieso seju?

—   Jā, jums taisnība, — pacients atbild. Spriežot pēc viņa sejas izteiksmes, viņš nekad agrāk tā nebija domājis un tikai nupat to apzinājās.

—   Labi, atcerieties, kā bērns kaut ko pieprasa sev, kā viņš paziņo par sevi— visi kaimiņi dzird. Un viņš to neuzskata par kaut ko sliktu. Viņa saprāts vēl ir brīvs no dažādiem nosacījumiem. Sāciet arī jūs skaļi izteikt visu, ko domājat. Saprotiet — katrs cilvēks ir unikāla personība, individualitāte, un arī jūs tai skaitā. Nav augstāku vai zemāku, labāku vai sliktāku cilvēku. Katram ir sava unikāla vieta Visumā. Jūsu viedoklis ir tikpat nozīmīgs kā jebkura cita cilvēka viedoklis. Un pakāpeniski, vērojot apkārtējo cilvēku reakciju, jūs atradīsiet savu patieso seju. Sāciet saskaņot ārējo ar iekšējo.

Esmu atklājis, ka ir vēl viens svarīgs cēlonis — savas mazvērtības izjūta. Visi mazvērtības kompleksi noteikti iziet cauri rīklei, jo cilvēks tad pastāvīgi sevi lamā, pauž neapmierinātību ar sevi: savu izskatu, savu rīcību. Un zemapziņas saprāts ir spiests izraisīt slimību, lai pasargātu mūs no mums pašiem. Pēc šā paša principa zemapziņa rīkojas arī tad, kad mēs lamājam un kritizējam citus.

Kamols kaklā

Stipras zemapziņas bailes traucē izteikties. Jūtas un vārdi kā kamols spiežas kaklā. Šo sajūtu pazīst daudzi, kas izjutuši spēcīgas bailes.

DEGUNS

Deguns simbolizē pašcieņas izjūtu, sevis kā personības, savas unikāluma un vērtīguma atzīšanu.

Atcerēsimies dažus "ejošus" izteicienus: "Augstu cel degunu!" — "Nebāz savu degunu!" — "Mušu no deguna nevar nodzīt."

Lai labāk izprastu šo tēmu, iesaku izlasīt brīnišķīgos darbus: Rostāna "Sirano de Beržeraks" un Gogoļa "Deguns".

Aizlikts deguns

Aizlikts deguns — tā ir savas vērtības neapzināšanās.

Vīrietim vienmēr bija aizlikts deguns, te viena nāss, te otra. Vēršoties pie zemapziņas, mēs noskaidrojām slimības cēloni — tās bija šaubas par savu vīrišķību. Šīs šaubas bija uzradušās jau skolā, pēc neveiksmīga kautiņa ar vienaudžiem. Tieši tad viņš sāka šaubīties par savu vīrišķību. Un kopš tā laika parādījās problēmas ar degunu.

Iesnas

Izdalījumi no deguna — tās ir zemapziņas asaras jeb iekšējas raudas. Tādējādi zemapziņa mēģina izvadīt ārā dziļi apspiestās jūtas: visbiežāk bēdas un žēlumu, sarūgtinājumu un nožēlu par nepiepildījušamies plāniem un sapņiem.

Alerģiskās iesnas liecina par pilnīgu emocionālās paškontroles trūkumu. Tas parasti izpaužas pēc spēcīga emocionāla satricinājuma.

Piemēram, kādam vīrietim alerģiskās iesnas sākās pēc attiecību saraušanas ar meiteni. Viņa nebija sagaidījusi puisi pārnākam no armijas, un viņš to ļoti nožēloja.

—   Pēc šā gadījuma es vispār jutos vīlies sievietēs, — viņš man atzinās.

Cits gadījums. Sievietei sākās izdalījumi no deguna kādu laiku pēc vīra nāves.

—  Es līdz šim brīdim nespēju tam noticēt, — viņa sacīja. — Kāpēc tam bija jānotiek tieši ar viņu? Man tagad ir cits vīrs, bet es vēl aizvien nožēloju notikušo.

Dažreiz iesnas — tas ir savdabīgs lūgums pēc palīdzības. Tā bieži par savu bezpalīdzību atgādina bērni. Viņi neizjūt savu spēku un vērtību.

Pie manis uz pieņemšanu atnāca vecāki kopā ar deviņgadīgu dēlu.

—  Dēlam bieži tek deguns, — tēvs sāka skaidrot, — gandrīz katru mēnesi. Mēs, un arī viņš pats, esam nomocījušies.

Turpmākajā sarunā noskaidrojās, ka bērna tēvs ir ļoti skarbs cilvēks. Dēla audzināšanā viņš bieži izmantoja spēku un draudus. Bet māte žēloja bērnu un arī pati pa laikam jutās kā upuris attiecībās ar vīru.

Adenoīdi

Šī slimība sastopama bērniem, un to raksturo limfātisko audu palielināšanās deguna dobumā. Tas apgrūtina elpošanu caur degunu.

Galvenais iemesls — pastāvīga rīvēšanās un strīdi ģimenē, biežas ķildas. Neapmierinātība te ar vienu, te ar citu, aizkaitinājums. Vecāki nevar, precīzāk, negrib vienoties par kaut kādiem kopīgiem ģimenes jautājumiem. Tās var būt gan savstarpējās attiecības, gan attiecības ar bērna vectētiņiem un vecmāmiņām.

Bērna zemapziņā rodas sajūta, ka viņu neviens negrib. Šī sajūta pārmantojas no viena no vecākiem. Bērns ļoti jūtīgi reaģē uz nenoteiktību un sarūgtinājumiem vecāku dzīvē, pašizpausmes un personiskā vērtīguma apziņas trūkumu. Vecāku savstarpējās attiecībās nav paša galvenā — mīlestības. Pie manis vairāku gadu garumā bijis simtiem bērnu ar šo problēmu. Un visos gadījumos ģimenē bija vērojams mīlestības deficīts.

—  Es šaubos par savas sievas mīlestību pret mani, — stāsta vīrietis, kas uz pieņemšanu atnācis kopā ar dēlu. — Viņa nekad nepateiks nevienu mīļu vārdu, neuzslavēs. Es jau sāku kļūt greizsirdīgs.

Ārsti šādos gadījumos piedāvā vienīgi operāciju. Kaut arī lie liski saprot, ka operācija — tā nav ārstēšana. Slimība kā bija iekšā, tā arī paliek. Un dziedzeri pēc tam atkal palielinās. Esmu prakse pārliecinājies, ka pareizi izvēlēti homeopātiskie līdzekļi un ģimenes atmosfēras maiņa garantē ātru un simtprocentīgu izveseļošanos.

Tiklīdz ģimenē atgriežas mīlestība, saskaņa un miers, bērns sāk brīvi elpot caur degunu.

Kāda mana paciente, kuras dēlam jau bija izgriezti adenoīdi, man atzinās:

—   Es domāju, ka es ģimenē dzīvoju tikai tādēļ, lai uzkoptu, mazgātu un gatavotu ēst. Mēs ar vīru maz redzamies, viņš un es — mēs visu laiku esam darbā. Un kopā pavadītie brīži paiet ķildās un attiecību noskaidrošanā. Es nejūtos kā ilgotā sieviete.

—  Bet vai jūs vīru mīlat? — es jautāju.

—  Nezinu, — viņa kaut kā neizlēmīgi atbild.

Cita mana paciente, kuras dēlam jau sen ir adenoīdi, man stāstīja pāršāvām attiecībām ar vīru.

—  Kad precējos ar viņu, nejutu nekādu īpašu mīlestību. Es zināju, ka viņš būs lielisks ģimenes cilvēks, ka būs lielisks tēvs bērniem.

—    Nu, un kā tad ir? — es vaicāju. — Vai viņš attaisnojis jūsu cerības?

—    Jā, viņš ir lielisks cilvēks, vīrs un tēvs. Tikai es viņu nemīlu. Saprotat? Man nav to jūtu, par kurām tik daudz rakstījuši un rakstīs. Kaut arī es saprotu, ka dzīvē šīm jūtām jābūt pirmajā vietā. Bet viņš ,nav tas vīrietis, kuru es spētu iemīlēt. Bet izjaukt ģimeni un meklēt citu vīrieti es negribu.

—   Un es jums to arī neiesaku. Saprotiet, — es sacīju, — te nav runa par to, vai viņš ir vai nav "tas" vīrietis. Runa ir par jums. Par tām mīlestības rezervēm, kas ir jūsu sirdī. Sāciet sevī attīstīt šīs jūtas. Mainiet attieksmi pret sevi, pret vīriešiem un pret apkārtējo pasauli.

—  Bet mans vīrs taču kāds bijis, tāds arī paliks.

—   Kas zina. Atcerieties, es jums sacīju, ka ārējais atspoguļo iekšējo. Jūsu vīrs kā vīrietis atspoguļo jūs kā sievieti. Tas ir, viņš ir jūsu atspulgs, tikai cita dzimuma. Viņu ne tikai nevajag, bet arī nedrīkst mainīt. Sāciet mainīt sevi, attīstiet sevī mīlestību pret sevi, pret Visuma vīrišķo pirmsākumu un pret apkārtējo pasauli. Un tad jūsu vīrs noteikti mainīsies. Viņš kļūs tieši par to vienīgo vīrieti jūsu dzīvē, par kuru jūs esat lasījusi romānos.

Deguna asiņošana

Atcerieties, ka asinis iemieso prieku, un, kad jums rodas sajūta, ka jūs neviens nemīl un neatzīst, tad prieks aiziet no dzīves. Deguna asiņošana — tas ir savdabīgs veids, kā cilvēks izsaka vajadzību pēc atzinības un mīlestības.

Reiz manam dēlam sāka asiņot deguns. Es vērsos sevī un vaicāju: "Uz kādu manu uzvedību dēls reaģēja ar deguna asiņošanu?" Zemapziņas atbilde pienāca nekavējoties: "Tu velti viņam maz uzmanības un mīlestības!" Tā bija taisnība. Tajā laikā es daudz spēka un uzmanības atdevu darbam un personisko problēmu risināšanai un maz laika pavadīju kopā ar dēlu. Es pārskatīju savu attieksmi pret dēlu, un deguna asiņošana vairs neatkārtojās.

GREMOŠANAS ORGĀNI

Jebkuram vienkāršajam organismam ir tā saucamā zarnu caurulīte. Caur to tiek uzņemtas nepieciešamās vielas un tiek izvadīti nevajadzīgie vielmaiņas produkti. Bet reizē ar barību organismā ienāk informācija par apkārtējo pasauli.

Cilvēka gremošanas orgāni ir dziļākajā līmenī filoģenētiski saglabājuši vajadzību reizē ar barību uzņemt informāciju. Tāpēc mūsu spēja uztvert un sagremot noteiktas zināšanas, kas ienāk no ārpuses, un savlaicīgi atbrīvoties no nevajadzīgām problēmām un emocijām atspoguļosies gremošanas orgānu veselības stāvoklī.

MUTE

Simbolizē jaunu ideju, domu uztveršanu.

Pavērojiet mazu bērnu, ar ko viņš uzsāk apkārtējās pasaulei izzināšanu. Viņš mēģina nogaršot Visumu.

Problēmas ar muti atspoguļo nespēju uztvert jaunas idejas un domas.

Brūces uz lūpām un mutes dobumā, stomatīts, herpes

Mutes dobuma slimība liecina par to, ka jūs pret kādu izturaties ar aizspriedumiem. Jūsu zemapziņā apslēpti "indīgi" un "dzēlīgi" vārdi, apvainojumi, un jūsu lūpas tos aiztur. Vai arī zemapziņa uzkrājušās rūgtas un niknas domas, kas paliek neizteiktas.

Slimība slēpjas tavās miesās,

Gaida, kad tu iedegsies dusmu liesmās,

Vai kad skumjas tavu sirdi smacēs,

Tad tā parādīties paspēs.

Tā gaida un nevar vien sagaidīt,

Kad bēdas tevi salauzīs, —

Lūk, tad tā arī laukā izlīdīs.

Mutes smakošana

Jūsu "netīrās" domas un jūtas, jūsu pagātne — tas viss ir tik ļoti novecojis, ka jau sācis smakot. Pienācis laiks ienest savā dzīvē kaut ko jaunu un svaigu.

Pie manis uz pieņemšanu atnāca jauns puisis. Mutei priekšā viņš turēja kabatlakatiņu.

—  Dakter, — puisis sacīja, — pirms gada man no mutes sāka nākt nepatīkama smaka. Nezinu, ar ko tas saistīts. Varbūt ar aizdegunes iekaisumu? Ārsti mani izmeklēja, bet neko neatrada. Taču es jūtu, ka tur kaut kas nav tā, kā vajag.

Pēc sazināšanās ar zemapziņu noskaidrojās, ka par problēmas cēloni kļuvusi kāda nepatīkama situācija tieši pirms gada. Un, lūk, veselu gadu puisis nēsājis sevī niknuma un vēlēšanos atriebties.

Man izdevās pārliecināt viņu pārskatīt savu attieksmi pret notikušo un gūt no tā pozitīvu mācībstundu.

—  Nomainiet savas vecās, sasmakušās domas, kas visu šo laiku traucēja jums dzīvot, pret jaunām, svaigām, kuras ienesīs jūsu pasaulē tikai patīkamus pārdzīvojumus, — es viņam sacīju.

MĒLE

Tieši ar mēles palīdzību mēs iepazīstam garšu. Uz mēles ir receptori, kas reaģē uz skābu, rūgtu un saldu. Tāpat arī dzīvē ir baudījumi, sarūgtinājumi, pikantas situācijas. Problēmas ar mēli nozīmē, ka mēs zaudējam dzīves garšu. Mūsu negatīvās emocijas un jūtas "pārklāj ar biezu kārtu" mūsu spēju uztvert dzīvi, traucē mums ar prieku izgaršot dzīves baudījumus.

KUNGIS

> »

Barības tvertne. Simbolizē spēju pārstrādāt, sagremot un apgūt kādu ideju vai situāciju. Un ja mums ir problēmas ar kuņģi, tas nozīmē, ka mēs nezinām, kā asimilēt dzīvi. Mums kļūst bail no kaut kā jauna. Mēs neesam spējīgi apgūt kaut kādus notikumus.

Bailes, nemiers un satraukums, antipātijas, naidīgums un aizkaitinājums tūlīt pat atspoguļojas kuņģī.

Kuņģa un divpadsmitpirkstu zarnas čūla, gastrīts

Tās bieži vien ir bailes no kaut kā jauna dzīvē. Ieilgusi nenoteiktība, bezcerības izjūta, bailes pieņemt kaut ko jaunu un neprasme to "sagremot" un apgūt atsaucas uz kuņģi. Cilvēki, kam ir slims kuņģis, ir pārpilni ar dažādām — lielākām un mazākām — bailēm. Bailes noved pie spazmām, bet spazmas— pie sāpēm un čūlas.

Jums ir sajūta, ka neesat pietiekami labi vai pilnvērtīgi. Jūs esat pārliecināti par savu ievainojamību. Jūs baidāties, ka neesat pietiekami labi saviem vecākiem, priekšniecībai, tuviniekiem. Jūs burtiski nespējat sagremot to, kas patiesībā esat. Jūs to vien darāt, kā cenšaties izdabāt citiem un aizmirstat paši sevi. Kā paziņoja kāds pacients, kuram bija divpadsmitpirkstu zarnas čūla: "Es pastāvīgi pats uz sevi ēdos."

Pret šo slimību uzņēmīgi galvenokārt vīrieši, jo viņi slikti panes triecienus savai vīrišķībai, savai patmīlībai. Šādiem cilvēkiem ir "vārīga" patmīlība. Viņi ir kalsni, darbīgi, viegli aizkaitināmi. Viņiem vienmēr vajag kādam kaut ko pierādīt: pašiem sev, ģimenes locekļiem, darba biedriem. Vienmēr vajag kontrolēt pašiem sevi un citus. Šādi cilvēki tiecas iegūt varu, visu laiku grib būt labāki un pie tam baidās nebūt savos augstumos. Viņi baidās, ka var nokavēt.

Neatzīšana un antipātija, naidīgums pret kaut ko šajā pasaulē, pretīguma, riebuma sajūta arī noved pie čūlas. Jo, noliegdami kaut ko šajā pasaulē, jūs noliedzat kādu sevis paša daļu. No otras puses — niknums, aizvainojums, dusmas un bezcerīgums. Šķiet, ka dzīve zaudējusi savu pievilcību. Jūsu priekšā ir visi iespējami šķēršļi, kas liedz pilnībā baudīt dzīvi. Un šie šķēršļi ir nevis apkārtējā pasaulē, bet gan jūsos pašos.

—Es neciešu tos kropļus, ar kuriem man jātiekas darbā, — paziņoja man pacients, kuram bija problēmas ar kuņģi. — Es nepanesu viņu liekulību, glaimus un alkatību, — viņš turpināja.

Kad viņš to sacīja, tad atradās vieglā transā, un, kad izgāja no tā, tad savus vārdus vairs neatcerējās.

Šādos gadījumos pašas labākās zāles — mīlestība un miers. Cilvēkiem, kas mīl un ciena sevi un apkārtējo pasauli, čūlu nav. Iemācieties pieņemt sevi tādu, kāds jūs esat. Iemācieties pieņemt apkārtējo pasauli, jo tā ir jūsu pasaule.

Vienam manam draugam saasinājās gastrīts. Es viņam jau sen piedāvāju savu palīdzību, bet viņš neticēja, ka slimību var izārstēt, pastrādājot ar zemapziņu. Viņš uzticējās tikai tabletēm. Bet sāpes bija neizturamas, zāles maz līdzēja. Beidzot viņš izlēma un atnāca pie manis uz mājām.

Mēs drīz vien nodibinājām kontaktu ar zemapziņu. Izrādījās, ka kuņģa iekaisums ir tādu viņa uzvedības stereotipu atspoguļojums kā antipātija, naidīgums, pretīgums, riebums un dažāda veida bailes.

—    Es neieredzu un nicinu šo pilsētu ar tās netīrajām ielām, ar tās atkritumiem, — viņš sacīja, ar visu savu būtību pauzdams nicinājumu. — Es ienīstu negodīgumu un glaimus, mantkārību un nekaunību. Man pats lielākais baudījums — gulēt gultā ar tīriem stērķelētiem palagiem un lai blakus būtu tīra un skaista sieviete. Bet uz galda — gards un kvalitatīvs ēdiens. Tādos apstākļos es varētu atrasties mūžīgi.

Kad noskaidrojām zemapziņas pozitīvos nolūkus, mēs radījām jaunus uzvedības veidus. Un jau uz mūsu pārrunu beigām asās sāpes gandrīz pilnībā pārgāja.

Nelabums, vemšana

Nelabums un vemšana zemapziņas valodā nozīmē to, ka jūsu dzīvē ir kaut kas (kāds), ko (kuru) jūs nepieņemat un nevarat ciest, nevarat "sagremot", no kā (kura) jūs gribat atbrīvoties.

Un vai jūs nekad neesat padomājuši, kāpēc daudzām grūtniecēm mēdz būt toksikozes? Tāpēc, ka viņas nepieņem savu grūtniecību un bērna piedzimšanu.

Jūs izjūtat spēcīgu antipātiju, naidīgumu un nesamierināmību. Jūsu zemapziņas saprāts atsakās pieņemt kaut kādu situāciju.

—   Man no viņa pieskārieniem kļūst nelabi, — mana paciente stāsta par savu vīru. — īpaši tad, kad viņš vēlas ar mani pārgulēt. Kā tikai iedomājos, tā manī viss sagriežas.

Šī sieviete sirga ar čūlas slimību un viņai bija biežas vemšanas.

Visas iespējamās zemapziņas bailes — tas ir vēl viens nelabuma cēlonis. Uzmeklējiet sevī šīs bailes un atbrīvojieties no tām.

Iemācieties viegli apgūt dzīvi, pieņemt jebkuru savas dzīves situāciju kā pozitīvu mācībstundu. Iemācieties apgūt un asimilēt visas jaunās idejas. Tad jūsu kuņģis vienmēr darbosies lieliski.

Jūras slimība (nelabums transporta līdzekļos)

Dažiem cilvēkiem ceļošana lidmašīnā, automašīnā vai ar kuģi izraisa nelabumu, vemšanu un vājumu. Šāda stāvokļa cēlonis pirmām kārtām ir neapzinātas bailes. Jums taču nākas pamest ierasto un drošo vietu. Rodas bailes no nezināmā. Būs jāpārstrāda un jāsagremo jaunie iespaidi. Un tas ne vienmēr ir tik vienkārši.

Otrkārt, ceļojuma laikā ir jāuzticas tam cilvēkam, kurš atrodas pie stūres vai pie stūres rata. Starp citu, vai esat ievērojuši tādu īpatnību? Tas, kurš atrodas pie stūres, no šīs slimības necieš. Tāpēc ka viņš pārvalda situāciju. Tāda paša iemesla dēļ nelabi nekļūst vilcienā, jo tas brauc pa stingri noteiktu maršrutu un nevar no tā novirzīties. Turklāt valda uzskats, ka vilciens ir pats drošākais transporta līdzeklis.

Lai tiktu galā ar šo problēmu, iemācieties uzticēties. Uzticēt savu dzīvību tam, kurš atrodas pie stūres. Bet vispirms — uzticēties sev pašam. Atslābinieties un ļaujiet notikumiem ritēt savu gaitu. Gluži vienkārši baudiet jaunos iespaidus. Jūs taču ceļojat savā pasaulē. Un ceļojumā jūs uzzināt daudz ko jaunu vispirms paši par sevi. Kad jūs to sapratīsiet, visas bailes izzudīs un radīsies ziņkārība.

AKNAS

Aknas ir iekarsīguma, lielu dusmu un niknuma tvertne. Jau Hipokrāta un Aristoteļa laikos tika izdalīti četri joniešu temperamenti: holeriskais, melanholiskais, flegmatiskais un sangviniskais. lekarsīgs, ātrsirdīgs cilvēks jeb holēriķis— tas ir cilvēks ar žultainu temperamentu.

Cilvēki, kuriem ir aknu un žultspūšļa slimības, apspiež sevī niknumu, aizkaitinājumu un dusmas pret kādu. Apslāpētās emocijas vispirms izraisa žultspūšļa iekaisumu un žults sastrēgumu, žults izvadceļu diskinēziju, bet ar laiku šīs neizpaustās rūgtās jūtas nogulsnējas akmeņu veidā. Jo cilvēki savu agresīvo emociju izpaušanu parasti uzskata par slikto toni. Viņi tās labāk aiztur sevī.

Šādiem cilvēkiem ir nosliece kritizēt sevi un citus. Cilvēkiem ar slimām aknām bieži ir slimas arī locītavas, kas ir atbildīgas par agresīvo jūtu novešanu līdz darbībai. Un tas noved pie locītavu iekaisuma. Šie cilvēki mēdz būt rūgtu domu pārpilni (no tā gadās rūgtuma sajūta mutē, īpaši no rītiem). Taču viņu lepnums traucē tiem tikt vaļā no vecajām niknajām un rūgtajām domām. Viņi pastāvīgi sūdzas, gaužas un attaisno savu kašķīgumu.

Žultsakmeņu slimība

Akmeņi žultspūslī simbolizē uzkrātās niknās un rūgtās domas, kā arī lepnumu, kas traucē jums no tām atbrīvoties. Akmeņi — tas ir rūgtums, smagās domas, lāsti, niknums un lepnums, uzkrāts vairāku gadu garumā. Bet kolikas — tas ir maksimumu sasniedzis aizkaitinājums, nepacietība un neapmierinātība ar apkārtējo. Mēs taču zinām, ka domas materializējas. Lūk, šis tad arī ir visu postīgo domu materiālais substrāts.

Kāda mana paciente, kurai nesen bija žults kolikas lēkmes, ar dusmām stāstīja par savu radu meitu:

—  Iedomājieties, viņai vēl nav pat septiņpadsmit, bet man saka rupjības, riebīgi uzvedas. Būtu mana teikšana, es viņu apklusinātu.

—  Vai viņa dzīvo kopā ar jums? — es pajautāju.

—   Nē, viņa dzīvo pie vecmāmiņas, manas vīramātes. Viņa te mācās universitātē, bet vecāki dzīvo Habarovskas novadā. Meitenei vajadzētu pieskatīt vecmāmiņu, viņa jau ir veca, apkopt to, lai dabūtu mantojumā dzīvokli. Bet neko nedara. Man nākas pēc darba iet pie vīramātes un visu darīt pašai. Bet meitenei tikai nieki prātā.

— Jūs gribat, lai jūsu radiniece mainītu savu uzvedību? — es viņai vaicāju.

—  Protams, gribu.

—  Bet vai tad viņa mainīsies, ja jūs uz viņu dusmosieties?

—  Zinu, ka nemainīsies. Bet es citādi nevaru.

—  Nevarat vai neprotat?

—  Drīzāk jau neprotu.

—  Un kā jūs domājat, — es sievietei jautāju, — ko jūsu radiniece ar savu uzvedību grib jums parādīt?

—  Tikai savu neaudzinātību, ko gan vēl!

—  Sakiet, kā jūs pati izturaties pret savu vīramāti?

—  Normāli. Kā lai vēl pret viņu izturos? Vecs, slims cilvēks.

—  Bet agrāk taču, — es saku,—jums ar viņu bija daudz nesaskaņu.

— Jā, mēs ķildojāmies un lamājāmies. Bet kā jūs to zināt? — viņa izbrīnīta vaicā.

—   Es zinu arī to, ka jūsu sirdī joprojām ir aizvainojums pret vīramāti. Un tagad jūs esat spiesta iet un viņu kopt, bet jūs to darat tikai pienākuma pēc. Jūs it kā "atstrādājat" savu agresiju pret viņu. Bet radu meitene ar savu uzvedību parāda jums, kāda ir jūsu pašas attieksme pret vīramāti. Tā kā nevis dusmoties uz meiteni vajag, bet pateikties. Viņa jums sniedz lielisku mācībstundu.

— Jā, dakter, jums diemžēl ir taisnība.

Paciente par kaut ko aizdomājas.

—  Es domāju, — turpinu es, — tiklīdz jūs mainīsiet savu attieksmi pret vīramāti, tūlīt pat uzlabosies arī jūsu attiecības ar radinieci.

Mūsdienās ir daudz veidu, kā aktīvi attīrīt aknas un zarnu traktu ar badošanās, diētu, klizmu palīdzību. Šīs metodes tiešām ir efektīvas, bet to iedarbība ir īslaicīga, jo netiek novērsts cēlonis. Ar klizmu taču raksturu neizmainīsi.

Es zinu no savas prakses, ka homeopātisku līdzekļu lietošana un atbrīvošanās no vecajām domām izšķīdina akmeņus un attīra aknas un žultspūsli uz visiem laikiem. Esmu bijis liecinieks, kā pēc zemapziņas attīrīšanas no agresīvām domām cilvēkiem ir bez pēdām pazuduši diezgan lieli akmeņi.

AIZKUŅĢA DZIEDZERIS

Simbolizē dzīves "saldumu", simbolizē prasmi priecāties un baudīt dzīvi. Saskatīt dzīves skaistumu.

Pankreatits

Izteikta nepatika pret cilvēkiem, notikumiem un situācijām var novest pie aizkuņģa dziedzera iekaisuma. Cilvēks šādos gadījumos izjūt niknumu un bezcerību, un viņam šķiet, ka dzīve zaudējusi savu pievilcību.

Atceros kādu gadījumu. Es toreiz biju pabeidzis piekto kursu institūtā un strādāju praksē slimnīcā. Palātā, kuru es vadīju, ievietoja vīrieti ar akūtu pankreatītu. Es sāku vākt anamnēzi slimības vēsturei un noskaidroju, ka sāpju lēkme uznākusi dažas dienas pēc attiecību saraušanas ar kādu cilvēku.

— Ziniet, — viņš man ar dusmām sacīja, — es biju gatavs viņu burtiski nogalināt. Pēc tā, ko viņš izdarīja, esmu galīgi zaudējis ticību cilvēkiem.

Diabēts

Cukura diabētam ir divi paveidi. Abos gadījumos asinīs ir paaugstināts cukura līmenis, bet vienā gadījumā organismā nepieciešams ievadīt insulīnu, jo dziedzeru šūnas to neizstrādā, bet otrā — pietiek, ja lieto cukura līmeni pazeminošus līdzekļus. Interesanti, ka otrais diabēta paveids biežāk rodas vecākiem cilvēkiem un ir saistīts ar aterosklerozes parādībām. Tieši uz vecumu cilvēkos uzkrājas milzums nepatīkamu emociju: bēdas, skumjas, aizvainojumi pret dzīvi, pret cilvēkiem. Pakāpeniski viņiem veidojas apzināta un neapzināta sajūta, ka dzīvē vairs nav nekā patīkama, nekā "salda". Šie cilvēki izjūt izteiktu prieka deficītu.

Diabētiķi nevar ēst neko saldu. Organisms viņiem saka burtiski tā: "Tu varēsi dabūt saldumu no ārpuses tikai tādā gadījumā, ja padarīsi savu dzīvi "saldu". Iemācies baudīt. Ņem no dzīves tikai sev patīkamo. Izdari tā, lai it viss šajā pasaulē nestu tev prieku un baudījumu."

Kādai manai pacientei cukura līmenis bija apmēram 9 vienības. Tabletes un diēta to pazemināja, bet ļoti maz. Pēc tam kad viņa pastrādāja ar savu zemapziņu un attīrījās no negatīvajām domām un pārdzīvojumiem, cukura līmenis pazeminājās līdz normai un vairs nepalielinājās.

Diabēts ir bīstams ar savām komplikācijām: glaukomu, kataraktu, sklerozi, ekstremitāšu, īpaši kāju, asinsvadu sašaurināšanos. Tieši no šīm komplikācijām arī slimnieki mirst. Bet ja jūs šajā grāmatā paskatīsieties visu šo ciešanu cēloņus, tad atklāsiet kādu likumsakarību: šo slimību pamatā ir — prieka deficīts.

—  Dakter, kā lai es priecājos par dzīvi, ja tā ir tik draņķīga un grūta. Ja visapkārt notiek tādas nejēdzības, — to es bieži dzirdu no saviem pacientiem. Arī tagad pieņemšanā sēž padzīvojis vīrietis, pensionārs, un izsaka savas pretenzijas pret dzīvi, cilvēkiem, valdību.

—    Tādos gadījumos, — es atbildu viņam, — es vienmēr saku cilvēkiem, ka jāmācās priecāties par dzīvi. Mūs kopš bērnības māca staigāt, runāt, rakstīt, lasīt, skaitīt. Skolā mēs apgūstam dažādus fizikas un matemātikas likumus. Bet cilvēka garīgās dzīves likumus mums nemāca. Kā pieņemt dzīvi tādu, kāda tā ir, bez pretenzijām un aizvainojumiem, — to mēs neesam apguvuši. Tāpēc arī izaugam tik nesagatavoti dzīvei. Tāpēc arī slimojam.

ZARNU TRAKTS

Simbolizē jaunu ideju un domu apgūšanu, kā arī spēju atbrīvoties no visa vecā un nevajadzīgā.

Aizcietējums

Izkārnījumu aizture zarnās simbolizē nevēlēšanos šķirties no novecojušām domām. Jūs esat iestidzis pagātnē. Jūs ticat ierobežojumiem un trūkumam un tāpēc zemapziņā baidāties no kaut kā atteikties dzīvē, jo jūs neesat pārliecināti, ka vēlāk varēsiet aizstāt, aizpildīt šo zaudējumu.

Jūs pieķeraties vecajām, sāpīgajām pagātnes atmiņām.

Iespējams, jūs baidāties pārtraukt attiecības, kuras jums vairs neko nodos. Vai arī jūs bīstaties zaudēt darbu, kas jums nepatīk. Vai nevēlaties šķirties no lietām, kas kļuvušas nederīgas.

Izmetiet no mājas visas nevajadzīgās lietas un sagatavojiet vietu jaunām. Un pie tam sakiet skaļā balsī: "Es tieku vaļā no vecā un atbrīvoju vietu jaunajam!"

Dažkārt aizcietējums atspoguļo skopumu un naudas kāri.

Atminos kādu interesantu gadījumu. Pie manis uz pieņemšanu atnāca trīsdesmitgadīga sieviete. Kopš skolas laikiem viņa cieta no stipriem aizcietējumiem. Caurejas līdzekļi nelīdzēja. Klizmas viņa taisīja reti, tikai galējā gadījumā. Ar zemapziņas programmēšanas metodes palīdzību viņa atbrīvojās no kādas vecas un nevajadzīgas pārliecības. Un jau nākamajā dienā zarnas darbojās normāli.

Meteorisms (vēdera uzpūšanās, gāzes)

Meteorisms parasti rodas, ja cilvēks ēd pārāk "smagu" vai daudzveidīgu barību.

—  Ziniet, dakter, — man saka kāds pacients, — kad izlasīju jūsu grāmatu, sāku novērot savu veselības stāvokli un pamanīju kādu īpatnību. Tiklīdz manā dzīvē noris daudz dažādu notikumu, īpaši tādu, kurus man grūti paciest, "sagremot", tūlīt rodas gāzes un uzpūšas vēders.

Vislabākais līdzeklis pret meteorismu — miers un mērķtiecība. Nospraudiet sev noteiktus mērķus. Aktīvi veidojiet notikumus un darbojieties. Bet neuzņemieties par daudz. Nesadaliet sevi. Un uztveriet dzīvi viegli.

Caureja, kolīts

Normālos apstākļos mūsu organisms no barības putriņas, kas iet pa tievo zarnu, paņem visu sev vajadzīgo un derīgo. Atlikušais pāriet uz resno zarnu un pēc tam tiek izvadīts ārā.

Spēcīgas bailes un satraukums noteikti atsauksies uz zarnu darbību. Šādiem cilvēkiem piemīt šīs pasaules nedrošības izjūta. Viņi nav gatavi pieņemt notikumus savu baiļu dēļ. Ir pat tāds jēdziens kā "lāča slimība" vai "pietaisīt bikses no bailēm". Tā gadās, kad pirms kāda svarīga notikuma sākas zarnu darbības traucējumi (piemēram, studentam pirms eksāmena).

Nesen pie manis uz pieņemšanu ieradās kāda paciente ar joti neparastu kaiti. Viņai sākās caureja ik reizes, kad viņa izgāja no mājām. Dzīvoklī viņa jutās lieliski. Bet vajadzēja tikai sataisīties kaut kur doties, kā vēderā sāka burbuļot. Pie manis viņa atbrauca ar mašīnu un tūlīt nomierinājās, uzzinājusi, ka pie mana kabineta ir tualete.

Nodibinājuši kontaktu ar zemapziņu, mēs noskaidrojām, ka šādas caurejas cēlonis ir bailes un nemiers par saviem bērniem.

—   Jūs taču zināt, cik tagad ir šausmīgs laiks, — viņa man sacīja. — Visapkārt tik daudz bandītu un noziedznieku. Kā tik manas meitenes, bet viņas man ir ļoti skaistas, mazliet aizkavējas institūtā pēc nodarbību beigām, tā man vairs nav miera. Es sēdētu mājās kā klukste, turētu bērnus pie sevis un nekur nelaistu. Tad gan es būtu mierīga.

Pēc jaunu uzvedības veidu radīšanas ar zemapziņas programmēšanas metodi burbuļošana vēderā izbeidzās. Bet pēc mēneša paciente vēlreiz atnāca pie manis un paziņoja, ka pa visu šo laiku viņai ne reizes nav bijusi caureja.

ANUSS, TAISNĀ ZARNA

Simbolizē prasmi atbrīvoties no uzkrājušamies problēmām, emocijām, aizvainojumiem.

Hemoroīdi, abscess, fistula, plīsumi

Problēmasaranusu un taisno zarnu liecina, ka jums irapgrūtināta atbrīvošanās no vecā un nevajadzīgā jūsu dzīvē. "Izmešana" notiek smagi un sāpīgi. Jūs pārņem dusmas, niknums, bailes, vainas izjūta kaut kādu senu notikumu sakarā. Jūsu jūtas apgrūtina nepatīkamas emocijas. Jūs burtiski pārdzīvojat "zaudējuma sāpes".

Atminos kādu interesantu gadījumu. Pie manis ārstējās virietis, kuram katru dienu bija prasība bieži atbrīvot zarnas, bet no anusa izdalījās tikai nedaudz gļotu un gāzes. Viņam bija grūti apspiest šo prasību, un viņš ļoti cieta no tā, jo bija burtiski “piesiets" tualetes podam.

Es pievērsu uzmanību tam, ka problēmas ar anusu un zarnām bija saistītas ar viņa aizspriedumaino attieksmi pret daudzām lietām dzīvē. Turklāt viņa valoda bieži bija piebārstīta ar šādām frāzēm: “Es tam visam kakāju virsū…" — "Iebāzt labi dziļi pakaļā…"

Atbrīvošanās no vecā jāizved viegli, patīkami un nesāpīgi. Pieradiniet sevi pie domas, ka jūsu ķermeni pamet tikai tas, kas jums nemaz nav vajadzīgs. Tāpat arī jūsu dzīvē. No jums aiziet tikai tas, kas traucē un aizkavē jūsu pašattīstību. Netverieties pie vecā.

Reiz pie manis atnāca paciente, kurai bija taisnās zarnas iekaisums. Kad mēs vērsāmies pie zemapziņas, lai uzzinātu slimības cēloni, tad saņēmām šādu atbildi: "Tu esi aizsēdējusies vienā vietā. Tev ir laiks atrast jaunu darbu, mainīt attiecības ģimenē."

NIERES

Simbolizē spēju atbrīvoties no tā, kas var "saindēt" mūsu dzīvi. Nieres attīra asinis no sārņiem.

Nieru slimības

Pie nieru saslimšanas noved tādu emociju kā kritika un nosodījums, niknums un dusmas, aizvainojums un naids apvienojums ar spēcīgu sarūgtinājumu un neveiksmes izjūtu. Šādiem cilvēkiem šķiet, ka viņi ir mūžīgie neveiksminieki un visu dara nepareizi. Viņus bieži nomoka kauna izjūta.

Bailes no nākotnes, bailes par savu materiālo stāvokli, grūt sirdlba un nevēlēšanās dzīvot šajā pasaulē vienmēr atsaucas uz nierēm.

—   Jūsu slimība — tas ir jūsu nevēlēšanās dzīvot šajā pasaulē rezultāts, — es stāstu pacientei, vēl pavisam jaunai meitenei, kas slimo ar nefrītu. — Jūsu zemapziņā darbojas spēcīga pašiznīcināšanās programma.

—   Ziniet, — meitene saka, — kad es vēl biju pavisam maziņa, saslima mana vecmāmiņa. Tad, lūk, es lūdzu Dievu, lai Viņš paņem daļu no manas dzīves un atdod to vecmāmiņai, lai mēs varētu nomirt kopā. Bija vēl citi gadījumi. Bet no kurienes tas manī radies?

—    Jūsu zemapziņas pašiznīcināšanās programma ir saistīta ar jūsu mātes uzvedību grūtniecības laikā. Viņa ilgu laiku nevēlējas bērnus, bet kad palika stāvoklī, tomēr samierinājās un dzemdēja. Bet nevēlēšanās dzemdēt — tas jau ir nāves vēlējums nākamā bērna dvēselei. Turklāt viņa jūt stipru aizvainojumu pret dzīvi. To visu viņa jums nodevusi kā spēcīgu pašiznīcināšanās programmu. Un tas atsaucas uz jūsu nierēm.

Kādam vīrietim bija pēctraumatiska labās nieres un aknu saslimšana. Periodiski uznāca sāpes, nieru asiņošana. Slimības cēlonis — stiprs aizvainojums, naids un atriebības kāre pret miesīgo brāli. Bijusi pat vēlēšanās to nogalināt. Bet tā kā tas ir miesīgais brālis, tad šāda nāves vēlējuma programma drīz vien atgriezās pie viņa paša atpakaļ un burtiski "iesita"pa labo nieri un aknām.

Lai nieres vienmēr būtu veselas, jāseko savu nodomu tīrībai. Nepieļaujiet savā dzīvē bailes un dusmas. Pārtrauciet justies kā upuris.

Nierakmeņi

Akmeņi nierēs — tās ir materializējušās agresīvās emocijas, kuras cilvēks gadiem ilgi apspiedis un uzkrājis sevī. Tie ir neizšķīdušā niknuma, baiļu, sarūgtinājuma un neveiksmes izjūtu sabiezējumi. Nepatīkamas kādu notikumu nogulsnes. Bet nieru kolikas — tas ir maksimumu sasniedzis aizkaitinājums, nepacietība un neapmierinātība ar apkārtējo.

—   Dakter, tas, ko jūs man stāstāt, tās ir blēņas. Nevar akmeņi rasties no manām domām un emocijām.

Pie manis pieņemšanā sēž padzīvojis vīrietis. Atnāca viņš pie manis ar kūjiņu, tā kā nespēja brīvi pārvietoties aiz stiprām sāpēm kreisajā cirksnī. Pirms gada viņam atklāja lielu akmeni kreisajā nierē. Ārsti piedāvāja operāciju.

—  Es uzskatu, — viņš aizkaitināti turpina, — ka tie radušies no netīra ūdens un nepareizas barības. Bet jūs man te par kaut kādām domām niekus stāstāt.

Visas mūsu stundu ilgās sarunas laikā viņš man neļāva ne muti atvērt. Viņš burtiski kūsāja aiz niknuma. Aizkaitināti centās man pierādīt, cik dzīve ir grūta, cik mums ir slikta valdība, kādi nelieši ir tie ierēdņi, kas algu saņem laikā, bet viņam, lūk, jau trīs mēnešus nemaksā, cik grūti viņam ir kopt slimo sievu.

Todien es sapratu, ka ne katrs ir gatavs jaunas informācijas uzņemšanai. Droši vien sākt ārstēšanu vajadzēja ar homeopātiskām zālēm, bet pēc tam pakāpeniski ieviest jaunas domas, apejot apziņu.

Urinceļu iekaisums, uretrīts, cistīts

Aizkaitinājums un dusmas uz pretējo dzimumu vai seksa partneri noved pie urīnceļu iekaisuma.

Kāda mana paciente sūdzējās, ka viņai bieži mēdz būt urīnpūšļa iekaisums.

—  Ziniet, — viņa man stāsta, — kā tik apsaldēju kājas, tūlīt rodas graizes urinējot. Turklāt olnīcās velk.

Kā mēs noskaidrojām, hroniskā cistīta cēlonis — viņas aizkaitinājums par vīra uzvedību.

—  Nebiju to iedomājusies, — sieviete brīnās. — Bet izklausās pēc patiesības. Tikko kā salamājamies ar vīru, tā uzreiz saasinājums. Un slimība sākās pēc apprecēšanās. Bet pirms tam es biju pilnīgi vesela.

Vēl esmu ievērojis, ka nemiers, bažas un satraukums arī var iespaidot urīnceļu slimību attīstību.

SIEVIEŠU SLIMĪBAS

Sieviešu slimības rodas tad, kad sieviete kaut ko sevī nepieņem (izskatu, kaut kādu uzvedību). Viņa negrib vai nevar justies kā īsta sieviete, mīlētā un ilgotā. Šādas sievietes visādi apspiež sevī savu sievišķību, atsakās no paša sievišķības principa.

Dažas sievietes pie saslimšanas noved pārliecība, ka viss, kas saistīts ar ģenitālijām, ir grēcīgs vai netīrs.

Feminisma kustība, kas aizsākās XIX gadsimta beigās, turpinās arī šodien. Tā sievietēm atnesusi daudz ieguvumu, bet radījusi arī milzums "sieviešu problēmu". Jo ir bezgala svarīgi sevi izpaust šajā pasaulē kā sievieti, un tajā pašā laikā pieņemt vīrieša sparu. Vīrišķais un sievišķais — tie ir divi poli, divas veselā pusītes. Ne velti tos velk vienu pie otra. Dievs, radīdams mūsu pasauli, uzreiz to sadalīja vīrišķajā un sievišķajā pirmsākumā, vīrišķajā enerģijā — "jan" un sievišķajā enerģijā — "iņ". Tiklīdz kā dzīvē tiek izjaukts šo divu enerģiju līdzsvars, tas tūlīt atspoguļojas dzimumorgānu stāvoklī.

Sievietēm dzimumorgānu slimības— tas ir arī vīriešu noliegšanas un izvairīšanās no viņiem rezultāts vai neapmierinošu attiecību ar pretējo dzimumu sekas. Ja sieviete tuvībā ar vīrieti neprot dāvāt un saņemt fizisko un garīgo baudījumu, tad viņai noteikti ir tādas vai citādas problēmas ar dzimumorgāniem.

Mazā iegurņa orgānu stāvoklis atspoguļo arī seksuālās enerģijas kvantitāti un kvalitāti.

Dzemde

Dzemde simbolizē sievietes jaunrades templi. Dzemdes stāvoklis atspoguļo to, cik lielā mērā jūs esat spējusi sevi izpaust šajā pasaulē kā sievieti, māti, sievu.

Endometrioze

Jūs jūtaties neaizsargāta kā sieviete. Jums pastāvīgi ir sajūta, ka jums uzbrūk, jūs gaidāt no vīrieša slikto.

Jūs nevarat un nezināt, kā realizēt sevi kā sievieti. Turklāt visu laiku adresējat pārmetumus sev. Tāpat arī pārmetumus, pretenzijas un aizvainojumus vīriešiem.

Kāda mana paciente, kas slimoja ar endometriozi, atzinās:

—   Ziniet, man ir brīnišķīgs vīrs. Viņš ir labs cilvēks un lielisks tēvs mūsu bērniem. Bet es viņu nemīlu. Kaut arī zinu, ka mīlestībai vajadzētu būt pirmajā vietā.

Kāda cita mana paciente, kurai bija endometrioze un pastāvīgas dzemdes asiņošanas, paziņoja īsi un vienkārši:

— Es vīriešus nemīlu.

Vēl kāda sieviete ar šo pašu slimību, stāstīdama par sevi, sacīja:

— Mans vīrs ir ļoti kārtīgs cilvēks, bet es mīlu citu!

Dzemdes fibromioma

Ja jūs atceraties un burtiski "iznēsājat" sevī aizvainojumu par vīra vai vīrieša nodarījumu un nevarat to piedot, tad uzmanieties! Dzemdes audzējs — tās ir uzkrātās pretenzijas un aizvainojumi pret vīriešiem, nemitīga seno aizvainojumu "atgremošana".

Jūs uzskatāt, ka pastāvīgi tikusi aizskarta jūsu sievišķā patmīlība. Jūs bieži pārmetat sev kā sievietei un pastāvīgi vainojat vīriešus.

Pie manis kā pie ārsta homeopāta ļoti bieži nāk sievietes, kurām ir dzemdes audzēji. Mūsdienu medicīnas arsenālā nav līdzekļu šīs slimības ārstēšanai, un visām sievietēm, kurām ir mioma, tiek piedāvāta operācija. Bet ne katra sieviete vēlas šķirties no šā svarīgā orgāna. Turklāt operācija — tā nav ārstēšana. Slimības cēloņi ar ķirurģisku iejaukšanos netiek novērsti.

Vairāku gadu garumā es ārstēšanā esmu izmantojis tikai homeopātiskos līdzekļus. Ar rezultātiem esmu apmierināts. Dažos gadījumos izdevās panākt pilnīgu audzēja uzsūkšanos. Citos — tas ievērojami samazinājās. Bet kad es iekļāvu ārstēšanā arī darbu ai zemapziņas saprātu, pa taisno novēršot saslimšanas cēloņus, tad visi procesi sāka norisināties ievērojami ātrāk un efektīvāk.

Lūk, arī patlaban pie manis sēž četrdesmitgadīga sieviete. Pirms gada viņai noteica diagnozi. Operācija jau piedāvāta vairākkārt. Viņa no kādas paziņas, kas agrāk pie manis veiksmīgi ārstējusies, bija dzirdējusi par mani un nolēmusi izmēģināt homeopātisko ārstēšanas metodi. Es sagatavoju viņai zāles. Paskaidroju, kā tās lietot. Sieviete jau sataisījusies doties prom, bet es viņu apturu.

—  Pagaidiet. Mēs taču neparunājām par pašu galveno.

—  Par ko tad? — viņa neizpratnē vaicā.

—  Kā, par ko? Lai izārstētu jebkuru slimību, vajag taču novērst tas cēloņus. Jūs man piekrītat, vai ne?

—   Jā, — viņa piekrīt, bet pēc sejas izteiksmes redzu, ka viņa īsti neaptver, ko es no viņas gribu.

—  Un ko jūs pati domājat par savas slimības cēloņiem?

—  Es īsti nezinu, — viņa saka. Nekad neesmu par to domājusi.

—  Bet ko jūs vispār domājat par savu slimību un kāda ir jūsu attieksme?

—   Nu, tā man traucē, un es gribu pēc iespējas ātrāk no tās atbri voties.

—  Ziniet, — es saku, — esmu pārliecinājies par to, ka cilvēki paši dzīves procesā rada sev slimības.

—  Es pilnībā jums piekrītu, — paciente apgalvo.

—   Bet, lūk, kas iznāk, — es turpinu, — apzināti jūs diez vai gri bējāt, lai jums būtu dzemdes mioma, un tā jums tagad traucē. Bet jūsu zemapziņa ir citās domās. Tā izaudzēja jums miomu. Un es esmu pār liecināts, ka ne jau tā dēļ, lai ātrāk iedzītu jūs kapā.

—  Bet kādēļ tad? — viņa bailīgi vaicā.

—   Laikam tā dēļ, lai jūs pievērstu sev uzmanību kā sievietei. Un nomainītu sevī zināmas domas un jūtas. Kāpēc gan mums to neuzzināt no pašas zemapziņas? Vērsīsimies tūlīt pat pie tās jūsu zemapziņas saprāta daļas, kura izaudzēja dzemdes miomu, un uzzināsim, kādas domas un jūtas lika to darīt.

—  Nav vajadzīgs, — sieviete saka, — es to tāpat zinu. Kamēr jūs runājāt, es jau saņēmu atbildi pati no sevis.

—  Pastāstiet arī man, — es viņai lūdzu.

—  Cēlonis ir manā virā.

— Jūsu vīrā vai jūsu reakcijā uz viņa uzvedību? — es jautāju.

— Drīzāk jau manā reakcijā. Bet sakiet, — viņa man jautā, asarām acīs, — kā lai normāla sieviete reaģē uz to, ka vīrs dzer, rīko skandālus, apvaino?

— Normālai sievietei, kā jūs izteicāties, ir normāls vīrs, — es atbildu. Un ja nu vīrs nav normāls, tad sievietei, kura sevi uzskata par normālu, tā vietā, lai gadiem ilgi ciestu dzērāja izlēcienus, krātu aizvainojumus un izteiktu pretenzijas, vajag vērsties sevī un uzdot loģisku jautājumu: "Bet kā dēļ vispār es to visu paciešu? Un kas ir manī pašā, kādas domas un kāda uzvedība ir pievilkusi manai dzīvei šādu vīrieti?"

—  Bet es viņu taču mīlēju, — sieviete saka, — un viņš manī nogalināja šo mīlestību.

—    Viņu jūs varbūt arī mīlējāt, bet vai jūs mīlējāt pati sevi? Atcerieties, kas teikts Bībelē: "Tev būs savu tuvāku mīlēt kā sevi pašu." Kā sevi pašu! Starp citu, kāda ir jūsu attieksme pret savu tēvu? — es pacientei jautāju.

—  Ziniet, arī viņam patika iedzert un viņš slikti izturējās pret māti.

—  Tagad, es domāju, jūs saprotat, ka tās domas un jūtas, kas jūsu sirdī mīt attiecībā pret sevi kā sievieti un attiecībā pret vīriešiem, ir izveidojušās bērnībā un pievilkušas jūsu dzīvei šādu vīrieti.

—  Ko lai es tagad daru? — sieviete jautā.

Pēc tam mēs kādu stundu strādājam ar slimības cēloņiem. Es uzdodu sievietei "mājas uzdevumu", un mēs šķiramies uz mēnesi.

Pēc mēneša viņa atnāk uz pieņemšanu. Viņas garastāvoklis, tērps un frizūra liecina par to, ka viņā notikušas izmaiņas.

— Ziniet, — viņa priecīga pavēsta, — sāpes vēdera lejasdaļā pavisam pārgājušas. Es strādāju ar sevi vienu stundu no rītiem un tikpat ilgi vakaros. Esmu ievērojusi, ka arī vīrs sāk mainīties uz labo pusi. Mēneša laikā reibinošos dzērienus nav mutē ņēmis. Turpināsim ārstēšanos.

Vēl pēc mēneša viņa man pa telefonu paziņoja:

—   Dakter, zvanu jums, lai dalītos savā priekā. Vakar biju pie ginekologa un onkologa — mani noņēma no uzskaites. Ultraskaņas izmeklēšana uzrādīja, ka dzemde ir pilnīgi vesela.

—  Apsveicu jūs, — es viņai saku. — Bet varbūt atgriezīsieties pie vecā, varbūt jūs tur esat atstājusi kaut ko sev svarīgu?

—   Nē, nu ko jūs, — sieviete atbild, — man tagad patīk mans stāvoklis. Ari attiecības ar vīru ir pavisam citādas.

Dzemdes kakla erozija

Dzemdes kakla erozija simbolizē aizvainotu sievietes patmīlību. Jūs esat pārliecināta, ka tiekat aizskarta kā sieviete. Jūs nevarat un nezināt, kā realizēt sevi kā sievieti.

Mūsdienu medicīna ārstēšanas vietā piedāvā erozijas piededzināšanu, iedzenot slimību dziļāk iekšā. Esmu atklājis, ka 90 procentiem sieviešu ar dzemdes audzējiem agrāk bijusi dzemdes kakla erozija un viņām to piededzināja. Tas ir, cīnījās ar slimības sekām. Bet nepieciešams novērst cēloni — mainīt uzvedību un domas attiecībā uz sevi un uz vīriešiem.

—   Nu kā lai es nejūtos aizskarta — sūdzas sieviete, kurai nesen parādījušies izdalījumi no maksts sakarā ar dzemdes kakla eroziju. — Vīrs pastāvīgi atrodas komandējumos vai dežūrās. Sēžu mājās ar diviem bērniem. Kā saka, dienas gaismu neredzu. Kā lai es šādā situācijā jūtos kā sieviete, turklāt ilgotā, kārotā?

—  Tātad jūs apgalvojat,— es saku, — ka neviena sieviete, kurai ir divi bērni un vīrs strādā, nevar justies kā ilgotā sieviete?

—  Nē, kāpēc tad tā? Man ir draudzene, un viņai ir trīs bērni, virs daudz strādā, bet viņa, kā saka, zeļ un plaukst. Bet savā situācijā es neredzu izeju.

—  Tad meklēsim šo izeju kopā, — es piedāvāju.

—  Meklēsim, — viņa piekrīt.

Ārējo dzimumorgānu iekaisums, vaginīts, baltie ziedi

Ģenitālijas simbolizē sievišķos principus. Ārējo dzimumorgānu problēmas atspoguļo bailes nebūt savos augstumos, šaubas un bailes par savu sievišķību. Jums ir zemapziņas agresija pret vīriešiem: aizvainojumi, pretenzijas, dusmas, nicinājums. Vulvas un maksts iekaisums atspoguļo to, ka jūs jūtaties aizskarta kā sieviete. Jūs uzskatāt, ka sievietes vispār nav spējīgas ietekmēt pretējo dzimumu.

Ir kāda likumsakarība: vīrieši ar aizskartu patmīlību visbiežāk slimo ar divpadsmitpirkstu zarnas čūlu, bet sievietes — ar ārējo dzimumorgānu iekaisumiem.

Pie manis uz pieņemšanu bieži nāk sievietes ar dzimumorgānu iekaisumu. Šādos gadījumos sievietes zemapziņā ir stiprs aizkaitinājums un pretenzijas pret vīriešiem.

Pašlaik pieņemšanā sēž jauna sieviete. Viņai ir hroniska piena sēnīte. Bieži un bagātīgi izdalījumi ar nepatīkamu smaku. Tabletes palīdz tikai uz neilgu laiku.

Zemapziņas cēloni mēs jau esam noskaidrojuši — tas ir "hronisks" naidīgums, antipātijas pret vīriešiem.

—  Ziniet, man vienmēr patrāpās ne tādi vīrieši, — viņa saka.

—  Ko nozīmē "ne tādi"? — es palūdzu precizēt.

—  Nezinu. Man šķiet, ka kārtīgu vīriešu vispār nav.

—  Nemaz? — es brīnos.

—  Nu, ne jau tā, ka nemaz, dakter. Iespējams, ka ir. Vienkārši es vēl neesmu satikusi. No pirmā vīra šķīros — nevarēju izturēt viņa neuzticību. Otrais pats aizgāja. Un tagad man gadās tikai kaut kādas "pabiras".

Dismenoreja (menstruālā cikla traucējumi)

Jūs neieredzat savu sievietes ķermeni, noliedzat vai noraidāt savu sievišķību. Vai izjūtat šaubas par savu sievišķību.

Kādai jaunai meitenei bija menstruālā cikla traucējumi. Menstruācijas bija neregulāras un sāpīgas. Vēršoties pie zemapziņas saprāta, mēs noskaidrojām traucējumu cēloņus. Hipnotiskā transa stāvoklī meitene atcerējās bērnību. Kad viņa bija maziņa, māte bieži atkārtoja, ka gribējusi puisēnu, nevis meiteni. Turklāt viņai šķita, ka brālim ģimenē tikusi pievērsta daudz lielāka uzmanība.

Ar laiku tas aizmirsās, bet šī negatīvā zemapziņas orientācija nelabvēlīgi ietekmēja viņas sievišķību.

Šaubas par savu sievišķību noteikti saistās ar zemapziņas agresiju pret vīriešiem. Meitene to pārņem no savas mātes, un tas atsaucas uz viņas dzimumattīstību.

Vēl kāds iespējams cēlonis var novest pie menstruāciju traucējumiem — vainas un baiļu izjūta sakarā ar seksu. Jums ir stingra pārliecība, ka viss, kas saistīts ar ģenitālijām, ir grēcīgs vai netīrs.

Manā praksē nesen bija ļoti neparasts gadījums. Uz pieņemšanu atnāca sieviete ar dzemdes miomu. Turklāt viņai bija ļoti sāpīgas mēnešreizes. Kādas 3—4 dienas viņa burtiski nespēja pakustēties, bet tabletes maz līdzēja.

Mēs vērsāmies pie viņas zemapziņas, lai noskaidrotu cēloņus. Saņēmām šādu informāciju: "Iepriekšējā dzīvē tu biji vīrietis un nogalināji sievietes," zemapziņas saprāts atbildēja. "Tāpēc šajā dzīvē tev būs jāmokās."

Sieviete vispirms pārbijās, bet, kad atguvās, sacīja:

—  Tagad es saprotu, kāpēc man patīk skatīties uz sieviešu kājām. Ziniet, dakter, visus isos svārciņus pamanu. Un kad televīzijā rāda meitenes bikini, vienmēr skrienu skatīties. Bet ko lai es daru? — viņa noraizējusies vaicāja. — Vai tā arī līdz mūža galam būs jāmokās?

Mēs norunājām ar zemapziņas saprātu, ka tas pārtrauks izraisīt sāpes, ja viņa mainīs attieksmi pret sevi, pret visām sievietēm un vīriešiem. Jau pēc mēneša nākamās menstruācijas bija nesāpīgas.

Amenoreja (menstruāciju trūkums)

Menstruāciju trūkums atspoguļo nevēlēšanos būt sievietei, antipātiju, naidīgumu pašai pret sevi, pret savu sievišķību.

Uz to laiku, kad meitenei iestājas dzimumbriedums, viņa parasti jau zina, ka jāsākas menstruācijām. Un bieži identificē sevi ar savu māti. Un ja mātei ir menstruālā cikla traucējumi vai sāpīgas mēnešreizes, tad, visticamāk, meitai viss būs tāpat. Esmu atklājis, ka dažas sievietes pat nezina, ka normālām mēnešreizēm jānoris bez kādām sāpēm, bez sāpīga piena dziedzeru pietūkuma, bez sabiezējumiem. Ja jums ir kaut viena no šīm pazīmēm, tad padomājiet, kas nostājies starp jums un jūsu labo pašsajūtu mēnešreižu laikā?

Pagājušajā gadā pie manis uz pieņemšanu atnāca meitene, kurai nebija menstruāciju. Viņai jau bija 20 gadi, bet mēnešreizes vēl nebija sākušās. Vecāki jau sen par to sākuši raizēties. Meitene vesta praktiski pie visiem speciālistiem, pat pie "starptautiskas klases" ekstrasensa; izmēģinātas visas zāles, ieskaitot hormonālās. Veltīgi.

Kad pirmo reizi ieraudzīju šo meiteni, man radās iespaids, ka viņas dzimumattīstība apstājusies kaut kur starp 12 un 14 gadiem: krūšu tikpat kā nav, gurni šauri, balss bērnišķīga. Arī citas pazīmes apstiprināja manu pieņēmumu. Man tūlīt radās aizdomas, ka te slēpjas zināmi zemapziņas motīvi. Tā arī bija.

Hipnotiskā transa stāvoklī meitene atcerējās, kas ar viņu noticis 12 gadu vecumā. Pirms tam māte meitai bija skaidrojusi, ka drīz viņai sāksies menstruācijas. Meitene to ļoti pārdzīvoja. Mātei taču bija ļoti sāpīgas menstruācijas, viņa bija spiesta vairākas dienas pavadīt gultā, turklāt nekādas pretsāpju zāles nelīdzēja. Māte vienmēr ar šausmām gaidīja šo dienu tuvošanos. Meitene veselu nedēļu slepus raudāja un lūdzās Dievu to Kungu izdarīt visu iespējamo, lai viņa nekļūtu par sievieti, bet uz visiem laikiem paliktu meitene. Eļļu ugunij pielēja vēl tas apstāklis, ka māte vienmēr stāstīja, cik grūtas viņai bijušas dzemdības; pie tam arī tēvs pret māti izturējās ļoti rupji. Un, lūk, vai nu Dievs tas Kungs bija uzklausījis meitenes lūgšanas, vai arī viņas vēlēšanās bija pārāk stipra, bet viņas attīstība apstājās.

Meitene vēl atradās hipnotiskā transa stāvoklī, bet es viņai nolasīju divu stundu garu lekciju par normālu dzimumattīstību, par to, kā jānorit menstruācijām, par normālu grūtniecību, par mātes laimi un daudz ko citu. Vispār par visu to, par ko savulaik bija vajadzējis izstāstīt viņas mātei.

Tajā dienā viņām nācās izsaukt taksometru, jo meitenei menstruācijas sākās, jau izejot uz ielas. Bet pēc nedēļas uz pieņemšanu atnāca viņas māte. Viņa atzinās, ka pati mēģinājusi tikt galā ar savām sāpēm, taču neveiksmīgi. Viņas problēma izrādījās daudz sarežģītāka, jo tur bija pašsodīšanas un vainas izjūtas motīvi. Izrādījās, ka jaunībā viņa bija izdarījusi kaut ko tādu, par ko zemapziņa divdesmit divu gadu garumā viņu sodīja ar stiprām menstruāciju sāpēm!

Pēc pusgada meitene atkal atnāca pie manis, bet nu ar nedaudz neparastu lūgumu — apturēt krūšu augšanu. Pusgada laikā viņa bija stipri izmainījusies: kļuvusi sievišķīga, ārkārtīgi pievilcīga. Viņas krūtis tiešām bija kļuvušas pietiekami lielas, un man nācās apmierināt viņas lūgumu (lai gan līdz tam es, gluži otrādi, biju palīdzējis sievietēm krūtis palielināt). Pēc tam viņa palūdza ievadīt viņu hipnotiskajā transā un pastāstīt par normālu un veselīgu seksu (pa to laiku, kamēr nebijām tikušies, viņai bija uzradies draugs un viņi gatavojās precēties, bet uz māti un draudzenēm meitene vairs nepaļāvās).

Dzemdes asiņošana

Asiņu iztecēšana no dzemdes simbolizē aizejošu prieku. Izjūtiet sevi kā īstu sievieti un atgrieziet prieku savā pasaulē. To izdarīt jums traucē seni aizvainojumi un dusmas — tieciet vaļā no tā visa.

Uz pieņemšanu atnāca sieviete, kura jau ilgu laiku cieta no dzemdes asiņošanas. Bet nesen ārsti bija atklājuši arī dzemdes miomu.

Cēloņi izrādījās šādi. Pirms vairākiem mēnešiem viņai radās aizdomas par vīra neuzticību. Viņa sarīkoja skandālu, gribēja to padzīt no mājām, bet bērni atturēja.

—      Visu savu dzīvi esmu viņam atdevusi, — viņa satraukta stāsta. — Viņš mani paņēma nevainīgu. Bez viņa man citu vīriešu nav bijis. Bet viņš tik nekrietni izrīkojās. Es viņam toreiz sacīju, — sieviete ,turpina, — vai tev ir zināms, ka vīrišķi darbā man mieru neliek? Bet viens zālīšu ārsts man pat roku un sirdi piedāvāja. Viņam ir liela māja un ārzemju vāģis. Bet es — nē un nē: "Man ir vīrs un bērni." Un kā vīrs uzzināja, ka es varu aiziet pie cita, — viņa turpina, — tā nedēļu krita man pie kājām un piedošanu lūdza. Bet es viņam līdz šim brīdim piedevusi neesmu un diez vai varēšu piedot.

Cista un olnīcu iekaisums

Olnīcas simbolizē sievietes radošos centrus.

Problēmas ar olnīcām — tās ir grūtības realizēt savu sievišķo pirmsākumu šajā pasaulē. Tam traucē negatīvās bloķējošās domas par sevi kā par sievieti un par vīriešiem.

Pie manis uz pieņemšanu atnāca meitene, kurai bija adneksīts un mestruālā cikla traucējumi. "Izlēcieni" bija parādījušies līdz ar menstruāciju sākšanos. Es uzreiz pievērsu uzmanību tam, ka viņa bija kaut kā puiciski ģērbusies.

Viņa man burtiski pieprasīja:

—   Dakter, dodiet man tādas tabletes, lai manas olnīcas sāktu darboties.

—  Vai tad jūs neesat dzērusi tabletes? — es viņai jautāju.

—  Dzēru. Hormonālās. Kamēr dzeru, menēšreizes norit normāli. Tikko kā pārtraucu dzert — menstruācijas izpaliek. Es taču nesēdēšu visu mūžu uz hormoniem. Man jau uz kājām mati sāk intensīvi augt, bet uz galvas, gluži otrādi, krīt laukā. Bet jums, es dzirdēju, esot speciāli graudiņi no zālītēm.

—  Ir gan.

—  Tad jūs arī dodiet man tos.

—  Es esmu gatavs. Bet vai jūs esat gatava izpildīt visus ārstēšanās noteikumus? — es jautāju.

—  Protams! — viņa atbild. — Bet kas tie par noteikumiem?

—  Vispirms jums jākļūst sievietei.

—  Bet es jau esmu sieviete, — meitene neizpratnē atbild. — Man pat viens aborts ir bijis.

—  Ar abortu lielīties nav vērts. Es domāju — kļūt sievietei nevis seksuālā ziņā, bet sirdī. Tāpēc ka sirdī jūs esat puisis. Jums kopš bērnības patika rotaļāties nevis ar draudzenēm, bet ar zēniem, valkāt vīriešu apģērbu.

Meitene neizpratnē raugās uz mani.

—  Dakter, kā jūs to visu zināt?

—  Es pat nojaušu, ka jūs apgūstat "vīriešu" profesiju.

—    Jā, tā ir. Es mācos tehnikumā un savu nākamo profesiju gribu saistīt ar mašīnu remontu. Es dievinu rakņāties mašīnās un labot visādus mehānismus. Ziniet, es visu savu dzīvi atdotu par to, lai desmit gadus varētu padzīvot kā vīrietis.

Frigiditāte, orgasma trūkums

Ļoti bieži frigiditātes cēlonis ir bailes. Dažāda veida bailes: no dzīves, no vīriešiem, no tēva.

Stingrs tēvs, kurš ieciklējies uz tikumību un godīgumu, kurš baida meitu ar izvarotājiem un izjūt nicinājumu pret prostitūtām (darīdams to visu, protams, labu nodomu vadīts), neviļus izveido meitai negatīvu zemapziņas attieksmi pret seksu.

—  Man ir ļoti stingrs tēvs, — saka jauna sieviete, kas nespēja izjust orgasmu. — Viņš vienmēr uzmanīja manu tiklību. Dažkārt tas aizgāja līdz absurdam. Uzreiz pēc skolas beigšanas es sāku satikties ar puisi, un ja es aizkavējos un atnācu mājās pēc noteiktā laika, viņš sarīkoja skandālu, visādi apsaukāja mani un biedēja ar to, ka sūtīs uz apskati pie ginekologa.

Frigīdas sievietes neielaiž savā dzīvē fizisku baudu vai neprot gūt baudījumu no dzīves caur seksuālu tuvību. Viņās nav līdzsvara starp fizisko un garīgo. Prioritāte tiek dota garīgajai attīstībai, un tiek noliegta fiziskā. To var veicināt ne tikai bailes, bet arī, piemēram, pārliecība par to, ka sekss — tas ir slikti un grēcīgi. Šādas sievietes bieži pievelk savai dzīvei neprasmīgus partnerus, lai attaisnotu personisko nejūtīgumu. Viņas tiecas aizstāt seksuālās baudas trūkumu ar kaut ko citu.

Kāda mana paciente, kas cieta no orgasma trūkuma, hipnotiskā transa stāvoklī atcerējās kādu bērnības ainu. Reiz viņa izdzirdēja mātes vaidus, kas nāca no guļamistabas. Viņa nodomāja, ka mātei ir ļoti slikti, ja reiz viņa tā vaid, un nolēma paskatīties, kas atgadījies. Viņa pavēra guļamistabas durvis un ieraudzījusi, ka tēvs piespiedis māti pie gultas, satvēris viņas rokas un "darīja viņai sāpes, no kurām viņa vaidēja, bet nevarēja izrauties".

—  Tagad es saprotu, kā radusies mana negatīvā attieksme pret seksu, — sieviete sacīja, kad bija izgājusi no transa. — Tagad es zinu arī to, kā radies neizprotamais naids pret tēvu un vīriešiem vispār. Es vienmēr uzskatīju, ka viņi sievietēm dara sāpes un liek viņām ciest. Un vēl es tagad atminos, — paciente turpina, — kad māte sacīja tēvam: "Nebendē man nervus!", es nezin kāpēc saistīju frāzi "bendēt nervus" ar nodarbošanos ar seksu.

Normālu un pilnvērtīgu seksuālu pārdzīvojumu trūkums var pārsviesties uz citām dzīves jomām. Tā, piemēram, dažas manas frigīdās pacientes izrādījās veģetārietes. Tas nekādā gadījumā nenozīmē, ka visas veģetārietes ir frigīdās. Iespējams, tā bija tikai sakritība. Bet vienā gadījumā es nolēmu šo apstākli izmantot. Es pārliecināju pacienti, ka cilvēkam nav jākļūst par veģetārieti "idejisku" apsvērumu dēļ. Tas ir, nevajag vadīties no tā, ka, lūk, ēst dzīvnieku līķus ir slikti. Citi taču gaļu redz kā ļoti garšīgu un veselīgu bifšteku. Un pamazām, iekļāvusi savā ēdienkartē gaļu, viņa sāka izjust seksuālu apmierinājumu.

Neuzticēšanās vīriešiem un vispār visam šajā pasaulē noved pie seksuālām problēmām. Sievietei rodas sasprindzinājums, ko izraisa šī neuzticēšanās, un nespēja atslābināties un gūt apmierinājumu.

Sieviete mana seansa laikā vērsās pie savas zemapziņas un jautāja: “Kāda mana uzvedība un domas izraisīja nespēju izjust orgasmu?"

Zemapziņa atbildēja īsi un skaidri: "Tava neuzticēšanās vīriešiem un cilvēkiem vispār."

Parasti no frigiditātes cieš tās sievietes, kuras augušas ģimenēs, kur tēva un mātes starpā ir trūcis mīlestības un abpusējas sapratnes. Šādās ģimenēs vīrieti un sievieti saista nevis mīlestība, bet tādi jēdzieni kā godprātība un pienākuma izjūta.

Pēdējā laikā televīziju pārpludinājušas mākslas filmas (visbiežāk — amerikāņu), kur tiek kultivēts sekss, primitīvas attiecības starp vīrieti un sievieti, balstītas uz dzīvnieciskiem instinktiem. Tādējādi seksuālā uzvedība tiek atdalīta no cilvēka personības.

Sievietes un vīrieši parādās seksuālu robotu lomās. Tādu jēdzienu kā mīlestība, dvēsele, nodomu skaidrība vienkārši nav.

Un, lūk, jaunās meitenes un puiši, saskatījušies tādas filmas, mēģina laimes un baudas meklējumos ienest šo uzspiesto uzvedības modeli savā dzīvē. Šie eksperimenti bieži vien beidzas ar vilšanos dzīvē, frigiditāti vai neauglību.

Jaunībā retais zina, ka fiziskā tīksme iet roku rokā ar garīgo tuvību. Dvēseļu saplūšana modina ķermeņu alkas. Tikai mīlestība dāvās jums patiesu baudījumu.

GRŪTNIECĪBA

Simbolizē dzīvības procesa sākumu un gatavošanos ierasties šajā pasaulē. Ir ļoti svarīgi, lai sieviete ne vien grūtniecības laikā, bet jau ilgi pirms apaugļošanās izjustu tikai pozitīvas emocijas. Kristietībā ir kāda ļoti laba procedūra-sakraments, iekšēja attīrīšanās — grēku nožēlošana un svētais vakarēdiens, dievgalds.

Lieta tāda, ka mātes domas iesakņojas bērna uzvedības programmā un pēc tam iespaido viņa veselību un likteni. Piemēram, ja mātei grūtniecības laikā ir bijušas domas par abortu, tad bērns būs slimīgs, viņa imūnsistēma būs novājināta, jo mātes negatīvās domas palaiž, iedarbina bērnā zemapziņas pašiznīcināšanās programmu.

Grūtniecības toksikozes

Kāds ir teicis, ka grūtniecības toksikozes — tas ir civilizācijas auglis. Tiešām tā ir, jo nēģeru sieviete no kādas afrikāņu cilts vienkārši nezina, kas tās tādas ir.

Ja sievietei ir toksioze, tas nozīmē, ka viņai ir slēpta, zemapziņas nevēlēšanās radīt bērnu. Viņas organisms atraida, atstumj augli.

Vienā gadījumā grūtniecei ar toksikozi bija stipras bailes no dzemdībām. Lieta tāda, ka viņas mātei bijušas ļoti grūtas dzemdības. Viņu tik tikko izglābuši. Un šīs bailes tika nodotas tālāk meitai.

Citā gadījumā sievietes zemapziņā bija domas par to, ka grūtniecība ir nelaikā. Vispirms vajag pabeigt mācības un tikai tad dzemdēt bērnu.

Šādos gadījumos es sievietēm paskaidroju, ka viņu zemapziņa vienmēr izraugās pašu piemērotāko brīdi grūtniecībai. Tāpēc vajag šo grūtniecību vienkārši pieņemt un uzticēties savai zemapziņai, un tā pati parūpēsies par to, lai bērns piedzimtu vesels.

Spontānais aborts

Zemapziņā ir stipras bailes. Bailes no bērna dzimšanas, no nākotnes. Tā var būt arī nepaļaušanās uz vīrieti: "Bet ja nu viņš mani pamet! Es palikšu viena ar bērnu." Vai arī nepaļaušanās uz saviem spēkiem: "Ne tagad — vēlāk." Apziņa par kļūdīgu grūtniecības un bērna dzimšanas brīža izvēli.

Tāpat kā toksikozes gadījumā, sievietei ir slēpta, zemapziņas nevēlēšanās radīt bērnu. Viņas organisms atraida, atstumj augli.

Pie manis uz pieņemšanu atnāca pavisam jauna sieviete.

—  Dakter, — viņa man lūdza, — palīdziet man tikt galā ar stresa situāciju.

—  Kas tad ir noticis? — es jautāju.

—  Pirms mēneša es zaudēju bērnu, — viņa sacīja, tikko valdīdama asaras, — man bija spontānais aborts. Nekur nevaru rast mieru, nespēju gulēt. Es jūtos ļoti vainīga.

Mūsu kopīgā darba procesā, izmantojot sazināšanos ar zemapziņas saprātu, mēs "izgājām" uz iemesliem, kas bija noveduši pie spontānā aborta.

Pirms pusgada viņa bija iepazinusies ar puisi un jau pēc mēneša kļuvusi grūta. Jauneklis nebija gatavs dibināt ģimeni un kļūt par tēvu. Viņš lika priekšā taisīt abortu. Viņa apvainojās un izlēma, ka bērnu dzemdēs un audzinās viena. Taču savu ģimenes dzīves sākumu viņa bija iztēlojusies pavisam citādu, un viņa sāka šaubīties par bērna dzemdēšanu. Arī vecāki bija pret to, ka bērnam nebūs tēva. Trīs mēneši pagāja šaubās. Taisīt abortu jau bija par vēlu. Puisis atnāca pie viņas un piedāvāja apprecēties, taču viņa atteica, nespēdama piedot. Un vel pēc dažiem mēnešiem viņai bija spontānais aborts.

Kurš tad šajā situācijā ir vainīgs? Vainīgo nav. Jo katrs cilvēks pats rada savu pasauli. Tātad viņiem abiem — gan jauneklim, gan meitenei — vajadzēja iziet cauri šai situācijai un gūt pozitīvu mācību.

Dažu seansu laikā viņa spēja atbrīvoties no vainas izjūtas, iemācījusies uzņemties atbildību par savu dzīvi.

Neauglība

Viena no svarīgākajām zemapziņas funkcijām — nodrošināt veselu un dzīvotspējīgu pēcnācēju ierašanos šajā pasaulē. J.i sieviete ir neauglīga, tātad viņas zemapziņā ir tāda uzvedība, kas iznīcina nākamā bērna dvēseli. Mātes milzīgā zemapziņas agresija tiks daudzkārt pastiprināta bērna zemapziņā. Tas ir, tāds bērns vienkārši nebūs dzīvotspējīgs. Neauglīgas sievietes zemapziņa darbojas bērnu iznīcināšanas programma.

Visās reliģijās sieviete asociējas ar pasaulīgo, ar miesu, ar auglību. Vīrietis — ar garīgo, ar garu, ar apaugļošanu. Rakstos ir teikts: "Sievai būs sava vīra bīties." Kāpēc sievietei jābīstas no vīrieša? Tāpēc, ka tādējādi viņa nespēs just pret viņu agresiju. Ir tāds teiciens: "Baidās — tātad ciena." Bailes liks šķēršļus negatīvo jūtu un emociju palaišanai. Tas ir, sievietei vīrietis jāciena, bet ja nav cieņas, tad vismaz lai bīstas. Sieviete, kurai zemapziņā ir nicinājums pret vīriešiem, ir neauglīga, jo šāda sieviete nicina garu. Turpretī vīrietis, kurš nicina sievieti, noliedz pasaulīgo, un viņam ir slima miesa. Un viņš bieži kļūst impotents.

Tādējādi stipra zemapziņas agresija, kas vērsta pret vīriešiem, noved pie neauglības. Tas var būt ne vien nicinājums, bet arī pretenzijas pret vīriešiem, aizvainojums, greizsirdība, naids.

Nesen pie manis uz pieņemšanu atnāca sieviete, kurai bija dzemdes audzējs. Audzēja cēlonis — spēcīga zemapziņas agresija pret vīriešiem.

—  Manis pēc labāk, ka viņu nemaz nebūtu, — viņa man sacīja.

Bērnu arī šai sievietei nebija. Bijuši divi aborti un divas ārpusdzemdes grūtniecības, kas beigušās ar olvadu nosiešanu.

Dažkārt par šķērsli grūtniecībai kļūst netīri nodomi.

Kāda paziņa man pastāstīja par šādu gadījumu.

—  Manai draudzenei bija iestājusies krīze attiecībās ar vīrieti. Un viņa nolēma šo vīrieti piesaistīt, dzemdējot bērnu. "Palikšu no viņa stāvoklī," viņa sacīja, "tad viņš mani nepametīs. Pienākuma sajuta neļaus."— "Svēta," es viņai saku, "kāda tu esi muļķe. Nevienu vīrišķi ar bērnu nenoturēsi. Sabojāsi tikai dzīvi sev un bērnam. Labāk šķiries no viņa vai arī salabsti. Tad viss būs normāli."

Taču viņa man nepaklausīja un nolēma darīt pa savam. Un tā arī nevarēja no viņa palikt grūta. Ilgi ārstējās, braukāja pa kūrortiem. Tagad es izprotu visa cēloni.

Pēc dažiem gadiem viņi tomēr izšķīrās. Bet pēc pusgada viņa iepazinās ar citu vīrieti. Viņi apprecējās, un pēc gada piedzima meitiņa.

Bailes no dzīves procesa un pretošanās tam, nepaļaušanās uz nākotni arī var būt neauglības cēlonis. Jo bērni— tā ir mūsu nākotne. Vienkārši nav vajadzības gūt vecāku pieredzi. To veicina noteikti ģimenes apstākļi, vecāku attieksme vienam pret otru un saviem bērniem.

Kamēr zemapziņā trūkst gatavības bērna radīšanai, ar apaugļošanos būs problēmas. Lai kā jums teorētiski gribētos bērnu, lai kādas kaismīgas runas izskanētu šajā sakarā.

Izeja ir viena — izpētiet savu iekšējo pārliecību. Jūs droši vien tur atradīsiet bailes sakarā ar dzemdībām — bailes no atbildības, no kaut kādiem ierobežojumiem un noslogojuma, kas ar to visu saistās.

Bet dažkārt nozīmīgs šķērslis izrādās bailes kļūt neglītai, nepievilcīgai, sabojāt figūru un krūšu formu.

Atceros kādu raidījumu par slavenu modeļu demonstrētāju. Viņa ilgu laiku nevarēja kļūt grūta. Un kad beidzot pēc daudziem gadiem tas izdevās, viņa jautāja savam vīram:

—  Vai tu mani vēl mīli? Es taču esmu kļuvusi tik resna un neglīta.

Sievietes nepievilcīgums pēc dzemdībām — tas ir mīts. Ja sieviete ir grūtniecībai gatava kā fiziski, tā garīgi, tad grūtniecība — tas ir sievietes organisma uzplaukums. Sievietes, kuras pieradušas gādāt par savu ķermeni pirms dzemdībām, atgūs savu lielisko fizisko formu arī pēc tām. Rūpes par bērnu, jauna cilvēka audzināšana padara sievieti vēl skaistāku, atklāj jaunas viņas būtības šķautnes.

Tiklīdz kā sieviete veiks vērtību pārvērtēšanu, viņa spēs kļūt grūta un radīt veselīgus pēcnācējus.

Amerikāņu psihiatrs M. Eriksons apraksta šādu gadījumu no prakses.

"Viena no manām māsām 13 gadus izmisīgi pūlējās kļūt grūta. Tā kā viņa manī redzēja vienīgi brāli, tad neuztvēra mani nopietni kā mediķi, kas, starp citu, radinieku starpā gadās visai bieži. Tāpēc viņa ņēma pie sevis jaunpiedzimušos, kas kaut kādu iemeslu dēļ bija palikuši bez vecākiem, un auklēja viņus tik ilgi, kamēr radās adoptētājs. Desmit gadus viņa ar to nodarbojās, līdz beidzot vērsās pie manis pēc padoma.

Mana atbilde bija ļoti vienkārša: "Tu jau sen mēģini kļūt grūta. Bet tevī kaut kas nenostrādā. Bet tiklīdz kā tu pati adoptēsi bērnu un izjutīsi, ka viņš viss ir tavs, ņemot vērā fizisko tuvību, radniecību, īpašo piederības sajūtu, — es vienkārši nezinu, kā to izteikt, — tā pēc trim mēnešiem tu kļūsi grūta." Martā māsa adoptēja bērnu, bet jūnijā kļuva grūta. Pēc tam viņa dzemdēja vēl dažus bērnus."

PIENA DZIEDZERI

Simbolizē mātes gādību, auklēšanu, barošanu, audzināšanu.

Piena dziedzeru saslimšanas

Tas nozīmē, ka jūs pati sev liedzat "barošanu", tas ir, mīlestību, uzmanību, gādību. Pati sev atvēlat pēdējo vietu dzīvē. Jūsu galvenais princips ir: "Vispirms tuvākajam, bet sev pēc tam."

Jūs aizmirstat vienu no baušļiem: "Tev būs savu tuvāku mīlēt kā sevi pašu."

Cistas un sacietējumi

Tie atspoguļo pārmērīgas rūpes, gādību, nevajadzīgu protekciju. Jūs tik ļoti rūpējaties, gādājat par kādu, ka burtiski apspiežat viņa personību. Turklāt jūs sev pašai liedzat uzmanību un gādību. Jūsu galvenais princips ir: "Visu citiem, bet es pēc tam."

Oficiālā medicīna krūšu audzēju gadījumos piedāvā vienīgi operāciju, jo tās arsenālā nav līdzekļu šīs slimības apslāpēšanai. Bet, kā jau jūs zināt, operācija — tā nav ārstēšana. Tomēr atbrīvoties no šīs slimības var, un pat vienkārši — es zinu to no prakses. Jāmaina tikai attieksme pret sevi un apkārtējo pasauli.

Kāda mana paciente tik ļoti "rūpējās" un uztraucās par savu dēlu, ka tas noveda ne vien pie audzēja krūtī, bet arī pie astmatiskām lēkmēm bērnam. Jo viņa ar savu uzvedību burtiski neļāva bērnam brīvi dzīvot, tātad — arī elpot.

Citai sievietei ar audzēju krūtī, nodibinot kontaktus ar zemapziņu, mēs noskaidrojām, ka audzējs atspoguļo viņas pārmērīgo gādīgumu par cilvēkiem apvienojumā ar žēlumu un līdzcietību. Viņa faktiski dzīvoja citu cilvēku dzīvi, galīgi nerūpēdamās par sevi. Pirmajā vietā bija jebkurš, tikai ne viņa pati.

—  Man neatliek laika sev, — viņa sacīja.

Vairākus mēnešus viņa lietoja homeopātiskos preparātus, mācījās rūpēties pirmām kārtām par sevi, tajā pašā laikā veltot uzmanību arī citiem. Bija interesanti vērot, kā audzējs ar katru seansu mainījās. Sākumā tas kļuva mīksts un kustīgs, pēc tam samazinājās un kādā jaukā brīdī pazuda pavisam.

Atceros, ka pirmā seansa laikā sieviete nekādi nespēja pieņemt domu, ka vispirms uzmanība jā velta sev pašai.

—  Bet vispirms domāt par sevi — tas ir slikti, tas ir egoisms, — viņa teica.

—    Egoisms — tas ir, kad jūs domājat un rūpējaties tikai par sevi un nedomājat par citiem. Kad jums nerūp un jūs neuztrauc cita cilvēka dzīve. Kad jums uzspļaut citiem. Bet kad jūs domājat par sevi un tiecaties mainīt sevi citu cilvēku labā, — tad tā jau ir augstākā mīlestības izpausme pret cilvēkiem un žēlsirdība — "mīļsirdība", Mainot savu pasauli un uzkrājot sirdī mīlestību, jūs sevi barojat ai mīlestību, jūs ap sevi radāt mīlestības lauku. Un, lūk, tad pienāk brīdis, kad jūs tuviem cilvēkiem sākat dot nevis žēlumu un līdzcietību, bet mīlestību. Pārtraucot iejaukties otra cilvēka dzīvē, jūs tomēr mainat viņa dzīvi caur sevis, savas pasaules mainīšanu. Padarot savu pasauli labāku, jūs dodat savu ieguldījumu Visumā.

Mastīts

Pie mastīta noved bailes un pārmērīgs nemiers par bērnu, burtiski drudžaina gādība. Jūs domājat, ka netiksiet galā.

Pie manis no rajona atbrauca sieviete, kurai bija mastīts. Kad viņa vērsās pie savas zemapziņas, lai noskaidrotu slimības cēloni, tad saņēma atbildi: "Tu baidies, ka netiksi galā ar bērna kopšanu."

—    Pareizi, — sieviete piekrita savam zemapziņas saprātam, — kā lai te neuztraucas. Vīrs augām dienām ir darbā, vecmāmiņu un vectētiņu mums nav. Es visu daru viena. Nav, kas palīdzētu, dotu padomu.

Dažkārt pie mastīta var novest jauno māmiņu elementāro zināšanu trūkums par to, kā jārūpējas par savām krūtīm.

Ludmilai piedzima puisītis. Dzemdības noritēja sekmīgi. Trešajā dienā, kā tas parasti mēdz būt barojošām mātēm, sāka aktīvi pierietēt piens. Krūtis pietūka, kļuva cietas un karstas. Ludmila izmērīja temperatūru. Pēc tam ilgi brīnīdamās raudzījās uz termometru. Dzīvsudraba stabiņš bija pacēlies virs 42 grādu atzīmes.

"Dīvaini," sieviete nodomāja, “laikam termometrs bojāts." Viņa paņēma citu un vēlreiz izmērīja temperatūru. Šoreiz dzīvsudraba ' stabiņš pacēlās vēl augstāk, līdz pašam termometra galam.

"Nudien brīnums," viņa nodomāja, "es jūtos labi. Bet tikai krūtis deg. Jāpasauc medmāsa."

Medmāsa tūlīt bija klāt. Un kad ieskatījās termometrā, viņas sejā atspoguļojās šausmas.

—  Guliet, — viņa iekliedzās, — un nekādā gadījumā necelieties augšā. Tūlīt atvedīšu ārstu.

Pēc mirkļa atskrēja ārsts un vecmāte. Ārsts tūlīt pat sāka dot rīkojumus medmāsai:

—  Nekavējoties sagatavojiet analgīnu, dimedrolu, hormonu preparātus un antibiotikas.

Vecmāte mierīgi apskatīja krūtis.

—  Vai pienu tu noslauci? — viņa jautāja.

—  Nē, — Ludmila atbildēja, — man neviens to nelika.

—    Nu, mīļā, — mierīgi sacīja vecmāte, — tad ar tevi viss ir skaidrs.

Vecmāte ņēmās masēt krūtis un atslaukt pienu. Ludmila locījās un vaidēja no sāpēm.

—  Pacieties, mīļā, — vecmāte mierināja, — pirmajā laikā klāsies grūtāk, bet pēc tam viss būs labi.

—   Cik "pienīga" mammīte, — ārsts sacīja. — Kad mana sieva dzemdēja, — viņš turpināja, — piena bija maz. Nācās pirkt viņai riekstus, dzirdīt ar tēju ar pienu, likt zem mēles saberztas ķimenes. Un pēc divām dienām radās tik daudz piena, ka nezinājām, kur likt. Pusi jaundzimušo varēja pabarot.

Tajā brīdī atnāca medmāsa ar zālēm.

—  Izdarīsim injekciju, — sacīja ārsts.

—   Varbūt var iztikt bez zālēm?— Ludmila palūdza. — Kā nekā ķīmija. Bērnam par labu nenāks.

—  Ko tu runā! — ārsts sašuta. — Paskaties uz savām krūtīm. Uz tām var olas cept. Temperatūra pāri četrdesmit.

Tajā brīdī palātā ienāca Ludmilas vīrs.

—  Kas noticis? — viņš vaicāja.

Medmāsa un dakteris izskaidroja situāciju. Bet vecmāte bija aizņemta ar savu lietu — turpināja atslaukt pienu.

Ludmilas vīrs piegāja un noskūpstīja sievu uz pieres.

—  Ar injekciju pagaidīsim, — viņš sacīja, — viņai ir normāla temperatūra.

—  Kā, normāla? — vienā balsī iesaucās māsa un ārsts. — Paskatieties uz termometru.

Vīrietis rūpīgi pētīja termometrus, pielika plaukstu pie sievas pieres un sacīja:

—    Varat tos izmest, tie ir bojāti. Dakter, paraugiet pats. Temperatūra ir pilnīgi normāla.

Ārsts pielika plaukstu pie Ludmilas pieres.

—  Ļenočka, — ārsts sacīja medmāsai, — atnesiet citu termometru.

Pēc dažām minūtēm jaunais termometrs uzrādīja pilnīgi normālu temperatūru.

—   Brīnums gan, — ārsts sacīja, — nevar taču uzreiz divi termometri sabojāties.

—   Es domāju, — teica Ludmilas vīrs, — ar termometriem viss ir kārtībā. Pienu atslauca, sastrēgums beidzās un temperatūra kritās.

Ludmila tiešām jutās labi. Piena dziedzeri bija kļuvuši mīksti.

—    Un tagad man visu laiku tā vajadzēs atslaukt pienu?— viņa jautāja vecmātei.

—    Tikai pirmajā laikā, — vecmāte atbildēja, — kamēr iestrādāsies piena vadi. Pēc tam viss būs normāli. Izstrādāsies tieši tik daudz piena, cik vajadzīgs bērnam.

Vecmātei izrādījās taisnība. Jau pēc nedēļas Ludmila varēja iztikt bez piena atslaukšanas.

Nepilnīgi attīstīti piena dziedzeri

Pie manis dažreiz atnāk jaunas meitenes un lūdz, lai viņām ar hipnozes palīdzību palielinu krūtis. Daudzos gadījumos tas izdodas.

Cēlonis parasti ir viens— atteikšanās no sievišķības. To bieži pavada arī citu sekundāru dzimumpazīmju nepilnīga attīstība.

—    Dakter, vai jūs varat ar hipnozes palīdzību palielināt manas ,krūtis? — kāda meitene man vaicāja.

—  Varu, ja izpildīsiet visus manus norādījumus, — es atbildēju.

Man ļoti ātri izdevās ievest viņu dziļā transā, un mēs noskaidrojām,

ka bērnībā viņai izveidojusies negatīva attieksme pret sevi kā pret nākamo sievieti. Menstruācijas bija sāpīgas, bieži aizkavējās. Citas sekundārās dzimumpazīmes vāji izteiktas.

Transā es viņai sniedzu jaunu priekšstatu par sievišķību, mātišķumu, laulību, normālu dzimumattīstību. Viņa izveidoja arī savu jauno vizuālo tēlu. Ar to izrādījās pietiekami, lai krūtis palielinātos par diviem izmēriem.

VĪRIEŠU SLIMĪBAS

Vīriešu slimības — tas ir vīrieša nepareizās attieksmes pret sevi un pret sievieti rezultāts. Citiem vārdiem sakot, vīrietis, kas noliedz savu vīrišķību vai šaubās par sevi, saslimst ar dzimumorgānu slimībām. Ja vīrietis izjūt negatīvas emocijas pret pretējo dzimumu (aizvainojumu, niknumu, pretenzijas un citas), tad dzimumsfēras saslimšana ir neizbēgama.

Un vēl: vīrieša dzimumorgānu stāvoklis atspoguļo viņa seksuālās enerģijas kvantitāti un kvalitāti.

Sēklinieki, dzimumloceklis un priekšdziedzeris

Simbolizē vīrišķos principus un vīrišķību.

Šo orgānu saslimšana atspoguļo uzkrātos aizvainojumus un dusmas, pretenzijas un neapmierinātību ar seksuālo partneri, un tas burtiskā nozīmē "sit" pa dzimumorgāniem. Tāpēc miers un saskaņa vīra un sievas, vīrieša un sievietes attiecībās — ir abu veselības ķīla.

Vīrietis pie manis ārstēja hronisku prostatītu. Pirms vairākiem gadiem viņš bija saslimis ar gonoreju, pēc tam ar trihomoniāzi. Viņa "piedzīvojumu" cēlonis — attiecības ar sievu un sievietēm vispār. Un sākās viss ar vēlēšanos atriebties sievai par neuzticību. Un atriebība pavērsās pret viņu pašu.

Parasti prostatīts grūti padodas ārstēšanai ar mūsdienu medikamentozajiem līdzekļiem. Ārsti to izskaidro ar šā orgāna uzbūves īpatnību un ar to, ka infekcija iespiežas leikocītos un kļūst medikamentiem neaizsniedzama. Un pietiek tikai saaukstēties vai iedzert reibinošu dzērienu, kā sākas saasinājums. Taču man ir cits izskaidrojums. Vienkārši ar antibiotikām infekcija tiek apspiesta un iedzīta dziļāk organismā, bet patiesie, metafiziskie slimības cēloņi novērsti netiek. Un, lūk, infekcija "snauž" organismā un gaida īsto brīdi, lai par sevi atgādinātu. Un kad vīrietis, balstīdamies uz vecajiem uzvedības modeļiem, sāk domāt vai rīkoties negatīvi, infekcija "pamostas” un liek sevi manīt. Bet atmosfēras parādībām un alkoholam ir palaišanas mehānisma loma.

Šādā gadījumā ir ļoti svarīgi novērst pašus slimības cēloņus — mainīt savu pasaules uzskatu. Bez tā nav iespējams slimību izārstēt, lai cik spēcīgas antibiotikas arī netiktu lietotas.

Pie manis bieži griežas pēc palīdzības padzīvojuši vīrieši, kuri slimo ar prostatas adenomu. Slimība sākas ar to, ka audzējs palielinādamies saspiež urīnizvadkanālu un rodas problēmas ar urinēšanu: urīns noplūst tievā strūkliņā, ir bieža vajadzība urinēt naktīs, sāpes starpenē, graizes urinējot u. c. Oficiālā medicīna piedāvā vienīgi operāciju. Es tomēr esmu praksē pārliecinājies, ka homeopātisko zāļu lietošana un zemapziņas uzvedības programmas izmaiņa dod lieliskus rezultātus.

Lūk, viens šāds piemērs. Pie manis pieņemšanā padzīvojis vīrietis ar prostatas adenomu. Pirmie slimības simptomi parādījušies pirms septiņiem gadiem. Bet pirms nedēļas viņam pārstājis plūst urīns. Audzējs kļuvis tik liels, ka pilnībā aizsedzis urīnizvadkanālu. Viņu ar "ātro palīdzību" nogādājuši slimnīcā un jau veikuši pirmo operācijas etapu— no urīnpūšļa caur vēdera priekšējo sienu uz āru izvadīta caurulīte, pie kuras piestiprināta pudelīte, kur satecēt urīnam. Otrais operācijas etaps ir ļoti sarežģīts. Bet vīrietis ir tuvu septiņdesmit gadiem.

Slimnīcā viņš uzzināja par mani un kopā ar meitu atbrauca uz pieņemšanu. Mēs stundu strādājām, noskaidrodami slimības cēloņus. Meitas klātbūtne ļoti palīdzēja.

Pie slimības viņu bija novedis uzkrātais aizvainojums pret nu jau mirušo sievu un sievietēm vispār. Viņš ģimenes dzīvē bija radījis tādas situācijas, kurās viņa vīrišķā patmīlība pastāvīgi saņēma triecienus. Es sagatavoju viņam homeopātiskas zāles un uzdevu mājas darbu — pārskatīt visu savu dzīvi un mainīt attieksmi pret daudziem pagātnes notikumiem.

Pēc divām nedēļām viņš laimīgs ieradās pie manis. Urīns bija sācis plūst dabiskā ceļā. Vēl pēc nedēļas viņam tika noņemta caurulīte. Bet pēc diviem mēnešiem urīns vispār sāka tecēt brīvi.

Es priecājos līdz ar viņu. Tādi brīži, kad redzi sava darba rezultātus, ir īpaši patīkami. Tomēr mani pārsteidza izveseļošanās ātrums. Slimība taču bija ilgusi septiņus gadus, bet izveseļošanās notika nepilnu trīs mēnešu laikā. Es to pateicu vīrietim.

—   Parasti adenomas ārstēšana — tas ir ļoti ilgstošs process. Bet jums pirmie rezultāti parādījās tik ātri.

—   Ziniet, dakter, kad es no jums aizgāju, tad jau jutos ievērojami labāk. Es sāku katru dienu lūgt Dievu un pateicos Viņam par šo, nē, jau par to slimību. Un es visu darīju, kā jūs man likāt. Pirmajā nedēļā es lūdzos tiešām vairākas stundas dienā. Un kad sāka tecēt urīns, sapratu, ka es visu daru pareizi. Tad es sāku vēl vairāk strādāt ar sevi. Es nospriedu, ka nedrīkst apstāties.

—   Kā sacījis Jēzus Kristus: "Un visu, ko jūs ticībā lūgsit, to jūs dabūsit."

—  Jā, dakter, es domāju, ka mana ticība pašam sev, jums un tam, ka izveseļošos, un jūsu saldie graudiņi ir savu paveikuši.

P. S. Pēc vairākiem gadiem es lasīju lekciju kinoteātrī. Pēc lekcijas pie manis pienāca kāda sieviete.

—  Dakter, vai jūs mani atceraties? — viņa vaicāja.

—   Protams, atceros, — uzreiz pazinu viņu, — jūs pirms pieciem gadiem bijāt pie manis atnākusi kopā ar tēvu. Kā viņam klājas?

—   Es speciāli pie jums pienācu, lai nopirktu jūsu grāmatu un izteiktu jums savu atzinību. Tēvs ir dzīvs un jūtas ļoti labi. Vienmēr atceras jūs ar pateicību.

Ja jūs raizējaties par savu vīrišķību, tad dabūsiet problēmas ar dzimumorgāniem. Iekšējās bailes novājina vīrišķību. Nedrīkst ne tikai noliegt savu vīrišķību un spēku, bet ir bīstami pat vienkārši šaubīties par sevi, par savu lēmumu pareizību.

Kādam manam pacientam, pavisam jaunam puisim, dzīvē bija gadījušies tādi notikumi, kuru dēj viņš bija sācis stipri šaubīties par sevi. Šo negatīvo pārdzīvojumu rezultātā viņam izveidojās sēklinieka tūska.

Seksuālais sasprindzinājums un ar seksualitāti saistīta vainas izjūta arī var būt slimību cēloņi, tā kā prasa sodu.

Vīrietis vairākas reizes bija piekrāpis sievu un katru reizi par to "saņēmis" aizvien jaunas un jaunas dzimumorgānu slimības.

Ar gadiem vīriešu problēmas padziļinās. Tas notiek tāpēc, ka vīrieši sāk padoties. Pārliecība par novecošanos veic savu "netīro" darbu.

Impotence

Seksuāls spiediens, bailes, sasprindzinājums un ar seksualitāti saistīta vainas izjūta noved pie potences pavājināšanās vai tās pilnīga izsīkuma.

Lūk, pie manis pieņemšanā sēž vīrietis un apmulsis stāsta:

—  Ziniet, dakter, ar sievu man viss iznāk lieliski. Bet, lūk, nesen iepazinos ar kādu sievieti. Viņa uzaicināja mani pie sevis mājās. Pasēdējām, mazliet iedzērām, bet kad tikām līdz gultai, loceklis negribēja celties. Ko tikai es nedarīju, nekas nesanāca. Es, protams, aizbildinājos ar nogurumu, lai nekristu kaunā. Pēc tam aizgāju pie vienas vecenītes. Viņa sacīja, ka man ir "nodarīts". Un ka visticamāk sieva mani piebūrusi.

—   Ar sievu tam nav sakara, — es teicu. — Sakiet, vai tad, kad gājāt pie šīs sievietes, jums bija vainas izjūta?

—  Protams, un vēl kāda, — viņš atbildēja. — Es jutos ne vien vainīgs, bet vēl arī baidījos, ka tikai sieva par to neuzzinātu. Tā sieviete taču dzīvo blakus kāpnēs.

—   Lūk, jūsu bailes un vainas izjūta noveda pie tā, ka loceklis negribēja celties. Tas jums nepakļāvās, tādējādi jūs glābdams. Tas izrādījās daudz gudrāks par jums.

—    Kā tad iznāk, — vīrieša acis iedzirkstījās, — ja es spēšu atbrīvoties no vainas izjūtas un bailēm, man ar to sievieti viss sanāks?

—  Vai tad jūs esat nolēmis šķirties? — es apvaicājos.

—  Nē, nebūt nē. Man ir lieliska ģimene. Divi bērni. Ar sievu vienmēr bijušas brīnišķīgas attiecības. Vienkārši pēdējā laikā mēs ar viņu bieži ķildojamies. Tad nu sagribējās, kā saka, "palaist pa kreisi".

—  Bet jūsu zemapziņa, izraisīdama impotenci, rūpējās par ģimenes saglabāšanu un gribēja, lai jūs mainītu attiecības ar savu sievu. Jūs taču pats teicāt, ka ar sievu jums viss iznāk lieliski. Varbūt, pirms skriet pie citas sievietes, iedvest viņai cerības un censties saņemt no viņas to, ko pēdējā laikā nevarat gūt no sievas, tomēr labāk tikt skaidrībā ar sevi un savām attiecībām ar sievu. Varbūt labāk paklausīt savam loceklim, pareizāk sakot, sev pašam, un izdarīt pareizo izvēli? Nevajag kāpt pāri sev pašam. Citādi neglābsies no nelaimēm. Es nevaru jums neko aizliegt vai ieteikt. Nav tiesību. Tagad jūs zināt cēloņus, un izvēle ir jūsu rokās.

—  Es domāju, jums ir taisnība, — vīrietis piekrīt. — Sākumā jā tiek skaidrībā pašam ar sevi.

Niknums uz seksuālo partneri, kā arī senas dusmas, naids un aizvainojums uz sievietēm stipri pavājina potenci.

Pie manis uz pieņemšanu atnāca 56 gadus vecs vīrietis un stomīdamies sāka stāstīt:

—  Dakter, man ir kāda problēma.

—  Kāda problēma? — jautāju.

—  Man pēdējā laikā ar sievietēm nesanāk.

—  Kas nesanāk? — es vaicāju. — Jums ir vāja erekcija vai arī pārāk ātri noplūst sēkla, vai vēl kas cits?

—   Tas, ko jūs minējāt pirmo, — vāja erekcija. Saprotiet, pirms gada izšķīros ar sievu. Un nu es iepazinos ar vienu sievieti. Viņa pret mani tik labi izturas, viņa ir labsirdīga, uzmanīga, maiga. Bet tiklīdz nonākam līdz gultai — nekas nesanāk. Viņa, protams, mani mierina, ka, lūk, viņai tāpat esot labi ar mani, bet es jūtos nepilnvērtīgs. Biju aizgājis pie seksopatologa. Viņš man tur kaut ko stimulēja ar kaut kādu aparātu, bet nekas nelīdzēja. Es viņam teicu, ka ne jau loceklis man jāārstē, ka vaina ir kaut kur galvā vai dvēselē. Bet viņš smējās un teica, kas tas pāriešot. Tad sāku dzert "johimbinu", ir tādas tabletes. Tak pēc tam man vispār pārstāja "mosties".

—   Tātad jūs jūtat, ka dzimumnespējas cēlonis slēpjas dziļi jūsos, jūsu dvēselē? — es jautāju.

—   Nu, dvēselē vai galvā, es nezinu. Bet kaut kur iekšā — tas ir skaidrs.

—  Tad arī vērsīsimies sevī, sevī iekšā un noskaidrosim cēloņus. Vai esat gatavs?

— Jā, protams, dakter. Es taču gribu sev tikai to labāko.

Pēc tam mēs nodibinājām kontaktu ar zemapziņu un noskaidrojām cēloņus. Pirms desmit gadiem viņš bija otrreiz apprecējies ar sievieti, kurai bija bērns. No pirmās laulības viņam bija jau pieaudzis dēls. īpašas mīlestības un siltuma viņam pret šo sievieti nav bijis. Viņš bija turīgs un, kā pats teica, visticamāk, ka šī sieviete ar viņu precēju-sies aiz aprēķina. Toreiz viņš sācis būvēt jaunu lielu māju. Pirms gada viņš pabeidzis mājas celšanu un pārrakstījis to uz sievas vārda. Pēc tam sieva viņu no šīs mājas padzina un pieprasīja šķir šanos. Un, lūk, dzimumnespējas cēlonis ir viņa negatīvā attieksme pret šo situāciju un bijušo sievu.

—  Tajā laikā es vai prātā juku aiz dusmām un aizvainojuma, — vīrietis atzinās. — Es pat gribēju nosvilināt ir to māju, ir viņu līdz ar māju. Es toreiz nolādēju ne tikai to sievieti, bet visas sievietes pasaulē.

—   Vai jums līdz šim brīdim ir negatīvas domas par savu bijušo sievu?

—  Es viņu ienīstu.

—  Nu lūk, ja jums dziļi dvēselē šāda attieksme pret sievietēm, ka varat gribēt, lai jums loceklis "stāvētu"?

—  Bet tā sieviete, ar ko es iepazinos, ir taču pavisam citāda. Viņai pašai ir māja un no manis nekā nevajag.

—  Jā, bet jūsu dvēselē ir uzkrājies aizvainojums, dusmas, naids un pat lāsti. Un tas viss attiecas ne tikai uz bijušo sievu, bet uz visām sievietēm jūsu pasaulē.

—  Ko tad man darīt? — vīrietis vaicā.

—  Vispirms ir jāpiedod!

—  Grūti būs, bet pamēģināšu.

—  Tikai pamēģināsiet?

—  Nē, es to izdarīšu.

—   Jums jāpiedod bijušajai sievai, jālūdz piedošana Dievam, Visumam par tām agresīvajām domām un lāstiem, kurus jūs viņai sūtījāt. Pēc tam jūs viņai pateicieties, svētījiet viņu un novēliet visu to labāko. Un jo ātrāk jūs to izdarīsiet, jo ātrāk viss nokārtosies.

Pēc nedēļas viņš atnāca pie manis un paziņoja, ka viņa spējas uzlabojušās par astoņdesmit procentiem.

—  Es izdarīju visu, kā jūs teicāt.

—  Turpiniet atbrīvoties no negatīvajām domām un uzkrāt savā sirdī mīlestību. Atsauciet atmiņā visas savas dzīves situācijas, kad izjutāt kaut mazākās negatīvās emocijas pret sievietēm, un pārskatiet šos notikumus ar jaunām izjūtām. Tad būs visi simts procenti.

Bailes no sievietēm un dziļas zemapziņas bailes no mātes var būt impotences cēlonis jauniešiem.

Vienam puisim nekādi neveidojās seksuālas attiecības ar meitenēm. Tam traucēja liels kauns un pat bailes no pretējā dzimuma. Kontaktējoties ar zemapziņas saprātu, noskaidrojās, ka māte viņa ģimenē vienmēr ieņēmusi vadošo pozīciju. Viņa bija ļoti stingra un vienmēr apspieda tēvu.

Es palīdzēju jauneklim atbrīvoties no zemapziņas bailēm. Viņš veica arī speciālus vingrinājumus, lai iegūtu vīrišķību. Pēc kāda laika viņš man piezvanīja un sacīja, ka uz nākamo seansu vairs nenāks.

—  Dakter, es pirms nedēļas iepazinos ar meiteni. Man ar viņu viss lieliski izdevās.

Šaubas par sevi kā vīrieti, šaubas par savas rīcības pareizību vājina potenci.

Pie manis pieņemšanā sēž vīrietis. Pirms diviem mēnešiem viņam radies dzimumvājums. Mēs nodibinājām kontaktu ar zemapziņu un noskaidrojām, ka dzimumvājums radies pēc tam, kad viņš bija zaudējis darbu.

—  Kā tad darba zaudēšana saistīta ar dzimumspējas zudumu? — es viņam jautāju.

—  Es sapratu, kas par lietu, — vīrietis iesaucās. — Es vienmēr esmu uzskatījis, un arī tagad uzskatu, ka vīrietim jāuztur ģimene. Kad es ilgu laiku nevarēju atrast darbu, tad sāku sevi lamāt un pārmest sev: "Nu, kas es par vīrieti, ja nevaru uzturēt ģimeni?" Un, lūk, uz šā fona mans loceklis pārstāja "stāvēt".

—   Un ko tad jūs tagad taisāties darīt? — es jautāju. — Joprojām pārmetīsiet sev?

—   Nē. Agrāk es mēdzu ēsties uz sevi. Tagad esmu sapratis, ka nav ko sevi lamāt. Vienkārši jāatrod darbs. Un tagad es nez kāpēc esmu pārliecināts, ka tuvākajā laikā darbu atradīšu.

Pēc mēneša viņš bez pierakstīšanās vēlreiz atnāca pie manis.

—    Vai gribat pierakstīties uz atkārtotu pieņemšanu? — es viņam jautāju.

—   Nē, dakter. Gribēju jums pastāstīt, ka ar mani tagad viss ir kārtībā. Arī sieva lūdza izteikt jums īpašu pateicību un nodot šo dāvanu. — To sacījis, vīrietis nolika uzgaida sainīti. —Jā, starp citu, — viņš piebilda, — darbu es atradu jau nākamajā nedēļā pēc seansa. Labs darbs, man patik.

Sociālā pārliecība un ticība novecošanai arī var būt dzimumfunkciju pavājināšanās cēlonis. Personiski es esmu dziļi pārliecināts, ka potences problēmu cēlonis nav vis vecums, bet ticība funkciju apsīkšanai. Starp dzimumspēju un vecumu nav pilnīgi nekāda sakara, ja vien jūs pats neapvienojat šos abus jēdzienus. Es pazinu kādu vectētiņu, kas savos astoņdesmit gados apprecējās ar sešdesmitgadīgu. Un tā sieviete pēc divām nedēļām aizmuka no viņa. Kad pazīstamās pensionāres sāka interesēties, kas par lietu, tad šī atbildēja: "Gandrīz līdz nāvei riodrātēja, sasodītais." Bet tak ar īpašu fizisko spēku vecais neizcēlās. Tāpat rāmi sēdēja caurām dienām uz soliņa mājas priekšā un saulespuķu sēkliņas knikšķināja.

Ātra sēklas noplūde

Dažkārt vienkārši zināšanu trūkums par seksu, kā arī šaubas, bailes un neticība sev var būt par ātras sēklas noplūdes cēloni. Tā parasti gadās jauniešiem, kuri tikai uzsāk savu seksuālo dzīvi.

Pie manis uz pieņemšanu atnāca 26 gadus vecs puisis.

—  Ziniet, — viņš apjucis iesāk, — pirms vairākiem mēnešiem es iepazinos ar meiteni. Visu šo laiku es viņu aplidoju. Meitene man ļoti patīk, un es pat domāju, ka bildināšu viņu. Bet, lūk, kas man traucē. Pirms nedējas mums bija seksuāla tuvība, un es ļoti ātri beidzu. Pirms pāris dienām mēs pamēģinājām vēlreiz, bet es atkal ātri beidzu. Un, lūk, tagad man bail, ka tikai tas nekļūst par sliktu paradumu.

—   Bet vai pirms iepazīšanās ar šo meiteni jums bija dzimumsakari? — es viņam vaicāju.

—  Nē. Kaut kā negadījās sastapt mīļoto meiteni, un kautrējos arī ļoti, — viņš atbildēja.

—  Kādu literatūru par seksu jūs esat lasījis?

—  Gandrīz nekādu, — puisis atbildēja.

Es uzreiz sapratu, ka šim jaunietim radušās problēmas vienkārši atbilstošu zināšanu un pieredzes trūkuma dēļ.

—   Sakiet, — es viņam jautāju, — bet vai jūs pusaudža gados nodarbojāties ar onānismu?

—  Tikai dažas reizes, — viņš atbildēja. — No kāda dzirdēju, ka tas ir kaitīgi un var nelabvēlīgi ietekmēt dzimumspēju un psihi.

—  Tas viss ir blēņas. Tā runā tikai tie, kas par to neko nezina. No šīs dienas jūs sāksiet nodarboties ar onānismu.

Puisis pārsteigts skatās uz mani.

—  Un nevis vienkārši nodarboties, — es turpināju, — bet ļoti uzmanīgi un apzinīgi, pievēršot uzmanību katrai savai sajūtai dzimumloceklī, sēkliniekā, visā ķermenī. Jūs mācīsieties sajust, izjust pats sevi. Jūs mācīsieties sākt un beigt jebkurā uzbudinājuma brīdī. Tā jūs iemācīsieties sevi kontrolēt. Pirmās nedēļas laikā es jums aizliedzu seksuālu tuvību ar līgavu. Var satikties, būt kopā, skūpstīties, bet ne vairāk. Un te būs atbilstošā literatūra.

Iedevu viņam grāmatiņas un liku ierasties pēc divām nedēļām.

Viņš atnāca noteiktajā laikā.

—   Dakter, man viss ir lieliski, — viņš priecīgi paziņoja. — Mes esam nolēmuši pēc mēneša sarakstīties.

Tādas rakstura īpašības kā iekarsīgums un nesavaldība arī var būt par ātras sēklas noplūdes cēloni. Tāpat arī vēlēšanās visu darīt ātri, neatliekot uz vēlāku laiku. Tiekšanās pagūt dzīvē izdarīt pēc iespējas vairāk, pagūt dzīvot.

Pie manis uz pieņemšanu no citas pilsētas atbrauca vīrietis vidējos gados. Viņš jau vairākus gadus cieta no ātras sēklas noplūdes, bet palīdzību nebija meklējis — kautrējās. Nodibinājuši kontaktus ar viņa zemapziņas saprātu, mēs noskaidrojām, ka ātrā sēklas noplūde atspoguļo tādas viņa rakstura īpašības kā nesavaldība un iekarsīgums.

—   Jā, dakter, droši vien tā arī ir. Pat sapulcēs es vienmēr iejaucos ar savām piezīmēm. Nevaru noturēties. Bet pēc tam ciešu no tā. Ēdu es ļoti ātri, noriju kumosu nesakošļājis. Smēķējot arī steidzos.

Mēs radījām jaunus uzvedības veidus, un es viņam uzdevu "mājas darbu".

—   Tagad, ja jūs gribat izveseļoties un kon trolēt savu sēklas noplūdi, jums jārīkojas šādi. Kad ēdīsiet, tad košļājiet ēdienu lēnām. Lai barības kumoss mutē kļūst viendabīgs, pilnībā sajaukts ar siekalām. Tikai pēc tam norijiet. Saskaitiet, cik košļāšanas kustību ar žokļiem jums jāizdara, lai pilnībā sasmalcinātu barību. Pievērsiet uzmanību tam, ka rupjākai barībai vajag vairāk košļāšanas kustību nekā mīkstai. Dariet tā ar katru ēdiena porciju. Vai jūs daudz smēķējat? — es vaicāju.

—  Puspaciņu dienā, dažreiz mazāk, — pacients atbild.

—    Kad smēķējat, tad vispirms izvelciet no kārbiņas sērkociņu. Novietojiet to uz viena ceļa. Tad paņemiet cigareti un nolieciet uz otra ceļa. Pēc tam aiztaisiet sērkociņu kārbiņu un nolieciet vietā cigarešu paciņu. Tad aizdedziniet cigareti un smēķējiet ļoti lēnām. Saskaitiet, cik dūmu jāievelk, lai izsmēķētu visu cigareti. Tad sāciet eksperimentēt. Ievelciet vienu divus dūmus un aizmetiet cigareti. Bet otro cigareti nosmēķējiet līdz galam lēnām. Dažas smēķējiet ātri. Pie tam sekojiet savām izjūtām. Pēc kāda laika jūs jutīsiet, ka jūs varat sevi kontrolēt, un jūs spēsiet beigt tad, kad apzināti gribēsiet.

VENĒRISKĀS SLIMĪBAS

Sifiliss, gonoreja, ģenitāliju herpes, trihomoniāze, AIDS

Ar seksualitāti saistīta vainas izjūta un prasība pēc soda, kā arī pārliecība par to, ka ģenitālijas ir grēcīgas vai netīras, citiem vārdiem sakot, nepatika, antipātija pret savām ģenitālijām — tas ir galvenais venerisko slimību cēlonis. Ar šādu negatīvu un agresīvu attieksmi pret saviem dzimumorgāniem un savas seksualitātes izpausmēm mēs burtiski pievelkam savai dzīvei visas šīs problēmas.

Es teikšu vēl vairāk, tieši ticība seksa grēcīgumam un Dieva sodam, kauna izjūta un prasība tikt sodītam seksualitātes dēļ ļoti daudzos cilvēkos radījusi visus līdz šim zināmos mikroorganismus un vīrusus, kas izraisa veneriskās slimības.

Izdarīsim ekskursu vēsturē. Līdz Renesanses laikmetam baznīca un inkvizīcija stingri sekoja savas draudzes tikumībai, septītā Dieva baušļa ievērošanai un necieta dzimumizvirtību. Pienākot Renesanses laikmetam, sākās seksuālā revolūcija. Tad arī parādījās sifiliss. Tiek uzskatīts, ka Kolumbs to atvedis no Jaunās Pasaules. Bet Kolumbam ar to nav nekāda sakara. Vienkārši cilvēki, vēl neatbrīvojušies no vainas izjūtas un pašsodīšanas un vēl neiemācījušies pareizu seksuālo uzvedību, ļāva izpausties uz āru aizliegtajām jūtām. Baznīca vairs nespēja apvaldīt cilvēku kaislības kā agrāk. Un tad kolektīvais zemapziņas saprāts radīja tādu slimību, kuru cilvēki uztvēra kā sodu par saviem grēkiem.

Un paiet gadsimti. Medicīna iemācās apspiest sifilisu un citas veneriskās slimības ar antibiotikām. Tieši apspiest, nevis ārstēt, jo cēloņi jau novērsti netiek. Bet cēloņi — izvirtīga, netikla uzvedība un vainas izjūta seksualitātes dēļ.

XX gadsimta sešdesmitajos gados notiek kārtējā seksuālā revolūcija. To pavada narkotiku bums. Taču cilvēku domas un jūtas citam pret citu un pret apkārtējo pasauli mainījušās maz. Un tad kolektīvais zemapziņas saprāts rada jaunu slimību-sodu — AIDS. Šai slimībai ir vīrusa izcelsme, un tā jau vairs nepadodas modernās medicīnas zālēm. Bet zinātnieki turpina tērēt kolosālas naudas summas, lai radītu zāles pret AIDS. Un es esmu pārliecināts, ka šāds medikaments tiks radīts. Bet par kādu pūliņu cenu? Un kādas tam būs sekas? Tas neārstēs— tas apspiedīs slimību un līdz ar slimību — arī visu organismu. Un pēc tam tādējādi novedīs pie vēl nopietnākām slimībām. Taču tā nevar turpināties bezgalīgi.

Līdzeklis pret jebkuru slimību ir radīts jau sen — tā ir nodomu tīrība! Tikai šīs zāles nav tabletēs, kuras cilvēki cer saņemt no ārsta, bet gan mūsos pašos.

Ir ļoti svarīgi kopš pašas bērnības mācīt cilvēkam pareizu attieksmi pret seksu. Un šī mācība nedrīkst balstīties uz grēka un netīrības jēdzieniem. Ir svarīgi iemācīt pareizu attieksmi pašam pret sevi, pret pretējo dzimumu, pret cilvēkiem vispār un pret apkārtējo pasauli. Un labākie skolotāji tajā ir vecāki. Tas ir, viņu attieksme vienam pret otru un pret seksu.

Seksuālās audzināšanas jautājumos man vienmēr patikusi seno ķīniešu daoistu pieeja. Viņi dzimumaktu uzskatīja par vispārējās kārtības un dabas harmonijas daļu un nekad to nesaistīja ar grēka izjūtām vai morāles pārkāpumu. Viņu īpašā garīgā attieksme pret mīlestību un seksu kopā ar pilnīgu sodīšanas trūkumu izraisīja to, ka dzimumdzīve Senajā Ķīnā bija absolūti veselīga, apbrīnojami brīva no patoloģiskām nenormālībām un pārkāpumiem.

Bieži vien vecāki iedveš bērnam domas par aizliegumu saistībā ar viņa seksualitāti, neapzinādamies šādu aizliegumu bīstamību. Bet bīstamība slēpjas tajā, ka šīs aizliegtās seksuālas jūtas, izraudamās uz āru, kļūst nevadāmas un noved cilvēku pie slimībām vai vilšanās. Seksuālajai audzināšanai jābalstās nevis uz vainas un sodīšanas izjūtu, bet uz nevainojamības jēdzienu.

Pie manis pēc palīdzības griezās jauna sieviete. Viņai bija problēmas seksuālajās attiecībās ar vīru. Dzimumakta laikā viņa nekādi nespēja atslābināties. Ar manu palīdzību viņa nodibināja saikni ar zemapziņu. Noskaidrojās, ka stipra vīriešu neatzīšana, noraidīšana viņai radusies pēc tam, kad pirms vairākiem gadiem viņu bija mēģinājuši izvarot.

Traumējošā situācija viņas pagātnē bija atrasta. Attieksmi pret to mēs mainījām. Viņa spēja atslābināties. Taču es nolēmu iet vēl tālāk. Mani sāka vienkārši interesēt, kas tad viņu bija novedis pie situācijas ar izvarošanas mēģinājumu. Ja izejam no tā, ka visas situācijas savā dzīvē mēs sev radām paši, tad ar ko šī meitene bija pievilkusi savai dzīvei izvarotājus?

Izrādījās, ka meitene kopš bērnības tikusi orientēta vienīgi negatīvi attiecībā pret seksu. Turklāt viņa nemitīgi baidījās, ka tai varētu atņemt nevainību. Kas par vārdu — "nevainība". Tajā jau sākotnēji ir slēpta vainas izjūta. Bet vaina vienmēr pieprasa sodu. Tātad, ja meitenei ir stipra tieksme pēc seksuālas tuvības (un tāda ir katram veselam cilvēkam), bet to nav iespējams piepildīt zināmu tabu dēļ, tad notiek zemapziņas vardarbība pret sevi pašu. Un iekšējā vardarbība piesaista ārēju vardarbību.

Sen bija laiks saprast, ka ar aizliegumiem neviens nav labāks kļuvis. Seksuālā enerģija — tā ir mūsu pasaules neatņemama sastāvdaļa. Tā ir cilvēka attīstības un funkcionēšanas pamatā. Šo enerģiju vajag pieņemt un iemācīties to saprātīgi izmantot, nevis atraidīt vai aizliegt.

Sekss — tā ir viena no vīrieša un sievietes savstarpēji harmonisko attiecību izpausmēm. Iemācieties izbaudīt kopbūtni ar pretējo dzimumu, dāvājot un saņemot mīlestību. Šī savienība palīdz saskarties ar citas savdabīgas un savā veidā skaistas pasaules noslēpumu. Un tas bagātinās jūsu personiskos pārdzīvojumus un jūsu pasauli.

Augsts zemapziņas agresijas līmenis (aizvainojumi, dusmas un naids) pret pretējo dzimumu, sieviešu/vīriešu dalīšana labos un sliktos, tīros un netīros noved pie dzimumorgānu iekaisumiem. Iepriekš jau tiku minējis daudzus piemērus. Lūk, vēl daži.

Reiz pie manis ieradās kāds vīrietis un sūdzējās par sekām pēc slikti ārstētas gonorejas. Tolaik es jau zināju — nepietiek ar to, ka slimību

vienkārši apspiež ar antibiotikām, jo organismā paliek endoun eksotoksīni. Nepieciešams slimības produktus izvadīt no organisma ar homeopātiskiem līdzekļiem, zālītēm, īpašu diētu. Bet pēc tam es | sapratu, ka bieži vien arī ar to nepietiek. Ir svarīgi novērst tieši cēloņus, ■ kas noveduši cilvēku pie šādas slimības.

Šim pacientam cēloņi izrādījās banāli. Nodibinājuši kontaktu ar viņa zemapziņu, mēs uzzinājām, ka pie slimības novedusi virkne notikumu personiskajā dzīvē. Vispirms viņš bija sastrīdējies ar sievu, būdams greizsirdīgs uz kādu draugu. Pēc tam nolēmis viņai atriebties un pārgulējis ar nepazīstamu sievieti. Rezultātā — gonoreja. Bet cēlonis — viņa agresīvās emocijas: greizsirdība, aizvainojums, dus] mas, atriebība, vainas izjūta. Un kad šis vīrietis ir uzzinājis cēloņus, viņam ir izvēle: vai nu uzvesties pa vecam un tikt pie citām slimībām, vai mainīt savu uzvedību, mainīt attiecības ar sievu un būt veselam.

Sen bija laiks saprast, ka antibiotikas nenovērš slimību cēloņus. Tie apslēpti mūsos pašos— mūsu kroplajos uzvedības modeļos. Un zemapziņa ar slimības palīdzību pasniedz cilvēkam vērtīgu mācībstundu. Ar zālēm slimību var tikai apspiest. Bet vai uz ilgu laiku un cik dziļi?

Tieši tāpēc pēdējā laikā veneriskās slimības ņēmušas hronisku ievirzi. To izraisītāji — trihomonas un gonokoki — iemanījušies transformēties dažādās noturīgās formās vai iespiesties citās šūnās, kur kļūst antibiotikām neaizsniedzami. Un, lūk, gadās kāda provokācija (apaukstēšanās, reibinoši dzērieni) — un slimība klāt kā likts, atgādina par sevi. Signalizē. Bet mēs šo signālu pieklusinām ar tabletēm…

Es domāju, ka organisms speciāli aizkavē sevī infekciju, lai noteiktos brīžos atgādinātu apziņas saprātam, ka cēloņi vēl nav novērsti. Tā sakot, audzināšanas nolūkos.

Es zinu no prakses, ka, tiklīdz cilvēks atbrīvojas no postīgajām jūtām un domām, slimība pazūd, aiziet uz nekurieni, no nekurienes arī nākusi.

Lūk, vēl viens piemērs.

Kādam manam paziņam pēc tikšanās ar kādu meiteni uz kaunuma parādījās herpes.

—  Es jau pirms tam, kā ar viņu pārgulēju, — paziņa stāstīja, — saku šaubīties, vai tikai viņa ir vesela?

—  Ja šaubies, — es sacīju, — tātad ir vērts nogaidīt un vispirms likvidēt visādas šaubas.

—  Nu bet gribas taču! Ko tur lai dara?

—   Nu ko, tad sēdi, kasies un dusmojies. Vai gribi zināt savas slimības patiesos cēloņus? — es vaicāju.

—  Protams, — viņš atbildēja.

—  Tikai vispirms pasaki man, vai tev ir paradums dalīt sievietes “labajās" un "sliktajās"?

—  Tāda lieta ir, — draugs atbildēja.

—  Un vai pirms tikšanās ar šo meiteni tev ir bijis aizvainojums un dusmas uz sievietēm?

—  Jā, bija, — viņš atbildēja, — nedēļu pirms tam es šķīros no kādas savas draudzenes. Ko lai es tagad daru?

—   Pirmkārt, vajag pateikties Dievam un savam zemapziņas saprātam par šo slimību, kas tev ir labvēlīgas attieksmes pret sievietēm mācībstunda.

Paziņa pārsteigts skatās uz mani, bet es turpinu:

—    Otrkārt, vajag pateikties šai meitenei par viņas herpēm. Treškārt, vajag pateikties pašai slimībai, kas dod tev signālu un māca tevi. Un, visbeidzot, vajag ar jaunām, pozitīvām jūtām pārskatīt visas savas dzīves situācijas, kad tu esi izjutis negatīvas domas un jūtas pret sievietēm. Neaizmirsti šajā sarakstā iekļaut arī savu māti. Viņa taču ir pirmā sieviete tavā dzīvē.

—  Tam vajadzēs daudz laika. Un tas ir grūti — ņemt un tā uzreiz mainīt savu attieksmi.

—  Tev ir izvēle. Vai nu dzīvot ar vecajām domām un pievilkt savai dzīvei veneriskās slimības un "sliktas"sievietes. Vai mainīt vecās domas pret jaunām un būt veselam, un veidot labas attiecības ar sievietēm. Ko tu izvēlēsies?

—  Protams, pēdējo.

Viens no visiem zināmiem venerisko slimību cēloņiem ir izvirtība un laulības pārkāpšana, kas noved ne tikai pie slimības, bet arī pie sava spēka un efektivitātes izšķiešanas dzīvē.

Pie manis uz pieņemšanu ieradās jauns vīrietis un paziņoja, ka viņam ir sifiliss.

—    Kā jūs uzzinājāt, ka jums ir sifiliss? — es viņam vaicāju.

—     Man radās dīvainas sajūtas kaklā, kaulu sāpes un kaut kādi izsitumi uz ķermeņa.

Es viņu uzmanīgi aplūkoju, taču neko būtisku neatklāju. Liku viņam nodot analīzes un atnākt pie manis pēc nedēļas.

Pēc nedēļas viņš ieradās noteiktajā laikā.

—     Dakter, es nodevu analīzes, pat divas reizes — viss ir tīrs. Bet es nez kāpēc esmu pārliecināts, ka man ir sifiliss vai ka es varu ar to saslimt. Man pēdējā laikā uznākušas stipras bailes saslimt ar šo slimību. Uz ķermeņa pat kaut kādas pumpas parādījušās. Palīdziet man tikt vaļā no šīm bailēm.

Mēs nodibinājām kontaktu ar zemapziņu un noskaidrojām, ka šādi tā viņu soda par izvirtību un grib iemācīt pareizu attieksmi pret sievietēm, pret viņa sievu, pret ģimeni un pret seksu.

Izrādās, ka jaunībā viņš dzīvojis ļoti izlaidīgi. Bet pirms pusotra gada nolēmis dibināt ģimeni un sākt jaunu dzīvi. Pēc deviņiem mēnešiem piedzima meitiņa. Bet pirms mēneša viņš pirmoreiz piekrāpa sievu. Pēc tam vēlreiz. Un nu viņam radušās paniskas bailes saslimt ar sifilisu. Parādījušies pat kaut kādi iedomāti simptomi.

Transa stāvoklī mēs norunājām ar viņa zemapziņu, ka tā radis jaunus uzvedības veidus un izstrādās viņam jaunu attieksmi pret sevi kā vīrieti, pret ģimeni, seksu, sievietēm. Un pēc tam sāks tos ieviest dzīvē.

Mēs beidzām seansu, vīrietis aizgāja, bet es turpināju analizēt . šo un citus gadījumus. Pirmajā brīdī šā vīrieša rīcību varētu nosaukt par psihotisku vai, maigāk izsakoties, dīvainu. Bet tā šķiet tikai pirmajā brīdī. Patiesībā tajā situācijā, kāda izveidojās viņa dzīvē, viņa zemapziņas saprāts izvēlējās viņam pašu piemērotāko aizsardzības līdzekli. Jo domas par slimību patiešām lika vīrietim aizdomāties par savu uzvedību.

Pēc tam es atcerējos vēl kādu interesantu gadījumu no manas prakses. Šo stāstu man izstāstīja četrdesmitgadīgs vīrietis, kurš bija ieradies pie manis ārstēties no dzimumvājuma. Jaunībā viņš bijis ļoti simpātisks, meitenes burtiski "kārušās kaklā". Viņš attiecīgi dzīvojis izlaidīgu dzīvi, saticies ar daudzām, bet ne reizes nebija "iekritis". Un, lūk, reiz kāda sieviete viņu uzaicināja pie sevis uz mājām. Visu dienu viņam neradās nekādas šaubas — iet vai neiet. Pret vakaru viņa iekšējā balss atklāti un uzstājīgi paziņoja: "Neej." Turklāt burtiski stundu pirms iziešanas no mājām laukā sacēlās īsta dabas stihija: slapjš sniegs, brāzmains vējš. Taču vīrieti neatturēja ne laiks, ne iekšējā balss. Viņš gāja. Un tajā vakarā viņš "saķēra" venerisku slimību, ko ārstē jau divdesmit gadus un kas iznākumā viņu novedusi pie dzimumvājuma.

Esmu pārliecināts, ka ikviens no mums dzīvē ir saņēmis tādas vai citādas zīmes vai intuitīvus padomus no zemapziņas saprāta. Bet vai vienmēr mēs tajos ieklausāmies?

Manā ārsta praksē vēl nav nācies sastapt AIDS slimniekus. Un tāpēc es varu tikai iedomāties iespējamos šis slimības cēloņus, izejot tieši no slimības attīstības ainas.

AIDS izraisa visi tie paši cēloņi, kas minēti iepriekš, plus stipra neaizsargātības un bezcerības izjūta, vilšanās cilvēkos un dzīvē. Šādi ļaudis ir noticējuši savam nederīgumam un uzskata, ka šajā pasaulē nevienam nav vajadzīgi. Viņu zemapziņā ir stipra antipātija pašiem pret sevi.

ĶERMENIS

Mūsu ķermenis — tas ir instruments tās pasaules uztveršanai, kurā mēs dzīvojam. Tas tieši atspoguļo mūsu pārliecību un domas. Mēs paši radām slimības. Un slimības— tie ir signāli, ko mūsu ķermenis mums sūta. Ir jāiemācās tos dzirdēt un saprast.

Mūsu ķermenis reaģē uz ikvienu mūsu domu. Ar labu veselību un lielisku pašsajūtu — uz labajām domām, mīlestības izpausmēm un rūpēm par to. Ar sāpēm un ciešanām — uz mūsu postošajām domām.

Mēs paši izvēlamies sev ķermeni. Tāpēc ir muļķīgi un pat bīstami izrādīt neapmierinātību ar savu ārieni. Mūsu augstākais saprāts ir izdarījis izvēli par labu tādam ķermenim, kāds mums patlaban ir. Un tas ir pats labākais instruments mūsu dzīvei, noteiktu funkciju veikšanai šajā pasaulē.

Mūsu ķermenis— ir mūsu domu atspoguļojums. Tāpēc, ja mēs gribam mainīt savu ķermeni, piemēram, padarīt to slaidāku, skaistāku, tad nepieciešams mainīt zemapziņas programmā mūsu domas. Ir ļoti svarīgi iemīlēt un pieņemt savu ķermeni un savu izskatu tādus, kādi tie ir. Un tikai pēc tam darboties.

Ķermeņa kreisā puse

Simbolizē uztveres spējas, pilnīgu nodošanos, sievišķo enerģiju, sievieti, māti.

Ķermeņa labā puse

Simbolizē vīrišķo enerģiju, vīrieti, tēvu.

Neaizmirstiet, ka cilvēks — ir viengabalaina būtne. Viņā cirkulē gan vīrišķā, gan sievišķā enerģija. Austrumu filozofijā liela uzmanība tika pievērsta vīrišķā pirmsākuma enerģijas "jan" un sievišķā pirmsākuma enerģijas "iņ" pareizai cirkulācijai un harmonijai. Šo abu enerģijas veidu apmaiņai jābūt līdzsvarotai. Tas ir, vīrišķā pirmsākuma un sievišķā pirmsākuma starpā jāvalda harmonijai.

Kā uzzināt, vai jūsu ķermenī ir šis līdzsvars starp vīrišķo un sievišķo enerģiju? To izdarīt ir ļoti viegli. Mūsu savstarpējās attiecības ar sievietēm/vīriešiem dzīvē atspoguļo iekšējo enerģiju savstarpējo iedarbību. Izanalizējiet savas attiecības ar pretējo dzi mumu. Sāciet ar saviem vecākiem. Ja jums ir kaut visniecīgākās . negatīvās domas attiecībā uz vecākiem un pretējo dzimumu, tad tas nozīmē, ka līdzsvars ir traucēts, bet tas savukārt noved pie dažādām ciešanām: skoliozes, dzimumsfēras slimībām un citām.

Pārskatiet savu attieksmi pret vecākiem, jo tēvs bērna dzīv(* simbolizē Visuma vīrišķo pirmsākumu, bet māte — sievišķo. Tieciet vaļā no negatīvajām domām attiecībā uz sevi un pretējo dzimumu.

Tādējādi jūs savā dzīvē līdzsvarosiet vīrišķo un sievišķo, bet savā ķermenī — labo un kreiso.

Tuklums, liekais svars, aptaukošanās

Es jau rakstīju, ka mūsu ķermeņa stāvoklis pašreizējā brīdī — tas ir mūsu domu, jūtu un emociju atspoguļojums. Ja jums ir liekais svars, tad nesteidzieties meklēt brīnumdarītāju tableti. Vērsieties sevī — cēloņi ir tur. Nevajag vardarbīgi izrīkoties ar sevi un savu ķermeni. Vārdzināt to ar badošanos un dažādām diētām. Protams, tādā veidā var iegūt zināmus rezultātus uz kādu laiku. Bet ja jūs kardināli nemainīsiet attieksmi pret sevi pašu, tad tuklums atkal atgriezīsies.

Lūk, dažas domas un jūtas, kuru atspoguļojums var būt tuklums.

Bailes un vajadzība pēc aizsardzības. Bieži vien tukli cilvēki jūtas neaizsargāti, bet tauki veic aizsardzības, bufera funkciju.

Esmu atklājis, ka tukli cilvēki ir ļoti jūtīgi, bet, tā kā viņi nespēj tikt galā ar savām jūtām, tad tauki simboliski palīdz viņiem notrulināt nevēlamās emocijas un pārdzīvojumus.

Tuklums — tā ir viena no neapmierinātības un ienaida pret sevi izpausmēm. Jūs esat tik ļoti neapmierināti ar sevi un tik bieži kritizējat un lamājat sevi, ka jūsu ķermenis ir spiests aizstāvēties.

Pie kādas manas paziņas uz frizētavu nāca sieviete ar milzīgiem apmēriem. Viņa neieredzēja un nicināja resnus cilvēkus.

—   Šie neglītie treknie cilvēki, šausmīgās tauku pikas, skatīties pretīgi. Es viņus vienkārši neieredzu, — viņa sacīja, tikko ieraudzīja kādu sev līdzīgu.

Visus cilvēkus ar lieko svaru apvieno viena īpašība — antipātija pret sevi.

Kad pie manis atnāk tādi pacienti, es vispirms viņiem mācu mīlēt sevi, pieņemt savu ķermeni.

Daudzas sievietes sāk pieņemties svarā pēc dzemdībām. Viņas to saista ar hormonālām pārmaiņām organismā, un ārsti arī saka to pašu. Bet vai tad tas ir cēlonis? Ir taču tādas sievietes, kas dzemdē gan divus, gan trīs un pat vairāk bērnus, bet tomēr paliek slaidas. Protams, dzemdējušas sievietes organismā notiek hormonālas pārmaiņas: mainās kalcija saturs kaulos, izplešas iegurnis, par milimetra tiesu pagarinās deguns, mazliet smagāks kļūst zods. Bet ne tajā ir tukluma cēlonis. Iemesls ir tajā, ka līdz ar bērna piedzimšanu sieviete sev velta mazāk uzmanības. Visa uzmanība — bērnam. Un tā ir rupja kļūda.

Es uzskatu, ka pēc bērna piedzimšanas sievietei sev jāvelta divreiz vairāk uzmanības nekā pirms viņa dzimšanas. Tā viņai jāsāk darīt jau grūtniecības laikā. Turklāt uzmanība jāvelta ne tik daudz savai ārienei (kaut arī tas ir nepieciešams), cik savām domām, jūtām, savai uzvedībai. Bērna veselība taču pilnībā ir atkarīga no viņa vecāku domu un emociju stāvokļa. Tāpēc, jo vairāk miera un mīlestības būs mātē, jo veselāks būs bērns. Un tātad — būs mazāk negulētu nakšu.

Pie manis uz pieņemšanu ieradās sieviete, kurai pirms dažiem mēnešiem bija piedzimis bērns. Tūlīt pēc dzemdībām viņa bija sākusi pieņemties svarā. Vēršoties pie zemapziņas, mēs noskaidrojām, ka tukluma cēlonis ir negatīvā attieksme pret sevi.

—   Jā, — sieviete piekrita, — tā ir. Es vienmēr esmu bijusi neapmierināta ar sevi. Vēl pirms bērna piedzimšanas. Pat vēl pirms apprecēšanās. Es vienmēr meklēju un uzgāju sevī kaut kādus trūkumus.

—  Es domāju, ka tuklums jūs piespiedīs uz citu attieksmi pret sevi.

—  Jums taisnība.

—   Vai ir vēl kādi tukluma cēloņi? — es lūdzu viņu uzdot jautājumu zemapziņai.

—   Jā, dakter, ir gan, — paciente atbildēja, izgājusi no transa stāvokļa. Viņa gribēja kaut ko teikt, bet acīs sariesās asaras. Nomierinājusies viņa turpināja:

—   Pēc bērna piedzimšanas mainījās mūsu attiecības ar vīru, — viņa stāstīja, ar kabatlakatiņu slaucīdama asaras. — Viņš kļuva citāds. Mūsu attiecībās nav vairs mīlestības un apmierinājuma. Tāpēc es arī cenšos rast apmierinājumu kaut vai no ēšanas.

—  Jūs taču pati sevi nemīlat, bet gribat, lai jūs mīlētu vīrs. Jūsu vīrs vienīgi atspoguļo jūsu pašas attieksmi pret sevi. Viss ir ļoti vienkārši! Sāciet mīlēt sevī, tad redzēsiet, kā mainīsies vīra attieksme pret jums.

Pēc tam mēs zemapziņas programmā radījām jaunus uzvedības veidus. Tad es pastāstīju par pareizu uzturu un piemeklēju homeopātiskas zāles vielmaiņas normalizēšanai.

Pēc mēneša uz pieņemšanu ieradās pavisam cita sieviete: skaista, slaida, iznesīga.

—   Ziniet, dakter, es savu vīru vairs nepazīstu. Tāda sajūta, it kā mums būtu medusmēnesis. Rīt atvedīšu pie jums savu draudzeni, arī viņa grib notievēt.

Iemīlēt un pieņemt sevi — tas ir ļoti svarīgi. Ja jūs esat neapmierināti ar sevi, tad šādai neapmierinātībai noteikti būs kāda ārēja izpausme. Ārējais atspoguļo iekšējo. Sen novērots — kad cilvēks mīl sevi, viņa ķermenis iegūst ideālo svaru un veidolu. Ļoti bieži cilvēki mīlestības un apmierinātības deficītu dzīvē cenšas aizstāt ar ēšanu, jo sirds necieš tukšumu.

Kāda iespaidīgas kompleksijas paciente stāsta:

—  Ziniet, dakter, tiklīdz es aizraujos ar kādu vīrieti, tas ir, kad man sākas mīlas romāns, es uzreiz novājēju un atgūstu savu ideālo svaru. Taču pēc attiecību izbeigšanās atkal kļūstu tuklāka.

—  Es zinu šādu gadījumu, — stāstīju viņai. — Kāda mana paziņa, ļoti tukla sieviete, vasarā atpūtās Jaltā un tur iepazinās ar kādu slavenu dziedātāju. Pavadīja kopā ar viņu tikai vienu nakti. Bet tas ļoti spēcīgi atsaucās uz viņas ārieni. Viena vienīga nakts! Bet novājēja, atgriezusies mājās, par kilogramiem divdesmit. Atrazdamās vēl šīs tikšanās iespaidā, viņa padomāja par sevi: mainīja frizūru, sāka sekot uzturam, iet uz šeipingu un masāžām.

—  Ar mani ir tieši tāpat, — paciente apliecināja. — Tikai mākslinieki vēl nav trāpījušies.

—  Tad kāpēc gan jums vēl ir vajadzīga mana palīdzība? — es viņai vaicāju. — Iepazīstieties ar vīrieti, iemīlieties — un problēma atrisināta.

—  Nu, tā uzreiz ir grūti, — viņa atbild. — Vispirms jau tādu vīrieti vajag satikt.

—  Diezin vai es varēšu kļūt par jūsu romāna varoni, — es saku. — Jūs, protams, esat pievilcīga sieviete, bet man patīk cita. Manā dzīvē mīlas romāns jau ir sācies, un es netaisos to pārtraukt.

Sieviete smejas:

—  Dakter, jūs tak zināt, ko es domāju.

—   Protams. Mēs izvēlēsimies citu līdzekli. Mēs izraisīsim jums hronisku iemīlēšanās stāvokli, un liekie kilogrami pazudīs. Jūs vienmēr būsiet slaida un skaista, neatkarīgi no tā, vai jums ir vīrietis vai nav.

Slēpts naids un nevēlēšanās piedot arī var būt tukluma cēlonis. Ievērots, ka tukli cilvēki ir viegli aizvainojami. Aizvainojums veicina tauku nogulsnējumu veidošanos. Ja atceraties no pirmās grāmatas, aizvainojums — tā ir tiekšanās mainīt attieksmi pret sevi, tas ir, tiekšanās mīlēt, cienīt un novērtēt sevi. Un atkal viss noved pie mīlestības, pie attieksmes pret sevi maiņas.

Kāda mana paciente, jauna meitene, pēc pirmā seansa novājēja par četriem kilogramiem, bet tad process apstājās. Vēršoties pie zemapziņas, mēs noskaidrojām, ka turpināt novājēt viņai traucē aizvainojums pret tēvu un viņa jauno sievu. Lieta tā, ka tad, kad manai pacientei bija četrpadsmit gadi, tēvs šķīrās no mātes un aizgāja dzīvot pie citas sievietes. Tieši tad meitene sāka pieņemties svarā.

Apzinājusies cēloņus un mainījusi attieksmi pret tēvu un viņa personisko dzīvi, meitene varēja iegūt ideālu svaru.

Mātes uztraukums par bērnu veselību var novest pie aptaukošanās. Tas notiek tāpēc, ka bieži tiek sasaistīti tādi jēdzieni kā Veselība un labs, bagātīgs uzturs.

Manā praksē bija kāds interesants gadījums. Pie manis uz pieņemšanu atnāca ļoti tukla sieviete. Pieņemties svarā viņa bija sākusi grūtniecības laikā, bet pēc dzemdībām kļuvusi vēl resnāka.

—    Dakter, — viņa mani lūdza, — paglābiet mani no rijības. Es jau sevi neieredzu. Slēpjos no paziņām, lai nebiedētu viņus ar savu izskatu.

Paciente izrādījās labs hipnotizējamais subjekts. No saiknes ar zemapziņu mēs uzzinājām, ka tā zemapziņas daļa, kas bija izraisījusi ārkārtīgo apetīti, rūpējās par viņas dēla, kuram nesen palika deviņi gadi, veselību. Izrādās, ka, tikko sieviete bija kļuvusi grūta, viņas māte pastāvīgi viņu iespaidoja: “Ja gribi, lai tavs bērns būtu vesels, tev kārtīgi jāēd." Visus deviņus grūtniecības mēnešus viņa nodzīvoja pie mātes, un tā katru dienu meitu attiecīgi iedvesmoja. Starp citu, pati māte bija ļoti resna. Šajā stāstā interesanti ir tas, ka paciente tiešām varēja lepoties ar dēla veselību. Bet par kādu cenu! Viņas zemapziņa gluži vienkārši nezināja citu veidu, kā parūpēties par bērna veselību.

Ļoti bieži rijība ir neirotisks veids zemapziņas pozitīvo nolūku īstenošanai. Rīmas piedēvē ēdienam kaut kādas speciālas īpašības, nemaz nerunājot par to, kas saistīts ar fizioloģiskā izsalkuma apmierināšanu. Piemēram, ar ēdiena palīdzību cilvēks tiecas aizpildīt emocionālo tukšumu. Zemapziņā veidojas saikne: kuņģa piepildīšana — emocionālā tukšuma aizpildīšana, emocionālā stāvokļa pilnīguma sasniegšanai. Tas var nozīmēt — būt saistībā ar cilvēkiem, būt mīlētam un novērtētam. Mīlestības un apmierinājuma trūkums dzīvē noved pie tā, ka cilvēks izmanto ēdienu kā līdzekli ātrai un tūlītējai baudas iegūšanai. Un tā kā tas ir tikai pašapmāns, tad organisms pastāvīgi pieprasa jaunas un jaunas porcijas.

Man gribētos parunāt vēl par kādu lietu. Paļaujieties tikai uz saviem iekšējiem resursiem, bet nevis uz burvju zālēm. Ja jūs rēķināties ar ķīmisku līdzekļu palīdzību, tad jūs noliedzat savu iekšējo spēku. Ideāla svara iegūšanas process — tas vispirms ir darbs ar sevi: iekšējs un ārējs. Iekšējais — savu domu un nolūku novešana harmonijā un līdzsvarā. Ārējais — organisma attīrīšana no sārņiem, vielmaiņas nostabilizēšana, pareizs uzturs, regulāra fiziska slodze, lai saglabātu muskuļu tonusu.

LOCĪTAVAS

Simbolizē dzīves virzienu maiņu un kustību vieglumu.

Artrīts, reimatisms

Šīs slimības rodas no pastāvīgas sevis un citu kritizēšanas. Cilvēki, kuriem ir slimas locītavas, vienmēr un visur tiecas būt "pati pilnība" un grib, lai apkārtējā pasaule būtu pilnīga. Un tas viņiem kļūst par "nepanesamu nastu". Vai tad ar kritizēšanu un nosodījumu var kādu vai kaut ko padarīt labāku? Vai ar ļaunu var uzveikt ļaunu?

Esmu ievērojis šādu īpatnību: tie, kuri slimo ar reimatismu, parasti sev pievelk cilvēkus, kuri viņus pastāvīgi kritizē, tāpēc ka paši ir ļoti kritiski noskaņoti pret apkārtējiem. Atceraties? Līdzīgs pievelk līdzīgu.

Šādu cilvēku domās ir ļoti daudz vardarbības, bet viņi paši ir ļoti kritiski noskaņoti pret dažādām spēka izpausmēm. Viņi izjūt stipru mīlestības deficītu gan pret sevi, gan pret apkārtējo pasauli, viņi nemīl sevi un jūt, ka arī citi viņus nemīl.

Šie ļaudis dzīvi uztver kā grūtu un nepanesamu. Viņi jūt, ka tiem uzkrauts pārāk daudz. Bet viņi paši sev uzkrāvuši nastu, kas nav pa spēkam.

Kā paziņoja man kāda paciente ar slimām locītavām:

—   Es nevaru paciest, ka uz mani izdara spiedienu. Es to nespēju izturēt.

Kāpēc artrīts bieži piemeklē padzīvojušus cilvēkus? Tāpēc ka viņi "apstājas", "sastingst" savā pārliecībā, kļūst nelokāmi.

Dažreiz artrīts— tas ir fizisks šķērslis, lai neļautu vaļu dusmām, niknumam un naidam. Kad cilvēks grib kādam vai kaut kam uzbrukt, tad zemapziņa šādā veidā viņu aizkavē.

Pie manis uz pieņemšanu atnāca sieviete, kura slimoja ar artri tu. Slimība bija sākusies pirms vairākiem gadiem. Ar hormonu un pretiekaisuma līdzekļiem izdevies nobremzēt slimības attīstību, taču tā tomēr neatlaidīgi progresēja. Pati paciente man stāstīja, ka slimība sākusies pēc stresa.

—  Pirms pieciem gadiem es pārdzīvoju spēcīgu stresu, — sieviete stāstīja. — Mēs ar vīru toreiz dzīvojām citā pilsētā. Reiz manu dēlu smagi piekāva pusaudži. Kad viņš pārnāca mājās, bija sāpīgi uz viņu skatīties. Mans vīrs bija mednieks, viņam bija bise. Paķēris ieroci, viņš iekliedzās: "Nošaušu tos neliešus!" un skrēja uz dzīvokļa durvīm. Bet es viņā no visa spēka ieķēros un turēju ciet, līdz viņš "atvēsa". Un burtiski pēc nedēļas man sāka lauzt locītavas.

Vēršoties pie zemapziņas, mēs noskaidrojām to uzvedību, kas novedusi pie šādas stresa situācijas. Apzinājusies situācijas un attiecīgi arī slimības cēloņus, sieviete jutās daudz labāk. Es viņai papildus piemeklēju homeopātiskas zāles. Un jau pēc dažiem mēnešiem izzuda visi daudzus gadus ilgušās slimības simptomi.

Šis gadījums kārtējo reizi mani pārliecināja par to, cik svarīgi ir novērst patiesos slimības cēloņus.

KAKLS

Simbolizē lokanību. Spēju redzēt to, kas notiek blakus un aiz muguras. Problēmas ar kaklu (piemēram, muskuļu stīvums) — tā ir ietiepība, lokanības trūkums, nevēlēšanās redzēt citas jautājuma puses.

Man bija kāda paciente, kurai ik reizes, kad viņa nebija vienisprātis ar savu vīru, izveidojās greizais kakls.

—  Kā viņš sāk malt visādas muļķības, — viņa sacīja, — tā es tūlīt demonstratīvi aizgriežos un cenšos neklausīties.

Kādai citai sievietei, tiklīdz viņa izrādīja ietiepību vai sāka kādu kritizēt, tā kakls kļuva stīvs.

MUGURA

Mugura — tas ir dzīves balsta simbols. Mugurkauls simbolizē lokanu dzīves balstu.

Problēmas ar muguru un mugurkaulu atspoguļo balsta un atbalsta trūkumu dzīvē. Jūs uztverat dzīvi kā nastu, kas nav pa spēkam, kā pastāvīgu dzīves smagumu paciešanu.

Pie manis uz pieņemšanu atnāca sieviete, kurai nesen bija mugurkaula lūzums. Kad mēs sākām noskaidrot traumas zemapziņas cēloņus, viņa sacīja:

—  Ziniet, dakter, es nekad neesmu jutusi sava vīra atbalstu.

—  Atbalstu kam? — es vaicāju.

—  Nu, jūs taču zināt, ka sieviete vienmēr grib just vīrieša atbalstu. Bet es to neesmu jutusi. Man bija tāda sajūta, ka viņš nemīl mani, bet dzīvo ar mani kopā tikai bērnu dēļ. Un arī nekāda īpaša materiālā atbalsta nav bijis.

Ļoti bieži bailes par naudu, par savu materiālo labklājību noved pie muguras lejasdaļas problēmām.

Nesen biju iegājis apciemot savu draugu.

—  Klausies, — viņš man vaicā, — man šodien visu dienu jostas vietā velk, izstarojas uz kāju. Ar ko tas saistīts?

—  Tev ir kādi pārdzīvojumi sakarā ar naudu, — es viņam saku.

—  Precīzi! Šorīt aizdevu lielu naudas summu un nezinu, vai kādreiz to atdabūšu vai ne.

Kad pie manis atnāk cilvēki ar mugurkaula osteohondrozi, tad bieži no viņiem dzirdu šādas frāzes:

—  Es visu to uzvēlu uz saviem pleciem.

—  Es dzīvē esmu uzņēmies pārāk daudz.

—  Šī nasta nav man pa spēkam.

—  Man ir tāda sajūta, ka dēls uzsēdies man uz kakla.

—  Mans "krusts" man jānes līdz galam.

Manā priekšā sēž jauna sieviete. Iemesls, kas licis viņai griezties pie ārsta, ir sāpes mugurā.

—   Dakter, visu mūžu uz maniem pleciem ir visi un viss. Es pelnu vairāk nekā mans vīrs, tāpēc mani uzskata par "barotāju" un "gādātāju". Bet es vēl palīdzu arī saviem vecākiem. Un vēl man dzīvē ir jānes savs "krusts". Tas ir mans brālis — invalīds. Arī viņam es palīdzu.

Ja jūs zinātu, cik es esmu nogurusi, kā man gribas nomest no sevis šo smago nastu. Palīdziet man! Iemāciet man rūpēties par saviem tuviniekiem ar prieku un viegluma izjūtu.

Es uzskatu, ka mums visas dzīves peripetijas jāpanes ar prieku. Jo vienīgi mūsu attieksme pret dzīvi pārvērš tās par slogu. Un tāpēc, pirms uzkraut sev, uz saviem pleciem svešas problēmas, tieciet skaidrībā vispirms paši ar savu dzīvi. Ieviesiet jauninājumus savā pasaules uzskatā: iemācieties saredzēt to, kā dzīve rūpējas par jums un atbalsta jūs.

Es pats savā dzīvē esmu izjutis, kā līdz ar atbildības uzņemšanos par savu pasauli mana dzīve kļuva vieglāka. No maniem pleciem novēlās smagā vainas, aizvainojuma, kritikas un nosodījuma izjūtu nasta.

KĀJAS

Kāju stāvoklis atspoguļo to, kā mēs ejam, kā mēs virzāmies uz priekšu dzīvē.

Kāju slimības, problēmas ar kājām

Tās ir stipras bailes no nākotnes. Nevēlēšanās vai bailes virzīties uz priekšu dzīvē.

Vīrietim sākās apakšējo ekstremitāšu asinsvadu slimība. Mēs noskaidrojām zemapziņas cēloni — tās bija bailes par savu bērnu nākotni.

Dzīves mērķa trūkums vai nepareizi izvēlēts virziens var kļūt par cēloni problēmām ar kājām.

Pacients nesen bija stipri sastiepis pēdas locītavas saites. Mēs vērsāmies pie viņa zemapziņas.

"Kādu pozitīvu nolūku tu man gribēji īstenot ar šīs traumas palīdzību?" mēs jautājām viņa zemapziņai.

"Es rūpējos par tavu drošību,"pacients domās saņēma atbildi.

Izrādījās, ka traumas dienā vīrietim bija paredzēts ar kādu firmu noslēgt darījumu par lielu naudas summu. Viņš šaubījās par šā darījuma likumību, bet tomēr nolēma iet uz tikšanos. Un, lūk, jau izejot no savas mājas, viņš paklupa uz pakāpiena un sastiepa kāju. Trauma piespieda viņu todien palikt mājās.

—  Bet ziniet, pēc nedēļas tā firma izputēja, — pacients paziņoja. — Bet es kaut kā nesaistīju šos abus notikumus. Kaut gan biju priecīgs, ka tiku cauri sveikā. Bet kāpēc mana zemapziņa izvēlējās tieši tādu sāpīgu veidu, lai parūpētos par mani?

—  Laikam jau jūs ar labu nesapratāt.

—  Jā, tas tiesa. Jau kad iepazinos ar šiem cilvēkiem, man bija tāda nelāga priekšnojauta, bet es tai nepievērsu uzmanību.

ĀDA

Aizsargā mūsu individualitāti. Turklāt tas ir pēc savas platības un iespējām milzīgs uztveres orgāns.

Ādas slimības

Es uzskatu, ka ādas slimības vispār nemēdz būt. Ir iekšējas slimības ar ārējām izpausmēm uz ādas. Tāpēc lietot ziedes ir absurdi un pat kaitīgi. Aizziežot ārējo izpausmi, mēs ar to iedzenam slimību dziļāk iekšā. Ārīgu līdzekļu lietošana— tā nav ārstēšana, bet slimības apspiešana. Jebkura slimība — tas ir signāls par to, ka cilvēks savā dzīvē veic postīgas, kaitīgas darbības vai pieļauj savā dvēselē negatīvas emocijas un domas. Ādas slimību gadījumā tas tiešām ir acīm redzami.

Medicīnas institūtā histoloģijas nodarbībās topošajiem ārstiem māca, ka nervu audi un āda, veidojoties auglim, rodas no vienas dīgļlapiņas. Tad kāpēc gan medicīna līdz pat šim brīdim nepievērš tādam faktam nekādu uzmanību un turpina visiem slimniekiem ar izsitumiem nozīmēt ziedes, turklāt hormonālās?

Personiski es atzīstu pavisam trīs "ādas" slimības (un tad vēl ar lielu piespiešanos), kuru gadījumā var lietot ārīgus līdzekļus. Tās ir: kašķis, ēde un utainums (pedikuloze). Bet arī šajos gadījumos, līdztekus ārīgu līdzekļu lietošanai, nepieciešams veikt dziļu organisma un zemapziņas "attīrīšanu".

Ādas slimības — tās ir vecas, dziļi slēptas duļķes, netīrumi, kaut kas pretīgs, kas tiecas augšup. Šādos gadījumos āda darbojas kā aizsargventilis, caur kuru tas viss iznāk ārā. Slimības izpausme uz ādas— tās ir dziļi apspiestas emocijas, kas piesārņo dvēseli un no kurām organisms tiecas tikt vaļā. Tas var būt nemiers, bailes, pastāvīga briesmu izjūta. Vai arī uz kādu vērsts aizkaitinājums. Riebums un neiecietība. Kā arī dusmas, naids, aizvainojums un vainas izjūta.

Cits iespējamais cēlonis —jūs jūtaties neaizsargāts. Jo āda taču pilda aizsardzības funkciju. Ir traucēta jūsu veselīgā un mierīgā apkārtējās pasaules uztvere.

Lūk, dažas frāzes, kuras var norādīt uz cēloņiem:

—   Es iekaistu, to dzirdot.

—   Rokas tā vien niez to izdarīt.

—  Man no tā uzmetas pumpas.

—  Esmu sevi aptraipījis.

Alerģija, nātrene

Šī slimība — ir emocionālas paškontroles trūkuma pazīme. Jūsu zemapziņa šādā veidā izvada ārā tās jūtas un emocijas, kuras jūs sevī apspiežat (burtiski —, kuras piesārņo jūsu dvēseli). Piemēram: aizkaitinājums, aizvainojums, žēlums, dusmas.

Ja jums ir alerģija, tas nozīmē, ka jūs kādu vai kaut ko savā dzīvē nevarat paciest, nepieņemat. Tas var būt kāds cilvēks, kaut kāda dzīves joma vai kaut kāda situācija. Produkti vai vielas, kas provocē alerģisku reakciju, — tas nav alerģijas cēlonis. Cēlonis ir iekšpusē, nevis ārpusē.

Uz pieņemšanu atnācis vīrietis, kas slimo ar nātreni. Mēs noskaidrojām slimības zemapziņas cēloņus. Tie izrādījās aizkaitināmība, niknums un aizvainojums. Slimība sākās pirms trīs dienām, pēc tam kad viņam darbā izcēlās konflikts ar priekšniecību. Viņš nekādi nespēja paturēt sevī negatīvās emocijas.

Es viņam paskaidroju, ka darba konflikta situācijas cēlonis slēpjas viņā pašā un tā vietā, lai vainotu priekšniecība, viņam jātiek skaidrībā pašam ar sevi un jāmaina attieksme pret savu darbu (kas, starp citu, viņam nepatika), pret sevi un pret priekšnieku.

Burtiski nākamajā dienā pēc tam, kad viņš bija apzinājies konflikta cēloņus, āda pilnībā attīrījās. Šis vīrietis nesāka slimību aizziest vai apspiest ar tabletēm. Viņš to uztvēra kā signālu. Tādējādi slimība šim vīrietim bija pašattīstības stimuls.

Alerģija bieži mēdz būt bērniem, jo bērni, atšķirībā no pieaugušajiem, vēl nav iemācījušies kontrolēt savas emocijas. Alerģiska reakcija bērniem — tas ir vecāku uzvedības atspoguļojums.

Pie manis uz pieņemšanu bieži nāk vecāki ar alerģiskiem bērniem. Homeopātija vienmēr devusi lielisku efektu. Bet kad es sāku apvienot zāļu līdzekļu nozīmēšanu ar zemapziņas "attīrīšanu", rezultāti bija vēl labāki.

Lūk, pie manis atnākusi sieviete, divu bērnu māte: vienam desmit gadi, otram — četri.

—    Sakiet, dakter, — viņa man vaicā, — kāpēc vecākajam nav alerģijas, bet jaunākajam ir ļoti spēcīga alerģiska reakcija? Jebkuru slimību, pat saaukstēšanos, viņš izslimo ļoti smagā formā.

—   Bet kāds jums bija emocionālais fons pirmās grūtniecības laikā un kāds — otrās? — es jautāju.

—   Es saprotu, par ko jūs runājat, — sieviete atbildēja. — Patiešām, pirmās grūtniecības laikā es biju mierīga, bet otrās… Mana māte uzstāja, lai es taisītu abortu, bet es viņai nepaklausīju.

—   Kāpēc uzstāja?

—   Viņa sacīja, ka ir par agru otrajam bērnam, ka mēs to nepavilksim materiāli.

—    Un tieši jūsu attiecības ar māti toreiz, un tagad arī, ir jūsu jaunākā dēla alerģijas cēlonis. Jūsu negatīvās domas un emocijas un jūsu mātes domas tagad rada alerģisku fonu.

—   Bet kā tad vēl es varēju reaģēt uz tādu attieksmi? — sieviete brīnījās.

—    Nu, pirmkārt, jūsu māte tikai atspoguļoja jūsu personiskās bailes un šaubas. Otrkārt, viņa uzstāja uz abortu, vēlēdama jums materiālu labklājību. Un tagad jums ir gan bērns, gan nauda. Iznāk, ka jūsu māte palīdzējusi jums gan vienā, gan otrā gadījumā. Bet jūs saglabājat naidīgumu un aizvainojumu pret viņu.

—   Un ko lai es tagad daru?

—   Pārskatiet visus tā laika notikumus ar jaunām jūtām un emocijām. Pirmajā vietā jābūt mīlestībai. Nepieciešams piedot savai mātei un mainīt attieksmi pret viņu, pateikties viņai. Atcerieties: "Godā savus vecākus." Jums jāapzinās, ka mātes uzvedības cēlonis bija apslēpts jūsos pašā.

Zinātnieki ir atklājuši interesantu faktu: hipnozes stāvoklī vai narkozē alerģisku reakciju nav. Tas ir— tieši apziņai te ir primārā loma.

Šī slimība acīm redzami norāda uz jūsu neiecietību pret kaut ko šajā pasaulē.

Ja jums ir alerģija, tas nozīmē, ka jūs slēpjat, apspiežat sevī agresiju. Visas šīs jūtas meklē izeju uz āru.

Lai izveseļotos, ir jāvēršas sevī, godīgi un drosmīgi jāpaskatās uz to, no kā jūs vairāties. Jāpārskata sava attieksme. Pasauli nevajag padarīt sterilu. Nevajag baidīties no dzīves. Pieņemiet visas tās izpausmes.

Atcerieties zelta likumu: "Jebkuru spēku šajā pasaulē var izmantot labajam."

Izsitumi, nieze

Izsitumi — tas ir aizkaitinājums, kas caur ādu iznāk uz āru. Jūs kaut kas neapmierina, bet jūs savas jūtas slēpjat. Bet viss apslēptais kļūst atklāts — jūsu āda nodod jūsu emocijas.

Tā var būt ari vainas izjūta. Jūs esat sevi "aptraipījis" ar kaut kādu rīcību.

Pie manis uz pieņemšanu atnāca sieviete ar plankumiem uz sejas, kuri lobījās. Cēlonis — vainas izjūta pret vīru.

Pirms vairākiem mēnešiem sieviete bija savu vīru piekrāpusi, tādējādi "aptraipīdama" savu godu, savu seju. No vienas puses, gribēja viņam visā atzīties, no otras puses — baidījās. Bet zemapziņa šis izjūtas padarīja atklātas.

Pie niezes var novest savu vēlēšanos apspiešana. Atcerieties teicienu: "Rokas tā vien niez to izdarīt". Vai arī jūs vēlaties kaut ko tādu, kas jums nav pa prātam un nesakrīt ar īstenību.

Neapmierinātība dzīvē var novest pie niezes un ādas apsarkuma. Nieze — ir zemapziņas analogs libido, bet ādas kasīšana simboliski aizstāj apmierināšanas aktu. Tas ir, jūs gribat gūt apmierinājumu, bet tas nesader ar jūsu morālo pārliecību.

Kādai manai pacientei bija ārējo dzimumorgānu nieze. Gandrīz katru vakaru, likdamās gultā, viņa kasīja šo vietu. Cēlonis — neapmierinātība seksuālā dzīve ar savu vīru. Tādā veidā zemapziņa deva viņai iespēju pievērst sev uzmanību kā sievietei.

Izsitumi bērniem — tas ir signāls vecākiem pārskatīt savu uzvedību un attieksmi vienam pret otru. Jebkādas mātes negatīvas emocijas grūtniecības laikā, un pat gadu pirms grūtniecības, var kļūt par cēloni smagai bērna saslimšanai.

Manā kabinetā sēž jauna māmiņa ar mazu meitenīti. Bērnam ir limfātiskā diatēze. Āda ir sausa un pārklāta izsitumiem, kurus bērns nepārtraukti kasa. Gan ziedes, gan tabletes jau izmēģinātas un nav devušas rezultātus.

Testējot bērna zemapziņas uzvedības programmu, mēs noskaidrojām, ka diatēzes cēlonis ir mātes uzvedība grūtniecības laikā. Pirmkārt, viņa sākumā negribēja bērnu dzemdēt. Ar to ari palaida meitenītes zemapziņā pašiznīcināšanās programmu.

Otrkārt, gandrīz visu grūtniecības laiku caurauda konflikti ar vīru. Galu galā pēc gada viņi izšķīrās.

Bērns ar savu slimību parādīja mātei, ka viņai nepieciešams mainīt savu uzvedību.

Es iedevu mātei homeopātiskas zāles bērnam, turklāt mēs sastādījām speciālu lūgšanu, lai neitralizētu viņas negatīvās domas attiecībā uz bērniem un vīriešiem, un šo lūgšanu viņai zināmu laiku vajadzēja skaitīt. Jau pēc mēneša bērna āda kļuva tīra.

Iekaisusi āda jums signalizē par to, ka jūsu dzīvē pietrūkst miera un maiguma, uzmanības un glāstu. Pievērsiet sev uzmanību. Ņemiet vērā sava ķermeņa vajadzības.

Ekzēma, neirodermīts

Tas ir galēji izteikts antagonisms, neatzīšana, nepiekrišana. Jūs kādu vai kaut ko no savas dzīves atgrūžat vai atraujat.

Vīrietis ļoti stipri apvainojās uz savu sievu, un pēc kāda laika viņam vispirms sākās dzimumlocekļa galviņas iekaisums, bet pēc tam — ekzēma uz labās rokas. Bez tam, kā vēlāk noskaidrojās, viņa zemapziņā darbojās no tēva pārmantota sieviešu iznīcināšanas programma, kas izpaudās kā neuzticēšanās viņām. Slimība šo programmu uz kādu laiku neitralizēja. Iznāk, ka slimību izārstēt viņš varēs tikai tādā gadījumā, ja mainīs savu attieksmi pret sievietēm un pret sevi kā vīrieti.

Parasti pie ekzēmas un neirodermīta noved psihiski triecieni, tas ir, spēcīgi stresi. Tādos dzīves brīžos uz āru izlaužas kolosāla agresija.

Pie manis uz pieņemšanu atnāca vīrietis, kuram bija delnu ekzēma.

—  Paskatieties, dakter, kas noticis ar manām rokām. Vairs izturēt nevaru. Dariet kaut ko.

Rokas bija šausmīgā stāvoklī: pārklātas pūžņojošām krevelēm, no kurām sūcās strutas. Ziedes un citi līdzekļi bija izmēģināti, bet nekas nepalīdzēja. Slimnieku mocīja neizturama nieze un dedzināšana.

Viņš pie manis bija atnācis kā pie ārsta homeopāta, bet es tajā laikā apguvu hipnozi un nolēmu uzzināt slimības cēloņus no viņa zemapziņas. Mēs viegli nodibinājām kontaktu ar zemapziņu, un es viņam vaicāju:

—  Sakiet, vai jūsu pagātnē ir kādi notikumi, kas bijuši par cēloni šīs slimības attīstībai?

—  Jā, — pacients atbildēja, atrazdamies transa stāvoklī.

—  Pastāstiet sīkāk par šiem notikumiem, — es viņam palūdzu.

—  Tas atgadījās pirms mēneša, — viņš iesāka. — Man jau sen bija aizdomas, ka sieva mani krāpj. Un vienreiz es viņu pieķēru mašīnā ar mīļāko. Manī bija tik daudz aizvainojuma, naida un dusmu, ka radās vēlēšanās apliet mašīnu ar benzīnu un sadedzināt tur viņus.

—   Kālab tad viņam vajadzīga šī ekzēma? — es jautāju, vēršoties pie vīrieša zemapziņas.

—   Tālab, lai atturētu viņu no šīs rīcības, — man atbildēja vīrietis zemapziņas vārdā.

Lūk, tā greizsirdība var kļūt par ādas slimības cēloni.

Ekzēma bērniem noteikti ir saistīta ar vecāku uzvedību. Un vēlāk, kad bērns pieaug, viņš jau pats veido sev slimību, balstīdamies uz savu vecāku agrākajām domām un saviem agrākajiem pārdzīvojumiem.

Uz atkārtotu pieņemšanu ieradās astoņpadsmitgadīga meitene. Viņai jau no trīs gadu vecuma bija ekzēma vai neirodermīts (nosaukumam nav nozīmes) locītavu liekuma vietās. Vecāki visu šo laiku bija zieduši bojātās vietas ar ziedēm, tādējādi iedzīdami slimību dziļāk iekšienē. Pirmais homeopātijas kurss radīja spēcīgu slimības saasinājumu, pēc kura sākās ievērojama uzlabošanās. Es jau no pieredzes zināju — ja šādos gadījumos ārstē tikai ar homeopātiskiem līdzekļiem, tad vajadzīgs ilgs laiks un neatlaidība.

—     Dakter, bet vai nevar izārstēties ātrāk? — paciente man jautāja.

—   Bet cik stipra ir tava vēlēšanās izārstēties ātrāk?— es atjautāju.

—  Es to ļoti stipri vēlos, — viņa sacīja. — Esmu gatava izpildīt visu, ko jūs liksiet. Mana mamma sacīja, ka jūs kaut ko iedvešat zemapziņā un slimība pāriet.

—   Es neko neiedvešu, — atbildēju. — Es vienkārši palīdzu saviem pacientiem apzināties patiesos slimības cēloņus un novērst tos. Bet tikai palīdzu. Pacients šos cēloņus novērš pats. Viss atkarīgs no viņa paša pūlēm un vēlēšanās. Jo cilvēki paši rada sev slimības, un tātad pašiem arī tās jānovērš. Ārsts neārstē slimību — viņš palīdz slimniekam kļūt veselam.

—   Es esmu gatava. Sakiet, kādi ir manas slimības cēloņi?

—    Kāda ir tava attieksme pret tēvu? — es vaicāju, skatīdamies meitenei acīs.

—  Normāla, — viņa vienaldzīgi un tā pavēsi atbildēja, novērsdama skatienu sāņus.

Iepriekšējā dienā es biju sarunājies ar viņas māti, kura pati griezās pie manis pēc palīdzības, un biju savai zināšanai noskaidrojis gan mātes, gan meitas slimības cēloņus. Mātei pret meitenes tēvu patiesībā nekad nav bijušas siltas jūtas. Viņš bieži iedzēra. Un sieviete dzīvoja ar viņu kopā bērna dēļ. Mīlestības ģimenē sen vairs nebija, palikuši tikai veci aizvainojumi, aizkaitinājums, nosodījums un nicinājums. Un pēdējā laikā radusies pat vienaldzība.

—   Es vienkārši cenšos viņu neievērot, — meitene sacīja jau citā tonī. — Agrāk jutu aizvainojumu un nicinājumu, bet tagad ir kaut kāda vienaldzība.

—   Tu man sacīji, ka esi gatava darīt visu, lai tikai izveseļotos. Un, lūk, āda tev būs vesela tikai tad, kad tu savā sirdī jutīsi mīlestību pret savu tēvu.

—  To es nespēšu.

—  Kāpēc?

—  Par ko lai es viņu mīlu? — meitene saka drebošā balsī. — Visu manu apzinīgo mūžu viņš ir pazemojis mani un māti, nav jāvis mums normāli dzīvot, žūpojis. Un par to man viņš būtu jāciena?

—   Nē, ne par to. Bet par to, ka viņš ir tavs tēvs. Tev jāsaprot, ka tava māte pati izvēlējās sev šādu vīrieti. Un arī tu pati izvēlējies sev šādu tēvu.

—  Ka tas ir — pati izvēlējos?

—   Dievs mums dod tieši tādus vecākus, kādus mēs paši esam pelnījuši. Pacelies pāri pasaulīgai loģikai. Pieņem un iemīli savu tēvu vienkārši par to, ka viņš ir tavs tēvs un devis tev dzīvību. Un par to, ka viņš priekš tevis ir pats labākais tēvs. Sāc saskatīt viņā vienīgi labo. Pret vecākiem jājūt vienīgi mīlestība un cieņa, nevis nicinājums un aizvainojums. Viens no baušļiem skan: "Godā savus vecākus." Mīlestība nevar un nedrīkst būt atkarīga ne no kā šajā dzīvē, ne no kādām pasaulīgām vērtībām. Tava māte nemīlēja ne sevi, ne tavu tēvu. Un dzēra tavs tēvs tikai tāpēc, ka viņam trūka mīlestības.

—  Kā jūs to zināt?

—   Es vakar runāju ar tavu māti. Ja tu savā sirdī radīsi mīlestību, tad tev ir iespēja ne vien izveseļoties pašai, bet arī palīdzēt saviem vecākiem. Kad cilvēks mīl, viņš rada ap sevi mīlestības lauku, kas spēcīgi iespaido apkārtējos cilvēkus.

Es redzu, ka meitenes acis kļuvušas miklas, sejas vaibsti maigāki. Cita viņas vietā laikam sen būtu apraudājusies, bet viņa turas. Un tomēr viņā sākušās izmaiņas.

—  Bet vai tu mīli sevi? — pēc nelielas pauzes es viņai vaicāju.

—  Laikam gan ne visai. Dažreiz es sevi neieredzu.

Mēs turpinām sarunu.

Šādos gadījumos atveseļošanās var notikt tikai pēc liela darba ar sevi. Ja bērns jau ir pieaudzis, tad var strādāt ar viņu, bet ja mazs, tad jāmainās ir vecākiem. Nevis āda jāattīra, bet gan nodomi. Iekšēja attīrīšanās noved pie ārējas attīrīšanās.

Psoriāze

Spēcīga vainas izjūta un pašsodīšanas vēlme var kļūt par psoriāzes cēloni.

Pie manis uz pieņemšanu atnāca jauns vīrietis ar psoriāze. Slimība bija sākusies pirms gada. Mēs nodibinājām kontaktu ar viņa zemapziņu, un viņš vērsās sevī:

—   Kāda mana uzvedība noveda pie slimības?

Tiklīdz viņš bija uzdevis jautājumu, viņa sejas krāsa sāka mainīties un sejā ielija kauna sārtums.

—    Dakter, es sapratu, kas ir cēlonis, — viņš sacīja. — Drīkst, es jums to neteikšu?

—   Protams, drīkst, — es atbildēju. — Jebkuru informāciju, ko jūs saņemat no sava zemapziņas, jums ir tiesības paturēt pie sevis.

—   Nē, tomēr es jums pateikšu, — vīrietis izšķīrās.

Tad viņš man atklāja, ka pirms gada bija sevi "aptraipījis", piekrāpdams savu sievu ar sava drauga sievu. Un, lūk, šī divkāršā vainas izjūta noveda viņu pie slimības. Interesenti tas, ka viņa sievai arī bija psoriāze. Un kad viņš skatījās uz saviem plankumiem, tūlīt atcerējās savu sievu un izjuta savu vainu.

Es esmu atklājis, ka psoriāze sākas pēc stresa situācijām. Šādu pārmērīgu psihisku slodžu laikā cilvēki burtiski nonāvē sevī kaut kādas jūtas, piemēram, uzticību, mīlestību vai drošības izjūtu.

Kādam vīrietim psoriāze sākās pēc tam, kad viņš tika piekrāpts, kā rezultātā viņš zaudēja lielu naudas summu.

—   Pēc šā gadījuma es zaudēju uzticēšanos cilvēkiem, — viņš man stāstīja.

Sievietei psoriāze sākās pēc viņas tēva nāves.

—   Esmu zaudējusi pašu mīļāko cilvēku savā dzīvē, — viņa stāstīja asarām acīs. — Kādēļ lai es tagad dzīvoju?

Vēl esmu ievērojis, ka psoriāzes slimnieki ir ļoti izlepuši, nicīgi, riebumu jūtoši. Dažiem ir burtiski vājība pēc tīrības. Un jūs atceraties no pirmās grāmatas, ka riebuma izjūta atspoguļo stipru naidīgumu un nicinājumu pret kaut ko šajā pasaulē. Zemapziņā darbojas noliegšanas programma, un tas atsaucas uz ādu.

—    Es ienīstu šo valsti, — man saka jauns vīrietis. Slimība viņam jau ir ļoti sen. — Neciešu šīs netīrās ielas. Nicinu nekauņas un neliešus, skauģus un liekuļus. Vislielākais baudījums man ir, — viņš turpina, — gulēt visu dienu tīros stērķelētos palagos ar tīru sievieti blakus un dzert labu vīnu, ēst labu ēdienu.

Šīs slimības gadījumā nedabiski pastiprinās ādas pārragošanās. Bojātajās vietās āda kļūst raupja. Tā ir atklāta norāde uz to, ka cilvēks grib aizsargāties no apkārtējās pasaules.

Psoriāzes slimniekam ir svarīgi saprast, ka viņš dzīvo tīrā, harmoniskā un drošā pasaulē. Un nevis vienkārši dzīvo, bet pats to veido.

Vitiligo

Tā ir pilnīgas atsvešinātības sajūta no visa vai no daudz kā šajā pasaulē. Pašizolācija. Jūs it kā neatrodaties savējo pulkā, nejūtaties kā pilntiesīgs sabiedrības loceklis.

Kādam manam pacientam, gluži jaunam puisim, pirms pāris gadiem sākās vitiligo. Uz sejas un ķermeņa parādījās depigmentēti plankumi. Jauneklis bija ļoti vājš, kautrīgs, ar smalku, klusu, gandrīz vai meitenīgu balsi. Viņam bija izveidojies mazvērtības komplekss, kas to noveda pie atsvešināšanās no savu paziņu loka. Puisis sevi burtiski izolēja no sastapšanās ar vienaudžiem.

Es nozīmēju viņam homeopātiskas zāles, jo viņam līdztekus bija ari citas kaites, un mēs kopīgi radījām jaunus uzvedības veidus.

Jau pēc pirmā ārstnieciskā kursa daži plankumi samazinājās, bet uz citiem sāka parādīties pigmenta saliņas.

Pūtītes, pinnes

Neapmierinātība ar sevi, ar savu ārieni — tas ir galvenais piņņainu izsitumu parādīšanās cēlonis. Pinnes parasti rodas dzimumnobriešanas periodā, un tieši šajā laikā puišiem un meitenēm kļūst aktuāls jautājums par savu izskatu un pievilcību. Šajā laikā jebkura sevis un savas ārienes neatzīšanas, nepieņemšanas izjūta uzreiz atspoguļojas uz sejas ādas.

Cik daudz pūļu jauniešiem jāpieliek, lai apslēptu "trūkumus" un kaut nedaudz uzlabotu savu izskatu! Ar šīs slimības palīdzību viņi apgūst mācībstundu sevis mīlēšanā un mācās pieņemt sevi un savu seksualitāti tādu, kāda tā ir.

Jaunā cilvēka dzīvi sāk vadīt jauna, līdz šim nezināma enerģija. Tā meklē izeju uz āru. Un tajā pašā laikā morāles iespaidā tiek aizturēta un iedzīta iekšā. Šajā periodā ļoti svarīgs ir pieaugušo atbalsts. Līdz pat mūsu dienām daudzās ciltīs ir saglabājušies īpaši iesvētīšanas rituāli.

Dzimumnobriešanas periodā sāk aktīvi darboties tauku dziedzeri. Kālab? Tālab, lai ietaukotu ķermeni, uzlabotu kontaktu. Pinņu rašanās gadījumā dziedzeri piesārņojas, aizsprostojas un iekaist. Tāpēc ir ļoti svarīgi attīrīt savu apziņu no "netīrām" un "iekaisušām" domām par pretējo dzimumu un seksu. Ir jāatveras jaunajam sav.i dzīvē. Jānomierinās. Jāpieņem seksualitāte kā dabisks šīs pasaules spēks. Visam savs laiks.

Furunkuls

Tas ir naids, izlauzies uz āru. Pastāvīga iekšēja vārīšan.r. un mutuļošana.

Nesen ieeju pie sava drauga, bet viņa sievai uz labā vai<i<i mil/i<i-. furunkuls. Viņi jau ir pazīstami ar manu modeli, tāpēc sievu u. n t man vaicā.

—  Pasaki man, ar ko šis te ir saistīts?

—  Vai tad tu pati nezini? Uz ko tu pēdējā laikā esi dusrno/m/i".'

—  Kā, uz ko? — viņa atbild. — Uz vīru, protams.

Utainums

Jūs ļaujat citiem "knosīties" savā galvā un savās domās, iejaukties savās domās un savā dzīvē.

Kādas manas pacientes bērnam parādījās utis. Cēloņus viņa uzzināja no savas zemapziņas.

—  Ziniet, dakter, —sieviete piebilda, — man ir paradums runāt un domāt par sevi nevis pirmajā, bet trešajā personā: "'Viņa nodomāja," vai: "Kāpēc viņai tas vajadzīgs?" utt.

Sēnīte, pēdu epidermofītija

Esmu atklājis, ka cilvēki, kuriem ir tā saucamā "sēnīte", stipri pieķeras seniem pārdzīvojumiem un aizvainojumiem.

Jūsu vecie, atpalikušie uzskati sen jau ir "appelējuši". Jūs negribat šķirties no pagātnes un ļaujat tai valdīt šodien. Tas traucē jums viegli virzīties uz priekšu dzīvē.

NAGI

Nagi iemieso aizsardzību.

Nagu slimības

Jums ir neaizsargātības un pastāvīgu briesmu izjūta. Sajūta, ka kāds vai kaut kas jūs apdraud. Parūpējieties par savu aizsargātību.

—    Es sajūtu no apkārtējiem cilvēkiem kaut kādus pastāvīgus draudus sev, — man saka vīrietis, kuram nesen sākušās problēmas ar nagiem.

Vēlāk noskaidrojās, ka šo baiļu cēlonis ir nicinoša un riebuma pilna attieksme pret daudziem cilvēkiem. Ne velti psoriāzes gadījumā tiek bojāti nagi (sk. psoriāzes cēloņus). Tādējādi viņa zemapziņa, bojādama nagus, neitralizēja citu cilvēku iznīcināšanas programmu.

—   Dakter, — man saka mana paciente, — gribu jums kaut ko parādīt.

To teikdama, viņa novelk apavus un rāda man savas kājas.

—   Skatieties uzmanīgi, — viņa norāda uz lielā pirksta nagu. — Redzat, te ir agrākā slimā vieta. Bet te sākas jauns un vesels nags. Starp tiem var saskatīt josliņu. Nags aug lēnām. Un veselais nags sāka augt uzreiz pēc mūsu pirmās tikšanās, kas bija pirms pusotra mēneša. Es tad uzmanīgi izlasīju jūsu grāmatu un savedu kārtībā daudzas savas domas. Bet tagad paskatieties uz maniem matiem, — viņa bezgala apmierināta turpina ar tādu sejas izteiksmi, it kā man atklātu kaut kādu noslēpumu. — Man bija ļoti slikti mati, stipri izkrita. Tagad tie kļuvuši biezi un tiem radies spīdums. Par blaugznām esmu aizmirsusi. Un galvu mazgāju ar parastu šampūnu, mūsu pašu Ukrainas ražojumu. Un ko tik pirms tam es neizmēģinājos! Pirku dārgus importa šampūnus, ko reklamē pa televizoru. Bet izrādās, ka ne jau šampūnā tā vaina. Viss nāk no iekšienes. Tagad es to esmu skaidri sapratusi, pateicoties jums un jūsu grāmatām. Turpinu strādāt ar sevi, mainu savu raksturu. Un zināt, ko esmu ievērojusi? Mans vīrs arī ir sācis mainīties. Mūsu attiecības kļuvušas daudz labākas.

MATI

Matu izkrišana , plikgalvība

Pie tā noved bailes, spēcīgs iekšējs sasprindzinājums. Matu sīpoliņu muskuļi saraujas, tie saņem mazāk barības vielu un pakāpeniski atmirst. Plikgalvaini cilvēki tiecas pilnīgi visu kontrolēt. Viņi neuzticas dzīves procesam.

Par to, kā spēcīgi emocionāli pārdzīvojumi iedarbojas uz matiem, mums ir zināms no momentānas nosirmošanas gadījumiem. Spēcīgs psihisks sasprindzinājums stresa situācijās var novest arī pie ātras matu izkrišanas.

—    Dakter, — paciente man saka, — man pirms mēneša sāka stipri izkrist mati.

—    Un kas tāds īpašs jūsu dzīvē notika pirms mēneša?— es vaicāju.

—  Aizgāja bojā mans dēls, — sieviete atbild.

Gribu minēt vēl vienu ātras un brīnišķīgas izveseļošanās piemēru.

Pie manis uz pieņemšanu atnāca sešdesmitgadīgs vīrietis stipras garigās nomāktības un satraukuma stāvoklī.

—   Valērij Vladimirovič, — pēc trim mēnešiem viņš sacīja, — pēc tam kad biju apguvis jūsu modeli un sāku to izmantot dzīvē, mani mati atguva savu normālo jaunības krāsu un kļuva biezi. Es pat ievēroju tādu īpatnību. Tiklīdz kā es sanervozējos— mati tūlīt sāk sirmot. Nomierinos — un mati kļūst tumšāki.

Mati — ir cilvēka dzīvības spēka simbols. Tie lieliski atspoguļo cilvēka iekšējo stāvokli. Kāpēc ar gadiem matu kļūst mazāk? Kāpēc tie kļūst blāvāki? Atbilde ir viena. Ar gadiem cilvēks zaudē savu dzīvības spēku. Zaudē to negatīvās domās un emocijās. Kāda ir izeja? Mainīt savu attieksmi pret sevi, pret cilvēkiem un dzīvi. Un uzkrāt savu personisko spēku.

INFEKCIJAS SLIMĪBAS, IEKAISUMI

Es uzskatu, ka cilvēki paši rada ne vien slimības, bet arī visus slimības izraisošos mikroorganismus. Viņi tos rada no nekā, no vakuuma, no tīrās enerģijas, izmantojot savu domu spēku. Tikai šīs domas ir postīgas un slimības radošas. Tas ir— sasprindzinājums, apjukums un nekārtība kolektīvās zemapziņas saprātā rada vīrusu vai mikrobu, kas palīdz izsaukt slimību.

Iekaisums organismā nozīmē, ka mums ir "iekaisusi" apziņa, iztēle. Pie tā var novest spēcīgs naids, niknums, aizvainojums, vēlēšanās atriebties, bailes. "Iekaisušās" domas izpaužas kā augonis, ■s'trutu perēklis, abscess un drudzis.

"Bet kā tad ar infekciju?" —jūs jautāsiet.

Pašas baktērijas un vīrusi nepavisam nav bīstami. Tā ir daļa no apkārtējās vides, daļa no dabas un pilda kaut kādas svarīgas funkcijas. Piemēram, ir dažas baktērijas, kas dzīvo mūsu zarnās un palīdz gremošanas procesā. Mikrobi un vīrusi paši par sevi nav agresīvi, bet, nokļūstot agresīvā vidē, tie kļūst slimības izraisoši un toksiski. "Nederīgā zemē aug nederīga zāle." Kā teicis slavenais zinātnieks mikrobiologs Luijs Pastērs: "Mikrobi nav nekas, augsne ir viss." Bet augsni mēs sagatavojam ar savām domām. Ar labām domām — uzlabojam, ar agresīvām — pasliktinām.

Te paveras divi ceļi. Pirmais — iznīcināt infekciju ar antibiotiku palīdzību. Bet, kā pierāda prakse, — tas ir strupceļš, jo izveidojas noturīgi mikroorganismu štammi, kas vairs nepakļaujas preparātu iedarbībai. Medicīna ir spiesta radīt arvien stiprākas ķīmiskas zāles, bet tas noved pie pilnīgas organisma saindēšanās.

Un ir otrs ceļš — atbrīvoties no agresīvām domām un emocijām, kas rada barojošu augsni mikrobiem, un šādi paaugstināt savu imunitāti. Izvēle ir jūsu ziņā. Ar mikrobiem nevajag cīnīties, ar tiem vajag draudzēties.

Tāda bieži sastopama infekcijas slimība kā gripa un pat jebkura saaukstēšanās norāda uz to, ka jūsu dzīvē vienlaikus noris pārāk daudz notikumu, un tas izraisa apmulsumu, satraukumu un nekārtību, aizkaitinājumu un sajukumu. Uzkrājušies lielāki vai mazāki konflikti, emocionāli satricinājumi, aizvainojumi. Tādā gadījumā slimība veic pozitīvu funkciju — saņemt uzmanību, atvirzīties no jebkuriem pienākumiem, atpūsties, kādu dieniņu pagulēt gultā un sakārtot domas.

Reiz mana paziņas astoņgadīgais dēls pavēstīja:

—   Tēti, esmu tik noguris mācīties. Ja varētu saslimt! Nebutu jāiet uz skolu.

Domāju, ka tādas izjūtas pazīstamas ikvienam. Un ne tikai no bērnības. Cik bieži jūs paši esat ņēmuši slimības lapu?

Slimību var izraisīt vienkārši bailes par savu veselību, bailes saslimt, jūsu uzticēšanās statistikai. Tādā gadījumā jūs pieņemat negatīvo sabiedrības orientāciju un reaģējat uz apkārtējo negatīvo noskaņu.

Atcerieties, cik bieži bijis tā. Kāds blakus ir nošķaudījies vai ieklepojies, bet jūs jau nobijāties, ka varat saslimt. Vai pa televizoru paziņo, ka kaut kur plosās gripas vīruss, bet jūs jau satraucaties un skrienat uz aptieku. Tādos gadījumos es vienmēr vaicāju sev:

—  Vai man ir vajadzīga slimība? Ko noderīgu slimība var dot man? Vai man ir vajadzīgs nedēļu gulēt gultā ar temperatūru, sāpošu kaklu un iesnām, tādējādi glābjoties no neatrisinātām problēmām, bēgot no realitātes?

—   Nē, — es pats sev atbildu, — man tas nav vajadzīgs. Es taču spēju atrisināt jebkuru problēmu savā dzīvē, tāpēc ka es pats radu savu dzīvi. Un tātad es vienmēr varu atrast vislabāko izeju no jebkuras situācijas. Un ja patlaban manā dzīvē ir kāda neatrisināta problēma, tad es raidu visu savu personisko spēku uz tās atrisināšanu. Es lūdzu savu zemapziņas saprātu radīt jaunas domas un uzvedības veidus vislabākajam šīs problēmas risinājumam. Es visā pilnībā uzticos sev un Visumam. Tāpēc es esmu mierīgs. Un slimība paiet garām. Mana imūnsistēma darbojas lieliski.

Es vienkārši izvēlos būt vesels, baudīt dzīvi un priecāties par dzīvi! Tā ir mana izvēle.

TRAUMAS UN NELAIMES GADĪJUMI

Nelaimes gadījumi un vispār dažāda veida nejaušības nemēdz būt. Tā ir mana dziļākā pārliecība. Nelaimes gadījumi — tas nav nekas cits kā zemapziņas likumsakarības. Mēs paši radām sev traumatiskas situācijas.

Nodarbojoties ar hipnozi, esmu izmeklējis vairākus cilvēkus, kuri dažādos laikos nokļuvuši traumatiskās situācijās (darba trauma, avārija u. c.). Visos gadījumos cēloņi ir bijuši līdzīgi — vainas izjūta un spēcīgs niknums, naids un galējā aizkaitinājuma un aizvainojuma pakāpe. Visas šīs emocijas iedarbina pašiznīcināšanās mehānismu.

Uzreiz nāk prātā gadījums ar kādu greizsirdīgu vīrieti. Viņš pie manis ieradās ar pārsietu kāju.

—  Kas noticis ar kāju? — es jautāju.

—  To, lūk, sastiepu trolejbusā, durvīs iespiedu. Bet pirms tam mēneša laikā paguvu gan roku salauzt, gan smadzeņu satricinājumu dabūt.

—  Ko tad jūs vēlaties no manis? — es painteresējos.

—   Dakter, es zinu, ka jūs nodarbojaties ar hipnozi, man paziņas pastāstīja. Un, lūk, es lūdzu jūs. Nē. Es pieprasu, lai jūs nohipnotizētu manu sievu. Un lai hipnozes laikā uzzinātu no viņas visu patiesību — vai viņa patiešām ir gulējusi ar citu vīrieti. Lieta tāda, ka pirms mēneša, kad viņa veselu stundu vēlāk pārnāca no darba, es pa logu ieraudzīju viņu izkāpjam no mašīnas. Tā bija viņas darbabiedra mašīna.

—  Un ko saka jūsu sieva?

—  Viņa visu noliedz. Bet padomājiet paši, esat taču vīrietis, — viņš nikni sacīja. — Ko sieviete ar vīrieti veselu stundu var darīt mašīnā?

—   Vispār sieviete ar vīrieti mašīnā var daudz ko darīt: mīlēties vai arī vienkārši par kaut ko runāties.

—   Nu tad jūs nohipnotizējiet viņu un visu uzziniet. Man jāzina patiesība.

Protams, ka es viņa lūgumu neizpildīju. Taču man izdevās pārliecināt viņu par to, ka viņam pašam nepieciešams ārstēties pie manis un atbrīvoties no greizsirdības.

Dusmas uz kādu, vēlēšanās atriebties, iesist un bezizejas izjūta acumirkli pievelk nelaimes gadījumu vai traumatisku situāciju. Mūs aptverošā pasaule pieder mums, un tāpēc tad, kad mēs uz citiem dusmojamies, mēs ar to izpaužam agresiju un palaižam pašiznīcināšanas programmu pret sevi pašu. Enerģijas nezūdamības likumu taču vēl neviens nav atcēlis. Kad mēs dusmojamies paši uz sevi, kad jūtamies vainīgi, kad mēs burtiski meklējam sev sodu, tad tas atnāk kā nelaimes gadījums. Traumatisms— tas ir vainas izjūtas, pašsodīšanas ārējais atspoguļojums. Tās ir dusmas, kas vērstas pret sevi.

Ja jūs esat nokļuvis šādā situācijā, tad neuzskatiet sevi par nelaimīgu upuri. Vērsieties sevī un atrodiet tās domas un to uzvedību, kas radīja traumatisko situāciju.

Traumatiskām situācijām ir noteikti pozitīvi nolūki.

Un bieži vien tā ir iespēja iegūt citu uzmanību un līdz jūtību. Mēs vaidam no sāpēm, dažreiz ilgu laiku paliekam gulta Mums apmazgā brūces, mūs apkopj, par mums rūpējas. Un ta slieksme uz vardarbību, kas mūs noveda traumatiskā situācija, pakāpeniski izzūd.

Sāpes vispār, jebkuras sāpes — tā ir pirmā vainas izjūtas pa/i me. Sāpes var būt fiziskas un garīgas. Vaina vienmēr meklē sodu, bet sods rada sāpes un ciešanas. Ja sāpes ir hroniskas, tad tā ir pa stāvīgas vainas izjūtas pazīme. Vērsieties sevī, uzmeklējiet šo vai nas izjūtu. Atbrīvojieties no tās — un sāpes pāries.

Atcerieties, ka ikviens cilvēks jebkurā situācijā rīkojas vislabākaja veidā. Zemapziņa ir tā iekārtota — tā izvēlas pašu efektīvāko uz vedības veidu. Toreiz, pagātnē, jūs šajā situācijā izdarījāt labāko izvēli. Vai tad ir vērts sevi sodīt par labāko, uz ko tajā brīdī bijal spējīgi?

Es jau iepriekš rakstīju par to, ka vainas izjūta māca, ko nedrīkst darīt, bet nemāca, ko lai dara tā vietā. Tās ir bīstamas jūtas. Tās prasa sodu, bet sods vienmēr saistās ar sāpēm, aizvainojumu, ciešanām, niknumu.

Sevi sodīdams un juzdamies vainīgs, jūs sevi iedzenat noteiktos rāmjos, no kuriem jūs nedrīkstat iziet. Jūs paši ierobežojat savu brīvību. Tieciet vaļā no vainas izjūtas un kļūstiet brīvi.

Sasitumi, zilumi, apdegumi, vātis,brūces uz ķermeņa, čūlas

Tas viss ir uz āru neizlauzies niknums. Tas atgriežas pie jums atpakaļ kā brūces un sāpes.

Pazīstama sieviete applaucēja kāju ar vārošu ūdeni. Mēs nolēmām noskaidrot zemapziņas cēloni. Tas izrādījās ass strīds ar vīru.

—  Zini, es tik ļoti uz viņu sadusmojos, — viņa teica. — Man iekšā viss vārījās aiz niknuma un aizvainojuma.

Kaulu lūzumi, plīsumi

Tā ir sacelšanās pret svešu varu, nespēja un neprasme aizstāvēt sevi. Jūsu niknums un naids atgriežas atpakaļ un burtiski piespiež jūs "lauzt" savu pretestību vai "lauzt" savu pārliecību.

Fizikā ir tāds pamatlikums: "Darbības spēks ir vienlīdzīgs pretdarbības spēkam." Iemācieties izmantot šo likumu savā dzīvē. Ja jūs ticat tam, ka taisnīgumu var atjaunot tikai vardarbīgā ceļā, tad jūs automātiski pievelkat vardarbību savai dzīvei.

—  Ziniet, dakter, — stāsta kāds pacients, kurš nesen iekļuvis avārijā, — es vienmēr esmu jutis, ka dzīve mani nospiež. Es visu mūžu esmu pretojies noteiktiem dzīves apstākļiem, cīnījies. Un, lūk, — neizturēju, "salūzu".

Gadījums ar lūzumu saka priekšā, ka vajag sakārtot savu domu karkasu, savu apziņas "skeletu". Jūsu pārliecībai vajadzīgi stingri un stabili pamati. Un tajā pašā laikā jānovērš sastingums, sacietējušie apziņas apgabali. Nepieciešams apvienot uzvedības lokanību un pārliecības stingrību, jo izturīgi kauli — tie ir lokani un stingri kauli.

Izmežģījums, muskuļu un cīpslu sastiepums

Niknums un dusmas. Niknums un pretestība. Aizvainojums. Vēlēšanās atriebties. Tas vēl nav viss to kaitīgo emociju uzskaitījums, kuras var novest pie šāda veida traumām.

Tādējādi zemapziņa var atturēt cilvēku no niknuma un vardarbības palaišanas. Tā rada savdabīgu šķērsli pirms vēlēšanās kādam iesist.

Pie manis uz pieņemšanu atnāca jauna meitene, kurai bija plaukstu ekzēma un izmežģīta pleca locītava.

Mēs tūlīt nodibinājām kontaktu ar zemapziņu. Iekšējais saprāts paziņoja, ka gan ekzēmas, gan izmežģījuma cēlonis — niknums uz savu tēvu.

—  Ziniet, dakter, tā tiešām ir, — paciente stāstīja, būdama transā, — mans tēvs ir alkoholiķis. Viņš bieži piedzeras un sit manu mati. Tas turpinās jau ilgu laiku. Un ekzēma uz plaukstām man uzradās tad, kad viņš sāka stipri dzert. Un, lūk, reiz viņš atkal piedzērās un ļoti stipri piekāva māti. Man radās vēlēšanās viņu nogalināt. Godīgi sakot, man jau sen "niez" rokas to izdarīt. Un tā, es izskrēju gaiteni, kur gribēju paņemt cirvi, bet tēvs mani saķēra aiz rokas un spēcīgi parāva. Viņš izgrieza man roku. Es aiz sāpēm iekliedzos. Tā ari es kārtējo reizi nevarēju īstenot savu nodomu.

VAIROGDZIEDZERIS

Simbolizē radošo pašizteikšanos.

Vairogdziedzera slimības liecina par to, ka jums ir problēmas ar pašizteikšanos.

Kākslis

Palielināts vairogdziedzeris norāda uz to, ka uz jums tiek izdarīts spēcīgs spiediens. Precīzāk, jūs pats izdarāt spiedienu uz sevi ar apkārtējo palīdzību. Rodas sajūta, ka dzīve jums uzbrukusi. Jūs uzskatāt, ka jūs pastāvīgi pazemo, un šo pazemojumu jums nākas paciest. Jūs jūtaties kā upuris, neizveidojusies personība. Izjūtat aizvainojumu un naidu pret dzīvē uzspiesto. Rodas izkropļotas dzīves izjūta.

Kāda sieviete, kurai bija kākslis, man sacīja:

—   Man ir tāda sajūta, ka mani iespieduši kaut kādā gaitenī un liek pa to iet; un nav kur nogriezties.

Bieži vien sievietēm, kuru vīri stipri dzer, veidojas kākslis. Tādos gadījumos neizpaustās negatīvās domas un emocijas, sīkie aizvainojumi un pretenzijas kā kamols iesprūst kaklā. Bet tā gadās ne tikai tajās ģimenēs, kur vīri ir alkoholiķi.

—   Mans vīrs nemitīgi piesienas man par katru sīkumu, — stāsta man paciente, kurai vairogdziedzerī izveidojušies vairāki mezgli. — Te kleitu ne tādu esmu uzvilkusi, te ne tā esmu uzkrāsojusies. Viņš burtiski neļauj man ne soli mierīgi paspert.

Ļoti svarīgi ir iemācīties rūpēties par sevi, zināt savas vēlmes un vajadzības, prast atklāti tās izpaust. Būt pašam — lieliskas zāles!

Dažreiz ar kāksli slimo bērni. Tādos gadījumos slimība atspoguļo gan bērna, gan vecāku zināmu uzvedību.

Kādam zēnam palielinājās vairogdziedzeris. "Otrās—trešās pakāpes kākslis" — tika noteikta šāda diagnoze. Mēs ar vecākiem sākām noskaidrot slimības cēloņus. Tēvs bija ļoti stingrs un gan uz bērnu, gan sievu izdarīja spēcīgu spiedienu.

—  Es gribu, lai no dēla dzīvē būtu kāda jēga, — viņš sacīja.

Māte un dēls jutās kā upuri. Bērns nevarēja un arī neprata atklāti

izteikt savas emocijas aiz bailēm no tēva. Tās uzkrājās kakla rajonā, bet, kā zināms, šis rajons ir saistīts ar pašizteikšanos.

—  Ja es kaut ko izdaru, tētis gandrīz nekad nav ar to apmierināts. Es jau baidos vispār kaut ko darīt, — tā man sacīja puisēns, kad palikām ar viņu divatā.

Es iedevu bērnam homeopātiskas zāles, bet vecāki saņēma uzdevumu mainīt attieksmi vienam pret otru un pret dēlu. Jau pēc mēneša vairogdziedzeris bija uz pusi samazinājies.

AUDZĒJI, VĒZIS

Cilvēkiem ir izveidojies tāds domāšanas stereotips, ka vēzis ir neizārstējams. Kad ārsti slimniekam vai viņa radiniekiem pasaka šādu diagnozi, tad daudziem tas skan kā nāves spriedums. Taču nevajag krist izmisumā. Kā saka tautas gudrība: "Nav neizārstējamu slimību, ir neizārstējami slimnieki."

Jau pirms diviem tūkstošiem gadu slavenais ķīniešu ārsts Sma Thijens nosauca piecus cilvēku tipus, kuri nepadodas ārstēšanai:

1) spītnieki, kurus pārliecināt ir bezjēdzīgi;

2)    alkatīgi skopuļi, kuri, dzīdamies pēc naudas, aizlaiduši post.l savu veselību;

3)    izlaidīgi cilvēki, kuri negrib atteikties no postīgām pārmērībām un paradumiem;

4) slimnieki, kuri ir tik vārgi, ka nespēj iedzert zāles;

5) tie, kuri vairāk uzticas šarlatāniem nekā ārstiem.

Es droši zinu, ka ikvienu slimību var izārstēt, ja slimnieks uzņemas atbildību par savu slimību un par savu veselību.

Pirmais, kas jāizdara, lai izārstētos, — jāpārstāj ticēt, ka konkrētā slimība ir neizārstējama. Tā ir neizārstējama ar ārējiem līdzek ļiem, ar ortodoksālās medicīnas līdzekļiem, tāpēc ka šie līdzekļi nenovērš cēloni, bet cīnās ar sekām. Lai panāktu izveseļošanos, ir jāieiet sevī, sevī iekšā. Un tad slimība, uzradusies no nekurienes, aizies uz nekurieni.

Kāds jūdu ķēniņš saslima ar smagu slimību. Viņam deva padomu vērsties pie Dieva. Bet viņš vērsās pie ārstiem un pēc diviem gadiem nomira.

Vērsties sevī— tas nozīmē vērsties pie Dieva. Dievs taču ir katra dvēselē. Ir jāatklāj sevī mūžīgais spēka un veselības avots. Tas ir katrā no mums. Jūsos ir visi nepieciešamie resursi. Rodiet tiem pieeju.

Tagad padomājiet, kādas jūsu postu nesošas domas un emocijas jūs novedušas pie slimības.

Jebkādi jaunveidojumi, audzēji, cistas

Tie veidojas tad, kad jūs sirdī aizturat vecus aizvainojumus un satricinājumus. Jūs tos pastāvīgi prātā "apgrozāt", lolojat, uzkrājat kādā noteiktā sava ķermeņa vietā. Esmu atklājis, ka pilnīga atbrīvošanās no veciem aizvainojumiem pilnībā izārstē no jebkura audzēja.

Esmu jau iepriekš minējis daudzus piemērus par tādu plaši izplatītu slimību kā dzemdes mioma. Tiklīdz sieviete pilnībā tiek vaļā no aizvainojumiem un niknuma uz vīriešiem — audzējs uzsūcas. Ortodoksālās medicīnas ārsti tādos gadījumos noplāta rokas. Viņiem nav saprotams izveseļošanās mehānisms. Bet tas ir vienkāršs. Aizgāja aizvainojumi — pazuda arī tas, kas tos atspoguļoja fiziskajā līmenī.

Audzēju veidošanās cēlonis var būt arī cits — tā ir spēkā pieņēmusies un "pieaugoša" antipātijas, naidīguma izjūta pret pasauli, pret sevi, pret cilvēkiem. Rodas pārliecība, ka dzīve nenesīs nekā laba.

Dažreiz jaunveidojumi ir spēkā pieņēmušies un "pieaugoši" sirdsapziņas pārmetumi.

Vēzis

Tas ir sens, apslēpts aizvainojums, dusmas un niknums, naids un vēlēšanās atriebties, kas burtiski "saēd" ķermeni. Tā ir dziļa, neapzināta, nedzīstoša dvēseles brūce. Tas ir spēcīgs un par tālu aizgājis iekšējs konflikts pašam ar sevi un ar apkārtējo pasauli.

Kāds pacients man stāstīja:

—  Ziniet, dakter, man bija viens darbabiedrs. Reiz mēs kompānijā iedzērām un runājāmies. Mums izcēlās strīds par pazīstamo Kristus bausli: "Kas tev sit labajā vaigā — tam pagriez arī otru." Es sacīju, ka ātri piedodu cilvēkiem un nenēsāju sevī aizvainojumu. Viņš man atklāja tādu savu pasaules uzskatu: "Es uzskatu, ka jārīkojas tā: ja tevi kāds aizvainojis, tad apslēp sevī aizvainojumu tik ilgi, kamēr tam cilvēkam nekļūst slikti. Lūk, tad, kad viņš būs novājināts, arī atriebies viņam, dod nāvējošo triecienu."Ziniet, dakter, nesen šis cilvēks nomira no vēža.

Lepnība un tās radītā augstprātība, vainas izjūta un sodīšana, nosodījums un nicinājums, dziļa antipātija un naidīgums pret cilvēkiem noved pie šīs slimības. Ja cilvēks savā pasaules uzskatā pielīdzinās vēža šūnai, tad viņš rada savā miesā vēzi.

Kā darbojas vesela šūna? Pirmkārt, tā rūpējas par visu orga nismu un pilda savas specifiskās funkcijas tā labā. Un organisms atbild ar to pašu: dod šai šūnai visu nepieciešamo. Vesela, normāla šūna "saprot", ka tās labklājība ir atkarīga no visa organisma lab klājības, un tāpēc visus savus spēkus atdod tam. Normālai šūnai viss organisms — tas ir Dievs, tātad viņas dzīvības, labklājības un uzplaukuma avots.

Kā tad izturas vēža šūna? Tai nav svarīgas visa organisma intereses. Tā rūpējas tikai par sevi. Tā nezina, no kurienes ņem sev barības vielas. Vēža šūnai pat nav aizdomu, ka ar savu uzvedību tā iznīcina visu organismu, bet tas nozīmē, ka pēc organisma nāves arī tā pati ies bojā. Tātad ar savu darbību, ar savu dzīvības procesu norisi vēža šūna iznīcina visu organismu un sevi līdz ar to.

Bet Visums, šis vienotais organisms, kurā mēs dzīvojam, nevar pieļaut, ka viens cilvēks ar vēža pasaules uzskatu iznīcinātu visu Visumu. Tādēļ pēc Visuma likumiem šādam cilvēkam jātiek iznīcinātam. Iznāk, ka cilvēks ar savu pasaules uzskatu iznīcina pats sevi.

Ar vēža pasaules uzskatu tagad inficēti daudzi ļaudis. Tieši tāpēc mirstība no ļaundabīgiem audzējiem pēc statistikas ieņem otro vietu. Šie ļaudis ir gatavi iznīcināt pasauli, kurā viņi dzīvo, jo viņiem šķiet, ka tā ir nepilnīga. Viņi nicina, apvainojas, ienīst un atriebjas, ar to domās iznīcinādami apkārtējo pasauli, Visumu. Cilvēki ar vēža pasaules uzskatu vienkārši nesaprot to, ka apkārtējā pasaule — tā ir viņu pasaule. Un, ģenerēdami postošas domas, viņi iznīcina paši sevi. Es dziļi ticu tam, ka Visums ir ļoti harmonisks, taisnīgs un pilnīgs. Tādpēc, ka tajā darbojas universāls likums: "Katram notiek pēc viņa ticības, pēc viņa domām." Cilvēkiem ir jāsaprot, ka nepilnīgs ir nevis Visums, bet gan viņu pasaules uzskats, tas ir, nevis pati pasaule, bet viņu šīs pasaules modelis.

Vēzis — ir IZĀRSTĒJAMA slimība. Un te nepietiek ar tradicionālo līdzekļu— ķīmijas, apstarošanas, operatīvās iejaukšanās — iedarbību. Tas viss apspiež slimību un vienīgi novilcina laiku, jo nenovērš slimības cēloņus. Vēzis taču ir visa organisma saslimšana. Izārstēties no vēža audzēja — tas vispirms nozīmē atbrīvoties no vēža pasaules uzskata.

Kāds mans pacients, kurš izārstējās no vēža, savu stāvokli apraksta šādi:

—  Dakter, esmu kļuvis pavisam cits cilvēks. Ir notikusi vērtību pārvērtēšana. Ja salīdzinātu mani pirms slimības un to stāvokli, kādā atrodos patlaban, tad tas ir kā zeme pret debesīm. Agrāk es varēju saniknoties par katru sīkumu. Piemēram, ja es stāvēju pieturā, bet trolejbuss kavējās, es burtiski lēcu no ādas ārā. Tagad esmu mierīgs kā zilonis. Pavisam cita attieksme pret sevi, pret dzīvi, pret cilvēkiem.

Slimības lokalizācija, tas ir, tās rašanās vieta, tāpat ir atkarīga no mūsu domām un emocijām.

Piemēram, dzimumorgānu bojājums nozīmē, ka aizskarta jūsu sievišķība vai vīrišķība.

Dzemdes vēzis liecina par sievietes "nāvīgiem" aizvainojumiem pret vīrieti, kuru dēļ viņa vairs nevēlas dzīvot.

—  Dakter, es nekad neesmu tā īsti jutusies kā sieviete, — man saka paciente ar dzemdes vēža audzēju. — Mans vīrs dzēra, krāpa mani, pastāvīgi braukāja komandējumos. Un tagad man tāds vecums… Klimakss jau sācies. Tātad es nekad vairs neizjutīšu sevi kā sievieti. Aizvainojuši!

Vīrietim viss notiek tāpat, tikai aizvainojumi ir cita veida. Vēzis var skart sēkliniekus vai prostatas dziedzeri. Tas ir, tos orgānus, kas, kā atceraties, ir atbildīgi par vīrišķajiem principiem.

Vēža veidošanās piena dziedzerī nozīmē, ka jūs dzīvē sevi noliekat pēdējā vietā, pati sev liedzat uzmanību un rūpes, bet pēc tam "nāvīgi" aizvainojaties uz citiem cilvēkiem par to, ka viņi pret jums slikti izturas.

Kādai sievietei ilgu laiku nebija bērnu. Beidzot, pēc vairākiem laulības gadiem, viņa dzemdēja dēlu. Tas bija ļoti gaidīts bērns. Visa uzmanība tika veltīta viņam. Sieviete pameta ļoti prestižu un perspektīvu darbavietu, kur strādāja par vadošo speciālisti. Aizgāja strādāt par apkopēju, lai tikai būtu tuvāk mājām, dēlam, jo viņš sāka bieži sirgt ar bronhu un plaušu slimībām. Ar katru gadu pasliktinājās attiecības ar vīru, viņš sāka dzert, uzdzīvot. Reiz, kad sieviete izskaidrojās ar piedzērušos vīru, viņš iesita viņai pa krūtīm. Pēc kāda laika šajā vietā atklāja vēža audzēju.

Gan sievietes slimība, gan bērna slimošana, gan sliktās attiecības ar vīru — tas ir viņas attieksmes pret sevi rezultāts. Kopš bērna piedzimšanas sieviete pārstāja "barot" sevi ar uzmanību un mīlestību. Viņa sevi un savu pasauli atstāja pēdējā vietā. Tā vietā, lai mainītu attieksmi pret sevi un uzkrātu savā sirdī mīlestību, viņa uzkrāja aizvainojumus, pretenzijas un nosodījumu.

Lūk, kāpēc es vienmēr saku jaunām māmiņām, ka līdz ar bērna piedzimšanu sievietei jāvelta sev divreiz vairāk uzmanības un mīlestības nekā pirms viņa dzimšanas. Bērns taču zemapziņā reaģē uz mātes stāvokli. Un ja mātes sirdī valdīs miers un mīlestība, tad arī viņas bērns būs mierīgs un vesels, tātad mātei vienmēr atliks brīvs laiks.

Ir jābūt stabilam līdzsvaram starp to, ko jūs "uzņemat" sevī, un to, ko atdodat citiem. Uzkrājot sevī mīlestību un padarot savu pasauli laimīgāku un priecīgāku, jūs palīdzat citiem. Jūs rūpējaties par sevi, "barojat" sevi ar mīlestību un prieku. Un tādējādi jums rodas tas, ko jūs varat dot apkārtējiem.

Gremošanas trakta bojājums ir saistīts ar apgūšanas, asimilācijas principu, ar notikumu "sagremošanu" un ar atbrīvošanos no visa dzīvē nevajadzīgā.

—   Dakter, es līdz savai nāves stundai nespēšu piedod brālim, — man saka vīrietis, kuram nesen atklāts kuņģa vēzis. — Viņš tik zemiski izrīkojās ar mani. Es līdz šim brīdim nespēju saprast, kā miesīgs brālis tā varēja?

■ — Tātad pirms nāves jūs esat gatavs viņam piedot? — es vaicāju.

—  Esmu gatavs, — vīrietis atbild.

—  Bet vai tādēļ ir vērts mirt? Varbūt izdarīsiet to tūlīt?

—  Nevaru, — viņš atbild. — Kā tikai atceros to gadījumu, tā manī viss sagriežas otrādi.

Slimības rašanās elpošanas orgānos liecina par dziļu vilšanos dzīvē.

—   Es visu mūžu nodzīvoju bērnu dēļ, — stāsta pacients, kuram nesen rentgena uzņēmumā pamanīja plaušā vēža apēnojumu. — Un tagad, kad viņi izklīduši pa citām pilsētām, man zudusi dzīves jēga. Kā dēļ lai dzīvoju?

Kas jādara, lai izārstētos?

Pirmais. Jāuzņemas atbildība par savu dzīvi, par savu slimību un par savu veselību.

Otrais. Nepieciešama stipra vēlēšanās dzīvot. Un galvenais ir — noteikt, kā dēļ dzīvot. Padomājiet par dzīves mērķi un jēgu.

Trešais. Nepieciešams tikt vaļā no visa svešā savā apziņā. No tām negatīvajām domām, emocijām un rakstura iezīmēm, kas ved jūs tuvāk nāvei. Sāciet strādāt ar sevi.

Pievērsiet uzmanību ne tikai savam domāšanas veidam. Mainiet arī dzīves veidu: uzturu, darbu, fizisko aktivitāti. Ienesiet savā dzīvē dzīvīgo, gaišo, priecīgo.

Ir speciāli aktīvās vizualizācijas paņēmieni, kurus izmanto mūsdienu vēža centros.

Pēdējā laikā arvien biežāk tiek saņemtas ziņas un konkrēti piemēri par cilvēku izārstēšanos no vēža. Visiem pazīstams rakstnieks Solžeņicins, kam ārsti atklāja vēzi. Bet viņš spēja sevī šo slimību pārvarēt. Es uzskatu, ka viņam izārstēties palīdzēja radošā darbība. Viņš spēja izpaust savās grāmatās tās jūtas, kas viņu burtiski "saēda".

Ir arī citi pazīstami piemēri.

Sniegšu Luīzas Heijas grāmatas fragmentu, kurā aprakstīta viņas slimības vēsture un izveseļošanās.

"…Kādā jaukā dienā man atklāja vēzi. Vēzis radās pa sieviešu līniju, maksts apvidū. Es biju pilnīgā panikā. Tā kā mans darbs ir saistīts ar palīdzību cilvēkiem, es sapratu, ka man radusies unikāla iespēja pārbaudīt principus, kurus es sludināju, pašai pie sevis. Galu galā es pati biju sarakstījusi grāmatu par to, ka vēzis — tie ir tikai uzkrāti aizvainojumi un, no tiem atbrīvojoties, slimību var izārstēt. Es sapratu, ka es pati neesmu spējusi izšķīdināt visus savus bērnišķos aizvainojumus, un mani šajā ziņā gaidīja daudz darba.

Vārds "neizārstējams" man nozīmē tikai vienu: tas ir stāvoklis, kas nav izārstējams tradicionālā veidā. Tāpēc mums burtiski jānolaižas sevī, lai atrastu izārstēšanās veidu. Ja es būtu piekritusi operācijai un nebūtu neko darījusi, lai tiktu vaļā no veciem uzskatiem, ārsti būtu graizījuši nabaga Luīžu tik ilgi, kamēr no viņas nekas vairs nebūtu atlicis. Ja es, iedama uz operāciju, mainītu arī savu domāšanas veidu, kas izraisīja vēzi, vēzis neatgrieztos. Ja tomēr vēzis vai kāda cita slimība atgriežas, tad, manuprāt, ne tāpēc, ka ne visu izgriezuši. Cēlonis ir tajā, ka cilvēks neko nav mainījis savā apziņā un tādējādi no jauna radījis sev to pašu slimību, kaut ari, iespējams, citā ķermeņa daļā. Es ticēju arī tam, ka, ja es attīrīšu savu mentālo lauku, operācija man nebūs vajadzīga. Es pateicu savam ārstējošajam ārstam, ka man tobrīd nav naudas operācijai, bet viņš savukārt paziņoja, ka man atlicis dzīvot tikai trīs mēnešus. Es tūlīt pat ķēros pie darba. Sāku daudz lasīt par netradicionālajām ārstēšanas metodēm. Aizgāju uz speciālu veselības veikalu un nopirku visas grāmatas par vēzi. Devos uz bibliotēku un izlasīju visu, ko vien varēju par šo slimību atrast. Mani īpaši ieinteresēja zinātne par ādas refleksiem. Es grasījos uzmeklēt kādu, kurš ar to nodarbotos. Reiz aizgāju uz lekciju. Parasti man patika sēdēt pirmajās rindās, bet šoreiz es apsēdos aizmugurē. Pie manis pienāca kāds cilvēks un apsēdās blakus. Izrādījās, ka viņš ir tieši tas cilvēks, kuru es meklēju (nodarbojas ar ādas refleksiem). Viņš sāka nākt pie manis uz mājām trīs reizes nedēļā un man ļoti daudz palīdzēja.

Es labi sapratu ari to, ka man vajadzēja iemācīties daudz vairāk mīlēt un cienīt sevi. Bērnībā es saņēmu maz mīlestības, un neviens mani nemācīja, kā mīlēt sevi. Es vienkārši pieņēmu viņu attieksmi pret sevi ar viņu pastāvīgo kritiku, un tas kļuva par manu otro dabu.

Kad es sāku strādāt Reliģiskās zinātnes baznīcā, tad sapratu, cik svarīgi ir atzīt, pieņemt savu uzvedību. Tomēr es pastāvīgi biju to atlikusi uz rītdienu, pēc principa "Diētu sākšu ievērot rīt". Sākumā man bija neizsakāmi grūti pateikt savam spoguļattēlam: "Luīza, es mīlu tevi. Es patiešām mīlu tevi." Neraugoties ne uz ko, es nolēmu turpināt vingrinājumus ar spoguli un atklāju, ka tagad uz situācijām, kurās es parasti jutos pazemota, es jau skatos citādi. Un tā man kļuva skaidrs, ka es nestāvu uz vietas.

Pats grūtākais man bija pārstāt vainot citus. Jā, man ir bijusi grūta bērnība, un visi man ir darījuši pāri mentāli, fiziski un seksuāli. Bet tas bijis tik sen un nebūt neattaisno manu attieksmi pret sevi tagad. Es burtiski biju saēdusi savu ķermeni ar vēzi, tāpēc ka nespēju piedot. Es atradu sev labu psihiatru un ar viņa palīdzību sāku izpaust savu uzkrājušos naidu. Es dauzīju spilvenus un aiz niknuma kliedzu. Tas mani zināmā mērā attīrīja. Pēc tam no savu vecāku atmiņu fragmentiem par viņu bērnību es izveidoju viņu bērnības ainu. Un man kļuva viņu neizsakāmi žēl, viņu vaina par visu ar mani notikušo sāka izšķīst. Pie tam es atradu sev labu ārstu dietologu, kurš man palīdzēja tikt vaļā no daudzu gadu laikā uzkrājušamies mēsliem manā ķermenī. Viņš man parakstīja stingru diētu, kas sastāvēja tikai no svaigiem dārzeņiem. Pirmā mēneša laikā man trīs reizes nedēļā iztīrīja resno zarnu. Es netiku operēta, un pēc sešiem mēnešiem ārsti bija spiesti vienoties un paziņot man (ko es jau tāpat zināju): vēzis ir pilnībā izzudis. Tagad es no savas pieredzes zinu, ka jebkuru slimību var izārstēt, ja mēs paši gribam mainīt savas domas, pārliecību un darboties saskaņā ar to.

Dažreiz pati lielākā traģēdija izvēršas par mūsu laimi. Jūs pat iedomāties nevarat, kā mana slimība mani izmainīja. Notika pilnīga vērtību pārvērtēšana. Es sāku uz dzīvi raudzīties ar citām acīm un sāku novērtēt lietas, kurām pirms slimības nepiešķīru nozīmi…"

ALKOHOLISMS

Cilvēce varētu gūt neticamus panākumus, ja tā būtu skaidrākā prātā.

Gēte

Vai alkoholisms ir izārstējams?

Jā, alkoholisms ir izārstējams!

Es to varu apgalvot ar pilnu atbildību. Pie tādas pārliecības esmu nonācis pēc ilgiem ārsta prakses gadiem. Man ir izdevies

atklāt šīs briesmīgās slimības cēloņus, slimības, no kuras cieš ne tikai paši slimnieki, bet arī apkārtējie cilvēki. Un šie cēloņi slēpjas dziļi cilvēka zemapziņā.

Rūpīga darba rezultātā esmu noskaidrojis, ka cilvēkiem, kuri cieš no pārmērīgas dziņas pēc reibinošiem dzērieniem, zemapziņā ir zināmas uzvedības programmas. Es tās nosaucu par "alkoholisma programmām". Tās tiek pārmantotas vai arī izveidojas dzīves procesā spēcīgu emocionālu satricinājumu iespaidā. Tādēļ, lai izārstētos no alkoholisma, ir ļoti svarīgi uziet šīs programmas, neitralizēt tās un radīt jaunas uzvedības programmas, kas virzītas uz veselīgu un skaidru dzīves veidu. Citiem vārdiem sakot, lai tiktu vaļā no vecā, postīgā paraduma, nepieciešams radīt jaunus, labvēlīgus paradumus.

Mūsdienu iedarbības metodes uz alkoholiķiem (ampulu iešūšana, iešļircinājumi, tabletes, tējas, kodēšana) dod tikai īslaicīgu efektu, apspiežot slimību, iedzenot to dziļāk zemapziņā. Un bieži vien tāda vardarbība pret psihi noved pie nopietniem traucējumiem (aizkaitināmības un agresivitātes rašanās, uzvedības dīvainībām, impotences, nomāktības un depresijas, traumatisma). Zāles un kodēšana tikai novilcina problēmas risināšanu, bet nenovērš šīs slimības patiesos cēloņus. Bet cēloņi ir apslēpti zemapziņā.

Nesen pie manis griezās kāda sieviete ar lūgumu palīdzēt viņas dēlam alkoholiķim. Sarunas laikā viņa uzvedās mazliet dīvaini. Man radās iespaids, ka viņa nav skaidrā prātā. Man toreiz iešāvās galvā doma: "Redz kā, lūdz palīdzību dēlam, bet pati iedzer." Pēc tam noskaidrojās, ka viņa pirms vairākiem gadiem bija kodējusies pret alkohola atkarību. Kodēties jau viņa kodējās, taču dvēselē sāpes bija palikušas. Un izskats, uzvedības manieres nodeva viņas problēmu.

—  Dakter, — viņa kaut kā ļoti satraukti runāja, — es esmu tik laimīga, ka vairs nedzeru.

—  Uz cik gadiem jūs nokodējāties? — es viņai vaicāju.

—  Uz visu atlikušo mūžu. Esmu tik apmierināta. Lūk, tikai dēls sācis dzert.

Šī sieviete nekādi nespēja saprast, ka viņas slimība ir "pārgājusi" uz dēlu. Ar kodēšanas palīdzību viņa bija apspiedusi savu dziņu pēc reibinošiem dzērieniem, ietriekusi cēloņus dziļi zemapziņā, bet nevis tos novērsusi. Un dēls noreaģēja uz viņas zemapziņas programmu.

Iznāk, ka, kodēdamies un negribēdams novērst iekšējos, zemapziņas cēloņus, cilvēks vienkārši iegūst citu slimību vai pārsviež problēmu uz saviem pecnācējiem.

Pirms vairākiem gadiem kodēšana nospēlēja savu progresīvo lomu, bet tagad nepieciešama cita pieeja šīs problēmas risināšanai.

Vai ir kāda izeja? Protams, ir! Tagad es to zinu pavisam noteikti. Un visi nepieciešamie izārstēšanās resursi glabājas pašā cilvēkā. Vajag tikai īstenot pieeju tiem.

Izārstēt (tieši izārstēt, nevis apspiest) alkoholismu var (to es zinu no savas prakses) tikai tādā gadījumā, ja cilvēks ir gatavs uzņemties atbildību par savu slimību un par savu izārstēšanos.

Vispirms vajadzīga nepārvarama vēlēšanās par katru cenu tikt vaļā no savas kaites, atvadīties no pagātnes, atrast sevi, kļūt par citu cilvēku, sākt jaunu, skaidru dzīvi. Daudz kas ir atkarīgs no jums — un tikai nojums. Neierobežota ticība pašam sev un ārstam spēj veikt izveseļošanās brīnumu.

Mana programma ir palīdzējusi jau simtiem cilvēku atveseļot slimo dvēseli un miesu.

Esmu nonācis pie pārliecības, ka tik smagu problēmu kā alkoholisms viena seansa laikā atrisināt nevar. Ir nepieciešams strādāt ar sevi.

Varētu liekties, viss ir skaidrs: alkohols — ir inde. Tas ir kaitīgs veselībai. No tā ceļas visas dzīves likstas, izirst ģimene, tiek zaudēts darbs, degradējas psihe. Par to ir tik daudz rakstīts un runāts. Tad kāpēc gan cilvēki turpina sevi indēt?

Šo jautājumu esmu sev uzdevis ne reizi vien. Tik daudzus gadus mēs cīnāmies ar reibinošiem dzērieniem, ar alkoholismu — un viss velti.

Vairāku gadu garumā es meklēju ceļus šīs problēmas risināšanai. Izmantoju homeopātiju, zālītes, lūgšanas, buramos vārdus, autogēno treniņu. Vēlāk sāku lietot arī hipnozi. Tas viss deva lieliskus rezultātus. Taču es jutu, ka pietrūkst kaut kā ļoti svarīga, kas palīdzētu pilnībā atrisināt šo problēmu ātri un efektīvi.

Un kādā jaukā dienā pār mani nāca apskaidrība. "Darbības spēks ir vienlīdzīgs pretdarbības spēkam." Šis fizikas pamatlikums mums ir zināms kopš skolas sola. Iznāk, jo mēs vairāk runājam, ka alkohols — tas ir ļaunums, un jo vairāk mēs ar to cīnāmies, jo aktīvāks šis ļaunums kļūst un jo grūtāk ar to cīnīties.

Es uzreiz ieraudzīju šo problēmu citā gaismā. Es sapratu, kāpēc cilvēkiem rodas slimīga dziņa pēc reibinošiem dzērieniem. Mkoholisms — tā ir personības slimība, un alkohols ir savdabīgas 'zāles" slimajai dvēselei. Tas ir, sākotnēji nevis alkohols rada slimību, Det cilvēkam jau ir slima dvēsele. Viņam rodas slimīga prasība pēc narkotiska ķīmiskā preparāta, lai atvieglotu savu stāvokli. Tāpēc oirmām kārtām ir jāārstē slimā cilvēka dvēsele, un tad vajadzība 3ēc narkotikas atkritīs pati no sevis.

Iedomājieties cilvēku ar slimu sirdi. Viņam ir nepieciešams nitroglicerīns, lai noņemtu asinsvadu spazmas un atvieglotu viņa ■tāvokli. Šis preparāts neārstē un nelikvidē slimības cēloņus. Bet tas notiks, ja slimniekam pēkšņi nedos šīs zāles? Cilvēks var nonirt. Tāpēc pirmām kārtām jāizārstē slimnieka sirds, novēršot aslimšanas cēloni, un tad nitropreparāti nebūs vajadzīgi.

Tāpat arī alkoholiķis. Viņa dvēsele ir slima. Tā ir inficēta ar baiļu jn naida, greizsirdības un aizvainojuma, dusmu un izmisuma 'īrušu. Un alkohols palīdz uz laiku neitralizēt šīs graujošās emoijas, ļauj ieslīgt narkotiskā aizmirstībā.

Protams, alkohols neārstē slimo dvēseli. Tas tikai uz laiku itvieglo slimnieka garīgās un fiziskās ciešanas. Un kā ikviens ķīniskais preparāts alkohols atstāj kaitīgas sekas gan ķermenī, gan >sihē. Toksiskie sairšanas produkti (alkohola metabolīti) uzkrājas ?kšējos orgānos, īpaši aknās un galvas smadzenēs, veikdami savu »ostošo iedarbību.

Lūk, iznāk, ka, no vienas puses, alkohols ir inde, bet, no otras iuses, tas palīdz slimniekam (kaut arī tikai uz laiku) atvieglot savas iešanas.

Zaļais pūķis līdz pat šim brīdim ir dzīvs tieši tāpēc, ka dažiem ilvēkiem viņš ir vajadzīgs. Viņi būtu gatavi tam vergot un atdot savu gribu un enerģiju par šo iespēju — īsu brīdi justies mierīgāk un pārliecinātāk. Bet vai ir vērts tik dārgi maksāt par laimes ilūziju? Vai ir vērts ziedot savu nenovērtējamo dzīvi un enerģiju dažu narkotiskas aizmirstības mirkļu dēļ?

Viss, pietiek! Ir jāpārsviež visi savi spēki no cīņas ar alkohola ļaunumu uz pilnveidošanos un pašattīstību. Cilvēks— tas ir dižākais dabas radījums, un viņam ir dots tas, kā nav nedz augiem, nedz dzīvniekiem. Šī dāvana ir— iespēja pašattīstīties, iemācīties kaut ko jaunu, iespēja izzināt patiesību.

Ko tad darīt?

Vispirmām kārtām — pārtraukt uztvert alkoholu kā ļaunumu! Jau Omārs Haijāms rakstīja:

Vīna aizliegums — šis likums rēķinās ar to,

Kurš dzer, un kad, un cik daudz, un ar ko.

Kad visas atrunas šīs ievērotas tiek,

Dzert — gudrības zīme, nevis netikums šķiet.

Ja jums ir problēmas ar alkoholu, nesteidzieties sevi lamāt. Vispirms vērsieties sevī un uzziniet, kā dēļ jūs lietojat reibinošus dzērienus. Ko derīgu tie jums dod?

Jā, jā! Tieši derīgu!

Lai būtu saprotamāk, minēšu piemērus.

Reibinošie dzērieni ir droša narkotiska viela, lai varētu pietuvoties noteiktiem emocionāliem stāvokļiem. Citiem vārdiem sakot, jebkuram cilvēkam, lietojot reibinošus dzērienus, ir viens mērķis — mainīt savu emocionālo stāvokli.

Piemēram, daudziem cilvēkiem alkohols dod atraisītības un brīvības izjūtu. Viņi to izmanto lietišķās tikšanās reizēs kā rituālu, lai atvieglotu darījumu slēgšanu. Citi — vienkārši tādēļ, lai būtu atraisītāka, brīvāka tikšanās ar draugiem.

Kāda sieviete, kad iedzēra, kļuva par kompānijas “dvēseli". Viņa jutās ļoti brīvi, daudz smējās, jokoja. Bija uzmanības centrā. Taču katru reizi pēc šādām ballītēm viņa pārradās mājās briesmīgā stāvoklī, kā saka — "nekāda".

Viņa griezās pie manis pēc palīdzības, un mēs noskaidrojām, ka šādu problemātisku uzvedību attiecībā uz reibinošiem dzērieniem nosaka tas, ka viņas dzīvē vienkārši trūkst mīlestības un uzmanības. Tiklīdz viņa iemācījās gūt un izpaust dzīvē šīs svarīgās jūtas, problēmas ar alkoholu pazuda.

Dažiem cilvēkiem alkohols palīdz atslābināties un justies brīvāk, iepazīstoties un veidojot seksuālas attiecības. Vīrieši droši vien atceras, kā jaunībā paši iedzēra "drosmei" un dzirdīja meitenes, lai tās būtu vieglāk pieejamas. Dažreiz tas var būt vienkārši nepieciešami, tā kā sabiedrība uzliek seksam zināmus aizliegumus. Tad kad vīrietis vai sieviete iemācās brīvi un dabiski izpaust savu seksualitāti, prasība pēc alkohola atkrīt pati no sevis.

Kāds mans pacients iedzēra tādēļ, lai labāk kontaktētos ar tuviniekiem. Viņš bija ļoti kautrīgs, un reibinošie dzērieni palīdzēja viņam justies tuvāk sievai un bērniem. Tādā stāvoklī vīrietim gribējās teikt viņiem mīļus vārdus, izdarīt kaut ko labu un patīkamu. Ar alkohola palīdzību viņam uz īsu brīdi izdevās atlīdzināt to mīlestības deficītu, ko viņš izjuta, un neprasmi izpaust savas jūtas. Kodēšana bija devusi tikai pārejošu efektu, jo nenovērsa viņa pārmērīgās dziņas pēc alkohola iekšējos cēloņus. Mēs mainījām viņa attieksmi pret sevi kā vīrieti, pret sievu un pret bērniem; likvidējām dažus mazvērtības kompleksus un vainas kompleksu. Dziņa pēc alkohola izzuda jau ārstēšanās laikā, bet vēlāk izstrādājās pilnīga paškontrole attiecībā uz alkohola lietošanu.

Dažreiz cilvēki ķeras pie reibinošiem dzērieniem, lai noņemtu fizisko sasprindzinājumu, lai atslābinātos un atpūstos.

Daudzi lieto alkoholu, lai atbrīvotos no psihiska sasprindzinājuma, lai aizietu no realitātes un uzkrājušamies problēmām. Tā teikt, "piedzerties un aizmirsties". Bet tas ir pašapmāns. Problēmas taču tādējādi ne vien netiek atrisinātas, bet uzrodas vēl jaunas. Problēmas ir jārisina, nevis jābēg no tām. Pats no sevis neaizbēgsi! Kā var aiziet no realitātes? Turklāt šo realitāti mēs paši radām. Bet ja jau paši radām, tad no tās nevis jāaiziet, bet gan tā jāmaina. Un jāsāk ir pašiem ar sevi.

Bez tam reibinošie dzērieni uzlabo garastāvokli, iedveš prieku un pārliecību par sevi. Vai tad nav svarīgi gūt apmierinājumu, prieku dzīvē, lielisku garastāvokli? Jā, bet kādā veidā?

Alkohols kā narkotika dod cilvēkam iespēju gūt apmierinājumu, prieku, novērsties no ikdienas realitātes, atslābināties, galu galā — "aizmirsties". Bet tas viss ir mānīgi. Jautrība — tā ir dvēseles atpūta. Bet jautrība un prieks alkohola iedarbībā — tā ir jautrība narkozē. Narkoze iziet — paliek tukšuma sajūta. Reibinošie dzērieni nemāca risināt svarīgas dzīves problēmas, drīzāk gan otrādi — pievieno vēl arī citas. Un tad loks noslēdzas.

Protams, nav nekā slikta, ja alkoholu lieto, lai sasniegtu noteiktu emocionālu stāvokli. Tomēr, ja alkohols ir vienīgais veids, kā to panākt, tad tā jau ir aprobežotība un atkarība. Tādējādi cilvēks kļūst par narkotiskas iedarbības ķīmiskas vielas, kāda ir alkohols, vergu. Alkohols pakļauj sev cilvēka gribu. Cik dārgi nākas maksāt par dažiem mirkļiem narkotiska miega!

Pierakstiet alkohola lietošanas pozitīvo nolūku (funkciju). Tas ir pirmais solis uz izveseļošanos

Tagad sāciet sev radīt jaunus uzvedības veidus šāda stāvokļa sasniegšanai. Lai tie ir efektīvāki un drošāki par reibinošiem dzērieniem. Ir zelta likums: "Ja jūs gribat atbrīvoties no postīga paraduma, tad radiet jaunus, labākus paradumus." Sāciet pieņemt šo izvēli tūlīt pat! Pārtrauciet saindēt savu un savu tuvinieku dzīvi.

Vēl es gribu paskaidrot, ko nozīmē "jauni uzvedības veidi". Jauni uzvedības veidi — tās ir jaunas domas, jūtas un emocijas, jauna attieksme pret sevi un pret tuviniekiem, pret cilvēkiem un pret apkārtējo pasauli. Tas ir jauns ieskats par dažādām dzīves situācijām, jauna reakcija uz notikumiem.

Līdz šim brīdim jums nebija izvēles un jūs bijāt narkotikas vergs, nespējāt no tās atteikties. Tagad jums ir izvēle. Ir jauni uzvedības veidi, kas labāki par alkoholu. Ir jauni, labāki paradumi. Apsveiciet sevi! No šā brīža jūs sākat atgūt brīvību!

Es jau rakstīju, ka alkoholisms — tā ir personības slimība. Alkoholiķis — tas ir cilvēks, kuram ir slima dvēsele. Ilgu l.iiku nodarbodamies ar alkoholisma ārstēšanu, esmu nonācis pie pārliecības, ka cilvēks, kura dzīvē ir harmonija it visā, nekad nepiedzersies. Un tādā gadījumā cīnīties ar reibinošiem dzērieniem ir muļķīgi un nevajadzīgi. Nepieciešams attīrīt dvēseli no agresijas. Par alkoholiķiem kļūst tikai tie cilvēki, kuriem ir augsts apzinātās un neapzinātās agresijas līmenis. Tas viss rada sāpes un dvēseles ciešanas. Tādā gadījumā reibinošie dzērieni kā narkotika noņem slimās dvēseles "spazmas". Bet šo "zāļu" iedarbība ir pārejoša un tām ir kaitīgas sekas, tās grauj gan veselību, gan dzīvi.

Lūk, daži piemēri.

—  Es neciešu šos morālos kropļus, ar kuriem kopā strādāju, — man saka vīrietis, kurš cieš no aizraušanās ar alkoholu. Viņa zemapziņā uzkrājies daudz nicinājuma, naida un dusmu.

Viens mans pacients sācis dzert tad, kad radušās aizdomas par sievas neuzticību. Alkohols palīdz neitralizēt greizsirdību.

Cits pacients uzkrāja sevī sīkākus un lielākus aizvainojumus pret dzīvi, pret valdību, pret priekšniecību un tad uz dažām dienām "aizmirsās".

Sāciet tūlīt pat atbrīvoties no tām negatīvajām domām un emocijām, kas jūs novedušas pie alkoholisma. Neviens cits to jūsu vietā neizdarīs.

Lūk, dažas no tām:

—  dažāda veida bailes: no fiziskas vardarbības, no nākotnes;

—  vainas izjūta un tiekšanās sevi sodīt;

—   nožēla par pagātni;

—  ilgas un garlaicība;

—  vientulības izjūta;

—  aizvainojumi, dusmas, niknums, nicinājums un naids;

—   pretenzijas, antipātijas, riebums, pretīgums;

—  greizsirdība;

—  neapmierinātība ar sevi, dzīvi un apkārtējo pasauli;

—  bezizejas izjūta;

—    mazvērtības komplekss, pašpaļāvības trūkums, šaubas par savu vīrišķību vai sievišķību.

Iznāk, ka atrisināt pārmērīgas alkohola lietošanas problēmu var, tikai atbrīvojoties no zemapziņas agresijas pret sevi un pret apkārtējo pasauli. Nepieciešams mainīt savu pasaules uzskatu, radīt jaunus uzvedības veidus. Ielaist savā dzīvē mīlestību un prieku, dvēseles mieru un harmoniju. Un tad atkrīt vajadzība pēc tādas narkotikas kā reibinošie dzērieni. Jo veselai dvēselei un veselai miesai nevajag nekādas narkotiskas "zāles".

Kā tad lai tiek vaļā no negatīvajām, agresīvajām domām un emocijām? Tālab nepieciešams mainīt savu pasaules uzskatu, veikt vērtību pārvērtēšanu. Cita ceļa nav.

Tagad izdarīsim dažus secinājumus. Ja cilvēkam ir alkohola atkarība, tad, lai pilnībā izveseļotos, nepieciešams:

1)  nelokāmi vēlēties atbrīvoties no šīs kaites un sākt jaunu, skaidru un veselīgu dzīvi;

2)  noteikt, kā dēļ jūs savā dzīvē lietojāt reibinošos dzērienus, kādu noderīgu funkciju tie jums izpildīja;

3) radīt un sākt lietot jaunus uzvedības veidus, jaunus labākus paradumus, tas ir, iegūt izvēles brīvību;

4) tikt vaļā no negatīvām, agresīvām domām par sevi pašu un apkārtējo pasauli. Mainīt savu pasaules uzskatu.

SMĒĶĒŠANA

»

Nedzeriet vīnu, nesarūgtiniet sirdi ar tabaku — nodzīvosiet tikpat ilgi, cik Ticiāns!

I. Pavlovs

Vairums smēķētāju sākuši smēķēt jau jaunībā. Un nevarētu teikt, ka cigaretēm būtu patīkama garša vai kāds no tām justos labāk. Pirmā reakcija uz izsmēķētu cigareti ir nelabums, reibonis, klepus. Pēc tam smēķētājs kā balvu saņem sūrstošu rīkli, izdegušas plaušas, pretīgu elpu, aizdusu, dzeltenus plankumus uz zobiem un uz rokām, papildu izdevumus, plaušu vēža un sirds slimības rēgu. Ikviens smēķētājs zina, kādas nelāgas sekas viņš var iemantot no smēķēšanas. Kas tad liek viņam atkal un atkal aizdedzināt cigareti?

Cilvēki smēķē ne jau labpatikas dēļ, bet to asociāciju dēļ, kādas viņiem rodas saistībā ar smēķēšanu. Piemēram, pusaudži sāk smēķēt tālab, lai pierādītu savu neatkarību no vecāku autoritātes, lai tiktu pieņemti vienaudžu kompānijā, ja tajā ir smēķētāji, lai sajustu sevi kā grupas daļu, lai viņus cienītu un justu vajadzību pēc viņiem. Jaunām meitenēm smēķēšana bieži asociējas ar neatkarības un izsmalcinātības izjūtu.

Ar gadiem šos kritērijus nomaina citi. Pieaugušie sāk asociēt smēķēšanas procesu ar spēju kontrolēt savas jūtas, ar labklājības, komforta un miera izjūtu. Ļoti vienkārša darbība — cigaretes aizdedzināšana — un cilvēks izraisa sevī augstvērtīgas izjūtas.

Lūk, dažas asociācijas, kas cilvēkiem rodas smēķēšanas procesā:

—   neatkarības un brieduma izjūta;

—    sajūta, ka esi iekļāvies kompānijā, kopbūtnes procesā, ka esi grupas daļa;

—  labklājības, komforta un miera, iekšēja maiguma izjūta;

—  emocionālas paškontroles, atslābuma izjūta;

—    domu virzības, koncentrēšanās izjūta, domāšanas procesa sakārtotība, pārdomas;

—   izsmalcinātības, unikāluma izjūta;

—    savas vīrišķības izjūta — smēķēt nozīmē būt vīrietim; atcerieties "Marlboro" cigarešu reklāmu — skaists kovbojs uz zirga, stiprs un neuzvarams;

—  darba spēju uzlabošanās;

—  kaut kāda darba pabeigtības izjūta;

—    laika īsināšana, sevis nodarbināšana,"pīppauze", atpūta, atslābināšanās;

—  "aizsākt jaunu dienu", piešķirt ritmu;

—    izrādīt savu labklājību, materiālo pārticību ("Smēķēju dārgas cigaretes!").

Un ar kādām asociācijām smēķēšana saistās jums?

Pirmais, ko nepieciešams izdarīt, lai atbrīvotos no cigaretēm, — nepieciešams atdalīt sevi no paša smēķēšanas procesa. Tas ir, apzināties, lūk, ko: "Es esmu cilvēks, kurš izmantoja smēķēšanas procesu, lai izraisītu noteiktas, sev svarīgas asociācijas."

Tagad padomājiet, vai ir vērts vienmēr izmantot tādu veselībai kaitīgu un postošu veidu? Varbūt labāk radīt kaut ko citu?

Izdariet savu izvēli!

Ja jūs esat izlēmuši pievērsties veselīgam dzīves veidam, tad nosakiet pozitīvo nolūku (varbūt pat uzrakstiet to uz lapiņas ar kreiso roku un atkārtojiet katru dienu): "Es viegli atbrīvojos no cigaretēm, es ievēroju veselīgu un skaidru dzīves veidu; manas plaušas ir tīras, un mana elpa ir svaiga un patīkama. Es radu jaunus uzvedības veidus, jaunas domas, ar kuru palīdzību es viegli atbrīvojos no cigaretēm."

Piemēram, jums ir tāda asociācija: smēķēšana = būt vīrietim. Padomājiet, kādā citādā veidā jūs varētu justies kā vīrietis? Ir daudzas vīrišķības pazīmes: gribasspēks, prasme uzņemties atbildību, pienākumu pret citiem izpildīšana, prasme patstāvīgi pieņemt lēmumus. Jūs varat sākt sevī katru dienu attīstīt vienu no šiem jaunajiem vīrišķības kritērijiem. Tādējādi jūsu zemapziņas saprātam būs izvēles iespēja, un tas izdarīs izvēli par labu pašam efektīvākajam un drošākajam veidam.

Ja smēķēšana palīdzēja jums gūt labklājības, komforta un miera izjūtu, tad nepieciešams noskaidrot, kādas jūsu dzīves jomas izraisa jūsos neapmierinātību, diskomfortu un aizkaitinājumu. Pēc tam kad jūs atrisināsiet savas personiskās problēmas, prasība smēķēt atkritīs pati no sevis, jo jūs iemācīsieties citādā veidā gūt apmierinātību un mieru.

Tagad, kad jūs jūtat, ka jums ir uzvedības izvēle, lai rastu pieeju noteiktām izjūtām, sāciet pašu atbrīvošanās no cigaretēm procesu.

Pateicieties un atlaidiet katru izsmēķēto cigareti. Sakiet: "Es tev pateicos, ka tu palīdzēji man manu nolūku īstenošanā; es sevi atbrīvoju no atkarības, svētīju tevi ar mīlestību un atlaižu no savas dzīves uz visiem laikiem." Ja jūs patiešām esat nolēmuši atmest smēķēšanu, tad jūs to viegli izdarīsiet.

Dažreiz dārgu cigarešu vai cigāru smēķēšana asociējas ar bagāta un veiksmīga cilvēka imidžu. Es atminos, ka reiz avīzē lasīju interviju ar vienu no visbagātākajiem cilvēkiem pasaulē. Viņam jautāja, kādas cigaretes viņš smēķē. Viņš atbildēja: "Es esmu ļoti bagāts un ļoti mīlu sevi un dzīvi, tāpēc man nav nepieciešams dopings. Pēc manām domām, smēķē tikai tie cilvēki, kuriem ir daudz problēmu. Man personiski smēķēšana un "lielas" naudas pelnīšana ir nesavienojamas lietas." Varbūt miljardiera vārdi palīdzēs jums radīt sev jaunu imidžu: vesels, skaists, bagāts cilvēks, kurš prot kārtot darījumu lietas bez cigaretēm un baudīt dzīvi, elpodams tīru, svaigu gaisu.

Ir vēl viens ļoti svarīgs apstāklis, kas vieno visus smēķētājus. Smēķējoši cilvēki lielākā vai mazākā mērā noliedz dzīvi. Viņi, sagraujot sevi ar cigaretēm, nemīl sevi un pašu dzīves procesu. Un pienāks tāds brīdis, kad jūsu mīlestība pret sevi sasniegs tādu pakāpi, ka jūs viegli atteiksieties no cigaretēm.

BĒRNU SLIMĪBAS

Puse no maniem pacietiem — ir bērni. Ja bērns ir jau paaudzies, es strādāju tieši ar viņu. Un man vienmēr ir patīkami vērot, kā līdz ar bērna izveseļošanos mainās arī paši vecāki. Ar bērniem ir vieglāk un interesantāk strādāt. Viņu domāšana vēl ir brīva — nav piesārņota ar ikdienas rūpēm un dažādiem aizliegumiem. Viņi ir ļoti uztvērīgi un tic brīnumiem. Ja bērns vēl ir pavisam mazs, es strādāju ar vecākiem. Sāk mainīties vecāki — izveseļojas arī bērns.

Jau sen ir konstatēts, ka informatīvi enerģētiskajā, lauka līmenī bērni un vecāki — tas ir viens vesels.

Pieaugušie man bieži vaicā: "Dakter, bet kā bērns var zināt par mūsu attiecībām, ja mēs tās no viņa slēpjam? Viņa klātbūtnē nelamājamies un neķildojamies."

Bērnam nav katrā ziņā jāredz un jādzird savi vecāki. Viņa zemapziņā ir pilnīga informācija par vecākiem, par viņu domām un jūtām. Bērns vienkārši zina par viņiem visu. Tikai nevar savas jūtas izteikt vārdos. Tāpēc arī slimo vai dīvaini uzvedas, ja vecākiem ir kaut kādas problēmas.

Daudzi ir dzirdējuši šādu teicienu: "Bērni atbild par savu vecāku grēkiem." Un tā tas ir. Visas bērnu slimības — tas ir viņu vecāku domu un uzvedības atspoguļojums. Ir ļoti svarīgi to saprast. Vecāki var palīdzēt savam bērnam izveseļoties, mainot savas domas un ticējumus, savu uzvedību. Es uzreiz vecākiem paskaidroju, ka nav viņu vaina tajā, ka bērns ir saslimis. Es jau rakstīju, ka slimību vispār vajag uztvert kā signālu. Un bērna slimību — kā signālu visai ģimenei.

Bērni — ir viņa vecāku nākotne un viņu savstarpējo attiecību atspoguļojums. Pēc bērna reakcijas var spriest par to, vai mēs, pieaugušie, visu darām pareizi. Saslimst bērns — tas ir signāls vecākiem. Kaut kas viņu attiecībās nav tā. Laiks tās sakārtot un kopīgiem pūliņiem panākt mieru un harmoniju ģimenē. Bērna slimība — tas ir signāls tēvam un mātei, ka jāmainās!

Ko dara pieaugušie, kad viņu atvase saslimst? Vai tad viņi uztver šo slimību kā signālu sev? Nebūt nē. Vecāki piebāž bērnu ar tabletēm, nomākdami šo signālu. Tāda akla attieksme pret bērna slimību tikai padziļina stāvokli, jo slimība jau nekur nepazūd, bet turpina bojāt bērna lauka smalkās struktūras.

Bērni paši izvēlas sev vecākus. Un arī vecāki izvēlas sev bērnus. Visums konkrētam bērnam piemeklē atbilstošus vecākus, tos, kas viņam piemēroti vislabāk.

Bērns ir tēva un mātes atspoguļojums. Viņā ir un attīstās Visu ma vīrišķais un sievišķais pirmsākums. Bērna zemapziņa satur vecāku domas, jūtas un emocijas. Tēvs iemieso Visuma vīrišķo pirm sākumu, bet māte— sievišķo. Un ja viņu domas ir agresīvas un postošas, tad bērns nevar — un arī neprot — tās sasaistīt kopa. Un, ūk, tad viņš paziņo par sevi vai nu ar dīvainu uzvedību, vai slimību. r āpēc no tā, kāda ir vecāku attieksme vienam pret otru, pašiem )ret sevi un pret apkārtējo pasauli, ir atkarīga viņu atvases veselība in personiskā dzīve.

Minēšu piemēru. Pavisam mazam bērnam sākas epilepsija. Lēkmes iznāk ļoti bieži. Medicīna tādos gadījumos ir vienkārši bezspēcīga. T āles stāvokli tikai pasliktina. Vecāki griežas pie tautas dziedniekiem, 'ečiņām. Tas dod tikai pārejošu efektu.

Uz pirmo seansu ar bērnu atnāca tēvs.

— Jūs esat ļoti greizsirdīgs cilvēks, — es skaidroju tēvam. — Bet greizsirdība sevī nes milzīgu zemapziņas agresijas lādiņu. Kad jūsu 'ttiecības ar sievieti draudēja izjukt, jūs šo situāciju nepieņēmāt kā Tieva un paša radītu, nemēģinājāt sevī kaut ko mainīt, bet izjutāt olosālu agresiju. Rezultātā jūsu dēls no pirmās laulības kļuva naromāns, bet šis bērns no otrās laulības cieš no epilepsijas lēkmēm, limība bērnam bloķē sieviešu un sevis iznīcināšanas zemapziņas prorammu.

—Ko tad lai dara? — bērna tēvs jautā.

—  Bērnu var izārstēt tikai viens— jums jātiek vaļā no greizirdības.

—Bet kā? — vīrietis vaicā.

— Jūs to varēsiet izdarīt tikai tādā gadījumā, ja iemācīsieties līlēt. Mīlēt sevi, sievu, bērnus. Greizsirdība — tā nav mīlestība. Tā ir ašpaļāvības trūkuma pazīme. Uztveriet sievu kā savu atspoguļojumu, evis kā savu īpašumu. Pārskatiet visu savu dzīvi, tās situācijas, kurās )s bijāt greizsirdīgs un naidīgs, kad apvainojāties uz sievietēm un kad īkāt šaubīties par savu vīrišķību. Lūdziet, lai Dievs jums piedod jūsu gresiju šajās situācijās un pateicieties Viņam par visām sievietēm, uras bijušas jūsu dzīvē, lai kā arī viņas nebūtu rīkojušās. Un vēl — tas ļoti svarīgi— lūdziet Dievam, lai Viņš jums, jūsu dēlam un visiem īsu pēcnācējiem, kas vēl nākotnē būs, iemāca mīlēt.

Lūk, vēl viens piemērs. Pie manis uz pieņemšanu atveda meiteni, 'jrai pirms pusgada pēkšņi bija sākusies depresija. Uzturēšanās sihiatriskajā slimnīcā stāvokli tikai pasliktināja.

Es ilgi runājos ar viņas tēvu. Izdevās atrast slimības cēloni arī viņā. Viņa zemapziņā bija spēcīga apkārtējās pasaules iznīcināšanas programma. Tā izpaudās biežos aizvainojumos, dusmās un naidā pret dzīvi, savu likteni, cilvēkiem. Viņš šo programmu bija nodevis savam bērnam. Kamēr meitene mācījās skolā, viņa jutās samērā labi. Bet pēc mācību pabeigšanas šī zemapziņas programma sāka darboties ar pilnu jaudu un realizējās kā nevēlēšanās dzīvot.

Kad mājās ir troksnis, vecāki vai tuvinieki ķildojas, tad bērns bieži reaģē uz to ar auss iekaisumu vai bronhu un plaušu saslimšanām, tādējādi pauzdams savas jūtas un ar savu slimību dodams signālu vecākiem: "Pievērsiet man uzmanību! Man ir svarīgs klusums, miers un harmonija ģimenē." Bet vai vecāki vienmēr to saprot?

Ļoti bieži negatīvās programmas bērnu zemapziņā tiek ieliktas jau grūtniecības laikā. Es vienmēr apjautājos vecākiem par šo periodu un pat par to, kas noticis viņu starpā gadu pirms grūtniecības.

—  Grūtniecības sākumā jūs domājāt, ka jātaisa aborts, — es saku sievietei, kura uz pieņemšanu atnākusi ar zīdaini. Bērnam nesen bija sākusies diatēze.

—   Jā, tā ir, — sieviete atbild. — Es uzskatīju, ka grūtniecība ir nelaikā, bet vīrs un viņa vecāki mani pārliecināja, ka vajag bērnu dzemdēt.

—   Bērnu gan jūs dzemdējāt, bet zemapziņā palika viņa iznīcināšanas programmas pēdas. Nevēlēšanās dzemdēt— tas ir tiešs drauds bērna dzīvībai. Viņš uz to reaģēja ar slimību.

—  Ko lai es tagad daru? Vai viņam var kaut kā palīdzēt? Ārsti saka, ka pret šo slimību zāļu nav, tikai diēta.

—   Zāles ir. ledošu jums homeopātiskus līdzekļus. Vispirms būs saasinājums, bet pēc tam bērna āda attīrīsies. Tomēr pats galvenais — "attīrīties" vajag jums. Četrdesmit dienas lūdziet Dievu, lūdziet, lai Dievs jums piedod domas par abortu, par to, ka nespējāt radīt mīlestības lauku savam bērnam. Tas palīdzēs jums neitralizēt viņa iznīcināšanas programmu. Turklāt jūs katru dienu izpaudīsiet mīlestību pret sevi, vīru un savu bērnu. Un vēl atcerieties, ka jebkuras pretenzijas vai aizvainojumi pret vīru, jebkurš konflikts ģimenē tūlīt pat atsauksies uz bērna veselību. Radiet mīlestības lauku savā ģimenē. Tas nāks par labu visiem.

Grūtnieces domu un emociju stāvoklis ir ļoti svarīgs nākamā bērna veselībai. Domas par to, ka grūtniecība ir nelaikā, bailes no dzemdībām, greizsirdība, aizvainojumi pret vīru, nesaskaņas ar vecākiem — tas viss tiek nodots bērnam un viņa zemapziņā pārvēršas pašiznīcināšanās programmā. Tāds bērns nāk pasaulē jau ar novājinātu imūnsistēmu un sāk slimot ar infekcijas slimībām jau uzreiz, dzemdību namā. Un ne ārstu vainas dēļ. Cēloņi slēpjas kā bērnā, tā vecākos. Ir svarīgi apzināties cēloņus un caur grēku nožēlošanu attīrīties. Diatēzes, alerģijas, enterīti, stafilokoku infekcijas — to visu izraisa tēva un mātes negatīvās domas grūtniecības laikā vai vēlāk.

Kad bērnam ir dažādas bailes, arī tad cēlonis jāmeklē vecāku uzvedībā.

Reiz mani izsauca uz mājām ar lūgumu izārstēt bērnus no bailēm. Pēc tam noskaidrojās, ka māte pati sirgst ar bailēm — baidās aiziet tālāk no mājām, bet tēvs lieto narkotikas. Kuru tad vajag ārstēt?

Vēl kāds piemērs par bailēm. Sieviete pie manis atveda pavisam nazu meitenīti. Bērnam nesen bija radušās bailes palikt vienam savā stabā un bailes no tumsas. Mēs ar māti sākām noskaidrot zemapziņas zēloņus. Izrādījās, ka ģimenē ir ļoti saspīlētas attiecības, un sieviete iākusi domāt par šķiršanos. Bet ko meitenītei nozīmē šķiršanās? Tā ir 'ēva zaudēšana. Bet tēvs iemieso atbalstu, aizsardzību. Mātei tikai bija adušās negatīvas domas, bet bērns tūlīt uz tām noreaģēja ar savām oailēm, demonstrēdams vecākiem, ka viņš nejūtas drošībā.

' Tiklīdz kā sieviete atteicās no domām par šķiršanos un sāka rīkoies, lai nostiprinātu ģimeni, tā meitenītes bailes izzuda.

Bērnu uzvedības atkarība no vecāku uzvedības ir labi izsekojama ārstēšanās no alkoholisma laikā. Pie manis bieži nāk vecāki un lūdz palīdzēt viņu jau pieaugušajiem bērniem alkoholiķiem. Paši bērni ārstēties negrib, un es strādāju ar vecākiem. Mēs noskaidrojam tās vecāku zemapziņas uzvedības programmas, kuras atspoguļo bērna alkoholisms, un neitralizējam tās, un tad notiek brīnumainas (bet patiesībā likumsakarīgas) lietas — dēls vai meita pārtrauc lietot reibinošos dzērienus.

Šajā un iepriekšējās nodaļās es minēju daudzus bērnu slimību piemērus. To varētu darīt bezgalīgi. Ir svarīgi, lai mēs, pieaugušie, saprastu kādu vienkāršu patiesību: ja ģimenē valda mīlestība, miers un harmonija, tad bērns būs pilnīgi vesels un mierīgs. Mazākā disharmonija vecāku jūtās — un bērna uzvedība un viņa veselības stāvoklis tūlīt pat mainās.

Nez kāpēc ir izveidojies tāds viedoklis, ka bērni ir dumjāki par pieaugušajiem un tiem bērni ir jāmāca. Bet, strādādams ar bērniem, esmu ievērojis, ka viņi zina daudz vairāk par mums, pieaugušajiem. Bērni — tās ir atvērtas sistēmas. Un mēs, pieaugušie, kopš pašas dzimšanas viņus "veram ciet", uzspiezdami viņiem savu pasaules uztveri un pasaules veidošanu.

Pēdējā laikā es bieži esmu sācis vērsties pie sava astoņgadīgā dēla pēc padomiem. Un gandrīz vienmēr viņa atbildes izrādījušās pareizas, vienkāršas, bet tajā pašā laikā neparasti dziļas. Reiz es viņam vaicāju:

—   Dima, pasaki man, lūdzu, ko man vajadzētu darīt, lai būtu bagāts?

Mazliet padomājis, viņš vienkārši atbildēja:

—  Vajag palīdzēt cilvēkiem.

—  Bet es taču, būdams ārsts, jau palīdzu cilvēkiem, — es sacīju.

—   Tēti, palīdzēt vajag ne vien tiem slimajiem cilvēkiem, kuri atnāk pie tevis uz pieņemšanu, bet vispār visiem ļaudīm. Un galvenais — cilvēkus vajag mīlēt. Tad būsi bagāts.

Par autoru

Grāmatas autors — ārsts Valērijs Siņeļņikovs ir homeopāts, psihoterapeits, praktizējošs psihologs. Viņš izstrādājis vienkāršas un viegli saprotamas psiholoģiskās metodikas un stratēģijas, tādas kā "Jaunais medicīnas modelis", "Jaunais psiholoģiskais modelis — Saimnieka modelis", "Iegremdēšanās un zemapziņas programmēšanas metode", "Efektīvas mijiedarbības ar apkārtējo pasauli māksla jeb Psihoenerģētiskais Aikido", "Līgums ar slimību", "Nolūka radīšanas un vadīšanas māksla", "Potēšana pret stresu" un citas.

Viņa grāmatām piemīt dziednieciska iedarbība. Tās dāvā veselību miesai, mieru dvēselei un harmoniju dzīvei. Daudziem lasītājiem ārsta Siņeļņikova grāmatas ir kļuvušas par rokasgrāmatām.

Patlaban ārsts strādā pie jaunām grāmatām, lasa lekcijas, vada praktiskos mācību seminārus, individuālus seansus un ģimenes konsultācijas.

Ārstam Siņeļņikovam ir privāta medicīniskā prakse Simferopolē, viņš ārstē bērnu un pieaugušo slimības: diatēzes, alerģijas, ādas slimības, hroniskas elpošanas orgānu saslimšanas (bronhītus, adenoīdus, sinusītus, angīnas), sirds un asinsvadu slimības, gremošanas orgānu slimības (gastrītus, čūlas, holecistītus, žultsakmeņu slimības, zarnu trakta slimības), nieru slimības (nefrītus, cistītus, urīnakmeņu slimību), sieviešu slimības (dzemdes miomu, mastopātiju, pirmsmenstruālo sindromu, dzemdes asiņošanas, vaginītus, adneksītus, klimaksu), vīriešu slimības (prostatas adenomu, prostatītus, urertrītus), locītavu slimības, audzējus.

Apmācot speciālajās psiholoģiskajās stratēģijās, ārstē nervu sistēmas un psihes saslimšanas: neiralģijas, migrēnas, krampju sindromu, bailes, neirozes, depresijas, bezmiegu, urīna nesaturēšanu naktī, stresu sekas, tuklumu, alkoholismu, seksuālas problēmas; veic ģimenes konsultācijas.

Valērijs Siņeļņikovs IZPROTI SAVU SLIMĪBU

Zemapziņas noslēpumi

Izdevniecība "Sol Vita" Reģ. apl. Nr.2-0714 Cēsu ielā 26, Rīgā, LV 1012 Tālr. 67310761 www.solvitasgramatas.lv

[1] Бендлер Р., Гриндер Д. Структура магии / Пер. АО “Альвис”. СПб.: Белый кролик, 1996.

[2] Лебедев С. П., Лидин А. С. Карма повседневности. М.: Яуза, 1996.

[3] Хей Л. Исцели свою жизнь, свое тело. Сила внутри нас./

Пер. Т. Гейл. Ltd “Ritas”, 1996.

[4] Семинар с доктором медицины Милтоном Г. Эриксоном /

Пер. Т. К. Круглова, фмрма “Класс”, 1994.

Content

Siņeļņikovs Valērijs Izproti savu slimību

SATURS

Priekšvārds

Kā strādāt ar grāmatu

1. nodaļa nereĀlĀ REALITĀTE

CIK CILVĒKU — TIK PASAUĻU, UN PAT VĒL VAIRĀK…

Neirofizioloģiskais filtrs

Sociālais filtrs

Individuālais filtrs

ZEMAPZIŅAS PROGRAMMAS

KAS JĀZINA PAR SAVU ZEMAPZIŅU

KĀ NONĀKT TIEŠĀ KONTAKTĀ AR ZEMAPZIŅU

Sazināšanās veidi

Svārsta metode

2.nodaļa» kĀ cilvĒki rada sev slimĪbas

KAS IR SLIMĪBA?

Kopsavilkums

MEDICĪNĀ VALDOŠAIS MODELIS

ĀRSTA SINELNIKOVA JAUNAIS MEDICĪNAS MODELIS

KRITIKA, PRETENZIJAS UN NEAPMIERINĀTĪBA

NOSODĪJUMS

NICINĀJUMS

ANTIPĀTIJA

NAIDS

AIZKAITINĀJUMS

NIKNUMS UN DUSMAS

ATRIEBĪBA

ĪGNUMS

VILŠANĀS

ĻAUNAS VALODAS UN ĻAUNAS DOMAS

LIELĪBA

VAINAS IZJŪTA UN SODĪŠANA

PAŠKRITIKA, PAŠŠAUSTĪŠANA, NEAPMIERINĀTĪBA AR SEVI, SEVIS NOSODĪŠANA, NICINĀJUMS UN NAIDS PRET SEVI

BAILES, NEMIERS UN SATRAUKUMS

ŽĒLUMS

LĪDZCIETĪBA

SKUMJAS, GRŪTSIRDĪBA, DEPRESIJA

TIEKSME LABI PAĒST, RIJĪBA

SAVTĪGUMS, SKOPUMS, ALKATĪBA

SKAUDĪBA

LIEKULĪBA

MELI, KRĀPŠANA

GLAIMI

GREIZSIRDĪBA

NETIKLĪBA UN LAULĪBAS PĀRKĀPŠANA

PĀRPROGRAMMĒŠANAS PLĀNS-SHĒMA

PERSONISKĀS VĒSTURES PĀRSKATĪŠANA UN DZĒŠANA

PĀRSKATĪŠANAS TEHNIKA

KUR UN KВ RODAS SLIMĪBAS

GALVA

Galvas sāpes

SMADZENES

NERVU SISTĒMA

Neiralģija

Radikulīts (išiass)

Insults, paralīzes un parēzes

Reibonis un stabilitātes zudums

Poliomielīts

PSIHE

Epilepsija, krampji, konvulsijas, spazmas

Tiki un hiperaktivitāte

Bezmiegs

AUSIS

Auss iekaisums (otīts, mastoidīts)

Dzirdes nerva neirīts

ACIS

Glaukoma

SIRDS UN ASINSVADU SISTĒMA, ASINIS

Sāpes sirdī, stenokardija

Ateroskleroze

Asinsrites traucējumi

Hipertonija

Hipotonija

Varikozā vēnu paplašināšanās

Tromboze

Obliterējošais endarterīts

Anēmija

Asiņošana

LIMFA

Limfmezglu iekaisums, mononukleoze

PLAUŠAS

Pneimonija

Klepus

Pēkšņs elpas trūkums

Astma

RĪKLE

Sāpes kaklā, angīna, faringīts, laringīts

Kamols kaklā

DEGUNS

Aizlikts deguns

Iesnas

Adenoīdi

Deguna asiņošana

GREMOŠANAS ORGĀNI

MUTE

MĒLE

KUNGIS

Kuņģa un divpadsmitpirkstu zarnas čūla, gastrīts

Nelabums, vemšana

Jūras slimība (nelabums transporta līdzekļos)

AKNAS

ZARNU TRAKTS

Aizcietējums

Meteorisms (vēdera uzpūšanās, gāzes)

Caureja, kolīts

ANUSS, TAISNĀ ZARNA

Hemoroīdi, abscess, fistula, plīsumi

NIERES

Nieru slimības

Nierakmeņi

Urinceļu iekaisums, uretrīts, cistīts

SIEVIEŠU SLIMĪBAS

GRŪTNIECĪBA

PIENA DZIEDZERI

VĪRIEŠU SLIMĪBAS

VENĒRISKĀS SLIMĪBAS

ĶERMENIS

LOCĪTAVAS

KAKLS

MUGURA

KĀJAS

ĀDA

Alerģija, nātrene

Izsitumi, nieze

Ekzēma, neirodermīts

Psoriāze

NAGI

MATI

INFEKCIJAS SLIMĪBAS, IEKAISUMI

TRAUMAS UN NELAIMES GADĪJUMI

VAIROGDZIEDZERIS

Kākslis

AUDZĒJI, VĒZIS

ALKOHOLISMS

SMĒĶĒŠANA

BĒRNU SLIMĪBAS

Par autoru