Vedins Ivans

Loģika

IVANS VEDINS

LOĢIKA

PRIEKŠVĀRDS

Pasaules attīstītajās valstīs patlaban klasiskā loģika ir obligāts mācību priekSmets vidusskolās, ģimnāzijās, koledžās un vairākās augstskolu specialitātēs. Arī Latvijā no 1918. līdz 1940. gadam loģiku mācīja gan vidusskolu vecākajās klasēs un ģimnāzijās, gan augstskolās.

Skolēnu rīcībā bija J. Studenta “Loģika” (1931), J. Šiliņa “Psiholoģija un loģika” (1939), kā arī tulkotā krievu profesora A. Vedenska mācību grāmata “Loģika ģimnāzijām”. Tiesa gan, neviens minētais izdevums nebija paredzēts augstskolām.

Pēc Latvijas iekļaušanas PSRS sastāvā loģikas pasniegšana mācību iestādēs pirmajā pēckara laikā un līdz 50-to gadu beigām saglabājās. Taču sešdesmito gadu sākumā loģikas kursus vidusskolās atcēla, bet augstskolās tie saglabājās tikai atsevišķās specialitātēs. Pašlaik situācija pakāpeniski mainās uz labo pusi, jo visu veidu mācību iestādēm ir tiesības uz studiju programmu variācijām.

Padomju varas gados izdotas trīs no krievu valodas tulkotas mācību grāmatas: krievu psihologa un loģika prof. G. Čelpanova “Loģikas mācību grāmata” (1947), Latvijas Universitātes profesora Jurija Vedina “Formālā loģika” (1979) un Krievijas autoru kolektīva mācību grāmata juridiskiem institūtiem un fakultātēm “Loģika” (1966).

Šī mācību grāmata paredzēta Latvijas juridisko augstskolu un fakultāšu studentiem, maģistrantiem un pasniedzējiem, jo teorijas labākai izpratnei piemēri izvēlēti, pamatojoties galvenokārt uz esošo Republikas likumdošanu (1998. gada janvārī).

Taču, ņemot vērā, ka loģikas mācību kursa ilustratīvā materiāla izvēle nenosaka tā pamatsaturu, grāmata izmantojama arī citās augstskolās un fakultātēs. Arī vidusskolu (ģimnāziju) skolotāji, piemērojot loģikas kursa pasniegšanu savas mācību iestādes īpatnībām un skolēnu reālajām iespējam, atradīs šajā grāmatā nepieciešamo materiālu.

Kursa aktīvai apguvei katra mācību grāmatas pamatnodaļa bagātināta ar vingrinājumiem. To izvēle ir pietiekami plaša, un tie izmantojami gan seminārnodarbībās, gan patstāvīgā darbā mācību materiāla nostiprināšanai. Ari vingrinājumi galvenokārt sastādīti uz Latvijas tiesībaizsardzības institūciju normatīvās bāzes pamata, ievērojot policijas un citu valsts .dienestu darbības specifiku. Izmantoti Latvijas un pasaules kultūras vēstures avoti, kā ari faktiskais humanitāro un eksakto zinātņu materiāls.

Tiem, kas vēlas padziļināt savas zināšanas, grāmatas beigās ievietots ieteicamās literatūras saraksts. Tajā iekļauta gan mūsdienu literatūra, gan ievērojamākie darbi no loģikas vēstures.

Autors izsaka dziļu pateicību Latvijas Universitātes Teorētiskās filozofijas un loģikas katedras docētājiem, Latvijas Policijas akadēmijas Filozofijas katedras docētājiem, Dr. filoz. Robertam Apinim un Dr. jur. Zenonam Indrikovam par izteiktām piezīmēm un priekšlikumiem grāmatas sagatavošanas procesā.

1. nodala. LOĢIKAS PRIEKŠMETS

♦ Loģika, domāšana un valoda ♦ Domāšanas loģiskā forma un saturs + Loģikas rašanās un attīstība

Nepietiek būt vesela prāta īpašniekam, pats svarīgākais ir to labi likt lietā.

Renē Dekarts

1.1. LOĢIKA, DOMĀŠANA UN VALODA

4- Loģika zinātņu sistēmā “Logoss” un “loģika” 4-Domāšanas būtība Domāšana un valoda Dabiskās valodas

Mākslīgās valodas

Jebkuras zinātņu nozares studijas lietderīgi ir sākt ar tās vietas noskaidrošanu citu zinātņu vidū.

LOĢIKA ZINĀTŅU Fundamentālo zinātņu nozares saskaņā ar esa-SISIEMA mības pamatsferām var sadalīt trīs lielās grupās:

1) dabas zinātnes, kuru pētīšanas objekts ir daba (fizika, ķīmija, bioloģija u.c.); 2) sociālās zinātnes, kuru izziņas priekšmets ir sabiedrība (jurisprudence, ekonomikas zinātnes, socioloģija u.c.); 3) humanitārās zinātnes, kuru izpētes objekts ir cilvēks (psiholoģija, loģika u.c.).

Atsevišķu vietu zinātņu klasifikācijā kā savdabīga “metazinātne” (grieķ. “meta' —pēc) ieņem matemātika, jo tās izpētes objekts ir abstraktas kvantitatīvas attiecības neatkarīgi no to konkrētas esamības sfēras.

Šim zinātņu sadalījumam ir nosacīts raksturs, jo dažas disciplīnas neiekļaujas atsevišķu zinātņu grupās. Piemēram, kriminoloģija kā zinātne par noziedzību un noziedznieka personību ar noteiktām sava satura daļām ietilpst visās trīs minēto zinātņu nozaru grupās.

Loģika ir humanitārā zinātne, kuras izziņas objekts ir cilvēks. Taču cilvēks kā sarežģīta biosociāla sistēma ar vairākām apakšsistēmām ir ne tikai humanitāro, bet ari sociālo (piemēram, socioloģijā) un dabas (piemēram, bioloģijā) zinātņu objekts. Ari mākslas galamērķis ir cilvēka dvēseles dziļumu izpratne.

Kāda cilvēka apakšstruktūra tieši ietilpst loģikas sfērā?

“LOGOSS” UN“LOĢIKA” Vārds “loģika” ir veidots no sengrieķu vārda “logoss”. Taču tas skaidrojams vismaz trīs

pamatvariantos, no kā izriet arī vairākas šī vārda

nozīmes.

Pirmā nozīmē vārds “logoss” skaidrojams kā esamības likums. Sengrieķu filozofa Heraklīta (ap 544 — ap 483 p.m.ē.) izpratnē “logoss” ir likumsakarība, kas virza pasaules procesa gaitu. Vēlāk šī nozīme Jaunajā Derībā tika skaidrota kā esamības garīgais likums (“Vārds”): “Iesākumā bija Vārds, un Vārds bija pie Dieva, un Vārds bija Dievs” (Jāņa evaņģ. 1:1).

Būtībā šajā skaidrojumā ar vārdu “loģika” tiek apzīmēta objektīva īstenības parādību likumsakarība. Šajā izpratnē mēs runājam par “lietu loģiku” vai “faktiļ loģiku”, kā arī par “sabiedrības attīstības loģiku” vai “personības degradācijas loģiku”.

Otrā nozīmē vārds “logoss” skaidrojams kā “doma”, ar vārdu “loģika” apzīmējot domāšanas konsekvenci. Šādā izpratnē mēs runājam, piemēram, par Šerloka Holmsa “dzelžaino loģiku”.

Trešā nozīmē vārds “logoss”, skaidrojot to kā “mācību”, tiek lietots vairāku zinātņu nosaukumos (arheoloģija, bioloģija, kriminoloģija). Šādā skaidrojumā ar vārdu “loģika” tiek apzīmēta zinātne par domāšanu.

DOMĀŠANAS BŪTĪBA Cilvēka izziņa ir aktīvs un mērķtiecīgs īstenības izpratnes process. Šis process pamatojas uz informāciju, kas iegūta ar maņu orgānu palīdzību. Uztvertās informācijas tālāko analīzi nodrošina domāšanas process.

Domāšana ir īstenības vispārināts atveidojums valodu formās.

Pat ja piekristu viedoklim, ka augsti attīstītiem dzīvniekiem (piemēram, suņiem, pērtiķiem, delfīniem) ari piemīt elementāras domāSanas spējas, jāsecina par to “domāšanas” sitnatlvo raksturu. Tas nozīmē, ka analīzes process dzīvnieka smadzenēs norit tikai noteiktas konku-tiis situācijas robežās. Atšķirībā no dzīvniekiem cilvēkam piemīt spēja abstrahēties (lai “iil> .tiactio”) no konkrētas situācijas un īstenības atveidojumā izdalīt būtiskas priekSmctn vm pm nd)l>as pazīmes.

Tātad domāšana ir īstenības vispārināts atveidojums. Pretējā gadījumā cilvēka izziņa būtu līdzīga pasīvam īstenil>.is spoguļattēlam.

Ja mūsu domāšana būtu stingri piesaistīta noteiktai situācijai, nevienai juridiskai vai tikumiskai normai nebūtu jēgas, jo tās paredzētas nevis katram konkrētam notikumam, bet visiem līdzīgiem gadījumiem.

Svarīga domāšanas īpatnība ir ari tas, ka tā ir īstenības netiešs atveidojums. Pretēja gadījumā pierādīt noziedznieka vainu varētu, tikai pieķerot viņu nozieguma vietā. Lai to realizētu, vajadzētu nozīmēt uzraugu gandrīz katram rīcībspējīgam iedzīvotājam. Izdibināt patiesību pilnīgi iespējams arī citā veidā, un proti, pēc nodarījuma pēdām atveidot nozieguma ainu vai citādi analizējot cēloņsakarības starp noteiktiem faktiem.

Domāšanas aktualizācija apziņā ir iespējama tikai noteiktās valodu formās.

DOMĀŠANA UN VALODA Vārda plašākajā nozīmē valoda ir jebkura zīmju sistēma, kuru lieto informācijas pārnešanai, glabāšanai un apstrādei. Šajā nozīmē valoda piemīt visām vadošajām sistēmām, tātad arī dzīvniekiem un kibernētiskām ierīcēm.

Maciba par zīmju sistēmām irsemiotika (no grieķ. “sēma" — zīme), kuras pamatus ir licis amerikāņu filozofs, loģiķis un matemātiķis Čārlzs Pīrss (1839—1914). Mūsdienās semiotikā izdala trīs pamatnodaļas: sintaksi, semantiku un pragmatiķu.

Vārda šaurākajā nozīmē valoda ir cilvēku domāšanas un sazināšanās līdzeklis. Vai mēs izsakām domu mutvārdu runā, rakstveidā vai domājam klusībā, tā vienmēr izpaužas tikai uz valodas bāzes. Valoda — nejaukt ar runu! — ir domāšanas iekšējā struktūra.

No teikta izriet, ka jautājums par domāšanas un valodas atkarību laikā (“kas radās agrāk — domāšana vai valoda?”) ir nepareizi izvirzīts. Nedz domāšana bez valodas, nedz valoda bez domāšanas nav iespējama. Valodas ( V ) un domāšanas ( D ) nesaraujamā vienība ir dinamiska. To attīstību nosaka shēmā parādītā tiešā un atgriezeniskā saite.

Mūsdienu sabiedrībā tiek lietotas gan dabiskās, gan arī mākslīgās valodas.

DABISKĀS VALODASDabiskās valodas ir cilvēces kultūras vēsturisks produkts. Patlaban pasaulē cilvēki runā aptuveni

2500 pamatvalodās. Visizplatītākās ir astoņas valodas — ķīniešu, angļu, krievu, spāņu, hindi, japāņu, portugāļu un arābu

Dabiskās valodas sadalās saimēs pēc to radniecības. Eiropā visplašāk pārstāvētas ir indoeiropiešu saimes valodas: slāvu, ģermāņu, romāņu, baltu u.c. Sastopamas arī somugru (lībiešu, somu, igauņu u.c.), tjurku (tatāru, kazahu, turku u.c.) un semītu (ebreju, arābu u.c.) saimes valodas.

Baltu valodām radnieciskākās ir slāvu valodas. Arī latviešu un krievu valodās ir daudz kopīga leksikā un gramatikā.

MĀKSLĪGĀS-VALODAS Mākslīgās valodas ir noteiktiem mērķiem speeiāli izstrādātas zīmju sistēmas. Mākslīgas valo

das priekšrocības ir tās precizitāte un internacionālais raksturs. Tās tiek lietotas sfērās, kur dabisko valodu lietošana ir neefektīva vai nav iespējama.

Izplatītākā mākslīgā starptautiskā sarunu valoda ir esperanto (pirmā mācību grāmata iznāca 1887.g.). Praksē plaši lieto arī amerikāņu gleznotāja un izgudrotāja Semjuela Morzes (1791-1872) mākslīgo valodu (“Morzes ābece”). Eksistē arī vairākas profesionālas mākslīgas valodas (ķīmijā, mūzikā u.c.).

Mākslīgās valodās vispilnīgāk tiek realizēti formalizācijas mērķi. Mākslīgās valodas attīstību stimulēja matemātikas simbolu ieviešana. Piemēram, visas programmatūras valodas (ALGOL, BASIC, FORTRAN, PASCAL u.c.) ir matemātiski formalizētas valodas.

Formalizētus valodas elementus izmanto arī loģikā. Piemēram, dilemma “būt vai nebūt” formalizētā loģikas valodā izteicama šādi: a V b.

1.2. DOMĀŠANAS LOĢISKĀ FORMA UN SATURS

Domāšana dažādos skatījumos Domāšana par domāšanas formām Vai ir iespējams pārkāpt likumu? Loģiskās kārtulas Domāšanas patiesums un pareizība

No tā, ka loģika ir zinātne par domāšanu, vēl neizriet, ka domāšana ir vienīgi loģikas izpētes objekts. Noteiktos aspektos domāšanas procesus pētī arī vairākas citas zinātnes.

DOMĀŠANA DAŽĀDOSSKATIJUMOS Augstākās nervu darbības fizioloģija pētī domāšanas kā smadzeņu funkcijas tiešo materiālo pamatu. Šis pamats nosaka dažādas atsevišķu cilvēku īpašības domāšanā un citās izpausmēs. Piemēram, sengrieķu ārsts un antīkās medicīnas pamatlicējs Hipokrats (460—370 p.m.ē.) atbilstoši augstākās nervu darbības īpašībām nodalījis četrus galvenos cilvēku temperamenta tipus: sangviniķi, flegmātiķi, holēriķi un melanholiķi.

Psiholoģija pētī domāšanas specifiskās sakarības ar citiem psihiskajiem procesiem, piemēram — ar emocijām vai gribas rosinājumiem. Psiholoģijas sterā ietilpst arī domāšanas procesa specifikas izpēte atkarībā no personības vispārējām un individuālām psihiskām īpašībām, piemēram — cilvēku dzimuma vai vecuma.

Psihiatrija pētī domāšanas patoloģiskās novirzes. Piemēram, daži noziegumi pret personu (seksuālo maniaku perversitātes u.c.) ir atklājami, tikai ņemot vērā noteiktas psihiskas slimības īpašības un izpausmes. Arī tas, kas dažreiz notiek rokmūzikas koncertos, modina ne tikai policistu, bet arī psihiatru interesi.

Atšķirībā no minētām zinātnēm loģika ierobežo savu priekšmetu ar domāšanu. Kādu domāšanas aspektu pēti loģika?

DOMĀŠANA PAR Cilvēka domāšanai, izņemot patoloģisku un DOMĀŠANAS FORMĀM bezmērķa domāšanu, piemīt noteikta sakārtotība.

Neatkarīgi no domāšanas konkrētā satura tā norit noteiktās loģiskās struktūrās.

Aplūkosim divus apgalvojumus: 1) “zādzība (A) ir noziegums pret īpašumu (13)”; 2) “kratīšana (A) ir izmeklēšanas darbības veids (B) Šo apgalvojumu saturs ir dažāds, bet to loģiskā struktūra (formālā uzbūve) ir vienāda, proti - abos apgalvojumos tiek domāta vienas priekšmetu klases (A) ietveršana citā priekšmetu klasē (B).

Loģiku sauc arī par “formālo loģiku” tieši tāpēc, ka tā abstrahējas no domas konkrētā satura un pētī tikai domāšanas struktūras formālo sakārtotību. Loģika pētī domāšanas iekšējās likumsakarības, tā ir savdabīga “domāšana par domāšanu”.

Šajā ziņā loģika ir līdzīga matemātikai, kura ari abstrahējas no reālo priekšmetu kvalitatīvas noteiktības un peti tikai to kvantitatīvās attiecības. Loģiku var nosaukt ari par “prātojuma gramatiku vai par domāšanas vispārējo elementāro algoritmu.[1]

Domāšanas loģiskās struktūras atbilstoši trim domāšanas galvenajām formām tiek pētītas trijos līmeņos: 1) jēdzienu līmenī; 2) spriedumu līmenī; 3) slēdzienu līmenī. Šim iedalījumam atbilst ari trīs loģikas kursa daļas.

Jebkuras zinātnes nozares pētījuma priekšmetu nosaka attiecīgas objektīvas likumsakarības. Tādēļ zinātnes nozares satura kodols ir noteikta likumu sistēma. Šajā ziņā loģika nav izņēmums.

vai IR IESPĒJAMS PĀRKĀPT LIKUMU?Likums ir nepieciešamo un noturīgo sakarību kopa, kas nosaka attiecīgās esamības sfēras eksistenci un attīstību. Esamības fundamentālie likumi iedalāmi trīs pamatgrupās: 1) dabas likumi (piemēram, gravitācijas likums, dabiskās izlases likums); 2) sabiedrības dzīves likumi (piemēram, ekonomikas likumi); 3) psihes un domāšanas likumi (piemēram, loģikas likumi).

Vai cilvēks ir spējīgs pārkāpt kādu fundamentālo esamības likumu? Apstiprinoša atbilde šeit it kā būtu pati par sevi saprotama, taču tā būtu pārsteidzīga.

Cilvēku praktiskās un garīgās darbības efektivitāte ir atkarīga no tā, cik lielā mērā tiek ievēroti attiecīgas esamības sfēras likumi. Arī kļūdainas rīcības nemaz neatspēko attiecīgas objektīvas likumsakarības. Gluži otrādi — tāda veida rīcības vēlreiz negatīvā formā, respektīvi, ar negatīviem rezultātiem, apstiprina fundamentālo esamības likumu objektīvo raksturu. Nevienu esamības objektīvo likumu cilvēks nespēj nedz atcelt, nedz aizvietot ar citiem likumiem.

No iepriekš minētiem likumu veidiem jāatšķir juridiskie likumi, jo tos savās interesēs ir radījuši cilvēki (sabiedriskās kārtas, šķiras, partijas). Tiesību likums ir nekas cits ka augstākās valsts varas institūcijas normatīvs akts, kas apveltīts ar augstāko juridisko spoku. Tiesa gan, ka juridiskie likumi (normas) nav “grābti no zila gaisa",Tic balstās u/ noteiktām sabiedrības attīstības objektīvām likumsakarībām —“ex facto oritur ius” (“no fakta rodas likums”), respektīvi — likums ir reālās dzīves radīts. Tomēr atšķirībā no esamības fundamentāliem likumiem juridiskos likumus var pārkāpt un pat anulēt.

Uz loģikas likumiem pilnā mērā attiecas viss teiktais par esamības fundamentāliem likumiem. Arī loģikas likumi ir objektīvi tajā ziņā, ka tie nav atkarīgi no cilvēku gribas. Neviena revolūcija nebija un nebūs spējīga atcelt loģikas vai matemātikas likumus. Piemēram, matemātiskās aksiomas “a+b=b+a’' objektīvi ideālais saturs ir neatkarīgs no mūsu piekrišanas vai nepiekrišanas tam. Ari viens no loģikas pamatlikumiem, saskaņā ar kuru divi pretrunīgi apgalvojumi nevar vienlaikus būt patiesi vai vienlaikus aplami, ir objektīva patiesība neatkarīgi no mūsu patikas vai nepatikas.

LOĢISKĀS KĀRTULAS Uz loģikas likumiem balstās loģiskās kārtulas,

ķas regiamentē domāšanas procesu. Būtībā loģiskās kārtulas ir noteiktu loģisko darbību priekšraksti un aizliegumi.

Šajā ziņā loģiskās kārtulas ir līdzīgas juridiskajiem likumiem, jo tās ari var pārkāpt. Loģisko kārtulu pārkāpumus sauc par loģiskajām kļūdām.

Šajā sakarībā vēlreiz jāuzsver, ka, pieļaujot kļūdu attiecībā uz noteiktu esamības fundamentālo likumu, mēs līdz ar to nepārkāpjam šo likumu, bet neievērojam attiecīgo kārtulu. Piemēram, pārslogot liftu nozīmē pārkāpt attiecīgo instrukciju (kārtulu kopu), nevis gravitācijas likumu.

Arī pieļaujot loģisko kļūdu, mēs līdz ar to nepārkāpjam nevienu loģikas likumu. Mēs pārkāpjam attiecīgo loģisko kārtulu. Salīdzināsim divus slēdzienus.

Daži policisti (A) ir labi sportisti (B) Da/.i no/.iedznieki (A) ir rccidīvisti (B)

Tātad daži labi sportisti (B) ir policisti (A) Tātad daži rccidīvisti (B) ir noziedznieki (A)

Secinājumi abos slēdzienos izdarīti pēc vienas un tās pašas loģiskās shēmas (“daži A ir B” -> “daži B ir A”). Taču labās puses slēdziena secinājums ir aplams, jo ir pārkāpta noteikta loģiskā kārtula (sk. 12. nodaļu).

Loģikas likumi un loģiskās kārtulas nosaka domāšanas formālo sakārtotību. No teikta nekādā ziņā neizriet, ka domāšanas loģiskās struktūras nav saistītas ar domāšanas saturu. Šī saistība izpaužas domāšanas pareizības saistībā ar tās patiesumu.

DOMĀŠANAS PATIESUMS UN PAREIZĪBA— Domas saturu raksturo tās patiesums, respektīvi domas satura atbilstība īstenībai. No satura viedokļa domāšanas rezultāti (domas) var būt

gan patiesi, gan arī aplami.

Piemēram, apgalvojums “Rēzekne ir Latgales pilsēta” ir patiess, jo tā saturs atbilst īstenībai. Turpretī apgalvojums “Kuldīga ir Zemgales pilsēta” ir aplams, jo tā saturs neatbilst īstenībai. Domāšanas loģisko struktūru raksturo tās pareizība, tātad — loģiskas struktūras atbilstība noteiktām loģiskām kārtulām. No šī viedokļa mūsu domāšana raksturojas kā pareiza vai nepareiza. Aplūkosim šādu slēdzienu:

(a) Zādzība ir noziegums

(b^1) Atrastas mantas piesavināšanās nav zādzība

(c) Atrastas mantas piesavināšanās nav noziegums

Šī slēdziena secinājums nav spēkā (“consequentia non valet”), jo no patiesām premisām (“a” un “b”) tiek izdarīts secinājums (“c”), kas

no tām neizriet. Secinājums ir aplams, jo, ievērojot noteiktus priekšnosacījumus, atrastas mantas piesavināšanās atbilstoši KK 145.1 pantam tomēr ir noziegums. Aplama secinājuma iemesls ir noteiktas loģiskas kārtulas pārkāpšana (sk. 13. nodaļu).

No otras puses, arī prātojuma formātā pareizība pati par sevi vēl nenodrošina secinājuma satura patiesumu. Ja prātojuma premisas ir aplamas, tad lielākoties arī secinājums būs aplams, kaut gan visas loģiskās kārtulas būtu ievērotas. Piemēram, kā šādā no loģiskās pareizības viedokļa absolūti nevainojamā slēdzienā:

Visi kaķi prot angļu valodu

Daži cāļi ir kaķi

Daži cāļi prot angļu valodu

Tiesa gan, atsevišķos gadījumos arī no aplamām premisām var izrietēt patiess secinājums pilnā saskaņā ar loģiskām kārtulām, kā, piemēram, šādā slēdzienā ar vienu aplamu premisu:

Rīga atrodas Āfrikā

Rīga ir valsts nalvasnilsēta

Dažas valsts galvaspilsētas atrodas Āfrikā

Varētu minēt ari tāda formāli pareiza slēdziena piemēru, kur patiess secinājums izriet pat no divām aplamām premisām:

Visi Latvijas policisti dzīvoAustrālijā Visi Latvijas policisti ir vīrieši Daži vīrieši dzīvoAustrālijā

Tātad, lai prātojuma rezultāti neapšaubāmi un nevis nejauši būtu patiesi, domāšanas procesā obligāti jāievēro divi priekšnosacījumi:

1) domām, kas veido prātojumu, jābūt patiesām pēc satura; 2) prātojuma procesā jāievēro noteiktas loģiskās kārtulas.

Citiem vārdiem sakot, jāizvairās no divu veidu kļūdām — kļūdām pēc satura, pēc būtības (“error in re”) un formāli loģiskām kļūdām (“er-ror in forma”). Ja prātojuma premisas ir patiesas, tad, ievērojot loģiskās kārtulas, mēs obligāti nonāksim pie patiesa secinājuma.

No teiktā izriet loģikas priekšmeta kopsummas definīcija: loģika ir zinātne par pareizas domāšanas formām, likumiem un kārtulām.

1.3. LOĢIKAS RAŠANĀS UN ATTĪSTĪBA

Pirmsvēsture 4- Loģikas ciltstēvs A Viduslaiki Jaunie laiki Neklasiskās loģikas Dialektiskā loģikai Domāšanas loģiskā kultūra

Loģikas vēsturei ir ap 3 tūkstoši gadu. Līdz ar matemātiku tā ir viena no senākajām zinātnēm.

P1RMSVĒSTURE Domāšanas loģiskās formas pētīšanu pirmajā gadu tūkstotī p.m.ē. uzsāka Seno Austrumu domātāji. Senās Indijas kultūras attīstību lielā mērā ietekmēja budisma loģika ar tās izcilajiem pārstāvjiem Dignagi un Dharmakirti. Ir pazīstamas ari citas senindiešu loģikas skolas (njaija un vaišešika), kuru tradīcijas vēlāk izplatījās vairākās Austrumu valstīs.

Savas vēstures sākumā loģikai bija galvenokārt lietišķa nozīme kā retorikas (runas mākslas) sastāvdaļai. Arī turpmākajā vēsturē loģikas attīstība bija cieši saistīta ar prātojumiem par polemikas principiem, tiesājamā vainas vai nevainīguma pierādījuma problēmām.

Jau savas vēstures rītausmā loģika bija cieši saistīta ar filozofiju. Vēl vairāk - sengrieķu domātāji skaidroja loģiku kā filozofijas sastāvdaļu. Lielu ieguldījumu atsevišķu loģikas problēmu izpētē deva slavenie sengrieķu filozofi Heraklīts (ap 544 — ap 483 p.m.ē.), Sokrāts (ap 470—399 p.m,ē.) un Platons (427—347 p.m.ē.).

LOĢIKAS CILTSTĒVS Par klasiskās loģikas pamatlicēju pamatoti uzskata sengrieķu filozofu un enciklopēdiska tipa zinātnieku Aristoteli (384-322 p.m.ē.). Aristotelis bija pirmais filozofijas un zinātnes vēsturē, kas sistemātiski un vispusīgi izpētīja domāšanas galvenās formas un precīzi formulēja trīs loģikas pamatlikumus: identitātes, pretrunas un trešā izslēgtā likumu.

Savu loģikas mācību Aristotelis sauca par “analītiķu”, par ko liecina

Aristotelis Kitijas Zēnons

ari viņa galveno loģikas traktātu nosaukumi: “Pirmā analītiķa” (slēdzienu mācība) un “Otrā analītiķa” (pierādījumu mācība). Vēlāk Bizantijas zinātnieki minētos un vēl dažus Aristoteļa loģikas darbus apvienoja zem kopnosaukuma “Organons” (izziņas metode).

Antīkās pasaules loģikaš tālākā attīstība^noritēja galvenokārt stoi-cisma filozofijas virziena ietvaros. Šīs skolas pamatlicējs Kitijas Zēnons (ap 336—ap 264 p.m.ē.) ieviesa ari terminu “loģika” zinātnes par domāšanu apzīmēšanai. Saskaņā ar Zēnonu loģikas galamērķis ir pasargāt cilvēku no maldīgiem uzskatiem un kalpot par patiesības meklēšanas metodi.

Izcilākais stoiķu skolas loģiķis Hrīsips (ap 281—ap 208 p.m.ē.) loģikas vietu un lomu sava laika zinātnes sistēmā noteica ar šāda salīdzinājuma palīdzību — loģika ir iežogojums, fizika ir auglīga augsne, ētika ir tās augļi. Hrīsips un citi stoieisma pārstāvji lika pamatus vairāku mūsdienu loģikas virzienu attīstībai.

Loģikas attīstība turpmākajā gadu tūkstotī bija saistīta galvenokārt ar Aristoteļa loģikas darbu interpretācijām un komentāriem. īpaši liels ieguldījums šajā jomā ir romiešu filozofiem Porilrijam (ap 234—304) un Boēcijam (ap 480—524). Pēdējais Aristoteļa galvenos loģikas traktātus tulkojis latīņu valodā.

VIDUSLAIKI Aristoteļa loģikas mācību plaši komentēja arī arābu Austrumu viduslaiku domātāji Ibn Sīna (Avicenna, 980—1037) un lbn Rušds (Averroess, 1126—1198). Avicen-nam, ārstam un enciklopēdiski izglītotam zinātniekam, kas dzīvoja Buhārā un Irānā, bija liela loma Aristoteļa loģikas mācības izplatīšanā arābu vidū, bet ar viņu starpniecību — ari Eiropas zemēs. Averroess, kurš dzīvoja Spānijā Kordovas kalifata laikā, uzskatīja, ka bez loģikas zināšanām cilvēks nevar būt laimīgs.

Viduslaikos izcilu loģiku vidū bija arī tādi filozofi sholasti (no grieķ. “seholastikos” — skolots, izglītots, mācīts) kā Ansclms no Kentcrbcrijas (1033—1109), Pjērs Abelārs (1079—1142), Dunss Skots (1265—1308), Viljams Okams (ap 1300—1349), Akvīnas Toms (1225—1274), kura mācību 1879. gadā Vatikāns pasludināja par vienīgo patieso katolicisma filozofiju kristietības dogmatu pamatojumā. Arī Dieva esamības pierādījumos izmantoja vairākus Aristoteļa loģikas principus.

Visumā loģikas problēmu apspriešana viduslaikos noritēja teoloģijas ietvaros. Tas ir pilnīgi saprotams, jo reliģija bija tā laikmeta garīgās kultūras pamats. Lūk, kādā formā bija formulēts loģikas paradokss “Dievs un akmens”: “Vai Dievs ir spējīgs radīt tādu akmeni, kādu viņam pašam

Ibn Sīna (Avicenna) Akvīnas Toms

ncbus pa spēkam pacelt?” Diskusijas ap šo paradoksu vēlāk stimulēja svarīgu loģikas problēmu risināšanu.

Ievērojamu lomu loiika ieņēma arī viduslaiku izglītības sistēmā, jo pareizas domāšanas prasme bija viens no obligātiem kulturāla cilvēka priekšnosacījumiem. Tāpēc pirmajās Eiropas universitātēs mācību pirmo pakāpi veidoja “triviums” — loģika, retorika un gramatika.

JAUNIE LAIKI Jauno laiku vēsturē, sākot no XVII gs., loģika attīstījās galvenokārt kā zinātniskas izziņas metode. Viens no pirmajiem šī perioda filozofijas pārstāvjiem angļu domātājs Frānsiss Bekons (1561—1626) izklāstījis zinātniskās indukcijas^2 jeb “induktīvās loģikas” pamatus. Savā traktātā “Jaunais Organons”, kura pamatidejas vērstas pret viduslaiku “dogmatismu”, Bēkons formulējis četras cēloņsakarības noskaidrošanas indukcijas metodes (sk. 15. nodaļu).

Pretēji Bēkonam viņa jaunākais laikabiedrs franču filozofs un zinātnieks Renē Dekarts (1596 1650) par izšķirošu zinātniskās izziņas metodi uzskatīja dedukciju^3, kas balstās uz pilnīgi drošām intuitīvi aptveramām aksiomām. Arī Dekarta mācība lielā mērā ietekmēja dažu loģikas virzienu attīstību pat līdz XX gadsimtam.

Fransiss Bekons Gotfrīds Leibnics

Vācu filozofa un loģika Gotfrīda Lcibnica (1646—1716) vārds ir saistīts ar vienu no svarīgiem robežpunktiem loģikas attīstībā. No vienas puses, Leibnics tālāk attīstīja Aristoteļa klasiskās loģikas tradicionālo sistēmu, kā arī ieviesa loģikā pietiekamā pamata likumu. No otras puses, vācu filozofs ieviesa loģikas attīstībā jaunu tendenci, līdz ar kuru viņu uzskata par tā saukto neklasisko loģiku ciltstēvu.

Leibnics bija viens no pēdējiem jauno laiku zinātniekiem enci-klopēdistiem, kam piemita izcilas spējas ne tikai filozofijā un loģikā, bet arī vairākās citās zinātņu nozarēs, ieskaitot jurisprudenci un matemātiku. Pēc analoģijas ar valodu Leibnics mēģināja radīt domas ābeci. Par ideālu viņš uzskatīja universālas valodas radīšantf, kas dotu iespēju formalizēt visu domāšanas procesu.

NEKLASISKĀS LOĢIKAS Ideja formalizēt domāšanas procesu tika likta pamatā vienam no neklasisko loģiku virzieniem.

XIX gadsimtā sāka veidoties matemātiskā (simboliskā) loģika, kas loģikai piemēroja matemātikas metodes.

Matemātiskā loģika sāka pētīt jebkurus kopumus neatkarīgi no tā, vai tās ir domāšanas vai kibernētisko iekārtu struktūras. Šī loģikas virziena tiešie priekšteči bija čehu filozofs un matemātiķis Bernards Bolcano (1781—1848), angļu matemātiķis Džordžs Būls (1815—1864), vācu matemātiķis un loģiķis Gotlobs Frēge (1848—1925).

Patlaban matemātiskā loģika ir kļuvusi par patstāvīgu zinātnes nozari. Mūsdienu matemātiskajai loģikai ir svarīga lietišķa nozīme. Matemātiskās modelēšanas metodes tiek efektīvi lietotas ekonomikā, skaitļošanas tehnikā, lingvistikā, kibernētikā un vadības procesos.

Otrs mūsdienu neklasiskās loģikas paveids ir modālā loģika ar vairākām apakšnozarēm (sk. 10. nodaļu). Viena no tām ir deontiskā loģika kā normatīvās spriešanas loģika. Deontiskai loģikai ir īpaša nozīme juridiskajā zinātnē un praksē, jo tā pētī loģiskās attiecības starp tiesību normām.

dialektiskā LOĢIKA Svarīgs robežpunkts loģikas attīstībā XVIII-

XIX gadsimtā saistīts ar diviem vācu filozofiem — Imanuelu Kantu (1724—1804) un Georgu Hēgeli (1770— 1831). Ar viņu vārdiem ir saistīta arī termina “formālā loģika” rašanās filozofijas un loģikas leksikonā. Šo terminu vācu filozofijas pārstāvji lietoja elementārās jeb vispārējās loģikas (tā viņi raksturoja Aristoteļa klasisko loģiku) apzīmēšanai.

Viņi uzskatīja, ka līdz ar formālo loģiku eksistē arī augstāka tipa loģika, respektīvi — saturiskā loģika, ko Kants sauca par transcendentālo, bet Hēgclis — par dialektisko loģiku. Galvenā saturiskās loģikas atšķirība no formālās loģikas ir tā, ka pirmā neabstrahējas līdzīgi formālai loģikai no jebkura domāšanas satura. Hēgeļa izpratnē, kas savā “Loģikas zinātnē” radīja filozofijas vēsturē pirmo izvērsto dialektiskās loģikas sistēmu, tā ir mācība par vispārīgajiem domāšanas un izziņas likumiem,

principiem un metodēm. Šādā skaidrojumā loģika pārvēršas par filozofijas būtiskāko un svarīgāko sastāvdaļu vai izziņas vispārīgo metodoloģiju.

lmanuels Kants

Taču dialektiskās loģikas principi nekādā ziņā neatceļ formālās (klasiskās) loģikas principus un kārtulas. Pēdējie pilnībā saglabā savu svarīgo nozīmi domāšanas “iekšējām” vajadzībām, kontrolējot mūsu domas precizitāti, nepretrunīgumu un konsekvenci. Arī dialektiskā loģika neatsakās no formālās loģikas, bet nosaka tai robežas kā nepieciešamai, taču neizsmeļošai mācībai par domāšanas formām un likumiem.

DOMĀŠANAS LOĢISKĀ -KULTURA Loģikas studiju galamērķis ir domāšanas kultūras attīstīšana, kura savukārt kopā ar uzvedības

un saskarsmes kultūru ir cilvēka vispārējās kultūras sastāvdaļa. Tātad mums izvirzīta šāda sakarību virkne: loģikas studijas—domāšanas kultūra—vispārējā kultūra.

Augsts domāšanas loģiskās kultūras līmenis it īpaši nepieciešams profesijās, kuru specifikā ir pastāvīgi un plaši kontakti ar cilvēkiem, spējas pārliecināt, pierādīt un pamatot savu viedokli. Pareizas domāšanas mākslai pieskaitāma ari spēja atklāt loģiskās kļūdas oponenta prātojumos.

Sabiedrība ir pārāk sarežģīta sistēma, bet cilvēku uzvedība dažreiz ir ļoti grūti paredzama, lai aprobežotos ar stingriem un viennozīmīgiem darbības algoritmiem. Visām iespējamām dzīves kombinācijām tādu algoritmu nav un nevar būt. Arī uz tehnikas palīdzību var cerēt tikai līdz zināmai robežai, jo vislabākā “tehnika” ir cilvēks ar savu prātu, sirdi un dvēseli.

Cilvēks nav loģiskais automāts, bet radoša persona. Tomēr domāšanas loģiskā kultūra ir radošas domāšanas priekšnosacījums. Šis nosacījums nav pietiekams, taču tas ir absolūti nepieciešams. Dilemma “vai nu loģika, vai intuīcija” ir aplama. Loģiskums pats par sevi neizslēdz nedz intuīciju, nedz fantāziju, nedz radošu domāšanu. Loģika ir domāšanas algebra.

Kā teica kāds gudrs cilvēks, izglītība ir tas, kas paliek, kad viss iemācītais jau ir aizmirsts. Domāšanas loģiskā kultūra ir tas, kas paliek galarezultātā. Beigu beigās arī loģikas teorija “izkritīs nogulsnēs”, taču paliks galvenais, proti — ieradums domāt precīzi un konsekventi.

Paliek spēkā arī sens aforisms: “Vitae, non scholae discimus” (“mēs mācāmies dzīvei, nevis skolai”).

JĒDZIENS

2. nodaļa. JEDZIENA VISPARIGAIS RAKSTUROJUMS

♦ Jēdziens ka domašanas forma ♦ Jēdziens un vārds ♦ Jedziena

loģiskā struktūra

Esiet gudri kā čūskas un bez viltus kā baloži.

Mateja evaņģēlijs

’ 2.1. JĒDZIENS KĀ DOMĀŠANAS FORMA

<v- Priekšmeta īpašības un pazīmes Vispārējās un īpatnējās pazīmes Būtiskās un nebūtiskās pazīmes Jēdziena definīcija

Pirmie jēdzieni mūsu tālajiem senčiem parādījās ilgstošas filoģenēzes (organismu vēsturiskā attīstība) rezultātā. Arī bērniem, kas savā ontoģenēzē (organismu individuālā attīstība) saīsinātā formā atkārto visas filoģenēzes pakāpes, pirmie vienkāršie jēdzieni parādās tikai 2—3 gadu vecumā.

Uz jautājumu, ko nozīmē domāt, Sokrāts atbildēja, ka tas nozīmē prast izteikt savas domas jēdzienu formā. Bet kas ir jēdziens? Lai atbildētu uz šo jautājumu, jānoskaidro, kas ir priekšmeta īpašības un pazīmes.

PRIEKŠMETA ĪPAŠĪBAS UN PAZĪMES Katram priekšmetam piemīt vairākas īpašības. Jāņem vērā, ka ar vārdu “priekšmets” loģikā saprot visu, par ko var domāt. Domāt var par visu — taisnstūri un ekoloģiju, Baltijas valstīm un policijas iecirkni, taisnību un mīlestību, bezgalību un nārām. Bet kas ir priekšmeta īpašības?

Īpašība ir tas, ar ko priekšmeti līdzinās vai atšķiras viens no otra.

Piemēram, huligānisma īpašības ir tādas, kas pielīdzina šo parādību visiem noziegumiem. Taču tam piemīt ari tādas īpašības, kas pielīdzina huligānismu visiem noziegumiem pret sabiedrisko drošību, kārtību un iedzīvotāju veselību, bet tajā pašā laikā atšķir to no citiem noziegumu veidiem. Huligāniskajām tieksmēm ir ari specifiskās iezīmes: tās parādās pēkšņi un ātri pieņem sabiedrībai bīstamus apmērus; tām raksturīgs iegansta niecīgums vai tā acīmredzamā neatbilstība darbībām; tās tiek paustas uzskatāmā un apkārtējiem uztveramā veidā.

Domas par priekšmeta īpašībām sauc par priekšmeta pazīmēm. Tātad pazīmes no īpašībām atšķiras vienīgi ar to, ka priekšmeta pazīmes ir noteiktas īpašības fiksācija mūsu apziņā, respektīvi — priekšmeta iedomātas īpašības.

Piemēram, noteikta parazītisma pazīme ir krasi izteikts kriminogēns potenciāls. Lietas būtība nemainīsies, ja mēs šo pazīmi nosauksim arī par parazītisma īpašību. To pašu varētu teikt arī attiecībā uz tādām reci-dīvistu grupām raksturīgām pazīmēm (īpašībām) kā izteikta stabilitāte un ilgstoša noziedzīga darbība. Loģikā, par cik tā ir zinātne par domāšanu, ir pieņemts galvenokārt lietot kategoriju “pazīme”.

VISPĀRĒJĀS UN-ĪPATNĒJĀS pazImes Pazīmju skaits ir atkarīgs no priekšmeta sarežģītības. To var redzēt, piemēram, ņemot pat visvienkāršāko priekšmetu, proti — ja trīsstūrim ir tikai divas pazīmes (būt ģeometriskai figūrai ar trim savstarpēji krustojošām malām), tad kvadrātam tādas pazīmes jau ir četras (būt ģeometriskai figūrai ar četrām savstarpēji krustojošām malām, kurām jābūt vienādām, bet visiem leņķiem taisniem).

Ir jāņem vērā arī tas apstāklis, ka konkrēta priekšmeta raksturojošas pazīmes ir nevis vienkāršs to kopums, bet gan noteikta sistēma, kas veido mūsu priekšstatus par šī priekšmeta būtību.

Piemēram, atbilstoši amerikāņu autoru viedoklim krietna policista pazīmes ir noteiktu īpašību sistēma — tam jābūt drosmīgam, izlēmīgam, uzticamam, izturīgam, aizrautīgam, saprātīgam, godīgam, gudram, lojālam, taktiskam un nesavtīgam.[4]

Pazīmes iedalāmas vispārējās, kas pieder vairākiem priekšmetiem, un īpatnējās, ar kurām atsevišķs priekšmets atšķiras no visiem pārējiem un pat tam ļoti līdzīgiem priekšmetiem.

Piemēram, jebkura cilvēka vispārējās pazīmes ir viņa dzimums, vecums, sociālais un ģimenes stāvoklis, nodarbošanās veids, izglītības līmenis, piederība pilsētu vai lauku iedzīvotājiem un citas pazīmes. Taču katram cilvēkam ir arī individuāli specifiskās pazīmes, piemēram — pirkstu nospiedumi vai rokraksta īpatnības. Viena no kriminālistikas apakšnozarēm, proti — kriminālistiskā habitoloģija (lat. “habitus” ārējais izskats), nodarbojas ar sevišķu un uzkrītošu cilvēka pazīmju analīzi (vārdiskā portreta sastādīšana u.c.).

Kvalificējot kādas pazīmes kā vispārējas, jāņem vērā, ka šī kvalifikācijā attiecināma tikai uz noteiktu priekšmetu vai priekšmetu kopumu. Piemēram, dažiem noziegumiem pret personu (atbilstoši KK 101. un 107. pantiem) ir raksturīgas tādas vispārējas nozieguma subjekta pazīmes (īpašības) kā neprasme kontrolēt savu rīcību un ieradums lietot alkoholu, bet tās nav raksturīgas noziedzniekiem, kas, piemēram, specializējas krāpšanā.

BŪTISKĀS UN NEBŪTISKĀS PAZĪMES Jebkura priekšmeta pazīmju kopums ir sadalāms divās lielās grupās.

Priekšmeta būtiskās pazīmes raksturo tā kvalitatīvu noteiktību (lat. qualitas — kvalitāte). Tās ir pazīmes, kas ir nepieciešamas un savā kopumā arī pietiekamas priekšmeta kvalitātes raksturošanai. Tādas, piemēram, ir piecas nācijas pazīmes: ekonomiskās "clzīves kopība, kopīga valoda un etniskā teritorija, kopīgas kultūras un mentalitātes īpatnības.

Priekšmets, palikdams tas pats, nevar zaudēt savas būtiskās pazīmes. Un otrādi — ja kāda priekšmeta būtiskā pazīme ir zaudēta, tad tas padara to par kādu citu priekšmetu.

Piemēram, krietna policista būtiska īpašība (pazīme) ir sevis pilnīga ziedošana darbam. Ja šīs īpašības konkrētam cilvēkam pietrūkst, viņa ierindošana krietnu policistu skaitā ir visai problemātiska (sk. ari šīs tēmas moto ar Jēzus Kristus aicinājumu saviem apustuļiem).

Priekšmetu būtisko pazīmju pareiza noteikšana ir ļoti svarīgs priekšnosacījums nozieguma sastāva precizēšanai. Nozieguma sastāvs (lat. “corpus delieti”) ir būtisko pazīmju kopums, kas raksturo kādu noteiktu nodarījumu kā noziegumu.

Piemēram, lai apvainotu kādu bankrotējušo firmu vai banku vadītāju krāpšanā, jāpierāda, ka tas jau noguldītāju naudas saņemšanas brīdī ir noteikti zinājis, ka izmaksāt solītos procentus nevarēs. Citiem vārdiem sakot, lai ierosinātu krimināllietu, jāpierāda, ka šis firmas vadītājs darbojās ļaunprātīgi (Kriminālkodeksa 142.p.). Pretējā gadījumā attiecības starp neveiksmīgiem naudas noguldītājiem un biznesmeņiem regulēs Civillikums.

Atšķirībā no būtiskām nebūtiskās pazīmes nav obligātas visiem vienveidīgiem priekšmetiem. Tās var būt, bet var arī nebūt. Piemēram, zādzību var realizēt kā lietojot tehniskus līdzekļus, tā arī bez tiem. Tomēr šī pazīme neietekmē svešas mantas slepenas vai atklātas nolaupīšanas kvalificēšanu (Kriminālkodeksa 139.p.) kā zādzību.

Minētais pazīmju iedalījums būtiskās un nebūtiskās nav absolūts. Tas ir lielākā mērā atkarīgs arī no aplūkotāja viedokļa. Piemēram, botāniķi baltas ūdensrozes var ieinteresēt dabaszinātniskā aspektā, bet dziesmas “Ūdensroze” autoram Eduardam Rozenštrauham būtiski bija tas, ka tās zied Vecpiebalgas pusē un ar to radījušas mākslinieciskas ainas.

No teiktā izriet, ka noteiktos apstākļos un zināmās situācijās nebūtiskās pazīmes var kļūt būtiskas un otrādi. Piemēram, pusaudžu vecums no samērā nebūtiskas pazīmes pārvēršas būtiskā juridiska aspektā, jo pusaudži līdz 14 gadiem atbilstoši spēkā esošiem likumiem tiek atbrīvoti no kriminālatbildības, ko nereti izmanto pieaugušie noziegumu organizētāji. Reakcijas ātrums ir nebūtiska grāmatveža pazīme, bet ātrās reaģēšanas vienības policistam tā ir ļoti būtiska pazīme.

Muzikālās dotības principā ir nebūtiska pazīme kriminālpolicijas darbiniekiem, bet noteiktā situācijā šī pazīme (īpašība) var ne tikai palīdzēt speciāla uzdevuma izpildē, bet ari izglābt no nāves. Atcerēsimies šajā sakarībā kaut vai “Murku” virsleitnanta Šarapova atskaņojumā bandas midzenī no filmas “Tikšanās vietu mainīt nedrīkst”.

Noteiktās situācijās zināmas īpašības trūkums interpretējams ari kā būtiska priekšmeta pazīme. Piemēram, vīriešu impotence ir būtiska pazīme atsevišķu pret personu vērstu nodarījumu izmeklēšanā. Arī nozieguma pēdu trūkums notikuma vietā interpretējams kā būtiska pazīme — darbojas pieredzējis noziedznieks vai situācija ir inscenēta utt.

JĒDZIENA DEFINĪCIJA Jebkurš jēdziens atveido noteiktas zināma

priekšmeta pazīmes. Pazīmes, kas raksturo priekšmeta galveno saturu, ir būtiskas pazīmes. Tādējādi kāda priekšmeta jēdziens ir nekas cits kā tā būtisko pazīmju kopums.

Jēdziens ir domāšanas forma, kas atveido priekšmetu tā būtiskās pazīmēs. Piemēram, jēdziens “nozieguma subjekts” ietver likumā stingri noteiktu pazīmju kopumu, kuram pastāvot personai par nodarījumu var iestāties kriminālatbildība.

Jebkuras zinātnes nozares saturu pirmkārt nosaka noteikts tās jēdzienu kopums. Piemēram, krimināltiesiskās zinātnēs tie ir tādi jēdzieni kā “noziegums”, “kriminālsods", “nepieciešamā aizstāvēšanās”, “līdzdalība”, “kriminālatbildības noilgums” un citi.

Jēdzienu saturs nav nemainīgs — līdz ar dzīves un zinātnes attīstību tas mainās, attīstās un padziļinās. Nav grūti atcerēties tādu jēdzienu piemērus kaut vai fizikas jomā (“atoms”) vai socioloģijā (“sociālisms”). Nule teiktais pilnā mērā attiecas arī uz tiesību zinātnes nozarēm un apakšnozarēm.

Piemēram, ar jēdzienu “kriminālistika” (lat. “criminalis”—attiecināms uz noziegumu) līdz pat XIX gadsimta vidum tika izteikts viss zinātņu komplekss, kas ir saistīts ar kriminālnozicdzību. VSlāk līdz ar tiesību zinātnes diferenciāciju kriminālistikas jēdziens pakāpeniski sašaurinājās. Mūsdienu izpratnē tā ir tiesību zinātne par pierādījumu atrašanu, izņemšanu un fiksāciju nolūkā atklāt un novērst noziegumus.

2.2. JEDZ1ENS UN VĀRDS

A Priekšmetiskā un jēgas nozīme -v* Vai “Pēterim” ir nozīme? ^ “Spiegs” un “izlūks” Tulkojuma problēma Sinonīmi Homonīmi ^ Termini un terminoloģija

Jēdzienu pastāvēšana un attīstība ir nesaraujami saistīta ar vārdu kā valodas pamatvienību.

PRIEKŠMETISKĀ UN JĒGAS NOZĪME Jēdziena izteiksme valodas formā ir vārds vai vārdkopa (gramatiski saistīta vārdu grupa).

Piemēram, jēdzienu “policija” mēs izsakām ar vienu vārdu, jēdzienu “sevišķi bīstams recidīvists” — ar trim vārdiem, bet jēdzienu “Deklarācija par Latvijas valstiskās neatkarības atjaunošanu” — ar sešu vārdu kopu.

Vārds (vārdkopa) raksturojas ar priekšmetisko un ar jēgas nozīmi. Vārda priekšmetiskā nozīme ir domas virzība uz noteiktu priekšmetu vai to kopumu. Piemēram, vārda “izspiešana” priekšmetiskā nozīme ir viss domātais šī veida noziegumu kopums. Jāuzsver, ka vārda (vārdkopas) priekšmetiskā nozīme nav pats reāli pastāvošais priekšmets vai to kopums, kuru apzīmē ar attiecīgo valodas izpausmi. Īstenībā eksistējošo priekšmetu sauc par denotātu (lat. “denoto” — apzīmēju). Taču vārdu priekšmetiskā nozīme ir tikai mūsu domas virzība uz saviem denotātiem attiecīgajā aspektā.

Vārda jēgas nozīme ir ar to domāts būtisko pazīmju kopums attiecībā uz konkrētu denotātu. Piemēram, vārda “izspiešana” jēgas nozīmi izveido šī nozieguma veida būtisko pazīmju kopums atbilstoši Kriminālkodeksa 143. pantam. Jāpiebilst, ka vācu valodas terminoloģiskās iespējas ļauj lietot precīzākas kategorijas priekšmetiskās un jēgas nozīmes atšķirībai. Vācu matemātiķis un loģiķis Gotlobs Frēge priekšmetisko nozīmi apzīmēja ar vārdu “Bcdcutung" (“nozīme”), bet jēgas nozīmi — ar vārdu “Sinn” (“jēga”).

vai “PĒTERIM” -IR NOZĪME?Vārdiem un vārdkopām lielākoties ir abas nozī mes — kā priekšmetiskā, tā ari jēgas. Taču ir arī izņēmumi.

Dažiem vārdiem (vārdkopām) ir tikai priekšmetiskā, bet nav jēgas nozīmes. Tādi ir daži īpašvārdi. Piemēram, personvārdam “Pēteris”, kā arī nosaukumam “Spartaks' pašiem par sevi nav jēgas nozīmes. Tādi īpašvārdi neizteic jēdzienus, bet tikai apzīmē noteiktus denotātus.

Teiktais neattiecas uz visiem īpašvārdiem. Piemēram, personvārdam “Rainis”, vietvārdam “Rīga”, nosaukumam “Latvijas Policijas akadēmija” ir kā priekšmetiskā, tā arī jēgas nozīme. Abas nozīmes ir arī vārdkopām “apustulis Pēteris”, “policists Pāvils”, “futbolkomanda “Spartaks””. Būtība ir tāda, ka visos minētajos piemēros ir domāts ne tikai denotātam “piestiprināts” apzīmējums, bet arī attiecīgs būtisko pazīmju kopums.

Šeit jāpiebilst, ka ari īpašvārdiem bezjēgas nozīmes šī īpatnība attiecas tikai uz ārpusvalodas realitāti, respektīvi — uz konkrēto denotātu. Taču visiem īpašvārdiem ir arī sava iekšējā ctimolo-ģiskā nozīme, kas saistīta ar vārda izcelsmi, piemēram: Viktors (no latīņu “victoria” — uzvara); Zēnons (no grieķu "Zeus" — augstākais dievs sengrieķu mitoloģijā); Dace (no grieķu “Doroteja ': “döron” + “theos” = Dieva dāvana).

“SPIEGS” UN “IZLŪKS” Vārdu un to nozīmju saistības problēma nav tik vienkārša. Bieži vien vārda nozīmi nosaka

konteksts, kurā šis vārds tiek lietots. Piemēram, vārdam “gudrs” ir it kā samērā noteikta nozīme, bet kontekstā “esi gan tu gudrs” tā mainīsies uz “viltīgi gudrs”.

Arī viens un tas pats denotāts var iegūt diferencētas nozīmes un atšķirīgus vārdu apzīmējumus dažādu novērtējumu kontekstā. Salīdzināsim divus vārdus: “spiegs” (vāc. “Spion”, angl. “spy”) un “izlūks” (vāc. “Aufklärer”, angļ. “secret service man” jeb “agent”). Ir pietiekami skaidrs, ka abu vārdu denotāts ir viens — tie ir reāli cilvēki, kas nodarbojas ar slepenas informācijas ieguvi un pilda citas specifiskas funkcijas. Tomēr minēto vārdu nozīmes atšķiras visai būtiski.

To pašu varētu teikt arī par PSRS piedalīšanos afgāņu karā 80-jos gados. Kas tad tas īsti bija — “internacionālā pienākuma pildīšana” vai “intervencija”?

TULKOJUMA PROBLĒMA Ja uz vienu un to pašu denotātu attiecinātu vārdu nozīmes visās valodās sakrīt, tad attiecīgie vārdu apzīmējumi dažādās valodās mazākā vai lielākā mērā atšķiras. Tā, piemēram: “nevēlama persona” un “persona non grata”

(lat.); “Tēvzeme”, “Vaterland” (vāc.) un “fatherland” (angļu). Šeit it kā viss būtu skaidrs, ja ne viens “bet”, un proti — tulkojuma problēma.

Jebkurām dabiskām valodām vēsturisko un kultūras tradīciju ietekmē ir dažādas morfoloģiskās, sintakses un citas īpatnības. Tāpēc burtisks tulkojums (lat. “ad verbum” — vārds vārdā) no vienas valodas uz otru ir mazefektīvs.

Dažiem vārdiem vispār nav līdzīgu ekvivalentu citās valodās.

Piemēram Jēdziens ’’вор в законе” ir tīri krievisks jēdziens.* Nekā līdzīga Rietumos nav. Tāpēc šīs vārdkopas tulkojums latviešu valodā kā “likumīgais zaglis’ būtu ne tikai neadekvāts, bet arī dezorientējošs un absolūti bezjēdzīgs.

Minētie apstākļi nopietni apgrūtina tulkošanas problēmu. No vienas puses, tulkojumam lielākoties ir jābūt absolūti precīzam, jo pat mazākā kļūda dažu dokumentu (juridisku, starptautisku u.c.) tulkojumā var izraisīt nopietnas negatīvas sekas. No otras puses, daiļliteratūras tekstu tulkojumā informācijas pārnešana “ad verbum” nav pats galvenais; šeit ne mazāk svarīgi ir atspoguļot noteiktu nacionālo mentalitāti.

Lielākā mērā tas attiecas uz dzejas tulkojumiem, kur ļoti bieži tiek izmantots metaforas paņēmiens, respektīvi—viena vārda nozīmes pārnešana uz citiem vārdiem, kuri ar šo vārdu tieši nav saistīti. Tāpēc lasīt dzeju, kā arī dziedāt dziesmas labāk tomēr oriģinālvalodā, nevis tulkojumā.

Arī vienas un tās pašas valodas vārdi nav viennozīmīgi “piestiprināti” noteiktām nozīmēm, jo vienu un to pašu nozīmi var izteikt ar dažādiem vārdiem. Runa ir par jebkuras dabiskas valodas svarīgām īpašībām — sinonīmiju un homonīmiju.

SINONĪMI Sinonīmi ir noteiktas valodas vārdi vai vārd

kopas ar vienādu vai maznozīmīgi atšķirīgu jēgas nozīmi, piemēram — “karstums” un “svelme”, “sieva” un “dzīvesbiedre”.

Dažādi vārdi ne vienmēr ir sinonīmi, bet sinonīmi vienmēr ir dažādi vārdi. Sinonīmiem nav pieskaitāmi vienas un tās pašas valodas vārdi, kas savā starpā atšķiras vienīgi ar rakstības vēsturiskām īpatnībām, piemēram, vārdi “ieiet” un “eccct’ (tā rakstīja šo vardu divdesmito gadu grāmatās) nav sinonīmi.

Sinonīmiem sakrīt arī priekšmetiskās nozīmes. Pats par sevi saprotams ari tas, ka sinonīmiem ir viens un tas pats denotāts. Teiktais parādīts shēmā (D — denotāts, N — nozīme, V^1 un V^2 — vārdi vai vārdkopas).

* ’’Вор в законе” ir noteikta profesionālo kriminālnoziedznieku kategorija, kuras “autoritate” bez ierunām tiek atzīta kriminālpasaulē.

Jēgas nozīmju absolūta sakritība gadās ne pārāk bieži: latviešu valodā “Dzimtene” un “Tēvzeme”; vācu valodā “Geige” un “Violine” (vijole); krievu valodā ”xpa6pbiH” un ”cMejļbm” (drošsirdīgs); angļu valodā “felony” un “criminal offence” (kriminālnoziegums). Daudz biežāk absolūta sinonīmija gadās starp valodas izpausmēm ar vārdu saknēm no dažādām valodām: “viesmīlis” un “oficiants” (vāc. “Officiant”); “tiesību norma” un “juridiskā norma” (lat. “iuris” — tiesības).

Vienas rindas sinonīmi lielākoties tomēr atšķiras ar dažām jēgas nozīmes niansēm, piemēram — “dārzeņi” un “saknes”, “pavasaris” un “ziedonis”. Bieži vien sinonīma izvēli nosaka blakusvārdi, piemēram: ieiet (ūdenī) un ienākt (istabā); identifikācija (līķa) un uzzīmēšana (personas vai priekšmeta); aptauja (socioloģiskā) un iztauja (liecinieka).

Vārda jēgas nozīmes nianšu izpratne, kā arī noteikta sinonīma izvēle nereti nosakāma ar kontekstu. Piemēram, sinonīmi “apvainotājs” un “apsūdzētājs” tiek lietoti dažādos kontekstos: pirmais — parastā, otrais —juridiskā. Tas attiecināms arī uz sinonīmiem “apmelojums” (parastā kontekstā) un “neslavas celšana” (tiesiskā kontekstā atbilstoši Kriminālkodeksa 127.p.).

Vēlreiz jāuzsver, ka sinonīmiem sakrīt kā denotāti un priekšmetiskās nozīmes, tā ari jēgas nozīmes. Ja kaut viens no šiem nosacījumiem netiek izpildīts, vārdi sinonīmiem nav pieskaitāmi. Piemēram, vārdkopām “soda nauda” (civiltiesībās) un “naudas sods” (krimināltiesībās) ir tuvas jēgas nozīmes, bet denotāti un priekšmetiskās nozīmes ir dažādas.

Nav pieskaitāmas sinonīmiem arī vārdkopas “Latvijas galvaspilsēta” un “vislielākā pilsēta Daugavas krastos”, jo tās ir valodas izpausmes ar vienādu priekšmetisko nozīmi un denotātu, bet ar dažādām jēgas nozīmēm. To pašu un tādu pašu iemeslu dēļ varētu secināt arī attiecībā uz vārdkopām “pirmais Bībeles tulkotājs latviešu valodā” un “Alūksnes mācītājs Ernests Gliks”.

HOMONĪMI Homonīmi (no grieķ.: “homos” — vienāds un

“onyma” — vārds) ir noteiktas valodas vienādi izrunājami un rakstāmi vārdi ar atšķirīgu nozīmi. Piemēram, vārda “tiesa” atšķirīgas nozīmes dažādos runas kontekstos: 1) “nodot tiesai”; 2) “lauvas tiesa”; 3) “vai nav tiesa?”.

Homonīmi var norādīt uz priekšmetiem, starp kuriem nav nekā kopīga. Jebkurā gadījumā homonīmiem atšķiras kā nozīmes (jēgas un priekšmetiskā), tā arī denotāti. Tas parādīts shēmā (V— vārds, N^1 un N^2 — nozīmes, D^1 un D^2 — denotāti).

Parasti kāda vārda daudznozīmīgums vienā valodā neveido ekvivalentu nozīmju kopumu šā vārda tulkojumā citās valodās. Piemēram, latviešu valodas homonīmi “aizsargs” (futbolspēlētājs un sabiedriski politiskas organizācijas loceklis), “pants” (likuma pants un dzejas pants) nedod attiecīgu nozīmju ekvivalentu krievu valodā. Arī lielākā daļa krievu valodas homonīmu neveido ekvivalentu nozīmju kopumu tulkojumā latviešu valodā, piemēram: заключение договора — līguma noslēgšana, заключение эксперта — eksperta slēdziens, предварительное заключение — iepriekšējais ieslodzījums.

Nule teiktā izņēmums ir vārdi cieši saistītās radnieciskās valodās, piemēram, tādās trīs slāvu valodas zara austrumslāvu atzara valodās kā krievu, baltkrievu un ukraiņu. Arī latviešu un krievu valodas homonīmu nozīmes nereti sakrīt tiešā tulkojumā, piemēram: pensionārā nodrošināšana (пенсионное обеспечение) un pierādījumu nodrošināšana (обеспечение доказательств).

Tomēr šāda veida dažādu valodu homonīmu nozīmes sakritība ir raksturīga galvenokārt vārdiem, kas ir aizgūti citās valodās. Daži piemēri: “kvalifikācija" (no lat. “qualitas”)—nozieguma kvalifikācija (квалификация преступления) un darba kvalifikācija (трудовая квалификация); “objekts” (no lat. “objeetum” — priekšmets) — militārs objekts (военный объект), pētīšanas objekts (объект исследования), nozieguma objekts (объект преступления); “protokols” (no fr. “protocole”) — diplomātisks protokols (дипломатический протокол), nopratināšanas protokols (протокол допроса).

Vārdu homonīmiju aktīvi lieto noziedznieku žargonā. Dienesta lietošanai dažādās valstīs, arī Latvijā (prof. A. Kavaliera redakcijā), izdotas vairākas šāda tipa vārdnīcas. Parasti Latvijas teritorijā noziedznieku žargonā tiek izmantotas krievu valodas vārdu dubultnozīmes (’’мужик”, ’’петух”, ’’посадить на иглу”). Policijas darbiniekiem jāņem vērā, ka noziedznieku žargona vārdu nozīme ar laiku mainās; tiek ieviesti arī jauni vārdi.

TERMINI UN TERMINOLOĢIJAVārdus vai vārdkopas, kas tiek lietotas speciālā zinātniskā nozīmē, sauc par terminiem (lat. “terminus” — robeža).

Zinātnes valoda sastāv kā no dabiskiem (tautas radītiem), tā arī no mākslīgiem (noteiktai zinātnei speciāli radītiem) terminiem. Terminu kopumu, kas ir pieņemts noteiktā zinātnes nozarē, sauc par tās terminoloģiju. Zinātnes nozares (apakšnozares) speciālā terminoloģija veido tās kategoriālo aparātu.

Juridiskās terminoloģijas sistēma iekļauj savā sastāvā kā stingri juridiskus terminus (“tiesību norma”, “nozieguma subjekts”, “amnestija”, “cietušais”, “iepriekšējā izmeklēšana”), tā arī literārās valodas vārdus, kurus lieto tiesiskā nozīmē (“sods”, “nodoms”, “cietsirdība”, “dokuments’', “īpašums”, “galējā nepieciešamība”).

Juridiskās terminoloģijas pirmsākumi meklējami antīkās Romas privāto un publisko tiesību sistēmā . Tāpēc ievērojama mūsdienu juridiskās terminoloģijas daļa ir gandrīz burtisks tulkojums no latīņu valodas, piemēram : “iniuria verbalis” — “apvainojums ar vārdu”; “iniuria rea-lis” — “apvainojums ar rīcību”. Vairāki mūsdienu juridiskie termini dažādās valodās pieņemti bez tulkojuma un tikai ar nelielām valodas transkripcijām: “adoptio”, “alimentum”, “casus”, “consensus”, “contractus”, “conventio”, “creditor”, “iuris consultus”, “legitimus”, “privatum”, “testamentum”.

Juridiskās terminoloģijas noskaidrošanai un precizēšanai ir liela teorētiskā un praktiskā nozīme. Dažādās mūsdienu tiesību zinātņu apakšnozarēs pastāv tradicionālu kategoriju precīzas interpretācijas problēmas, bet Latvijas Kriminālkodeksa likumprojektā (1994.g.) ietverti tādi pilnīgi jauni termini kā kriminālpārkāpums, ierobežotā pieskaitāmība u.c.

Kriminoloģija joprojām ir aktuāla kategoriju “noziedznieka personība”, “noziedzīga personība”, “vainīgā personība” un “nozieguma subjekts” jēgas nozīmju attiecības problēma. Arī So jēdzienu krimināltiesisks skaidrojums nav viennozīmīgs. Atcerēsimies, ka bijušajam PSRS aizsardzības ministra vietniekam Valentīnam Varcņņikovam pēc Maskavas I991.g. notikumiem bija izvirzīta apsūdzība Dzimtenes nodevībā. Taču pēc valsts apsūdzētāja ieteikuma apsūdzētais 1994. gada augusta tika attaisnots, jo lietā vairs nav objekta (PSRS) un tās subjekta (PSRS pilsoņa).

Pat viena un tā paša termina jēgas nozīmes nianses atšķirībai mēdz būt ļoti aktuāla praktiskā nozīme. Piemēram, noziedznieku ierindošana sevišķi bīstamos recidīvistos saskaņā ar KK 24. pantu notiek, ņemot vērā izdarīto noziegumu sistemātiskumu un bīstamību. Šo nosacījumu dēļ 1994. gadā Valmieras sevišķa režīma cietuma (pēc agrākās klasifikācijas vienīgajā tada režīma i retumā Latvija) izcieta sodu gan sodītie par vairākām slepkavībām, gan notiesātie par atkārtotām zādzībām. Ko formālās puses viss it kā bija pareizi, bet šķiet, ka pareizāk būtu kaut kādā veidā d.i/adus sevišķi bīstamos recidīvistus sadalīt kategorijās soda izciešanas ziņā.Taču šīs problēmas risināšana prasī ja jēdziena “sevišķi bīstams recidīvists” jēgas nozīmes nianses precizēšanu.

2.3. JEDZIENA LOĢISKA STRUKTURA

Jēdziena saturs un apjoms Noteikti un nenoteikti jēdzieni Noteiktības šķēršļi *0* Kur izeja?

Jebkurš jēdziens ir iekšēji organizēta sistēma, kuru veido vārda (vārdkopas) jēgas un priekšmetiskās nozīmes. Savukārt vārda (vārdkopas) jēgas nozīme veido jēdziena saturu, bet priekšmetiskā nozīme — jēdziena apjomu.

Austriešu izcelsmes amerikāņu filozofs un loģiķis Rūdolfs Karnaps (1891—1970) kategorijas “priekšmetiskā nozīine”(vāc. “Bedeutung”) vietā ieviesaekstensionāla kategoriju, bet kategorijas “jēgas nozīme" (vāc. “Sinn”) vietā —intensionāla kategoriju. Lietas būtību tas nemaina, jo saskaņā ar šo koncepciju termins “ekstensionāls” neapzīmē neko citu kā jēdziena priekšmetisko virzību (jēdziena apjoms), bet termins “intensionāls” —jēdziena jēgas nozīmi (jēdziena saturs).

Saturs un apjoms ir jēdziena loģiskās struktūras nepieciešamie un vienīgie elementi. Katram jēdzienam ir saturs un apjoms, kas ir saistīti ar attiecīgo denotātu.

JĒDZIENA SATURS UN APJOMS Priekšmeta būtisko pazīmju kopums, kas ietverts konkrētā jēdzienā, veido tā saturu. Piemēram, jēdziena “noziegums” saturs ir nenoteikta nozieguma (denotāts) vispārināts atveidojums mūsu domās, kuram saskaņā ar Kriminālkodeksa 7. pantu piemīt šādas būtiskās pazīmes: 1) tas ir sabiedriski bīstams nodarījums (darbība vai bezdarbība); 2) šis nodarījums izdarīts tīši vai aiz neuzmanības; 3) par šo nodarījumu draud kriminālsods.

Arī jēdziena “notiesātais, kas izcieš sodu Latvijas ieslodzījuma vietās” saturu raksturo attiecīgā denotāta būtisko pazīmju kopums, un proti: 1) šis ir cilvēks, kas izdarījis noziegumu Latvijas teritorijā; 2) šis ir cilvēks, kas par izdarīto noziegumu sodīts; 3) šis ir cilvēks, kuram saskaņā ar tiesas spriedumu jāizcieš kriminālsods brīvības atņemšanas veidā.

Ar noteiktu saturu raksturojas ne tikai priekšmeti ar ārēji eksistējošu denotātu, bet ari ideāli priekšmeti kā mūsu domāšanas, iztēles un fantāzijas parādības. Piemēram, Zenta Mauriņa latviskā sievietes ideāla saturu ir izteikusi ar formulu “4xS”: strādīgums, spīvums, sīkstums un skaidrība.

Priekšmetu kopums, kas ietverts dotajā jēdzienā, veido tā apjomu. Piemēram, jēdziena “noziegums” apjomā ietverti visi noziegumi neatkarīgi no to veida, realizācijas vietas un laika.

Ari jēdziena “notiesātais, kas izcieš sodu Latvijas ieslodzījuma vietās” apjomā ietverts katrs no aptuveni 6500 reāliem denotāta pārstāvjiem (1995.g.) neatkarīgi no to dzimuma, vecuma vai Kriminālkodeksa panta, saskaņā ar kuru tiek izciests sods.

Katram jēdzienam ir sava loģiskā telpa, respektīvi — satura un apjoma sfēra, ārpus kuras nav domājams neviens dotās sfēras priekšmets. Un otrādi: neviens priekšmets, kas atrodas ārpus šīs telpas, nav domājams tās satura un apjoma sfērā.

Piemēram, jēdziena “noziegums” jēgas un priekšmetisko nozīmju sfērā neviens nodarījums ar citu pazīmju kopumu (piemēram, ceļu satiksmes noteikumu pārkāpums) nav domājams. Un otrādi — neviens noziegums nav domājams to nodarījumu sferā, par kuriem jāapbalvo ar naudas prēmiju vai atzinības rakstu.

Savā starpā jēdzieni atrodas visdažādākajās loģiskajās attiecībās. Šo attiecību uzskatāmībai ir pieņemts jēdzienu apjomus attēlot ar apļu shēmām. Tās izcilā franču matemātiķa un astronoma Leonharda Eilera (1707—1783) vārdā sauc par “Eilera apļiem”.

Ievietotā shēmā attēlota jēdzienu apjomu “noziegums” (N) un “krāpšana” (K) attiecība.

Pastāv ari citas jēdzienu apjomu attiecību attēlojuma sistēmas. Viens no matemātiskās loģikas pamatlicējiem vācu matemātiķis Johans Lamberts (1728—1777) ir piedāvājis minētās attiecības attēlot ar taisnām līnijām (“Lamberta līnijas"). Čehu filozofs un matemātiķis Bernards Bolcano 5o attiecību attēlojumam plaši izmantoja taisnleņķa diagrammas. Tomēr Eilera apļu attēlojuma sistēma plašāk izplatījās prakse.

NOTEIKTI UN NENOTEIKTI-jedzieni Ja ir precīzi zināms jēdziena būtisko pazīmju kopums, tad var apgalvot, ka šis jēdziens ir noteikts. Noteiktam jēdzienam saturs ir skaidrs,

bet apjoms precīzs (kontrastains).

Tādi, piemēram, būtu jēdzieni “sporta meistars” un “policists”, jo mēs varam droši novilkt robežu starp sporta meistariem un visiem pārējiem, kā arī starp policistiem un visiem tiem, kas nav policisti. Ari jēdziena “nepilngadīgo atbildība” saturs ir absolūti skaidrs un apjoms precīzs — četrpadsmit līdz sešpadsmit gadu vecas personas, kas izdarījušas noziegumu, saucamas pie kriminālatbildības tikai par KK 10. pantā minētiem noziegumiem.

Pastāv arī jēdzieni ar nepietiekami skaidru saturu un neprecīzu (nekontrastainu) apjomu. Šādi jēdzieni ir nenoteikti. Tādi, piemēram, ir jēdzieni “labs sportists” un “piedzēries”, jo bez ierunām nevaram novilkt precīzu robežu starp labiem sportistiem un visiem pārējiem, starp piedzērušiem un visiem tiem, kuri tiem nav pieskaitāmi. Citiem vārdiem sakot, mēs nevaram viennozīmīgi atbildēt uz jautājumu — kādas objektīvas pazīmes nodrošina mums kritēriju droši atšķirt un norobežot , viena jēdziena saturu un apjomu (A) no visa tā, kas paliek ārpus A (ne-A). Šī situācija ar nekontrastainu apjomu attēlota shēmā.

Vēl viens piemērs jēdzienam ar neskaidrām robežām. Sakarā ar jēdzienu “nepieciešamā aizstāvēšanās” Kriminālkodeksa 13. panta 2. daļā ir teikts, ka par nepieciešamās aizstāvēšanās robežu pārkāpšanu atzīstama acīm redzama aizsardzības nesa-mērība ar apdraudējuma raksturu un bīstamību. Kā rāda tiesu prakse, pats grūtākais — un atbildīgākais! — šajā sakarībā ir ne visai noteiktās pazīmes “acīm redzama” precīza interpretācija.

Tomēr citas izejas līdzīgās situācijās nav. Pastāv objektīva un subjektīva rakstura šķēršļi jēdzienu absolūtai (ideālai) noteiktībai.

NOTEIKTĪBAS -ŠĶĒRŠĻI Pirmkārt, lietu un parādību objektīvas kvalitatīvas robežas ne vienmēr ir noteiktas. Piemēram,

huligānisms tieši robežojas ar daudziem pārkāpumiem, kuri gan ir saistīti ar sabiedriskās kārtības un morāles normu ignorēšanu, bet nav noziegumi. Tāpēc tiesu praksē nereti rodas kļūdas, norobežojot šādus pārkāpumus no kriminālsodāmā huligānisma, kā arī nodalot tā saukto sadzīves huligānismu no mazāk bīstamiem noziegumiem pret personu.

Kur novilkt robežu starp stingru likuma ievērošanu un birokrātismu? Vai pastāv acīmredzama robeža starp vienkāršu un noziedzīgu nevērību (piemēram, šaujamieroča nevērīga glabāšana)? Tic ir retoriski jautājumi, jo vienas kvalitātes pāreja citā notiek pakāpeniski un ļoti bieži cilvēks, pašam nemanot, pārkāpj mēra robežas un nokļūst negaidītās un neparedzētās situācijās.

Otrkārt, daži jēdzieni jau pēc savas dabas ir nenoteikti. Tā vispār ir viena no raksturīgākām dabiskas valodas īpašībām, bet uz dažiem jēdzieniem šī īpašība attiecas lielākā mērā. Tādi, piemēram, ir jēdzieni “smags”, “liels”, “gudrs”. Bez papildskaidrojumiem (kādā attiecībā “smags” un “liels”, kādā aspektā “gudrs”) jēdzienu jēgas nozīmes ir ļoti nenoteiktas. Jēdzieniem “dvēsele” vai “mīlestība” diez vai vispār izdosies atrast viennozīmīgu pazīmju ekvivalentu.

Treškārt, cilvēka izziņa bieži vien pamatojas noteiktās sociālās un personiskās vērtībās. Dažādiem sociāliem slāņiem, grupām un pat indivīdiem šīs vērtības ir atšķirīgas. Kas ir “valsts neatkarība”? Vai neatkarība citas valsts sastāvā ir reāla valsts suverenitāte? Kas ir “likumīga valdība” un “likumīga vara”? Vai Ļeņina vadītā valdība un boļševiku vara 1917. gadā bija likumīga? Kas ir “īpaši nopelni Latvijas valsts labā”?

Dažādi cilvēki uz tādiem jautājumiem sniedz ļoti atšķirīgas atbildes tāpēc, ka katrs realitāti uztver caur noteikto sabiedrisko vērtību un interešu prizmu. Varbūt tas ir slikti, bet tāda ir cilvēka dzīves sociālā realitāte. Liīk, ko šajā sakarā teicis franču rakstnieks Fransuā Larošfuko (1613— 1680): “Ir tādi noziegumi, kas kļūst nevainojami un pat slavināmi to vēriena, skaita un apmēra dēļ. No tā izriet, ka visas sabiedrības apzagšanu sauc par izveicību un provinces prettiesīgu piesavinājumu — par iekarojumu.”

Teiktajam jāpiebilst, ka jēdzienu precizitāti un noteiktību samazina ne tikai sociālās, bet arī cilvēka individuālās vērtības, jo, kā mēdz teikt, vienam patīk māte, bet otram meita. Piemēram, sengrieķu dramaturgs Eiripids (ap 480—406 p.m.ē.) par kādu vīriešiem aktuālu jēdzienu un problēmu savu viedokli izteica šādi: “Ne jau skaistumā ir sievas vērtība vīram, bet viņas krietnumā, un tas izpaužas sievas spējā pilnīgi pieskaņoties vīram.”

KUR IZEJA? Cilvēciskā eksistence un sociālā realitāte pagaidām vēl ir ļoti tālu no cilvēka un sabiedrības ideāliem. Bet, ja pilnības nav esamībā, tad vismaz pašpaļāvīgi būtu to meklēt apziņā un domāšanā. Dabiskas valodas absolūta noteiktība ir līdzīga horizontam, kuram var tuvoties, bet nevar pienākt klāt.

Pat zinātnes valodas ievērojama jēdzienu daļa pašreiz ir nenoteikta, piemēram, jēdzieni “visums”, “bezgalība”, “dzīve”. Visiem it kā skaidrs, kas ir revolūcija, bet ar ko tā atšķiras no valsts apvērsuma? Kārtējā valsts apvērsuma organizētājs pasludina sevi par revolucionāru, bet zaudējuma gadījumā to pasludina par valsts noziedznieku.

Ari tradicionālais zinātņu sadalījums eksaktās un visās pārējās ir visai nosacīts, jo nav noteikts (precīzs) pats jēdziens “precizitātes augstā pakāpe”. Biologs droši apgalvos, ka viņa zinātnē jēdzienu precizitātes pakāpe, salīdzinot ar humanitārajām disciplīnām, ir ļoti augsta. Fiziķis un ķīmiķis par bioloģiju pamatoti izteiksies, ka tā ir ļoti neprecīza zinātne, sakarā ar ko nebūtu par ļaunu tās “fizikalizācija” vai “ķimizācija” Matemātiķis ar vēl lielāku pārliecību pateiks, ka visas zinātnes, izņemot matemātiku, ir neprecīzas. Katram būs sava taisnība, jo jebkurai fundamentālai zinātnei ir sava precizitātes rakstura specifika. Šī specifika piemīt ari tiesību zinātnēm. Tajā pašā laikā arī jurisprudence darbojas ar dažām ne visai precīzām kategorijām, taču daļēji atbildība par šo neprecizitāti jāuzņemas citām zinātņu nozarēm.

Piemēram, kaut gan ne visai precīzā jēdziena “nepieskaitāmība” pareizai interpretācijai ir liela nozīme tiesu praksē, principā tā ir psihiatrijas, nevis jurisprudences kategorija. Juridiskajā zinātnē un praksē jēdzienu nenoteiktības samazināšana ir visnotaļ vēlama. Acīmredzot tieši šā iemesla dēļ Kriminālkodeksa likumprojektā (1994.g.) ir ietverts jauns termins — “ierobežotā pieskaitāmība”.

Jēdzienu nenoteiktības samazināšanai ir ari daži citi paņēmieni. Viens no tiem ir vienošanās par jēdziena interpretāciju plašā vai šaurā nozīmē. Piemēram, atslēgas lietošana tajā pašā laikā nozīmē arī tās izmantošanu. Tas būtu jēdziena “lietošana" plašs skaidrojums.Taču ir iespējama ari šī jēdziena šaura interpretācija, kāda domāta likuma “Par policiju" 14. pantā: par šaujamieroča lietošanu uzskatāms tikai mērķtiecīgs šāviens, bet par tā izmantošanu — šāviens trauksmes signālam vai izsaucot palīdzību.

Tiesiskās terminoloģijas noteiktība ir tiesību zinātnes un prakses pamats. Tomēr šeit jāizvairās kā no tiesību nihilisma (lat. “nihil” — nekas), tā arī no tiesību fetišisma (fr. “fetichc” — elks) galējībām. Ja tiesību nihilisms, kas izpaužas likuma burta ignorēšanā, var novest pie tiesiskas un sociālas anarhijas, tad tiesību fetišisms neizbēgami noved pie personiskas nespējas orientēties reālās dzīves situācijās.

Visiem dzīves un prakses gadījumiem sagatavot speciālas instrukcijas nav iespējams. Piemēram, uzskaitīt visus sabiedriskās kārtības traucējumu variantus vai absolūti precīzi noteikt jēdziena “skaļa dziedāšana sabiedriskās vietās” robežas diez vai ir pa spēkam pat visgudrākajam likumdevējam.

Prātīgam policijas darbiniekam šādos gadījumos ir tikai viena “instrukcija” — pareizi novērtēt situāciju un rīkoties saskaņā ar likumu.

VINGRINĀJUMI 1- uzdevums. No jēdzieniem iekavās izvēlieties tikai tos, kuri ir būtiskā un nepieciešamā sakarā ar galveno jēdzienu.

1. Policists (vīrietis, latvietis, zvērests, skaistums, vecums).

2. Spēle (kārtis, spēlmaņi, kazino, biljards, noteikumi).

3. Nāvessods (ešafots, valsts noziegums, tiesas spriedums, izpildītājs).

4. Upe (krasts, zivis, makšķernieks, ūdenszāles, ūdens).

5. Avīze (patiesība, pielikums, informācija, fotoattēls, redaktors, papīrs).

6. Zādzība (automobilis, nakts, manta, kabata, nolaupīšana).

7. Valsts (liels, teritorija, bagāts, valoda, armija).

8. Karš (lidmašīna, lielgabals, kauja, šautene, karavīrs).

9. Students (uniforma, lekcija, sports, uzmanība, atzīme).

10. Pilsēta (automobilis, ēka, pūlis, iela, velosipēds).

11. Lasīšana (acis, grāmata, attēls, poligrāfija, vārds).

12. Noziegums (darbība, kriminālsods, neuzmanība, cietušais, persona).

2. uzdevums. Vai šie vārdi un vārdkopas ir sinonīmi?

1. Drošsirdīgs. Drosmīgs. Bezbailīgs.

2. Kvadrāts. Vienādmalu taisnstūris. Taisnleņķa rombs.

3. Atklājums. Izgudrojums.

4. Kauja. Batālija. Ciņa.

5. Advokāts. Aizstāvis.

6. Daugava. Dvina.

7. Operas “Zelta zirgs”autors. Arvīds Žilinskis.

8. Lidmašīna. Aeroplāns.

9. Liecinieks. Aculiecinieks.

10. Pistole. Revolveris.

11. Tiesību zinātne. Jurisprudence.

12. Nīlzirgs. Hipopotams. Bchemots.

13. Acs. Redzes orgāns.

14. Policija. Militarizēta valsts institūcija.

15. Atgadījums. Notikums.

16. Cilvēkēdājs. Kanibāls.

17. Amnestijas akts. Apžēlošanas akts.

3. uzdevums. Norādiet šādu homonīmu nozīmes.

1. Kabinets.

2. Postenis.

3. Aparāts.

4. Režīms.

5. Atslēga.

6. Pārkāpums.

7. Rota.

8. Mezgls.

9. Objektīvs.

10. Stops.

11. Ordenis.

12. Plāns.

13. Lira.

14. Kārts.

15. Grifs.

16. Laiks.

17. Mūlis.

4. uzdevums. Atklājiet minēto jēdzienu saturu un apjomu. Nenoteiktos jēdzienos norādiet nenoteiktības cēloņus.

1. Policija.

2. Sociālisms.

3. Galēja nepieciešamība.

4. Cerība.

5. Līdzdalība.

6. Bērns.

7. Soda veids.

8. Ārzemnieks.

9. Sevišķi bīstams recidivists.

10. Progress.

11. Mantas konfiskācija.

12. Taisnīgs karš.

13. Atbildību pastiprinošs apstāklis.

14. lntemacionālists.

15. Psihopāts.

16. Cietums Latvijas teritorijā.

17. Pučists.

18. Rīgas Ziemeļu rajona policijas iecirknis.

19. Dzēruma stāvoklis.

20. Plikgalvis.

21. Pieredzējis policists.

22. Skaista sieviete.

23. Izcils šahists.

3. nodala. JEDZIENA SATURS UN APJOMS

9

♦ Jed/icnu veidi pec apjoma un satura ♦ Klase, apakšklase

un klases elements ♦ Jēdziena satura un apjoma sakarība

Jēdzieniem “tikumisks cilvēks” un “krietns pilsonis”, šķiet, nav viens un tas pats saturs.

Aristotelis

3.1. JĒDZIENU VEIDI PĒC APJOMA UN SATURA

Atsevišķie un vispārējie jēdzieni Reģistrējošie un nereģistrējošie jēdzieni ❖ Absolūti un korelatīvi jēdzieni ^ Pozitīvi

un negatīvi jēdzieni

Kā pēc apjoma, tā arī pēc satura jēdzieni iedalāmi dažādi.

Pēc apjoma jēdzieni iedalāmi atsevišķos un vispārējos, bet vispārējie — reģistrējošos un nereģistrējošos.

ATSEVIŠĶIE UN Atsevišķo jēdzienu apjomā tiek ietverts tikai VISPĀRĒJIE JĒDZIENI viens priekšmets. Tādi ir jēdzieni “planēta Marss”, “Latvijas valsts”, “Iļģuciema cietums”, “dzejnieks Fricis Bārda”.

Vispārējo jēdzienu apjomā tiek ietverti divi vai vairāki priekšmeti. Tādi ir jēdzieni “Saules sistēmas planēta”, “Baltijas valsts”, “cietums Latvijas teritorijā”, “latviešu dzejnieks”. Visas pazīmes, kas attiecinātas uz vispārēja jēdziena apjomu kopumā, attiecināmas arī uz katru tā pārstāvi atsevišķi.

Kā atsevišķo, tā arī vispārējo jēdzienu vidū ir pieņemts izdalīt kopības jēdzienus. Kopības jēdzienā vienveidīgo priekšmetu kopums uzskatāms kā vesela sistēma. Tāpēc kopības jēdzienu pazīmes tiek attiecinātas nevis uz katru sistēmas elementu atsevišķi, bet gan uz visu sistēmu kopumā.

Piemēram, atsevišķa kopības jēdziena “latviešu tauta’ pazīmes attiecinātas nevis uz katru latvju tautas pārstāvi, bet gan uz visu latviešu tautu kopumā. To pašu varētu teikt ari par tādiem atsevišķiem kopības jēdzieniem kā “Saules sistēma”vai “Latvijas Iekšlietu ministrijas Sardzes pulks”.

Arī vispārēja kopības jēdziena “pūtēju orķestris” pazīmes attiecas ' nevis uz katru orķestra muzikantu, bet gan uz visu orķestri kopumā. To pašu varētu teikt ari par tādiem vispārējiem kopības jēdzieniem kā “mežs”, “bataljons” vai “bruņota banda”.

Jāņem vērā, ka vispārējo jēdzienu lietošana kopības vai parasta sadalījuma nozīmē bieži vien ir atkarīga no prātojuma konteksta.

Piemēram, vispārējs jēdziens “Policijas akadēmijas students” lietojams divējādi. Kontekstā “Policijas akadēmijas studenti mācās loģiku" šim jēdzienam ir sadalījuma nozīme, jo teiktais attiecas uz katru attiecīga kursa studentu. Kontekstā “Policijas akadēmijas studenti maršēja dziedādami” tam pašam jēdzienam ir kopības nozīme, jo teiktais attiecas uz visiem studentiem kopumā, nevis uz katru atsevišķi.

Salīdzināsim vēl divus apgalvojumus: 1) “ieslodzītie, kas izbēga no Pārlielupes cietuma, ir noķerti”; 2) “ieslodzītie, kas izbēga no Pārlielupes cietuma, rūpīgi veica bēgšanas priekšdarbus". Pirmā apgalvojumā jēdzienam “ieslodzītie, kas izbēga no Pārlielupes cietuma” ir sadalījuma nozīme, jo teiktais attiecas uz visiem ieslodzītiem kopumā un katru atsevišķi. Turpretī otrā apgalvojumā tam pašam jēdzienam ir kopības nozīme, jo teiktais attiecas nevis uz katru ieslodzīto atsevišķi, bet uz. visiem kopumā.

Vispārēji jēdzieni iedalāmi reģistrējošos un nereģistrējošos.

REĢISTRĒJOŠIE UN NEREĢISTRĒJOŠIE JEDZIEM Reģistrējošie jēdzieni ir tie vispārējie jēdzieni, apjoms attiecas uz noteiktu priekšmetu skaitu, respektīvi, tie ir galīgi jēdzieni pēc apjo

ma. Tādi, piemēram, ir jēdzieni “Eiropas valsts”, “Rīgas pilsētas policijas iecirknis”, “Latvijas valsts prezidents”, “Rūdolfa Blaumaņa luga”.

Nereģistrējošie jēdzieni ir tie vispārējie jēdzieni, kuru apjoms attiecas uz nenoteiktu priekšmetu skaitu. Šis skaits var būt bezgalīgi liels (“vesels pozitīvs skaitlis”) vai praktiski nesaskaitāms. Kaut gan pēdējā gadījumā priekšmetu skaits ir galīgs, praktiski tos uzskaitīt nav iespējams. Tādi, piemēram, ir jēdzieni “latvietis”, “noziegums”, “revolveris”, jo šo jēdzienu apjomā ietverti visi pagātnes, tagadnes un nākotnes latvieši, noziegumi un revolveri.

Kā reģistrējošiem un nereģistrējošiem vispārējiem jēdzieniem, tā arī atsevišķiem jēdzieniem ir noteikts saturs. Pēc satura visi jēdzieni iedalāmi absolūtos un korelatīvos, pozitīvos un negatīvos.

ABSOLŪTI UN KORELATĪVI JEDZIENI Absolūts jēdziens atveido priekšmetu, kas uztverams neatkarīgi no citiem priekšmetiem.

Piemēram, tādi ir jēdzieni “tiesiskā valsts”, “zinātne”, “līgums”, “ceļu policijas inspektors”.

Korelatīvs jēdziens atveido priekšmetu, kas uztverams tikai sakarā ar kādu citu priekšmetu. Šis nosacītais pāris savdabīgi ietilpst korelatīva jēdziena saturā. Piemēram, jēdziena “vecāki” satura neatņemama sastāvdaļa ir doma par bērniem. Jēdzienā “iecirkņa priekšnieks” tiek iekļauti tam pakļautie iecirkņa inspektori. Jēdziena “kukuļņemšana” attiecīgs denotāts eksistē tāpēc, ka pastāv kukuļdošana.

Jāņem vēl ā, ka dažos gadījumos absolūtu jēdzienu satura neatkarībai ir relatīvs raksturs. Tiesa gan, tādiem jēdzieniem kā “akmens”, “cilvēks”, “loģika” nav korelatīva jēdziena pazīmju. Tomēr dažiem jēdzieniem šīs pazīmes parādās, kaut gan īsti korelatīvi jēdzieni tie nav. Piemēram, jēdziens “policija” tieši asociējas ar jēdzienu “tiesiskā kārtība”, bet jēdziens “noziegums” — ar jēdzienu “sods”.

POZITĪVI UN -NEGATĪvi JĒDZIENI Pozitīvs jēdziens atveido priekšmetam piemītošas pazīmes. Tādi ir lielākā daļa jēdzienu, piemēram, jēdzieni “loģisks”, “ticīgs”, “kārtība”, “likumīgs”, “atbildība”.

Negatīvā jēdzienā tiek noliegtas pazīmes, kas veido pozitīvā jēdziena saturu. Tādi ir jēdzieni “neloģisks”, “neticīgs”, “nekārtība”, “nelikumīgs”, “bezatbildība”.

Kā latviešu, tā arī krievu valodā negatīvos jēdzienus parasti izsaka ar vārdiem, kuriem ir nolieguma priedēkļi “ne” un “bez”. No svešvalodām aizgūtos vārdos visbiežāk sastopams nolieguma priedēklis “a”, piemēram — “asimetrija”, “amorāls”,“apolitisks”.

Jēdzienu loģisko iedalījumu pozitīvos un negatīvos nedrīkst sajaukt ar mūsu politisko, morālo un cita veida attieksmi pret jēdzienā izteikto saturu. Piemēram, pozitīvi morālā un politiskā ziņā novērtējamais jēdziens “neatkarība” ir negatīvs loģikas ziņā. Juridiskā un morālā ziņā negatīvi novērtējamais jēdziens “noziegums" loģikas ziņā ir pozitīvs.

Pamatojoties uz minēto par jēdzienu veidiem, var dot jebkura jēdziena vispārīgo loģisko raksturojumu pēc tā apjoma un satura. Daži piemēri: ‘‘Latvijas valsts prezidents Jānis Čakste” (atsevišķs, absolūts, pozitīvs); “nozieguma subjekts" (vispārējs, nereģistrējošs, korelatīvs, pozitīvs); “nepieskaitāmība” (vispārējs, nereģistrējošs, absolūts, negatīvs); “Raiņa luga” (vispārējs, reģistrējošs, absolūts, pozitīvs); “Rēzeknes policijas futbolkomanda “Vairogs”” (atsevišķs, kopības, absolūts, pozitīvs).

3.2. KLASE, APAKŠKLASE UN KLASES ELEMENTS

A Klase un klases elements Apakšklase ^ Universālā klase Par nārām un Francijas karali

Jēdzienu loģiskās attiecības ir noteiktu priekšmetu klašu (daudzuma) 'attiecības. Šo attiecību apzīmēšanai loģikā lieto klases, apakšklases un klases elementa kategorijas.

KLASE UN KLASES ELEMENTS Klase (“kopa”, “daudzums”) ir priekšmetu loģiskais kopums, kuri apvienoti atbilstoši noteiktām pazīmēm. Piemēram, pret personu vērsto nodarījumu klase ir Kriminālkodeksa sevišķās daļas trešās nodaļas noziegumu kopums. Loģisko klasi bieži apzīmē ar burtu “M” — pēc vācu vārda “Menge” (daudzums) pirmā burta.

Klase sastāv no elementiem, respektīvi — šajā klasē ietilpstošiem priekšmetiem. Piemēram, pret personu vērsto noziegumu klase sastāv no tādiem elementiem kā “slepkavība”, “novešana līdz pašnāvībai”, “izvarošana” u.c. Noteikto elementu ietilpšanu klasē ir pieņemts apzīmēt šādi: a, b, c e M (“a”, “b” un “c” ir klases “M” elementi).

Lai parādītu, ka kāds elements neattiecas uz noteikto klasi (piemēram, ka laupīšana nepieder pie noziegumiem pret personu), tiek izmantots apzīmējums a e M.

Klase var sastāvēt no viena elementa (piemēram, klase “izņēmuma soda veids”) vai no vairākiem elementiem (piemēram, klase “noziegums pret īpašumu”). Šajā sakarībā jāņem vērā, ka viens un tas pats priekšmets var ietilpt vairākās klasēs. Piemēram, tīša slepkavība ietilpst gan pret personu vērsto, gan smago noziegumu klasē. Kāds Imantas policijas iecirkņa kārtībnieks ietilpst gan policistu klasē, gan vīriešu klasē, gan varbūt arī citās klasēs (piemēram, teicamu sportistu un Latvijas Policijas akadēmijas studentu klasēs).

APAKŠKLASE Starp klasi un tās elementiem var atrasties apakšklase (“apakškopa”, “apakšdaudzums”). Tā ir noteikta klases daļa ar saviem elementiem. Piemēram, valsts noziegumu klase ietver smago valsts noziegumu apakšklasi. Klases un apakšklases attiecība apzīmējama šādi: M^1 c M (M^1 ir klases M apakšklase). Amerikāņu loģikas literatūrā šo simbolu, kas apzīmē apakšklases ietilpšanu klasē, sauc par “pakavu”.

Tātad jebkuri apakšklases elementi ir arī attiecīgās klases elementi:

a, b, c e M' c M. Piemēram, spiegošana, diversija un kaitniecība ir

smago valsts noziegumu apakšklases elementi, ka ari valsts noziegumu klases elementi.

UNIVERSĀLĀ KLASE Pastāv loģiskās klases, kas ietver visus konkrēta pētījuma lauka priekšmetus. Tādas klases sauc par universālām klasēm (daudzumiem). Astronomijā tas ir debess ķermeņu daudzums, botānikā — augu daudzums, krimināltiesībās — noziegumu daudzums, kriminoloģijā — noziedznieku daudzums.

Grafiski universālo klasi attēlo kā taisnstūri. Shēmā parādītas

noziegumu universālās klases (U), pret personu vērsto noziegumu klases (M), pret personu vērsto smago noziegumu apakšklases (M^1) un tīšas slepkavības (a) loģiskās attiecības. Tās pašas attiecības formulas veidā izskatīsies šādi: a e M^1 c M c U.

par NĀRĀM UN FRANCIJAS karali Līdz ar universālo klasi loģikā tiek runāts arī par tukšo klasi. Tukšas klases jēdziens ir tāds, kuram nav denotāta.

Bieži vien mācību literatūrā to sauc par nulles jēdzienu, bet tas nav precīzi.Tukšas klases jēdzieniem ir gan priekšmetiskā, gan arī jēgas nozīme (sk. 2. nodaļu). Tāpēc tukšas klases jēdzieni, kā arī jebkurš cils jēdziens ir atsevišķi (“mūsdienu Zviedrijas prezidents”) vai vispārēji (“kentaurs”) jēdzieni.

Jāatšķir divi tukšas klases paveidi. Viens no tiem ir loģiski tukša klase, kuru veido iekšēji pretrunīgi jēdzieni, piemēram — “apaļš kvadrāts”, “vislielākais skaitlis”, “krāpšana, kas izdarīta aiz neuzmanības”. Loģiski tukšas klases jēdzieniem pieskaitāmas arī “fictio iuris” (juridiskās fikcijas). Piemēram, jēdziens “suverēna valsts PSRS sastāvā” ir tipiskākā juridiskā fikcija, jo viena neatkarīga valsts nevar ietilpt citas valsts sastāvā.

Otrs tukšas klases paveids ir faktiski tukša klase. Šī klase ir tukša nevis iekšēja loģiska pretrunīguma dēļ, bet uz faktiska pamata. Faktiski

tukšu klasi, piemēram, veido jēdzieni “mūžīgais dzinējs”, “cilvēks, kurš nodzīvoja 500 gadu”, “Marsa iedzīvotājs”.

Šeit jāņem vērā ne tikai dabaszinātņu, bet arī laika aspekts. Jēdzienu “mūsdienu Francijas karalis” nevarēja pieskaitīt tukšas klases jēdzieniem XVII gadsimtā, bet XX gs. tās ir tukšas klases jēdziens. Un otrādi — jēdziens “mūsdienu Latvijas prezidents” no tukšas klases 1992. gadā pārgāja uz netukšo klasi 1993. gada septembri.

Tukšas klases jēdziens skar ari eksistences problēmu filozofijā. Ja jēdziena “reāla eksistence” apjomu aprobežotu tikai ar ārēji materiālas esamības sfēru, tad jēdzienus “Sniegbaltīte” un “Salavecis” viennozīmīgi nāktos attiecināt uz tukšas klases jēdzieniem, taču diez vai tāda reālas eksistences sfēras sašaurināšana būtu konstruktīva. Pasaku, mitoloģijas un daudziem citiem cilvēka radošās fantāzijas tēliem un ainām ir zināma garīgā un kultūras realitāte ar saviem denotātiem. Tāpēc mūsu prātojumi par nārām (klase), Baltezera nārām (apakšklase) un visskaistāko Baltezera nāru (klases elements) loģikas ziņā ir absolūti korekti.

3.3. JEDZIENA SATURA UN APJOMA SAKARĪBA

Apgrieztas attiecības likums Ģints un sugas ❖ Jēdziena vispārināšana Jēdziena ierobežošana Vai virsseržants ir

seržants?

Jēdziena saturs un apjoms atrodas savstarpējas sakarības attiecībā. Šī sakarība izpaužas vienā no svarīgākajiem loģikas likumiem.

APGRIEZTAS ATTIEC'ĪBAS LIKUMS Salīdzinot jēdzienus “amatnoziegums” un “noziegums” pēc apjoma, nav grūti secināt, ka pirmā jēdziena apjoms ir šaurāks. Savukārt jēdziena “noziegums” apjoms ir plašāks, jo tajā ietilpst ne tikai amatnoziegumi, bet arī citi noziegumu veidi.

Ko varam teikt par šo jēdzienu satura attiecībām? Šeit viss ir otrādi. Jēdziena “amatnoziegums” saturs ir plašāks (bagātāks), jo tajā ietilpst visas nozieguma pazīmes un vēl tādas, kas raksturo amatnozieguma specifiku. Savukārt jēdziena “noziegums” saturs ir šaurāks (nabagāks), jo tā pazīmes noziegumu raksturo tikai kā tādu.

No teiktā izriet, ka jēdziena satura un apjoma sakarība izpaužas apgrieztas attiecības likumā: jo šaurāks jēdziena apjoms, jo plašāks tā saturs, un otrādi — jo plašāks jēdziena saturs, jo šaurāks tā apjoms. No šī likuma būtības izriet šķietami paradoksāls secinājums, proti — ja

jēdziena “B” apjoms ir jēdziena “A” apjoma dala, tad jēdziena “A” saturs ir jēdziena “B” satura daļa.

Teiktais par jēdzienu apjomiem neizraisa pārpratumus, bet teiktais par jēdzienu saturiem var radīt jautājumu: kā lielākais (A) var būt par mazākā (B) daļu?

Neskatoties uz to, viss ir ļoti vienkārši. Piemēram, jēdziena “pulks” (A) saturs ir tikai daļa no jēdziena “mobilais policijas pulks” (B) satura, jo pēdējā jēdziena saturs ir plašāks (bagātāks). Tas ietver gan visas pulka (A) pazīmes, gan arī mobilā policijas pulka (B) specifiskās pazīmes.

ĢINTS UN SUGAS Iepriekš minētajā shēmā ārējais aplis (A) simbolizē pakārtotāju jēdzienu, bet iekšējais aplis

(B) — pakārtoto jēdzienu. Saskaņā ar loģikā pieņemto terminoloģiju tāda veida attiecības starp jēdzieniem sauc par ģints un sugas attiecībām. Aptverošo jēdzienu sauc par ģints jēdzienu, bet aptverto — par sugas jēdzienu.

Terminus “ģints" un '‘suga" lieto ne tikai loģika, bet arī dabaszinātnēs. Atcerēsimies, ka zooloģijā ar ģints kategoriju apzīmē stingri noteiktu dzīvu būtņu kopumu (piemēram, kaķu ģints), bet ar sugas kategoriju — stingri noteiktus šā kopuma paveidus (piemēram, kaķu ģintī ietilpst 28 sugas: tīģeris, mājas kaķis u.c.).

Atšķirībā no šo kategoriju nozīmēm dabaszinātnēs ģints un sugas attiecībām loģikā ir relatīvs raksturs. Lielākā daļa jēdzienu vienlaikus var būt kā sugas, tā arī ģints attiecībās. Piemēram, jēdziens “policija” (B) ir sugas jēdziens attiecībā uz jēdzienu “apbruņota militarizēta institūcija” (A) un ģints jēdziens attiecībā uz jēdzienu “valsts policija” (C). Jēdziens “nekustama manta” (B) ir sugas jēdziens attiecībā uz jēdzienu “manta” (A) un ģints jēdziens attiecībā uz jēdzienu “privāta nekustamā manta” (C).

Runājot par jēdziena satura un apjoma sakarības likumu, jāņem vērā, ka tas ir spēkā tikai attiecībā uz ģints un sugas jēdzieniem. Jautājumam par to, vai jēdziens “zādzība” ir plašāks (pēc satura vai pēc apjoma) par jēdzienu “laupīšana”, nav jēgas, jo tiem ir nevis ģints-sugas, bet cita veida savstarpējās attiecības (sk. 4. nodaļu).

Jēdzienu ģints un sugas attiecības, kā arī satura un apjoma apgrieztas attiecības likums visspilgtāk izpaužas jēdzienu vispārināšanas un ierobežošanas loģiskajās operācijās.

JĒDZIENA VISPĀRINĀŠANA Jēdziena vispārināšana (lat. “generalisatio”)

izpaužas pārejā no sugas uz ģints jēdzienu. Tātad loģiskās vispārināšanas būtība ir jēdziena apjoma palielināšana (paplašināšana), pakāpeniski izslēdzot no sākotnējā jēdziena satura noteiktas pazīmes.

To var parādīt arī shematiski (iekavās mazie burti apzīmē jēdziena

pazīmes, tātad — tā saturu). Piemēram, jēdziena “kolts” divkārtējs vispārinājums veido šādu virkni: “kolts” (C) — “revolveris” (B) — “individuālais šaujamierocis” (A). No jēdziena “kolts” satura pakāpeniski tika izslēgtas pazīmes, kas atšķir koltus no citu veidu revolveriem, bet tālāk pazīmes, kas atšķir revolverus no citu veidu individuāliem šaujamieročiem.

Vai jēdzienu vispārināšanai ir robežas? Tādas robežas pastāv, un tie ir universālas klases jēdzieni. Sasniedzot šo robežu “ad maximum” (maksimāli), tālākai vispārināšanai nav praktiskas nozīmes. Piemēram, jēdziena “kolts” vispārināšanas robeža ir ieroča jēdziens (“kolts” — “revolveris” — “individuālais šaujamierocis” — “šaujamierocis” — “ierocis”). Cits vispārināšanas piemērs līdz universālas klases robežai: “vīriešu koris “Dziedonis”” — “vīriešu koris” — “koris” — “mākslas kolek-tivs .

Šajā sakarā jāņem vērā, ka universālas klases jēdziens jeb “genus generalissimum” (augstākā ģints) ir relatīvs. Piemēram, viena jēdziena vispārinājumā mēs varam pakāpeniski sasniegt piecu zinātņu nozaru universālas klases (U) jēdzienus: “pūdelis" — “suns" (kinoloģijas U) — “dzīvnieks” (zooloģijas U)—“organisms" (bioloģijas U)— “daba” (ekoloģijas U) — “esamība” (filozofijas U).

Jebkura jēdziena vispārināšana pieļauj dažādus variantus. Piemēram, jēdziena “Bēthovena Devītā simfonija” divkārtējs vispārinājums varētu būt šāds: “Bēthovena Devītā simfonija” — “Bēthovena simfonija” — “simfonija”. Taču var vispārināt arī šādi: “Bēthovena Devītā simfonija” — “izcils skaņdarbs” — “izcils mākslas darbs”.

Jēdzienu loģisko vispārinājumu nedrīkst sajaukt ar vispārināšanu pēc principa “no daļas uz veselo”. Izskatīsim jēdzienu virkni: “Smiltenes pagasts” — “Valkas apriņķis” — “Vidzemes novads” — “Latvijas valsts”. Šeit nav loģiskā vispārinājuma, jo starp minēto jēdzienu apjomiem nepastāv sugas un ģints attiecības.

Ari vispārināšanai pēc subordinācijas principā nav nekā kopīga ar loģisko vispārināšanu. Piemēram, šķietams vispārinājums būtu tādu jēdzienu virknē: “Rīgas pilsētas rajona prokurors” — “Rīgas pilsētas prokurors” — “Latvijas Republikas ģenerālprokurors”.

Loģiskā vispārināšana efektīvi izmantojama versiju analīzē. Piemēram, pakāpeniski paplašinot sadzīves slepkavībā aizdomās turēto loku (tuvi radinieki—radinieki—pazīstami utt.), kriminālpolicijas inspektors var “uztaustīt" noziedznieku.

JĒDZIENA IEROBEŽOŠANA Jēdziena ierobežošana (lat. “determinatio”)

izpaužas pārejā no ģints uz sugas jēdzienu.

Būtībā šī loģiskā darbība ir pretēja vispārināšanai, proti — tā ir jēdziena apjoma samazināšana (sašaurināšana).

Kā redzams shematiskajā attēlojumā, jēdziena ierobežošana notiek pakāpeniski, iekļaujot sākotnējā jēdziena saturā papild-pazīmes. Piemēram, jēdziena “speciālists” divkārtēja ierobežošana veido virkni:

“speciālists” (A) — “eksperts”(B) — “eksperts kriminālists” (C). Jēdziena “speciālists” saturā pakāpeniski tika iekļautas ierobežojuma locekļu raksturīgās pazīmes.

Noteiktas robežas ir arī jēdzienu ierobežošanai. Šīs robežas jeb “species specia-lissima” (zemāka suga) ir atsevišķie jēdzieni. Sasniedzot šo robežu, tālākā ierobežošana nav iespējama, piemēram: “savienība” — “noziedzīga savienība” — “banda” — “banda “Melnais kaķis””. Cits piemērs: “krīze” — “valdības krīze” — “Latvijas Republikas valdības krīze” — “Latvijas Republikas valdības krīze 1934. gadā”.

Kā vispārināšana, tā arī ierobežošana pieļauj dažādus variantus. Piemēram, jēdziena “drošība” divkārtējs ierobežojums varētu būt šāds: “drošība” — “valsts drošība” — “Latvijas valsts drošība”. Taču var rīkoties arī šādi: “drošība” — “starptautiskā drošība” — “starptautiskā drošība Viduseiropas reģionā”.

Jēdzienu loģisko ierobežojumu nedrīkst sajaukt ar ierobežošanu pēc principa “no lielākā uz mazāko”. Izskatīsim šādu jēdzienu virkni: “valsts robeža” — “pilsētas robeža” — “pilsētas rajona robeža”. Šeit nav loģiskā ierobežojuma, jo starp minēto jēdzienu apjomiem nepastāv ģints un sugas attiecības.

Arī ierobežošanai pēc subordinācijas principā nav nekā kopēja ar loģisko ierobežošanu. Piemēram, šķietams ierobežojums būtu šādu jēdzienu virknē: “Iekšlietu ministrija” — “Policijas departaments” — “Kārtības policijas pārvalde”.

VAI VIRSSERŽANTS IR SERŽANTS? Loģiskā ierobežošanā nedrīkst rīkoties mehāniski, jo pretējā gadījumā var rasties vēl viens šķietama ierobežojuma paveids. Piemēram, pēc analoģijas ar pareizo ierobežojumu (“komandieris” — “rotas komandieris”) daži studenti ari attiecību “seržants” — “virsseržants” izprot kā loģisko ierobežojumu. Tā ir kļūda, jo jēdzienam “virsseržants” nav visas jēdziena “seržants” pazīmes, kā jābūt pareizā ierobežojumā.

Tāda veida loģiskā kļūda nereti noved pie pleonasma (grieķ. “pleo-nasmos” — pārpilnība), respektīvi — pie izteicieniem ar liekiem elementiem. Pleonasmu piemēri: “pirmā debija” (vārds “pirmais” ir lieks, jo otrā debija vairs nav debija); “iekšējais interjers” (interjers nevar būt ārējs); “negaidīts pārsteigums” (gaidīts pārsteigums nav pārsteigums).

Interesanti, ka čehu filozofa un matemātiķa Bernarda Boleano jēdziena satura un apjoma apgrieztas attiecības likuma kritika faktiski pamatojas piemērā ar pleonasmu. Lūk, šis piemērs: jēdzieni “lode” un “apaļa lode” pēc apjoma ir līdzīgi, tomēr otrā jēdziena saturs ir lielāks. Būtībā šī argumentācija pamatojas uz pārpratumu, jo jēdzienu “lode” un “apaļa lode” saturs ir absolūti vienāds. “Būt apaļai” ir jēdziena “lode” būtiskā pazīme, jo jēdziens “neapaļa lode” ir iekšēji pretrunīgs.

Loģiskā ierobežošana efektīvi izmantojama policijas operatīvajā darbībā, pakāpeniski sašaurinot meklēšanas loku. Piemēram, sākotnējas informācijas par automašīnu “Volvo” divkārtējs ierobežojums (“Volvo zilā krāsā” — “Volvo zilā krāsā ar pirmo numura ciparu 7”) gandrīz uzvedina uz auto īpašnieku.

VINGRINĀJUMI 1. uzdevums. Vispārējiem jēdzieniem norādiet vismaz vienu to apakšklasi un vienu elementu, bet atsevišķiem jēdzieniem — apakšklasi un klasi. Nosakiet tukšas klases jēdzienus.

1. Policija.

2. Kamerkoris “Ave sol".

3. Krimināltiesības.

4. Tēvzeme.

5. Precēts vecpuisis.

6. Futbolkomanda“Skonto”.

7. Policijas iecirknis.

8. Cēlonis.

9. Slēgtais cietums Latvijā.

10. Pretuzbrukums.

11 Alfrēda Kalniņa opera “Baņuta”.

12. Cilvēks, kas pārvalda visas Eiropas valodas un neprot latviešu valodu.

13. Valmieras cietums.

14. Mantas aresta akts.

15. Ceļu policijas inspektors.

16. Prasītājs.

17. Nejaušība.

18. Pirmais [.atvijas prezidents.

19. Daļēji slēgtais cietums Latvijā.

20. Progress.

21. Bezmiegs.

22. Visums.

23. Latvijas basketbolists, kas ir garāks par visiem Latvijas basketbolistiem.

24. Atturība.

25. Pastiprināta režīma cietums mūsdienu Latvijā.

26. Latvijas Policijas akadēmija.

27. Anarhija.

28. Advokāts.

29. Noziedzība.

30. Anonīms.

31. Kopija.

32. Brāļadēls.

33. Varoņdarbs.

2. uzdevums. Kādā tuvākajā loģiskajā klasē ietilpst minētās jēdzienu grupas? Ja uzskaitījums nav pilnīgs, tad papildiniet to ar vismaz vienu attiecīgās klases elementu.

1. Zādzība. Laupīšana. Krāpšana.

2. Gustavs Zemgals. Alberts Kviesis. Kārlis Ulmanis.

3. Jelgavas cietums. Matīsa cietums. Liepājas cietums.

4. Metrs. Kilograms. Sekunde. Stops.

5. Slepkavība. Izvarošana.

6. Ēvalds Valters. Eduards Pāvuls. Kārlis Sebris. Harijs Liepiņš.

7. Merkurs. Marss. Saturns.

8. Policijas kaprālis. Policijas seržants.

9. Jānis Lūsis. Helmūts Balderis. Mihails Tāls.

10. Skriešana. Paukošana. Peldēšana. Jāšana.

11. Brīvības atņemšana. Naudas sods. Nāvessods.

12. Policijas virsseržants. Policijas leitnants.

13. Ēvalds Vilks. Visvaldis Lāms. Alberts Bels.

14. Terora akts. Diversija. Kaitniecība.

15. Policijas iecirknis “Brasla”. Policijas iecirknis “Purvciems”. Policijas iecirknis “Jugla”.

16. Ojārs Vācietis. Imants Ziedonis. Jānis Peters.

17. Iecirkņa inspektors. Ceļu policijas inspektors. Nepilngadīgo lietu inspektors.

18. Luga “Zelta zirgs”. Luga “Indulis un Ārija”. Luga “Uguns un nakts”.

10. 1,5, 7, 9.

20. Efedrīns. Solutāns. Klofelīns,

21. Jānis Pliekšāns. Pēteris Stučka. Jānis Jansons-Brauns.

22. Andrejs Jurjāns. Emīls Dārziņš. Jāzeps Vītols.

23. Krišjānis Valdemārs. Juris Alunāns. Krišjānis Barons.

24. Brāļi Kaudzītes. Rūdolfs Blaumanis. Jānis Poruks. Rainis.

25. Ātršaušana no pistoles. Peldēšana.300 metru distancē. Lodes grūšana.

3. uzdevums. Ja starp minētajiem jēdzieniem pastāv ģints un sugas attiecības, tad nosakiet ģints un sugas jēdzienus. Kura jēdziena saturs ir plašāks?

1. Noziegums pret personu. Slepkavība.

2. Kvadrāts. Taisnstūris.

3. Krāpšana. Izspiešana.

4. Nolaidība. Amatnoziegums.

5. Brālis. Pusbrālis.

6. Spiegošana. Valsts noziegums.

7. Policijas seržants. Policijas leitnants.

8. Latvijas pilsēta. Balvi.

9. Policijas leitnants. Policijas virsleitnants.

10. Saules sistēma. Zeme.

11. Tiesību nozare. Labošanas darbu tiesības.

12. Stops. Pusstops.

13. Metāls. Bronza.

14. Latvijas Policijas akadēmija. Augstskola.

15. Latvija. Rīga.

16. Skola. Skolas izlaiduma klase.

4. uzdevums. Veiciet jēdzienu divkārtēju loģisko vispārināšanu.

1. Rīgas policija.

2. Kvadrāts.

3. Olaines cietums.

4. Rūdolfa Blaumaņa luga “Indrāni”.

5. Ielaušanās ierocis.

6. Latvijas valsts prezidents.

7. Izspiešana organizētā grupā.

8. Latviešu rakstnieksAndrejs Upīts.

9. Slēgtais cietums Latvijā.

10. Kriminālistika.

11. Sieviešu koris “Dzintars”.

12. Policijas iecirkņa “Ķengarags” inspektors.

13. Sevišķi bīstams recidīvists.

14. Mobilais policijas pulks.

15. Futbolkomanda “Vairogs”.

16. Komponists Raimonds Pauls.

17. Latvijas Saeima.

5. uzdevums. Pārbaudiet šādu vispārinājumu pareizību.

1. Zādzība—noziedzīga rīcība—prettiesiska rīcība.

2. Pilsētas pašvaldība—vietējā pašvaldība—pašvaldība.

3. Ieslodzītā bēgšana no Grīvas cietuma—ieslodzītā bēgšana no Rīgas Centrālcietuma— ieslodzītā bēgšana.

4. Sekunde—minūte—stunda.

5. Kriminālpsiholoģija—psihopatoloģija—psiholoģija.

6. Nozieguma vietas apskate—medicīniskā apskate—apskate.

7. Līguma pants—likuma pants—pants.

8. Nepamatota apsūdzība—apsūdzība—publiska apsūdzība.

9. Zolitūde—Zemgales priekšpilsēta—Rīga—Latvija.

10. Latvijas policija—policija—tiesību aizsardzības iestāde.

11. Tiesu bioloģija—bioloģija—zinātne.

12. Kara reglaments—dienesta gailas reglaments—reglaments.

13. Rīta blāzma—agrs rīts—rīts.

14. Iepriekšējā izmeklēšana—tiesas izmeklēšana—izmeklēšana.

15. Tiesu fotogrāfija—mākslas fotogrāfija—māksla.

16. Patiesa liecība—liecība—nepatiesa liecība.

17. Atraduma piesavināšanās—-mantas piesavināšanās—piesavināšanās.

18. Kontrabass—vijole—mūzikas instruments.

19. Nosacīta atbrīvošana no soda—atbrīvošana no soda—atbrīvošana no apcietinājuma.

20. Nacionālais karogs—valsts karogs—karogs.

21. Aizstāvēšanās robežu pārkāpšana—pilnvarojuma pārkāpšana—varas robežu pārkāpšana.

22. Pamatskolas izglītība—vidējā izglītība—augstākā izglītība.

6. uzdevums. Veiciet jēdzienu divkārtēju loģisko ierobežošanu.

1. Tiesību nozare.

2. Trīsstūris.

3. Kodekss.

4. Notiesātais.

5. Galvaspilsēta.

6. Konstitūcija.

7. Pasaules čempions.

8. Slepkavība.

9. Nāvessods.

10. Policijas iecirkņa priekšnieks.

11. Rīts.

12. īpašums.

13. Policijas virsnieks.

14. Māksla.

15. Noziegums pret īpašumu.

16. Literatūra.

17. Likums.

18. Mācību grāmata.

19. Politiskā partija.

20. Kultūra.

7. uzdevums. Pārbaudiet šādu ierobežojumu pareizību.

1. Kartotēka—daktilokartotēka:—Rīgas policijas pārvaldes daktilokartotēka.

2. Tiesa—Augstākā tiesa— krimināltiesa—darba tiesa—biedru tiesa.

3. Studenti—studentu grupa—students.

4. Kukuļdošana—kukuļņemšana—kukuļa provokācija.

5. Nekārtībās --masu nekārtības Brasas cietumā—masu nekārtības Jelgavas cietumā.

6. Kurzemes novads—Liepājas apriņķis—Priekules pagasts.

7. Medicīna—onkoloģija—liesu medicīna.

8. Atriebība—asinsatriebība—asinsatriebība Abhāzijā.

9. Naudas vienība—lats—santīms.

10. Nodoms—noziedzīgs nodoms—krāpšanas nodoms—nodoms teicami nolikt visus eksāmenus.

11. Incidents—robežincidents Latvijas robežā—robežincidents Baltijas jūrā.

12. Pārdošana—atkalpārdošana—nekustamas mantas atkalpārdošana.

13. Kriminālistika—trasoloģija—odoroloģija—ballistika.

14. Trīsstūris—vienādsānu trīsstūris—vienādmalu trīsstūris.

15. Nopratināšana—liecinieku nopratināšana—aizdomās turētā nopratināšana.

16. Psiholoģija—noziedzības psiholoģija—pret personu vērsto noziegumu psiholoģija— seksuālo noziegumu psiholoģija.

17. Tiesas runa—apsūdzības runa—aizstāvības runa.

18. Radniecība—asinsradniecība—laulības radniecība—juridiskā radniecība.

19. Dumpis—bruņots dumpis—bruņots dumpis Rīgas Centrālcietumā.

20. Viltošana—naudaszīmju viltošana—dokumentu viltošana.

21. Apkrāpšana—pircēju apkrāpšana—pircēju apkrāpšana ar nepilnu svaru—pircēju apkrāpšana ar nepilnu skaitu—pircēju apkrāpšana ar nepilnu skaitu Āgenskalna tirgū.

22. Policijas kapteinis—policijas virsleitnants—policijas leitnants.

23. Antropoloģija—filozofiskā antropoloģija—kriminālā antropoloģija.

24. Laupīšana—jūras laupīšana—jūras laupīšana Klusajā okeānā.

25. Zinātnieks—tiesību zinātnieks—starptautisko tiesību zinātnieks—krimināltiesību zinātnieks.

26. Mūziķis—diriģents—pianists—kormūzikas diriģents Imants Kokars.

27. Tiesiskums—revolucionārais tiesiskums—tautu deportācijas revolucionārais tiesiskums.

28. Liecība—nepatiesa liecība—-apzināti nepatiesa liecība—cietušā apzināti nepatiesa liecība— liecinieka apzināti nepatiesa liecība.

29. Apspriešana—likumprojekta apspriešana—likumprojekta pieņemšana—likumprojekta pieņemšana pirmajā lasījumā.

30. Kratīšana—telpu kratīšana—personas kratīšana.

4. nodala.ATTIECĪBAS STARP JEDZIENIEM

+ Nesalīdzināmie un salīdzināmie jēdzieni ♦ Attiecības starp savienojamiem jēdzieniem ♦ Attiecības starp nesavienojamiem jēdzieniem ♦ Loģiskās darbības ar jēdzienu klasēm

Kas nav pret mums, tas ir ar mums.

Marka evaņģēlijs

Jebkuri divi vai vairāki jēdzieni atrodas noteiktās loģiskās attiecībās. Ņemot vērā jēdzienu saturu, tie pirmkārt iedalāmi nesalīdzināmos un salīdzināmos.

NESALĪDZINĀMIE UN SALĪDZINĀMIE -JEdZIENI Par nesalīdzināmiem sauc jēdzienus, kuriem nav nevienas kopīgas pazīmes, respektīvi, kuru saturā nqav nekā kopīga Tādi, piemēram, ir jēdzieni

“pērtiķis” un “dziesma”, “kriminālistika” un “līgava”, “zādzība” un “maigums”.

Var iedomāties jēdzienu pārus, kurus no formālās puses it kā nedrīkstētu pieskaitīt nesalīdzināmiem. Piemēram, tādu jēdzienu saturu kā “grāmata" un “meteorīts “lats” un “runcis” apvieno kaut viena vienīga, tomēr kopīga pazīme — būt materiālam ķermenim ar noteiktu atomu molekulāru struktūru. Taču ari tādi jēdzieni faktiski skaidrojami kā nesalīdzināmi, jo no to attiecībām nekādi konstruktīvi secinājumi teori jā vai praksē neizriet.

Kaut gan tas var likties dīvaini, loģiski nesalīdzināmi ir arī tādi jēdzieni kā “policists” un “policija”. Vai policisti nestrādā policijā? Strādā gan, taču pazīmes “strādāt policijā”(policists) un “būt valsts institūcijai” (policija) attiecas uz jēdzieniem no dažādām kategoriālām (jēdzienu) kārtām.

Piemēram, jēdziens “policija” ir salīdzināms ar tādiem ne pārāk līdzīgiem pēc satura, tomēr vienas kārtas jēdzieniem kā “parlaments” vai “valsts ieņēmuma dienests”, jo visas trīs ir valsts institūcijas. Ari jēdziens “policists” ir salīdzināms ar jēdzienu “nodokļu inspektors” (abi ir valsts ierēdņi) un pat ar tādu diezgan atšķirīgu pēc satura jēdzienu kā “noziedznieks” (abi ir cilvēki). Taču jēdzieni “policija” un “policists” nav savstarpēji salīdzināmi, jo tiem nav nevienas kopīgas pazīmes. To pašu varētu teikt arī par tādiem jēdzienu pāriem kā “noziedznieks” un “noziedzība”, “kriminālists” un “kriminālistika”, “students” un “lekcija”.

Par salīdzināmiem sauc jēdžienus, kuru saturā ir kaut vai viena tiem kopīga pazīme. Tieši kopēju pazīmju pastāvēšana ļauj šos jēdzienus salīdzināt. Piemēram, jēdzieni “zādzība” un “krāpšana” ir salīdzināmi pēc pazīmes “būt noziegumam pret īpašumu”.

Salīdzināmie jēdzieni iedalāmi savienojamos un nesavienojamos jēdzienos.

Savienojamie ir tie salīdzināmie jēdzieni, kuru apjomi kaut vai daļēji sakrīt. Tādi, piemēram, ir jēdzieni “dzīvokļa zādzība” un “ielaušanās

zādzībā”, jo apjoma daļa, kura sakrīt, bus “dzīvokļa zādzība ar ielaušanos”.

Nesavienojamie ir tie salīdzināmie jēdzieni, kuru apjomi viens otru izslēdz. Piemēram, kaut gan “kabatzādzība” un “zādzība ar ielaušanos” ir salīdzināmie jēdzieni (abas ir zādzības), taču to apjomi pilnībā izslēdz viens otru, jo nav kabatzādzības, kas būtu arī ielaušanās zādzība, un otrādi.

4.1. ATTIECĪBAS STARP SAVIENOJAMIEM JĒDZIENIEM

Tāpatības attiecības Krustošanās attiecības Pakārtojuma

attiecības

Savienojamie jēdzieni var atrasties tāpatības, krustošanās un pakārtojuma attiecībās.

TĀPATĪBAS ATTIECĪBAS Tāpatības attiecībās (lat. “identitatis notionum”)

atrodas jēdzieni, kuru apjomi pilnīgi sakrīt.

Piemēram, tādi ir jēdzieni “pirmais Latvijas valsts prezidents” un “prezidents Jānis Čakste”, “izņēmuma soda veids”

un “nāvessods” (KK 22.p.), “Iekšlietu ministrijas Policijas departamenta priekšnieks” un “valsts policijas priekšnieks” (saskaņā ar likuma “Par policiju” 16. pantu).

Tāpatlgo jēdzienu apjomu sakrišanu attēlo ar diviem savstarpēji pārklātiem apļiem. Attēlojums lasāms: “jebkurš A ir B un jebkurš B ir A” (iesvīt-rotais laukums šeit un turpmāk nozīmē jēdzienu apjomu sakrišanu).

Izmantojot klases, apakšklases un klases elementu kategorijas (sk. 3.2. sad.), tāpatības attiecības var izteikt ar formulu: (AcB) = (BcA). Formula lasāma: “A ir klases B apakšklase (elements) un B ir klasesA apakšklase (elements)”.

Tāpatlgo jēdzienu apjomos mēs domājam vienu un to pašu priekšmetu (denotātu). Taču būtu nepareizi secināt, ka tāpatlgie jēdzieni ir sinonīmi. Tāpatīgiem jēdzieniem ir viena un tā pati priekšmetiskā nozīme, bet jēgas nozīmes ir dažādas. Atšķirībā no sinonīmiem (sk. 2.2. sad.) tāpatīgie jēdzieni ir dažādi jēdzieni, kuri sakrīt pēc apjoma, bet atšķiras ar saturu.

Izskatīsim šādu atsevišķu jēdzienu attiecības: “pirmais latviešu dzejnieks, kura dzejoļi iespiesti grāmatiņā” un “Neredzīgais Indriķis”; “himnas “Dievs, svētī Latviju” mūzikas autors” un “Baumaņu Kārlis”. Tiem, kas orientējas Latvijas kultūras vēsturē, ir skaidrs, ka abos gadījumos tiek runāts par vienu un to pašu personu, tomēr diez vai kāds uzdrošināsies apgalvot, ka šo jēdzienu pāru saturs ir identisks.

Vēl ^laži piemēri: “Kārlis Ulmanis” un “Latvijas mazpulku virsva-donis 30-os gados”; “apustulis Pēteris” un “apustulis, kurš atteicās no Jēzus Kristus”. Arī šie ir jēdzieni ar vienu un to pašu denotātu, bet atšķirīgiem saturiem.

Izskatītā tāpatīgo jēdzienu attiecības īpatnība ir raksturīga ne tikai dabisku, bet arī mākslīgu valodu sistēmām. Piemēram, matemātiskām izteiksmēm “3x5" un “20-5”, “2+2” un “VT6” ir viens un tas pats denotāts (attiecīgi “15” un “4”), bet jebkurš matemātiķis teiks, ka šo izteiksmju saturs ir dažāds. To pašu teiktu arī mūziķis par tādiem viena priekšmetiska satura jēdzieniem kā "nots re-diēzs” un “nots mi-bemols”.

KRUSTOŠANĀS ATTIECĪBAS Krustošanās attiecībās atrodas jēdzieni, kuru apjomi sakrīt tikai daļēji. Tādi, piemēram, ir jēdzieni “Latvijas Saeimas deputāts” un “jurists”, “zemes īpašums” un “valsts īpašums”, “policists” un “Rēzeknes futbol-komandas “Vairogs” futbolists”.

Krustojošos jēdzienu apjomus attēlo ar savstarpēji daļēji pārklātiem apļiem. Attēlojums lasāms: “Tikai daži A ir B un tikai daži B ir A.” Piemēram, jēdzienu “slepkavība aiz greizsirdības” (A) un “tīša slepkavība” (B) attiecības šajā attēlojumā izlasāmas šādi: ir tāda slepkavības aiz greizsirdības apakšklase, kad slepkavība tiek izdarīta bez iepriekšēja nodoma; ir tāda slepkavības aiz greizsirdības apakšklase, kad slepkavība tiek izdarīta tīši (ar iepriekšēju nodomu); ir tāda slepkavības ar nodomu (tīšas) apakšklase, kas nav slepkavības aiz greizsirdības.

Pats par sevi saprotams, ka jēdzienu krustojumā ir jābūt vismaz vienam jēdzienam. Piemēram, jēdzienu “Latvijas pilsēta” (A) un “valsts galvaspilsēta” (B) krustojumā tieši ir tikai viens jēdziens, proti — atsevišķs jēdziens “Rīga”. Arī jēdzienu “latvietis” un “budists” attiecības skaidrojamas kā krustošanās attiecības tikai tad, ja konstatē kaut vienu reāli eksistējošu latviešu tautības budistu.

Krustošanās attiecībās jāņem vērā ari tas, ka atsevišķo jēdzienu apjomi nekādi nevar daļēji sakrist ar kāda cita jēdziena apjomu. Teiktais izriet no atsevišķo jēdzienu būtības, jo nevar taču “atdot” sava apjoma daļu tāds jēdziens, kura apjomā ietilpst tikai viens vienīgs priekšmets.

PAKĀRTOJUMA ATTIECĪBAS Pakārtojuma attiecībās (lat. “subalternatio”)atrodas jēdzieni, no kuriem viena jēdziena apjoms pilnīgi ietilpst otrā jēdziena apjomā, neizsmeļot to. Piemēram, tādās attiecībās atrodas jēdzieni “daktilosko-piskā ekspertīze” un “kriminālistiskā ekspertīze”, “mantojuma lieta” un “civillieta”, “nāvessods nošaujot” un “nāvessods”.

Pakārtojuma attiecības attēlo ar iekšējo apli (B), kas simbolizē pakārtoto sugas jēdzienu, un ārējo apli (A), kas simbolizē pakārtotāju ģints jēdzienu. Attēlojums lasāms: “jebkurš B ir A, bet ne katrs A ir B”.

Piemēram, jēdzienu “slepkavība aiz mantkārības” (B) un “slepkavība ar nodomu” (A) attiecības šajā attēlojumā lasāmas šādi: jebkura slepkavība aiz mantkārības ir slepkavība ar nodomu (tīša slepkavība), bet pastāv arī slepkavības ar nodomu, kas nav saistītas ar mantkārības motīviem.

Pakārtojuma attiecības starp jēdzieniem izsaka attiecības starp priekšmetu klasi un apakšklasi (klases elementu): BcA. Formula lasāma: “B irklasesA apakšklase (klases elements)”. Piemēram, daktiloskopčšanas tehnika (B) ir kriminālistikas tehnikas (A) apakšklase; militāras bāzes (B) ir militāro objektu (A) apakšklase.

Pakārtojuma attiecībās starp jēdzieniem ir spēkā viss teiktais par sugas-ģints attiecībām, kā arī par jēdzienu vispārināšanas un ierobežošanas loģiskajām darbībām (sk. 3.3. sad.). Tāpēc loģiskā pakārtojuma attiecību nedrīkst jaukt ar attiecību starp veselu priekšmetu un tā daļu, kā arī ar subordinācijas attiecībām.

Piemēram, starp jēdzieniem “Latvija” un “Bauskas rajons”, “Mobilais policijas pulks” un “Mobilā policijas pulka speciālo uzdevumu vienība” pastāv nevis loģiska pakārtojuma (ģints-sugas), bet veselā un daļas attiecības. Starp jēdzieniem “iecirkņa priekšnieks” un “iecirkņa inspektors”, “Kārtības policijas bataljona komandieris” un “Kārtības policijas bataljona operatīvās reaģēšanas rotas komandieris” pastāv subordinācijas attiecības, taču arī šeit nav ģints-sugas (loģiska pakārtojuma) attiecību.

4.2. ATTIECĪBAS STARP NESAVIENOJAMIEM JEDZIENIEM

Līdzpakārtojuma attiecības Pretējības attiecības -$■

Pretrunības attiecības ^ Jēdzienu attiecību 10 kombinācijas

Nesavienojamie jēdzieni var atrasties līdzpakārtojuma, pretējības un pretrunības attiecībās.

LĪDZPAKĀRTOJUMA ATTIECĪBASLīdzpakārtojuma attiecībās (lat. “coordinatio notionum”) atrodas jēdzieni, kuru apjomi pilnīgi izslēdz viens otru un tajā pašā laikā pilnīgi ietilpst plašāka jēdziena apjomā.

Līdzpakārtojuma attiecības attēlojums vienkāršākajā gadījumā lasāms: “A un B ir C sugas”. Piemēram, jēdzieni “kriminālpolicija” (A) un “kārtības policija” (B) atrodas līdzpakārtojuma attiecībās ar jēdzienu “policija (C). Jēdzieni “mutvārdu paziņojums” (A) un “rakstveida paziņojums” (B) atrodas līdzpakārtojuma attiecībās ar jēdzienu “paziņojums”(C).

Jedzieni “brīvības atņemšana” (A) un

“nāvessods” (B) atrodas Iīdzpakārtojuma attiecībās ar jēdzienu “soda veids” (C).

Jēdzienu attiecības viennozīmīga interpretācija kā līdzpakārtojums dažreiz izraisa zināmas problējnas. Kā jau teikts (sk. 2. 3. sad.), daži jēdzieni interpretējami plašā un šaurā nozīmē. Viena no tām bieži tiek . izmantota speciālas terminoloģijas vajadzībām. Atkarībā no noteikta jēdziena plaša vai šaura skaidrojuma arī tā attiecības ar citiem jēdzieniem var mainīties.

Piemēram, jēdziena “zirgs” parasts šaurs skaidrojums kā “mājas zirgs” novieto to Iīdzpakārtojuma attiecībās ar jēdzienu “ēzelis ’. Taču tā paša jēdziena plašs zinātnisks skaidrojums (zirgu ģints) dara jēdzienu “zirgs” pakārtotāju jēdzienu attiecībā uz jēdzienu “ēzelis”. Šajā nozīmē jebkurš ēzelis ir zirgu ģints pārstāvis.

Vai plašā interpretējumā izmeklēšanā esošais nav aizdomās turētais? Laikam ir, tātad starp šiem jēdzieniem pastāv sugas un ģints attiecības. Taču šaurā tiesiskā izpratnē jēdzieni “aizdomās turētais” un “izmeklēšanā esošais” (kā arī “tiesājamais”) ir Ifdzpakārtoti jēdzieni, jo tie atspoguļo dažādas kriminālprocesa pakāpes. Teiktais attiecas ari uz jēdzienu “bezvēsts prombūtnē esošais” un “bez vēsts pazudušais”. Plašā nozīmē tie ir pakārtoti (ģints un sugas) jēdzieni, bet šaurākā civiltiesiskā nozīmē — līdzpakārtotie.

Izmantojot klases, apakšklases un klases elementa kategorijas, Iīdzpakārtojuma attiecības vienkāršākajā gadījumā var izteikt ar formulu: (A,B)c C. Formula lasāma: “A un B ir klases C apakšklases (elementi)”. Piemēram, krimināltiesības (A) un civiltiesības (B) ir tiesību (C) apakšklases.

Uz Iīdzpakārtojuma attiecībām pamatojas jēdzienu loģiskā iedalīšana (sk. 5. nodaļu).

PRETĒJĪBAS ATTIECĪBAS Pretējības attiecībās atrodas pēc satura galēji atšķirīgi (lat. “contrariae”) divi līdzpakārtoti sugas jēdzieni. Tādi, piemēram, ir jēdzieni “uzbrucējs” un “aizsargs”, “iebraukšanas vīza” un “izbraukšanas vīza”, “tiesiska rīcība” un “prettiesiska rīcība”.

Kā parādīts shēmā, pretējie jēdzieni neizsmeļ pakārtotāja (ģints) jēdziena apjomu. Piemēram, jēdzieni “priekšlaicīga aizstāvēšanās” (A) un “novēlota aizstāvēšanās” (B) neizsmeļ jēdziena “aizstāvēšanās” apjomu, jo pastāv arī savlaicīga aizstāvēšanās.

Dažreiz šīs pretējības attiecības īpatnības apzināta ignorēšana tiek izmantota kā viltīgs paņēmiens. Piemēram, atklātas balsošanas proceduru sapulces vadītājs var organizēt šāda paātrinātā varianta: “Vai neviens neiebilst pict šo priekšlikumu? Neviens. Tātad priekšlikums tiek pieņemts vienbalsīgi”. Sapulces vadītājs vienkārši “aizmirsa”, ka pastāv arī trešais balsošanas variants — atturēties. No rezultāta, ka neviens nav “pret”, loģiski vel neizriet, ka visi ir “par".

Vārdus ar pretējām nozīmēm sauc par antonīmiem (pastāv speciālas antonīmu vārdnīcas). Jāņem vērā, ka vienam un tam pašam vārdam atkarībā no tā nozīmes var būt atšķirīgi antonīmi. Piemēram, vārda “labs” antonīmi ir “slikts” un “ļauns”.

Daudziem vārdiem savu antonīmu vispār nav (“grāmata”, “zādzība”), bet dažu vārdu pretējība pastāv tikai noteikta konteksta robežās (“policists” — “likuma pārkāpējs”, “ziedoņdvesma” — “rudens vēsma”). Noteicoša loma šeit var būt arī politiskajam kontekstam. Piemēram, vārda “baltais” parastais antonīms ir “melnais”, bet Krievijas pilsoņu kara kontekstā — “sarkanais”.

PRETRUNĪBAS ATTIECĪBAS Pretrunības attiecībās atrodas divi līdzpakārtoti jēdzieni, no kuriem viens vienkārši noliedz otra jēdziena saturu. Piemēram, tādi ir jēdzieni “vainīgs” un “nevainīgs”, “pilngadība” un “nepilngadība”, “darbība” un “bezdarbība”.

Pretrunīgie jēdzieni (lat. “contradictoriae”) vienmēr izsmeļ pakārtotāja jēdziena apjomu. Taču šī īpašība nav pietiekama, lai raksturotu noteiktu attiecību starp jēdzieniem kā pretrunīgu jēdzienu attiecību. Ģints jēdziena apjomu var pilnībā izsmelt arī divi vienkāršie līdzpakārtotie jēdzieni. Piemēram, jēdzieni “fiziskā persona” un “juridiskā persona”, nebūdami nedz pretēji, nedz pretrunīgi jēdzieni, pilnībā izsmeļ pakārtotāja jēdziena “man-totspējīga persona” apjomu (saskaņā ar Civillikuma 385. pantu).

Pretrunīgo jēdzienu specifika ir noliedzošā jēdziena satura nenoteiktība, jo tas nav savienots ar kādas jaunas pozitīvas pazīmes uzrādīšanu. Piemēram, jēdzienā “neuzvarēt” (ne-A) domāts jebkurš cīņas vai sacensības iznākums, kas neietilpst jēdziena “uzvarēt” (A) apjomā. Jēdzienā “nesodāma rīcība" (ne-A) domāts jebkurš rīcības veids, kas neietilpst jēdziena “sodāma rīcība” (A) apjomā.

Pretrunīgo un pretējo jēdzienu neapzināta vai apzināta sajaukšana var radīt tālejošus secinājumus. “Kas nav ar mums, tas ir pret mums”, — šis ir viens no XIX gs. Krievijas revolucionāru pagrīdes organizācijas “Tautas izrēķināšanās” principiem.

I nktiski tie ir otrādi apgriezti Evaņģēlija vārdi (sk. šīs nodaļas moto). Taču aplūkosim šī izteiciena loģisko pusi.

Jēdzienam “tie, kas ar mums ' pretrunīgs jēdziens ir “tie, kas nav ar mums”, pretējs—“tic, kas pret mums”. Tātad tie, kas “pret mums”, ietilpst to skaitā, kas “nav ar mums”. No teiktā izriet, ka nevis visi, bet tikai daļa no tiem, kas “nav ar mums”, ir ari “pret mums”. Kā redzam, ultra-radikāla tieksme visus “ne mūsējos” ieskaitīt ienaidniekos pamatojas uz loģisku kļūdu, proti — pretēja un pretrunīga jēdziena sajaukšanu.

Parasti viens no pretrunības attiecības locekļiem tiek veidots ar nolieguma partikulas (“ne”, “bez”) pievienošanu vārdam, kas apzīmē attiecīgo

* pozitīvo jēdzienu. Tas gan nenozīmē, ka ar nolieguma priedēkļa mehānisku atņemšanu mēs vienmēr arī iegūsim pretrunības attiecības otro locekli. Piemēram, vārda “negatīvs” vai vārdkopas “bezvēsts pazudušais” nolieguma priedēkļa atņemšana nenodrošina pretrunības attiecības pāra jēdziena veidošanos.

Dažreiz abus pretrunības attiecības locekļus izsaka ar pozitīviem jēdzieniem. Piemēram, jēdzieni “rīcībspēja pilnā apjomā” un “ierobežota rīcībspēja” atrodas pretrunības attiecībās, jo otrs šīs attiecības pāris pēc satura nenozīmē neko citu kā “rīcībspēja nepilnā apjomā”.

Šis piemērs liecina par to, ka robeža starp pretējības un pretrunības attiecībām ir relatīva. Dažām jēdzienu attiecībām piemīt abu attiecību pazīmes.

Piemēram, tādas ir attiecības starp jēdzieniem “atklāta balsošana” un “aizklāta balsošana”. No vienas puses, tie ir pretēji jēdzieni, kas galēji atšķiras pēc sava satura. No otras puses, tie ir pretrunīgi jēdzieni, jo ar aizklāto balsošanu ir jāsaprot balsošana, kas nav atklāta.

To pašu varētu teikt ari par attiecību starp jēdzieniem “vīrietis” un “sieviete”, “ar nodomu izdarīts noziegums” un “aiz neuzmanības izdarīts noziegums”, “notiesājošs kriminālspriedums” un “attaisnojošs krimināl-spriedums”.

JĒDZIENU ATTIECĪBU 10KOMBINĀCIJĀSIzskatītie savienojamo un nesavienojamo jē dzienu attiecību veidi var sasaistīt ne tikai divus, bet trīs un vairākus jēdzienus. Turklāt attiecību kombinācijas var būt visdažādākās. Izskatīsim to dažus tipiskus variantus.

I. Sāksim ar savienojamo jēdzienu attiecību kombinācijām. Viena no tām ir trīs jēdzienu savstarpēja saistība ar krustošanās un pakārtojuma attiecībām, piemēram: “privātuzņēmēja darbība”

(A), “noziedzīga darbība” (B), “krāpšana” (C). Šo jēdzienu

attiecības kombinācija veido 5 loģiskas apakšklases, kas lasāmas un apzīmējamas šādi: 1) privātuzņēmēja darbība, kas nav noziedzīga darbība (a);

2) privātuzņēmēja darbība, kas ir noziedzīga darbība, bet nav krāpšana (a b);

3) privātuzņēmēja darbība, kas ir krāpšana (a • b ■ c); 4) krāpšana, kas nav saistīta ar privātuzņēmēja darbību (c • b); 5) noziedzīga darbība, kas nav saistīta ar privātuzņēmēja darbību un kas nav krāpšana (b).

2. Cita savienojamo jēdzienu attiecību kombinācija ir trīs savstarpēji krustojošies jēdzieni, kas veido jau 7 loģiskās apakšklases, piemēram:

“ieroča zādzība" (A), “bruņota zādzība' (B), “ielaušanās zādzība" (C).

3. Sarežģītāku savienojamo jēdzienu attiecību kombināciju veido četri pāros krustojošies jēdzieni ar pakārtojuma elementiem. Piemēram: “krāpšana” (A),

“krāpšana ar vērtspapīriem”

(B), “krāpšana Latvijas teritorijā” (C), “Latvijas teritorijā izdarītais noziegums” (D). Arī šajā kombinācijā saskaitāmas 7 apakšklases.

4. Apakšklašu skaits savienojamo jēdzienu attiecībās var sasniegt pat desmit un vairāk apakšklases. Piemēram:

“amatpersona” (A), “materiāli atbildīga amatpersona” (B),

“aizdomās turama persona”

(C), “Latvijas pilsonis” (D). Šo jēdzienu attiecību kombinācijā saskaitāmas 11 apakšklases.

5. Nesavienojami jēdzieni parasti kombinējas ar savienojamiem jēdzieniem un ar tiem savstarpēji veido dažādus attiecības variantus. Viena no tādām kombinācijām ir trīs līdzpakārtoto jēdzienu (pakārtotais tikai

domāts) krustošanās ar vienu un to pašu jēdzienu, piemēram: “krimināllikums” (A), “civillikums” (B), “kriminālprocesuāls likums” (C), “Latvijas Republikas likums” (D). Nav grūti saskaitīt, ka šo jēdzienu attiecības

veido 7 apakšklases.

6. Savstarpēji krustojošos četru jēdzienu attiecības, divi no kuriem ir nesavienojami, var veidot jau kombināciju no 11 apakšklasēm. Piemēram: “ceļu policijas inspektors” (A), “Latvijas policists” (B), “kriminālpolicijas inspektors” (C), “vīrietis” (D).

7. Nesavienojamo jēdzienu attiecības var kombinēties ne

tikai ar krustošanas, bet vienlaikus arī ar pakārtojuma attiecībam. Šīs kombinācijas piemērs ar 6 apakšklasēm: “apvainojums mutvārdiem” (A),

“publisks apvainojums” (B), “apvainojums rakstveidā” (C), “apvainojums presē” (D).

8. Nelielas izmaiņas iepriekšējā shēmā, un proti — pakārtotā jēdziena

pārvietošana uz vidējo apli, jau veido kombināciju no 8 apakšklasēm, piemēram: “cietušā liecība” (A), “nepatiesa liecība” (B), “liecinieka liecība” (C), “apzināti nepatiesa liecība” (D).

9. Vēl viena krustošanās un pakārtojuma attiecību kombinācija, kad

krustojošos jēdzienu skaits samazinās līdz diviem, bet līdzpakārtoto jēdzienu skaits palielinās līdz trim. Piemēram: “tīšs noziegums” (A), “amatnoziegums” (B), “nolaidība” (C), “kukuļņemšana” (D), “dienesta viltojums” (E). Šo jēdzienu attiecības veido 6 apakšklases.

10. Pēdējā no izskatītām jēdzienu attiecības tipiskām kombinācijām ir pretrunīgo un krustojošos jēdzienu attiecību kombinācija: “kustamais īpašums” (A),

“nekustamais īpašums” (B), “zemes īpašums” (C), “valsts īpašums” (D). Šo attiecību kombinācijā arī saskaitāmas 6 apakšklases.

4.3. LOĢISKAS DARBĪBAS AR JEDZIENU KLASĒM

❖ Loģiska saskaitīšana Loģiska rcizinašana A Loģiska atņemšana ❖ Loģiskais papildinājums

Attiecības starp jēdzieniem var apskatīt kā attiecības starp jēdzienu klasēm. īpašas loģiskās darbības ar divām vai vairākām klasēm (apakšklasēm) veido jaunas jēdzienu kopas.

Šīs darbības ir loģiskā saskaitīšana, loģiskā reizināšana, loģiskā atņemšana un klases loģiskā papildināšana.

LOĢISKĀ SASKAITĪŠANA Klašu loģiskās saskaitīšanas rezultāts ir to elementu kopa, kuri ietilpst vismaz vienā klasē.

Vienkāršākajā gadījumā šīs loģiskās darbības formula lasāma “A vai B” (A+B). Citiem vārdiem sakot, A un B klases loģisko summu veido tie šo klašu elementi, kas ietilpst katrā klasē atsevišķi vai abās klasēs kopā.

Izskatīsim klašu loģisko saskaitīšanu attiecībā uz pakārtotiem, krusto-jošamies un līdzpakārtotiem jēdzieniem (šeit un turpmāk iegūtās kopas iesvītrotas).

Pakārtotu jēdzienu loģiskā summa ir visplašākais ģints (pakārtotājs) jēdziens. Piemēram, jēdzienu “kristietis” (A) un “katolis” (B) loģiskā summa ir visu kristiešu kopa, ieskaitot gan katoļu, gan cilu konfesiju pārstāvju apakšklases.

Krustojošos jēdzienu loģiskā summa ir jēdzienu apjomu gan sakrītošās, gan nesakrītošās daļas. Pifcmēram, jēdzienu “smags miesas bojājums”(A) un “tīšs miesas bojājums” (B) loģiskā summa ir gan tīšo smago miesas bojājumu (piemēram, atbilstoši Kriminālkodeksa 105. p.) apakšklase, gan netīšo smago miesas bojājumu (piemēram, atbilstoši KK 108. un 110. pp.) apakšklase, gan tīšo nesmago, respektīvi, vieglo vai vidēja smaguma, miesas bojājumu (piemēram, atbilstoši KK 106. un 109. pp.) apakšklase.

Līdzpakārtoto jēdzienu loģiskās saskaitīšanas rezultāts ir vienkārša to apjomu summa. Piemēram, jēdzienu “slēgtais cietums” (A) un “atklātais cietums” (B) saskaitīšanas rezultāts ir slēgto un atklāto cietumu daudzums.

LOĢISKĀ REIZINĀSANA Klašu loģiskās reizināšanas rezultāts ir to elementu kopa, kuri ietilpst visās klasēs.

Vienkāršākajā gadījumā šīs loģiskās darbības formula lasāma “A un B” (A • B). Citiem vārdiem sakot, A un B

klases loģisko reizinājumu veido tic un tikai tie šo klašu elementi, kas ietilpst abās klasēs.

Pakārtotu jēdzienu loģiskais reizinājums ir visšaurākais sugas (pakārtots) jēdziens. Piemēram, jēdzienu “kristietis” (A) un “katolis” (B) reizinājums ir katoļu apakšklase, jo tikai tajā ietilpst gan katoļi, gan kristiešu daļa.

Krustojošos jēdzienu loģiskais reizinājums ir jēdzienu apjomu sakrītošās daļas. Piemēram, jēdzienu “smags miesas bojājums” (A) un “tīšs miesas bojājums” (B) reizinājums ir tikai tīšo smago miesas bojājumu (piemēram, atbilstoši KK 105. p.) apakšklase.

Līdzpakārtoto jēdzienu loģiskais reizinājums ir tukša klase. Piemēram, jēdzienu “slēgtais cietums” (A) un “atklātais cietums” (B) reizināšana dod tukšu klasi, jo tiem nav

kopcju elementu, respektīvi, nepastav neviena reala cietuma, kas vienlaikus ietilptu abu jēdzienu apjomā.

Klašu loģiskās atņemšanas rezultāts ir vienas klases elementu kopa, kuri neietilpst otrā klasē. Šīs loģiskās darbības formula lasāma “A izņemot B” (A-B). Loģiskās atņemšanas rezultāts ir A un B klašu loģiskā starpība, tātad tā A jēdziena apjoma daļa, kas neietilpst B jēdziena apjomā.

LOĢISKA

ATNEMŠANA

Pakārtotu jēdzienu loģiskā starpība ir ģints (pakārtotāja) jēdziena

apjoma daļa, kas neietilpst sugas (pakārtota) jēdziena apjomā. Piemēram, jēdziena “kristietis’ (A) un “katolis” (B) loģiskā starpība ir visu nekatoļu kristīgo konfesiju pārstāvju daudzums.

Krustojošos jēdzienu loģiskā starpība ir viena jēdziena apjoma daļa, kas neietilpst otrā jēdziena apjomā. Piemēram, jēdzienu “smags miesas bojājums” (A) un “tīšs miesas bojājums” (B) loģiskā starpība ir netīšo smago miesas bojājumu (piemēram, atbilstoši Kriminālkodeksa 108. un 110. pp.) apakšklase.

Līdzpakārtotu jēdzienu lo-ģiskā*starpība ir vienā no to apjomiem. Piemēram, jēdzienu “slēgtais cietums” (A) un “atklātais cietums” (B) loģiskā starpība ir slēgto cietumu apakšklase.

A B=A

LOĢISKAIS PAPILDINĀJUMS Klases loģiskais papildinājums ir universālās klases elementu kopa, kas neietilpst dotajā klasē.

Šīs loģiskās darbības formula: A + A^1 = U. Formula lasāma šādi: kāda loģiskā klase (A) ar citu klašu (A^1) pielikšanu tiek papildināta līdz savai universālai klasei (U).

Būtībā šī darbība ir loģiskās atņemšanas paveids. Lai noteiktu kādas

Latvijas valsts prezidenti” (A^1). Klases “daktiloskopiskā ekspertīze” (A) loģiskais papildinājums ir loģiskā kopa “kriminālistiskās ekspertīzes, kas nav daktiloskopiskās ekspertīzes” (A^1).

VINGRINĀJUMI 1. uzdevums. Atrodiet jēdzienus, kas ir tāpatīgi minētajiem jēdzieniem, neizmantojot īpašvārdus.

klases (A) loģisko papildinājumu (A^1), no universālās klases jāatņem šī klase (U-A=A'). Piemēram, klases “Latvijas valsts prezidents” (A) loģiskais papildinājums ir loģiskā kopa “valsts prezidenti, kuri nav

1. Mēness. 2. Latvijas galvaspilsēta. 3. Vienādmalu taisnstūris. 4. Maķedonijas Aleksandra audzinātājs. 5. Rainis. 6. Lielākā pilsēta Senas krastos. 7. Vienādleņķu trīsstūris. 8. Augstākais kalns Himalajos. 9. Pirmais cilvēks uz Mēness. 10. Konstitūcija. 1 I. Latviešu alfabēta pirmais patskanis. 12. Valsts prezidents.

2. uzdevums. Sameklējiet jēdzieniem krustojošos, pakārtotājus un pakārtotos jēdzienus. Jēdzienu attiecības attēlojiet apļu shēmās.

1. Latvijas policists. 2. Slepkavība. 3. Suns 4. Galvaspilsēta. 5. Slēgtais cietums. 6. Pasaules čempions šahā. 7. Aizstāvības liecinieks. 8. Zagļu perēklis. 9. Latvijas upe. 10. Kara noziedznieks.

11. Simfonija. 12. Smags noziegums. 13. l atviešu rakstnieks. 14. Monarhija. 15. Ārpolitika.

16. Mantkārīgs noziegums. 17. Valsts īpašums. IX. Revolveris 19. Asinsatriebība. 20. Republika.

21. Students. 22. Varas pārstāvju apvainojums. 23. Pirātu kuģis. 24. Deputāts. 25. Konfiscēta manta. 26. Policijas seržants. 27. Pirmstermiņa atbrīvošana no soda. 28. Mācību grāmata.

29. Viltots dokuments. 30. Komponists. 31 Baptists. 32. Rakstveida paziņojums. 33. Latvietis.

34. Ekonomiskā politika. 35. Lauku iedzīvotājs. 36. Civilprocesa kodekss. 37. Sieviete.

38. Valsts prezidents. 39. Nepilngadīgo lietu inspektors.

3. uzdevums. Sameklējiet jēdzieniem vismaz divus līdzpakārtotus jēdzienus. Jēdzienu attiecības attēlojiet apļu shēmās.

1. Noziegums pret personu. 2. Augstākā mācību iestāde. 3. Četrstūris. 4. Kriminālsoda veids. 5. Vardarbība. 6. Kristietis. 7. Vēlēšanu komisija. 8. Pilsētu transports. 9. Kriminālistiskā ekspertīze. 10. Virsnieks. 11. Stigu instruments. 12. Slepkavība. 13. Pierādījums. 14. Daiļliteratūra. 15. Zādzība. 16. Jaunstrāvnieks. 17. Pistole. 18.Amatnoziegums. 19. Glezna. 20. Apvainojums. 21. Nozieguma motīvs. 22. Komandieris. 23. Latvijas Republikas likums. 24. Latviešu dzejnieks. 25. Kustama manta. 26. Karalis. 27. Jaunlatvietis. 28. Liecinieks. 29. Koris. 30. Morāles norma.

4. uzdevums. Sameklējiet jēdzieniem pretējos un pretrunīgos jēdzienus. Jēdzienu attiecības attēlojiet apļu shēmās.

I. Godīgums. 2. Vekseļa devējs. 3. Reģistrēta noziedzība. 4. Rīcībspēja. 5. Pilntiesīgs. 6. Līguma izpilde. 7. Zeme ar aukstu klimatu. 8. Revolucionārs. 9. Atkarība. 10. Atbildību mīkstinošie apstākļi. 11. Nevardarbības princips. 12. Liels. 13. Taisna līnija. 14. Stiprs. 15. Nepareiza dienestrīcība. 16. Divsievība. 17. Patiesība. 18. Slepkavība ar nodomu. 19. Zinātne.

20. Brīvprātīgs liecinieks. 21. Uzticība. 22. Aizliedzoša norma. 23. Iekšpolitika. 24. Likumīgs.

25. Ierobežota monarhija. 26. Harmonisks. 27. Attaisnojošs pierādījums. 28. Draugs. 29.Aktīva līdzdalība. 30. Tiesisks līdzeklis. 31 .Vīrietis. 32. Slēgta sēde. 33. Prokurors. 34. Viegls miesas bojājums. 35. Lauku iedzīvotājs. 36. Demokrātija. 37. Izlūkdienests.

5. uzdevums. Atbildes uz jautājumiem pamatojiet ar jēdzienu savstarpējās attiecības apļu shēmām.

1. Kādu priekšmetu pasaulē vairāk: zaļu vai no koka?

2. Kā pasaulē vairāk: nc-cilvēku vai ne-policistu?

3. Kādu zēnu mācās Policijas akadēmijā vairāk: garu vai gudru?

4. Vai pasaulē vairāk ne-suņu vai ne-dzīvnieku?

5. Kā dabā ir vairāk: nc-koku vai augu?

6. Kādu noziegumu vairāk: ne-zādzību vai noziegumu pret īpašumu?

7. Vai ģeometrijā vairāk rombu vai taisnstūru?

8. Vai pasaulē vairāk ne-ieroču vai ne-šaujamieroču?

9. Vai pasaulē vairāk ne-maizes vai ēdamu lietu?

10. Kādu ziedu pasaulē vairāk: rožu vai dzeltenu?

II. Kādu cilvēku vairāk: ne-policistu vai ne-sieviešu?

12. Vai ģeometrijā vairāk taisnleņķa rombu vai vienādmalu taisnstūru?

13. Vai pasaulē vairāk ne-kaķu vai dzīvnieku?

14. Kādu noziegumu vairāk: ne-kukuļņemšanu vai ne-amatnoziegumu?

15. Kā dabā vairāk: ne-rožu vai ne-ziedu?

6. uzdevums. Nosakiet šādu jēdzienu attiecības un parādiet tās apļu shēmās.

1. Darījuma līdzdalībnieks. Nozieguma līdzdalībnieks. Latvijas pilsonis.

2. Ballistiskā ekspertīze. Papildckspcrtīze. Kriminālistiskā ekspertīze.

3. Zādzība. Noziegums pret personisko īpašumu. Krāpšana.

4. Uzvārds. Meitas uzvārds. Pirmslaulības uzvārds.

5. Likums par dabas aizsardzību. Spēku zaudējis likums. Latvijas Republikas likums.

6. Komponists. Baumaņu Kārlis. JaunlatviešuJ(ustības dalībnieks.

7. Kriminālpolicijas inspektors. Ceļu policijas inspektors. Sporta meistars.

8. Tīšs noziegums. Amatnoziegums. Diversija.

9. Nozieguma nožēlošana. Nozieguma aktīva nožēlošana. Nozieguma vaļsirdīga nožēlošana.

10. Ballistiskā ekspertīze. Atkārtota ekspertīze. Medicīniskā ekspertīze.

11. Seržants. Ģenerālis. Leitnants. Kaprālis.

12. Varas bezdarbība. Noziedzīga bezdarbība. Tīša bezdarbība.

13. Zemes īpašums. Valsts īpašums. Privātīpašums.

14. Autoritāra valsts. Ickškontinentāla valsts. Daudznāciju valsts.

15. Civillieta. Krimināllieta. Mantojuma lieta.

16. Seksuāls noziegums. Noziegums pret personu. Pabeigts noziegums.

17. Zādzība. Laupīšana. Krāpšana.

18. Diplomātiskā korespondence. Šifrēta korespondence. Mīlestības korespondence.

19. Pilsoņu karš. Partizāņu karš. Sauszemes karš.

20. Rīcībspējīgs pilsonis. Ārvalsts pilsonis. Rīcībnespējīgs pilsonis.

21. Romāna “Zvejnieka dēls" autors. Latvijas PSR Ministru padomes priekšsēdētājs. Romāna “Putni bez spārniem” autors.

22. Mūža ieslodzījums. Ieslodzījums vieninieka kamerā. Iepriekšējs ieslodzījums.

23. Kratīšana dzīvoklī. Kratīšana sevišķi nelabvēlīgos apstākļos. Atkārtota kratīšana.

24. Eiropa. Latvija. Rīga.

25. Krimināllikums. Latvijas Republikas krimināllikums. Spēkā esošais likums

26. Izpildvara. Vietējā vara. Tiesu vara.

27. Grupveida izvarošana. Nepilngadīgās izvarošana. Izvarošana vainu pastiprinošos apstākļos.

28. Ienākumi no nodokļiem. Neiegūtie nodokļi. Visas valsts nodokļi.

29. Iekšpolitika. Ārpolitika. Ekonomiskā politika.

30. Administratīvā aizturēšana. Nelikumīga aizturēšana. Aizturēšana nozieguma vietā.

31. Rombs. Kvadrāts. Taisnstūris

32. Prezidentāl a republika. Unitāra valsts. Federatīva valsts.

33. Tiesisks dokuments. Viltots dokuments. Valsts dokuments.

34. Rektors. Prorektors. Kursa priekšnieks.

35. Romāna “Laikmeta griežos” autors. Kārlis Skalbe. Andrejs Upīts.

36. Bēgšana uz ārzemēm. Bēgšana no gūsta. Bēgšana no apcietinājuma.

37. Ārpolitiska darbība. Diplomātiskā darbība. Graujoša darbība.

38. Tēvs. Dēls. Brālis.

39. Slēgta sēde. Tiesas sēde. Atklāta sēde.

40. Neapstrīdams pierādījums. Lietisks pierādījums. Attaisnojošs pierādījums.

41 .Viltus liecinieks. Uzpirkts liecinieks. Neobjektīvs liecinieks.

42. Nozieguma vieta. Darba vieta. Dzīves vieta.

43. Apgabala vēlēšanu komisija. Iecirkņa vēlēšanu komisija. Centrālā vēlēšanu komisija.

44. Tēvocis. Brālis. Brāļadēls.

45. Vardarbīga brīvības atņemšana. Likumiska brīvības atņemšana Brīvības atņemšana Latvijas teritorijā.

46. Aktīva līdzdalība. Līdzdalība noziegumā. Pasīva līdzdalība.

47. Izlaupīšana lielos apmēros. Izlaupīšana, izdarot vardarbīgu uzbrukumu. Izlaupīšana sīkos apmēros.

48. Valsts galva. Ārvalsts galva. Valdības galva.

49. Konfiscēta manta. Mantota manta. Kustama manta.

50. Notiesātais, kas izcieš sodu. Latvijas Republikas pilsonis. Notiesātais, kas izcieš sodu Latvijas teritorijā.

51. Būtisks apstāklis. Jaunatklājies apstāklis. Neapstrīdams apstāklis.

52. Vainu pastiprinoši apstākļi. Noziegumu veicinoši apstākļi. Vainu mīkstinoši apstākļi.

53. Valsts vara. Likumdošanas vara. Izpildvara.

54. Prokurora secinājums. Eksperta secinājums. Varbūtības secinājums.

55. Apsūdzoša versija. Attaisnojoša versija. Izmeklēšanas versija.

56. Varmācīgs noziegums. Noziegums pret dzīvību. Smags noziegums.

57. Pirmstermiņa atbrīvošana no soda. Nosacīta atbrīvošana no soda. Atbrīvošana no soda saskaņā ar amnestijas aktu.

58. Bruņots apvērsums. Valsts apvērsums. Galma apvērsums.

59. Divsievība. Divlaulība. Divvīrība.

60. Slepkavība aiz greizsirdības. Slepkavība aiz mantkārības. Slepkavība ar nodomu 61 .Aizstāvības liecinieks. Brīvprātīgs liecinieks. Uzpirkts liecinieks.

8. uzdevums. Veidojiet jedzienu klašu loģisko papildinājumu, attēlojot to apļu shēmā.

I. Noziedzīga rīcība. 2. Latgalietis. 3. Policijas leitnants. 4. Vecticībnieks. 5. Dokumentu viltošana. 6. Tanku bataljons. 7. Ēzelis. 8. Grupveida izlaupīšana. 9. Lietisks pierādījums. 10. Mutvārdu paziņojums. 11. Latvijas Policijas akadēmija. 12. Vainu pastiprinoši apstākļi. 13. Slepkavība aiz mantkārības. 14. Parlamentāra monarhija. 15. Saules sistēma. 16. Cilvēka nolaupīšana. 17. Mantošanas tiesības. 18. Eksperiments. 19. Apcietināšana. 20. Apvainojums ar darbiem. 21. Efedrīns. 22. Recidīvists. 23. Zeme. 24. Konstitūcija. 25. Kriminālistika.

9. uzdevums. Sameklējiet jēdzienus, kuru attiecības atbilst sekojošām shēmām.

5. nodaļa. JĒDZIENU IEDALĪŠANA

♦ Loģiska iedalījuma būtība + Iedalīšanas kārtulās ♦ Dihotomiskais iedalījums ♦ Klasifikācija

Labāk ir vispārīgi nekādu īpašu solījumu nedot nekā solīt un nepildīt.

Salamans Mācītājs

5.1. LOĢISKĀ IEDALĪJUMA BŪTĪBA

Elementos vai apakšklasēs? ^ Principium divisionis *0* Iedalījuma pamatu krustojumā ^ Subdivisio Loģiskās sugās vai sastāvdaļās? ^ Prast “salikt pa plauktiem”

Iedalīšana ir loģiskā darbība, kas atklāj jēdziena apjomu, uzskaitot tā sugas.

Iedalāmo jēdzienu uzskata par ģinti un tā apjomu iedala līdzpakār-totās sugās.

Minimālais iedalījuma locekļu skaits ir divi līdzpakārtotie sugas jēdzieni. Piemēram, piespiešana iedalāma fiziskā un psihiskā.

A — īcdalamais jedziens; B, C, D iedalījuma locekļi

Vēl viens jēdziena iedalījuma piemērs atbilstoši ievietotās shēmas iedalījuma locekļu skaitam.

Kriminoloģiskā izpratnē konkrētas dzīves situācijas iedalāmas trīs grupās: 1) atbildību pastiprinošās (piemēram, noziegums sabiedriskā posta apstākļos); 2) atbildību mīkstinošās (piemēram, ja noziegums izdarīts draudu vai piespie-

šanas ietekmē); 3) no atbildības atbrīvojošās (piemēram, galēja nepieciešamība).

No teiktā izriet, ka atsevišķi jēdzieni pēc apjoma nav iedalāmi. Piemēram, vispārējs jēdziens “Baltijas valsts” iedalāms līdzpakārtotās sugās, jo tam šīs sugas pastāv (Zviedrija, Igaunija, Latvija u.c.), bet atsevišķs jēdziens “Latvijas valsts” pēc apjoma nav dalāms, jo tā denotāts (reāla Latvijas valsts) ir pārstāvēts tikai ar vienu elementu.

ELEMENTOS VAI APAKŠKLASĒS? Ja elementu skaits, kas ietilpst iedalāma vispā-rīga jēdziena apjomā, nav pārāk liels, tad iedalījums ir iespējams ar vienkāršu attiecīgo elementu uzskaitījumu. Piemēram, jēdziena “republikas pilsēta Latvijā” apjoms iedalāms septiņos iedalījuma locekļos: Rīga, Daugavpils, Liepāja, Jelgava, Jūrmala, Rēzekne un Ventspils.

Tajā pašā laikā jāņem vērā, ka šis iedalīšanas paņēmiens kļūst mazefektīvs, ja iedalāmā jēdziena elementu skaits ir samērā liels un tāpēc grūti pārskatāms. Teiktais attiecas uz tādiem jēdzieniem kā “Latvijas politiskā partija” (ap 40 elementu), “ķīmiskais elements” (vairāk nekā 100 elementu).

Nule minētais iedalīšanas paņēmiens kļūst vispār neizmantojams attiecībā uz nereģistrējošiem jēdzieniem (“dzīvnieks”, “iedzīvotājs”, “zādzība”).

Taču izeja no šīs situācijas pastāv. Jēdziena apjomu var atklāt, uzskaitot nevis atsevišķus iedalāmā jēdziena elementus, bet gan apakšklases. Šajā gadījumā jebkura jēdziena iedalījums kļūst iespējams, pie tam krasi samazinoties iedalījuma locekļu skaitam.

Piemēram, jēdziens “zādzība” iedalāms slepenas zādzības apakšklasē un atklātas zādzības apakšklasē. Arī jēdziens “Latvijas politiskā partija” saskaņā ar šo paņēmienu iedalāms tikai piecos iedalījuma locekļos (apakšklasēs): kreisās, centriski kreisās, centriskās, centriski labējās un labējās partijas.

PRINCIPIUM DIVISIONIS Izskatīto iedalīšanas paņēmienu būtība ir icdalījums pēc sugas veidotājas pazīmes. Šo pazīmi nosaka iedalījuma pamats (lat. “principium divisionis”). Iedalījuma pamatam ir īpaši svarīga loma jēdziena iedalīšanas loģiskajā darbībā, jo. tieši tas nosaka iedalīšanas virzienu.

Iedalījuma pamatam jābūt skaidram un noteiktam. Piemēram, tāds būtu īpašuma apdraudējuma iedalījums pēc apdraudējuma veidiem (zādzība, laupīšana, krāpšana, izspiešana un citi). Taču, iedalot grāmatas interesantās un neinteresantās, bet cilvēkus — labos un sliktos, iedalījuma pamati būtu pārāk nenoteikti un subjektīvi.

Jebkura jēdziena iedalījuma pamati var būt dažādi, bet to izvēle ir atkarīga no iedalīšanas mērķa. Piemēram, valstis iedalāmas pēc ģeogrāfiskā principa, pārvaldes formām, ekonomikas attīstības, noziedzības līmeņa un citām pazīmēm. Jēdziens “noziedznieka persona” iedalāms pēc dažādām pazīmēm: vecuma, dzimuma, izglītības līmeņa, nodarbošanās, sodāmības un citiem iedalījuma pamatiem.

Ļoti bieži vajadzība pēc vairākiem iedalījuma pamatiem rodas krimināltiesībās, kā arī attiecīgos policijas darbības aspektos. Tā, zādzību iedalījums pēc to pamatveidiem slepenās un atklātās (Kriminālkodeksa 139.p.) katra atsevišķā gadījumā nav pietiekams nedz praktiskām policijas darbības vajadzībām, nedz šī nozieguma veida tiesu kvalifikācijai. Tāpēc pastāv jēdziena “zādzība" iedalījums arī pēc vairākiem citiem pamatiem: paņēmienu (vienkārša zādzība un ielaušanās zādzība),objekta (zādzība no telpām, zādzība no transporta līdzekļiem un kabatzādzība), priekšmeta (mantas zādzība, ieroču zādzība, automobiļu zādzība u.c.),a/j/om« (sīkas zādzības, vidējas zādzības, lielas zādzības). Iespējami ari citi jēdziena “zādzība” iedalījuma pamati.

Līdzīga situācija pastāv ari pārējās tieslietu nozarēs, piemēram, kriminālprocesā. Tā, vismaz četri pamati ir jāņem vērā kriminālpolicijas darbiniekam jēdziena “pierādījums" iedalījumā:

I) pēc veida (tiešie un netiešie pierādījumi): 2) pēc formas (lietiskie, dokumentārie un liecinieku liecības); 3) pēc ievirzes (apsūdzošie un attaisnojošie pierādījumi); 4) pēc pamatotības (neapstrīdamie, nepietiekamie un nepatiesie).

IEDALĪJUMA PAMATU KRUSTOJUMĀ Šajā sakarībā ir jāņem vērā arī cits svarīgs apstāklis. Viena un tā paša jēdziena iedalījumi pēc dažādiem pamatiem savā starpā krustojas, kā rezultātā rodas dažādas kombinācijas. Piemēram, šīs nodaļas moto no Vecās Derības aizplīvurotā formā ietverts cilvēku iedalījums pēc diviem pamatiem: 1) cilvēkos, kas dod solījumus un kas nedod solījumus; 2) cilvēkos, kas pilda solījumus un kas nepilda solījumus. Šo pamatu krustojums dod četras kombinācijas: 1) cilvēki, kas dod solījumus un pilda tos (sacīts — darīts); 2) cilvēki, kas dod solījumus, bet tos nepilda (sacīts, bet nav darīts); 3) cilvēki, kas nedod solījumus, bet izpilda iecerēto (nav sacīts, bet ir darīts); 4) cilvēki, kas nedod solījumus un nepilda iecerēto (nav sacīts un nav darīts).

Nav grūti pamanīt, ka kombināciju kopskaits nevar būt lielāks par iedalījuma locekļu skaitu pēc katra no klasifikācijas pamatu reizinājuma rezultātiem (2x2=4, 2x3=6 utt.).

Labākai pārskatāmībai šīs kombinācijas varētu parādīt ar vertikāli horizontālām tabulām. Tādas tabulas efektīvi darbojas ne tikai krimināltiesībās, bet praktiski visās tiesību nozarēs, jo bieži vien

iedalījums pēc viena pamata prasa konkretizāciju ar iedalījumu pēc cita pamata.

Jāņem vērā, ka kombināciju kopējais skaits var arī nesakrist ar iedalījuma locekļu skaitu pēc katra no iedalījuma pamatiem vienkārša reizinājuma. Piemēram, jēdziena “brīvības atņemšanas sods” iedalījums pēc brīvības atņemšanas iestāžu veidiem (4 veidi) un pēc režīma pakāpēm (3 pakāpes) saskaņā ar Latvijas sodu izpildes kodeksu^5 krustojumā dod nevis divpadsmit, bet tikai sešas kombinācijas.

Ja ir vajadzība uzskatāmi paradīt iedalījuma locekļu krustojumu pēc trim iedalījuma pamatiem, tad šiem mērķiem izmantojamas kuba skaldnes. Piemēram, iespējams jēdziena “nozieguma recidīvs” iedalījums pēc trini dažādiem pamatiem. Pēc izdarīto atkārtotu noziegumu skaita: (1) parastais (vienreizējs) un (2) daudzkārtējs (trīs un vairāk noziegumu) recidīvs. Pēc izdarīto noziegumu smaguma: (3) smagu noziegumu recidīvs un (4) mazāk bīstamu noziegumu recidīvs. Pēc izdarīto noziegumu rakstura: (5) speciālais recidīvs (tāda paša vai viena veida nozieguma izdarīšana) un (6) vispārīgais recidīvs (dažāda veida noziegumu izdarīšana).

SUBDIVISIO Iedalījums pēc sugas veidotājas pazīmes var būt daudzpakāpenisks. Tas nozīmē, ka jēdziena iedalījums apakšklasēs var turpināties ar to iedalījumu vēl sīkākās apakšklasēs. Būtībā tas ir loģiskas sugas iedalījums apakšsugās (“subdivisio”).

Piemēram, valsts pārvaldes formas iedalāmas divās tuvākās sugās (monarhijas un republikas), savukārt katra no tām dalāma divās apakš-

sugās (monarhijas — absolūtās un ierobežotās, republikas — parlamentārās un prezidentālās), bet kāda no šīm apakšsugām varbūt ir dalāma vēl sīkākās apakšsugās. Tāda veida daudzpakāpenisko iedalījumu vieglāk saprast shematiskā attēlojumā:

Jebkura jēdziena loģiskais iedalījums klasēs un apakšklases var turpināties līdz iedalījuma robežai, respektīvi, līdz apakšklašu elementiem.

LOĢISKAS SUGAS VAI SASTĀVDAĻĀS?Jēdziena loģisko iedalīšanu nedrīkst jaukt ar veselā sadalīšanu sastāvdaļās. Šī samērā bieži sastopamā kļūda daļēji izskaidrojama ar abu vārdu līdzīgo skanējumu latviešu valodā (iedalīšana — sadalīšana). Krievu valodā abos gadījumos vispār tiek lietots viens un tas pats vārds (деление), kaut gan latīņu valodā šajos gadījumos tiek izmantoti dažādi vārdi: “divisio” — attiecībā uz jēdziena loģisko iedalījumu, bet “distri-butio” — attiecībā uz veselā sadalīšanu sastāvdaļās.

Atšķirība starp priekšmeta dalīšanu sastāvdaļās un jēdziena iedalījumu ir ļoti vienkārša. Piemēram, par katru jēdziena “bataljons” iedalījuma locekli var sacīt visu, kas atliecas uz dalāmā jēdziena saturu. Kā policijas Mobilā pulka bataljonam, tā arī Iekšlietu ministrijas Sardzes pulka bataljonam piemīt visas bataljona īpašības. To pašu teikt par rotām — kā bataljona sastāvdaļām — nevar, tātad jēdziens “rota” nav jēdziena “bataljons” loģiska iedalījuma loceklis.

Vēl viens piemērs. Vai iekšlietu ministrija sadalās departamentos? Jā. Vai iekšlietu ministrijas iedalās Latvijas, Francijas, Krievijas un citās Iekšlietu ministrijās? Ari šeit atbildei jābūt apstiprinošai. Tagad pārbaudīsim — vai abos gadījumos sadales ( iedalījuma) locekļiem piemīt visas sadalāmā (iedalāmā) jēdziena pazīmes, kā tam ari jābūt/ojļu'fcf iedalījumā? Nē, diez vai mēs varam apgalvot, ka iekšlietu ministrijas departamentam piemīt visas iekšlietu ministrijas pazīmes. Vesela daļas nav jēdziena sugas, jo veselā daļām nekad nav visas veselā īpašības.

Tātad šis nav jēdziena loģiskais iedalījums, bet veselā (iekšlietu ministrija) sadalīšana sastāvdaļās (departamentos). Tajā pašā laikā mēs varam droši apgalvot, ka Latvijas Iekšlietu ministrijai, kā ari citu valstu iekšlietu ministrijām piemīt visas iekšlietu ministrijas īpašības, jo citādi tās tā nesauktos. Tādējādi šis ir jēdziena ‘"iekšlietu ministrija” loģiskais iedalījums.

Bieži vien kontekstā var viegli saprast, kādā nozīmē tiek lietoti vārdi un vārdkopas “sastāv no”, “iedalās'”, “sadalās”, “ietver sevi” u. tml. Piemēram, no teikuma “līgums sastāv no preambulas un līguma pamat-daļām” ir skaidrs, ka tiek runāts par veselā sadalīšanu sastāvdaļās. Tajā pašā laikā, ja līgumi tiek iedalīti nomas, dāvinājuma, brīvprātīga apdrošinājuma, aizdevuma utt. līgumos, mēs runājam par jēdziena “līgums” loģisko iedalījumu apakšklasēs.

PRAST “SALIKT PA PLAUKTIEM” Teiktais nenozīmē, ka pareizai veselā sadalīšanaisastāvdaļās ir mazāka nozīme, salīdzinot ar jēdziena loģisko iedalīšanu. Svarīga ir nepieciešamība atšķirt šīs dažādās domāšanas darbības izziņas procesā. Katrai no tām ir sava vieta un loma esamības, lietu un parādību analizē.

Studējot jebkuras likumdošanas pamatus, jau pašā sākumā jābūt precīzam priekšstatam par attiecīgā studiju objekta struktūru un tā iekšējo loģiku. Tas visnotaļ atvieglo turpmāko mācību materiāla apgūšanas procesu, ejot no vispārējā uz atsevišķo.

Piemēram, pirms Civillikuma.atsevišķu pantu studēšanas ir ļoti vēlams apgūt tā vispārējo struktūru. Šī struktūra nav īpaši sarežģīta, bet daudzpakāpeniska: materiāls kopumā sadalās daļās, daļas — nodaļās, nodaļas — apakšnodaļās, apakšnodaļas — atsevišķos pantos. Tā, Civillikuma ģimenes tiesību daļa sadalās četrās nodaļās, savukārt 1. nodaļa “Laulība” četrās apakšnodaļās: 1) Saderināšanās; 2) Laulības noslēgšana un izbeigšana; 3) Laulāto personiskās tiesības; 4) Laulāto mantiskās tiesības.

Ar materiāla sadali sastāvdaļās nākas saskarties arī, veicot jebkuru rakstu darbu (kursa darbs, diplomdarbs, disertācija). Šeit jābūt īpaši uzmanīgiem, plānojot rakstu darba vispārējo loģisko struktūru: ievads, pamatdaļa, nobeigums, literatūras saraksts. Ari pamatdaļas struktūras plānojumā jāievēro noteiktas prasības: I) pamatdaļas nodaļu skaitam jābūt nc mazāk kā divām;

2) pamatdaļas nodaļām jābūt savstaiļiēji proporcionālām, respektīvi, aptuveni līdzīgām pēc apjoma. Šīs prasības attiecas arī uz tālāko nodaļu iedalījumu apakšnodaļās

5.2. IEDALĪŠANAS KĀRTULAS

Iedalīšana jāizdara pēc viena pamata Iedalījumam jābūt samērīgam ❖ Iedalījuma locekļiem jāizslēdz vienam otru ^ Iedalījumam jābūt nepārtrauktam

Jēdziena iedalīšanas procesā jāievēro noteiktas kārtulas. Pretējā gadījumā iedalījums būs juceklīgs, kas latīņu valodā saucas “divisio confusa”.

IEDALĪŠANA JĀIZDARA PĒC VIENA PAMATA Kā jau teikts, jēdziena iedalījuma pamati var būt dažādi, taču sajaukt dažādus pamatus vienā iedalījumā nozīmē pieļaut nopietnu loģisku

kļūdu.

»

Tāda veida kļūda, piemēram, ir šādā apgalvojumā: “Noziegumi iedalās noziegumos ar iepriekšēju nodomu, neuzmanības dēļ i/darītos noziegumos un dzērumā izdarītos noziegumos”. Nav grūti saprast, ka šeit sajaukti divi iedalījuma pamati.

Izskatīsim vēl vienu iedalījumu: “Valsts formas ir republika, monarhija, federācija un demokrātija”. Šajā apgalvojumā sajaukti pat trīs iedalījuma pamati: pēc valsts pārvaldes formām (monarhija un republika), pēc valsts iekārtas formām (federācija) un pēc politiskā režīma formām (demokrātija).

IEDALĪJUMAM JĀBŪT SAMERĪGAM Iedalījuma locekļu apjoma summai jābūt vienlī-d/.īgai ar iedalāmā jēdziena apjomu (A=B+C+D).

Šīs kārtulas pārkāpšana rada trīs veidu kļūdas.

1. Nepilnīgs iedalījums, kad netiek uzrādīti visi iedalījuma locekļi

(A > B+C+D).

Tāda veida kļūda ir šādā gadījumā: “Nopratināšanas iedalās aizdomās turētā nopratināšanās, apsūdzētā nopratināšanās un cietušā nopratināšanās”. Te netiek norādīts vēl viens iedalījuma loceklis: “liecinieka nopratināšana”.

Izskatīsim citu iedalījuma piemēru: “Atklātas zādzības tiek izdarītas ar vardarbību vai piedraudot ar vardarbību”. Šajā iedalījumā netiek minēti vēl divi iedalījuma locekļi: “izmantojot pēkšņuma momentu” un “apzogot stipri iereibušus cilvēkus”.

2. Iedalījums ar liekiem iedalījuma locekļiem (A < B+C+D). Bieži vien šajā gadījumā tiek pārkāpta arī iepriekšējā kārtula.

Tāda veida kļūda ir šādā iedalījumā: “Politiskie režīmi iedalāmi demokrātiskos, autoritāros, totalitāros un monarhiskos” Pēdējais iedalījuma loceklis šeit ir lieks, jo monarhija ir nevis politiskā režīma, bet valsts pārvaldes forma.

3. Apvienota kļūda, kad nav norādīti visi iedalījuma locekļi un tajā pašā laikā ir norādīti lieki iedalījuma locekļi.

Izanalizēsim šādu iedalījumu: “Noziegumi pret personu ir slepkavība, nonāvēšana aiz neuzmanības, miesas bojājuma nodarīšana un izspiešana”. No vienas puses, šeit nav minēti visi iedalāmā jēdziena “noziegums pret personu” locekļi, piemēram, “novešana līdz pašnāvībai”, “izvarošana” un citi. No otras puses, viens no iedalījumā minētajiem locekļiem (izspiešana) nav attiecināms pie noziegumiem pret personu, jo tas ir noziegums pret īpašumu.

IEDALĪJUMA LOCEKĻIEM JAIZSLEDZ VIENAM -OTRU ŠI kārtula prasa, lai iedalījuma locekļi būtu

līdzpakārtoti jēdzieni. Šis kārtulas pārkāpšana

parasti ir saistīta ar iepriekšējo kārtulu pārkāpšanu.

Izskatīsim šādu iedalījumu: “Republikas iedalās demokrātiskās, parlamentārās un prezidentālās”. Tas patiešām tā ir. Bet vai prezidentāla, kā arī parlamentāra republika vienlaikus nevar būt arī demokrātiska? Tātad iedalījuma locekļi neizslēdz viens otru. Turklāt šajā iedalījumā tiek pārkāpta arī pirmā kārtula, proti — sajaukti divi dažādi iedalījuma pamati.

No izskatāmās kārtulas faktiskas pārkāpšanas jāatšķir šķietamās pārkāpšanas, kad viens no iedalījuma locekļiem it kā “pieskaras” citu iedalījuma locekļu apjomam. Tāds ir mežu iedalījums lapu, skuju un jaukto koku mežos. Loģiskas kļūdas šeit nav, jo iedalījuma locekļi izslēdz viens otru. Nav kļūdas ari analogā iedalījumā: “Atbrīvošanas no soda iedalās nosacītās, pirmstermiņa un nosacīti pirmstermiņa atbrīvoša-_ >» nas .

Diemžēl pretrunā ar šīs kārtulas prasībām dažreiz atrodas ari daži jau par tradīciju kļuvuši zinātnisko jēdzienu iedalījumi. Piemēram, pašreiz pieņemtajā kriminālistikas tehnikas apakšnozares iedalījumā trasoloģijā, daktiloskopijā, odoroloģijā, ballistikā utt. iedalījuma locekļi neizslēdz viens otru. Par to nav grūti pārliecināties, jo arī paši kriminālisti nenoliedz, ka, piemēram, daktiloskopija (pētī cilvēku identifikāciju pēc rokas pirkstu nospiedumiem) irtrasoloģijas (pētī pēdu izcelsmes likumsakarības un mehānismu) apakšnozare.

IEDALĪJUMAM JA BŪT Šī kārtula prasa,’lai, iedalot ģints jēdzienu, pār-NEPARTRAUKTAM je(u uz tuvākām sugām, nepārlecot tām pāri.

Citiem vārdiem sakot, no iedalāmā jēdziena pakāpeniski jāpāriet pie tā paša līmeņa sugas jēdzieniem.

Šīs kārtulas pārkāpšana rada kļūdas “lēciens iedalījumā” (lat. “saltus in dividendo”). Bieži vien šīs kārtulas neievērošana izraisa ari iepriekšminēto kārtulu neievērošanu.

Izanalizēsim jēdziena “gribas izteikšana” iedalījumu Civillikumā (saistību tiesību daļas 1428. pants): “Gribu var izteikt vai nu noteikti, vai klusējot. Noteikti gribu var izteikt vai nu ar vārdiem, mutiski vai rakstiski, vai ar zīmēm, kam ir vārdu nozīme”. Lai labāk izprastu šo iedalījumu, sastādīsim shēmu:

Kā var redzēt no shēmas, jēdziena “gribas izteikšana” iedalījums tiek realizēts trīs pakāpju līmeņos. Mēs pieļautu kļūdu, ja to neņemtu vērā un iedalītu jēdzienu “gribas izteikšana” šādi: “Gribu var izteikt vai nu klusējot, vai ar zīmēm, vai rakstiski, vai mutiski”. Kaut gan visi iedalījumi locekļi šeit minēti, saprast lietas būtību ir daudz grūtāk, jo ir sajauktas trīs dažādu līmeņu iedalījuma pakāpes. Izskatīsim šādu jēdziena “huligānisms” iedalījumu: “Huligānisma veidi ir sīks huligānisms, ļaunprātīgs huligānisms un sevišķi ļaunprātīgs huligānisms”. Šeit acīmredzama nepilna iedalījuma kļūda, jo nav minēts viens iedalāmā jēdziena paveids — tā sauktais vienkāršais huligānisms. Kļūda nebūtu pieļauta, ja sākotnējā pakāpē mēs aprobežotos ar diviem iedalījuma locekļiem — huligānisms ar administratīvu atbildību (sīks huligānisms) un huligānisms ar kriminālatbildību. Tikai turpmākajā iedalījuma pakāpē otrais no sākotnējā iedalījuma locekļiem būtu tālāk iedalāms “vienkāršajā" huligānismā (KK 204.p. 1. daļa), ļaunprātīgajā huligānismā (KK 204.p. 2. daļa) un sevišķi ļaunprātīgā huligānismā (KK 204.p. 3. daļa).

5.3. DIHOTOMISKAIS IEDALĪJUMS

^ Dihotomijas specifika Priekšrocības un trūkumi Dihotomiskās virknes

Bez iedalījuma pēc sugas veidotājas pazīmes izšķir ari dihotomisko iedalījumu. Šis sengrieķu vārds burtiskā tulkojumā nozīmē “iedalījums divās daļās”. Dihotomisko iedalījumu lietoja jau sengrieķu filozofs Platons IV gadsimtā p.m.ē.

Dihotomiskā iedalījuma būtība ir iedalāmā jēdziena apjoma dalīšana divos pretrunīgos jēdzienos, piemēram:

“Aresti iedalās likumiskos un nelikumiskos”.

Līdz ar to divi iedalījuma locekļi

pilnībā izsmeļ iedalāmā jēdziena apjomu. Ja mēs iedalīsim cilvēkus pilngadīgos un nepilngadīgos, tad droši varam apgalvot, ka visi cilvēki pēc vecuma iekļaujas pirmā vai otrā grupā.

DIHOTOMIJAS -SPECIFIKA Jāuzsver, ka šī iedalījuma veida galvenā atšķiriba no jau izskatītā iedalījuma pēc sugas veidotājas pazīmes nav iedalījuma locekļu skaitā. Izšķirošais nav arī tas, ka divu iedalījuma locekļu apjomu summa izsmeļ iedalāmā jēdziena apjomu. Tas ir svarīgi, bet tas vēl nav viss, jo minētajām pazīmēm atbilst ari tāds iedalījums: “Vardarbība pret personu var būt vai nu fiziska, vai psihiska”. Nav grūti saskatīt, ka šis iedalījums veikts pēc sugas veidotājas pazīmes.

Dihotomiskajam iedalījumam atbilst tikai iedalījums pretrunīgos jēdzienos, lai tie būtu arī šķietami apslēptas pretrunības attiecībās (sk. 4.2. sad.). Piemēram, jēdziena “nozieguma puse” iedalījums jēdzienos “nozieguma objektīvā puse” un “nozieguma subjektīvā puse” ir diho-tomisks iedalījums, jo tā otrajā loceklī ir domāta nozieguma “ne-ob-jektīvā”, respektīvi, subjektīvā puse. Arī jēdziena “pilsonība” iedalījums jēdzienos “iedzimtā pilsonība” un “iegūtā pilsonība” ir dihotomija, jo tās otrajā loceklī ir domāta “ne-iedzimta”, tātad iegūta pilsonība.

Svarīgākais dihotomijas specifikā ir tas, ka tajā izšķiroša loma ir nevis iedalījuma pamatam, bet pirmā iedalījuma locekļa izvēlei. Ja, piemēram, jēdziena “kaķis” dihotomisko iedalījumu sāk ar iedalījuma locekli “svītrains kaķis”, tad gribot negribot otram iedalījuma loceklim ir jābūt “ne-svītrains kaķis”. Ja pirmais iedalījuma loceklis būtu “kaķis, kas dzīvo Brasas cietuma pagalmā”, tad nolūkā aptvert ar dihotomiju visus kaķus pasaulē otrajam iedalījuma loceklim jābūt “kaķis, kas nedzīvo Brasas cietuma pagalmā”.

PRIEKŠROCĪBAS UNTRŪKUMI Galvenā dihotomiskā iedalījuma priekšrocība ir tā, ka tajā neviena iedalīšanas kārtula nav pār

kāpjama. Piemēram, noziegumu iedalījumā reģistrētos un nereģistrētos visas iepriekš izskatītās kārtulas tiek ievērotas “piespiedu” kārtā. Saskaņā ar dihotomijas būtību šis iedalījums nevar būt nedz nesamērīgs, nedz izdarīts ar dažādu iedalījuma pamatu sajaukšanu utt.

Minētā dihotomijas stiprā puse nosaka tās plašo izmantošanu dažādās zinātņu nozarēs, kā arī praktiskos mērķos. Atcerēsimies tikai dažus jau pierastus dihotomiskos iedalījumus: nosacījuma un beznosacījuma

ielieksi (fizioloģijā); patvaļīga un nepatvaļīga uzmanība (psiholoģijā); morāla un amorāla rīcība (ētikā). Dihotomijas principus plaši lieto arī skaitļošanas tehnikā.

Arī tiesību zinātnēs dihotomiskais iedalījums ir diezgan populārs, piemēram — sabiedriski bīstamo nodarījumu iedalījums darbībā un bezdarbībā. Cits piemērs — mantisko noziegumu iedalījums noziedzīgos apdraudējumos, kas ir saistīti ar vardarbību (laupīšana, izspiešana un citi), un noziedzīgos apdraudējumos, kas nav saistīti ar vardarbību (slepena zādzība, krāpšana un citi).

Tomēr dihotomiskam iedalījumam piemīt arī vairāki trūkumi. Galvenais no tiem ir tas, ka dihotomijas noliedzošā daļa bieži vien ir pārāk nenoteikta.

Piemēram, jēdziena “krāpšanas paņēmieni’’ dihotomiskais iedalījums pretrunīgos jēdzienos “izmantojot viltus ziņas par personu ’ un “neizmantojot viltus ziņas par personu” diez vai būs lietderīgs un efektīvs. Šeit' vietā būtu parasts iedalījums pēc sugas veidotājas pazīmes. Saglabājot šīs dihotomijas pirmo iedalījuma locekli, varētu turpināt: “izmantojot viltus ziņas par priekšmetiem”, “izmantojot viltus ziņas par notikumiem vai darbībām”, “dodot nepatiesus solījumus”.

DlHOTOMlSKĀS VIRKNES Ari dihotomisks iedalījums nc vienmēr beidzas ar divu pretrunīgu jēdzienu konstatāciju. Daž

reiz vienu no tiem vēlreiz iedala divos pretrunīgos jēdzienos utt. Tātad dihotomisks iedalījums var būt daudzpakāpenisks.

Daudzpakāpenisks dihotomisks iedalījums ir ļoti efektīvs dažādās situācijās, kas prasa iedalāmā jēdziena apjoma pakāpenisku samazināšanu saskaņā ar iedalījuma mērķiem. Piemēram, soda mēra precīzai noteikšanai būtisks faktors ir notiesātā vecums. Saskaņā ar spēkā esošo likumdošanu šeit ir svarīgs cilvēku iedalījums noteiktās vecuma kategorijās ar tām noteiktu ierobežotu kriminālatbildību. Šis iedalījums parādīts shēmā:

Dihotomiskajam iedalījumam otrajā un turpmākajās pakāpēs var pakļaut gan negatīvu (kā iepriekš izskatītajā iedalījumā), gan arī pozitīvu jēdzienu.

Dihotomiskais iedalījums tiek plaši lietots arī pirmstiesas izmeklēšanas praksē, analizējot izvirzītās versijas. Pie tam dihotomijas virknes var būt diezgan garas, līdz nonāk pie noziedznieka noteikšanas.

Varētu iedomāties tādu pilnīgi reālu kriminālpolicijas inspektora veiktu dihotomiju ar attiecīgām iedalījuma pakāpēm (katrā pakāpē tālāk tiek iedalīts otrais no minētajiem iedalījuma locekļiem):

1) vai aizdomās turētais nozieguma īstenošanas brīdī nav bijis / ir bijis Rīgā;

2) ja viņš ir bijis Rīgā, tad vai viņam ir / nav alibi;

3) ja viņam nav alibi, tad vai viņš nav / ir bijis nozieguma vietā;

4) ja viņš ir bijis nozieguma vietā, tad vai viņš nav / ir piedalījies šajā noziegumā;

5) ja viņš ir piedalījies šajā noziegumā, tad vai viņš bija / nebija nozieguma izpildītājs.

Šajā piemērā, kā arī citos prātojumos pēc dihotomijas principa galvenais un svarīgākais ir pareizi sastādīt dihotomisko virkni, stingri ievērojot šī iedalījuma veida specifiku.

Dihotomiskais iedalījums efektīvi izmantojams arī, nopratinot aizdomās turēto, liecinieku vai cietušo. Uzdodot jautājumus, uz kuriem ir iespējamas tikai savstarpēji izslēdzošas atbildes (“jā” vai “nē”, “biju” vai “nebiju” utt.), izmeklēšanas darbinieks īsākā laikā var iegūt vajadzīgo informāciju, kā arī pārbaudīt izvirzītās versijas patiesumu.

Lai pārbaudītu dihotomisko iedalījumu darbībā, pamēģiniet uzminēt jūsu biedra iedomāto skaitli no 1 līdz 1000, uzdodot viņam ne vairāk kā lOjautājumu. Uzjautājumiem drīkst atbildēt tikai ar "jā” vai “nē”.

5.4. KLASIFIKĀCIJA

■v* Dabiskā klasifikācija ^ Palīgklasifikācija Klasifikācijas pamatu

krustojumā Klasifikācija pakāpēs'^ Klasifikācija un dzīve

Viss teiktais attiecībā uz jēdziena iedalīšanu pilnībā attiecas arī uz klasifikāciju (lat. “classis” — grupa, “facio” - taisa). No parastās iedalīšanas klasifikācija atšķiras ar vienu vienīgo īpatnību, proti — ar relatīvi stabilu raksturu.

Izšķir dabiskās un palīgklasifikācijas.

DABISKĀ KLASIFIKĀCIJA. Dabiskās klasifikācijas priekšmeti tiek iedalīti apakšklasēs atbilstoši reālajām būtiskajām īpašībām. Plaši pazīstami ir klasifikācijas piemēri dažādās zinātņu nozarēs: Mendcļejeva ķīmisko elementu klasi

fikācija, augu klasifikācija botānikā, dzīvnieku klasifikācija zooloģijā. Arī zinātniskās bibliotēkas sistematizētais katalogs pēc zinātņu nozarēm un apakšnozarēm pamatojas uz dabiskās klasifikācijas principiem.

Vairākās tiesību zinātnes apakšnozarēs dabiskā klasifikācija ir svarīga izziņas un darbības plānošanas metode. Tāda, piemēram, ir izmeklēšanas versiju klasifikācija kriminālistikā vispārīgās versijās, īpašās versijās un detalizētās versijās. Tāda ir arī penitenciārās psiholoģijas un pedagoģijas metožu klasifikācija: pārliecināšanas metode, piespiešanas metode un apspiešanas metode.

Efektīva cīņa ar noziedzību nav iespējama bez skaidra priekšstata par noziedzības būtību un cēloņiem, kā arī par noziedznieku tipu klasifikāciju. Tāpēc vairākām dabiskām klasifikācijām kriminoloģijā ir īpaši liela ne tikai teorētiskā, bet arī praktiskā nozīme. Šajā sakarā minēsim cēloņu kriminoloģisko klasifikāciju: 1) noziedzības kā sociālas parādības cēloņi; 2) atsevišķo noziegumu grupu cēloņi; 3) konkrētu noziegumu cēloņi.

Dažām klasifikācijām ir liela praktiskā nozīme nevis atsevišķu, bet vairāku iekšlietu ministrijai pakļautu dienestu darbībā. Piemēram, tāda ir zagļu recidīvistu klasifikācija divās grupās: I) noziedznieki, kas izdara zādzības personibas degradācijas rezultātā (hroniski alkoholiķi, klaidoņi u.c.); 2) noziedznieki, kuri apzināti un mērķtiecīgi pievēršas zādzībām nolūkā nodrošināt sev parazītisku dzīves veidu. Ši klasifikācija lietojama gan kriminālpolicijas, gan kārtības policijas, gan penitenciāro iestāžu darbībā, kā arī kriminoloģijā.

PALĪGKLASIFIKĀCIJA Palīgklasifikācijās priekšmetus iedala apakšklases uz nebūtisku Īpašību pamata. Piemēram, uz palīgklasiftkācijām balstās vārdnīcas un cita veida rokasgrāmatas. Arī bibliotēkas alfabētiskais katalogs — pēc grāmatas autora uzvārda vai grāmatas nosaukuma pirmajiem burtiem — pamatojas uz palīgkla-sifikācijas principiem.

Palīgklasifikācijas tiek plaši lietotas arī vairākās tiesību apakšnozarēs. Tāda, piemēram, ir noziedznieku klasifikācija kriminoloģijā atbilstoši notiesāto personu vecuma grupām: 1) personas vecumā līdz 30 gadiem (vislielākā grupa); 2) personas vecumā no 30 līdz 49 gadiem; 3) personas no 50 gadiem (vismazākā grupa).

Palīgklasifikācijas nebūt nav maznozīmīgas, jo noteiktās situācijās priekšmeta nebūtiskās pazīmes var kļūt būtiskas. Piemēram, cilvēku klasifikācija pēc apavu izmēriem psihologam ir mazsvarīga, bet apavu firmas direktoram tā ir ļoti būtiska.

Arī dažādās iekšlietu ministrijas darbības nozarēs noteiktu klasifikāciju nozīme var svārstīties no vairāk līdz mazāk nozīmīgai. Piemēram, zagļu dabiskā klasifikācija kabatzagļos, dzīvokļu apzadzčjos utt. ir būtiski svarīga kriminālpolicijas ierēdņiem, bet pcnitenciāro iestāžu darbiniekiem svarīgāka ir zagļu palīgklasifikācija pēc vecuma vai izglītības līmeņa.

KLASIFIKĀCIJAS PAMATU KRUS TOJUMAKlasifikācija, tāpat kā vienkāršs iedalījums, ir iespējama pēc dažādiem pamatiem. Piemēram, noziedznieki klasificējami pēc īstenotā nozieguma rakstura, tā sabiedriskās bīstamības pakāpes, noziedznieku sociāli demogrāfiskām un citām pazīmēm.

Tāpat kā jebkurā jēdziena iedalījumā ir jāņem vērā, ka klasifikācijas pamatus nosaka tai izvirzītie mērķi. Tāpēc noziedznieku klasifikācijas krimināltiesībās, labošanas darbu tiesībās vai kriminoloģijā var būt dažādas.

Piemēram, kriminoloģijā, izejot no noziedznieku antisociālās virzības stabilitātes, ir pieņemts piecās kategorijās iedalīt personas, kas tīši izdarījušas noziegumus: 1) gadījuma noziedzniekos; 2) situācijas noziedzniekos; 3) noturīgajos noziedzniekos; 4) ļaunprātīgajos noziedzniekos; 5) sevišķi bīstamajos noziedzniekos.

Zināmas problēmas var rasties, vienlaikus izmantojot klasifikācijas pēc dažādiem iedalījuma pamatiem.

Piemēram, miesas bojājumu klasifikācija pēc nozieguma subjektīvās puses izskatās šādi: 1) ar nodomu nodarīts miesas bojājums (normālā psihiskā stāvokli — atbilstoši Kriminālkodeksa 105., 106. un 109. pp., stipra psihiskā uzbudinājuma stāvokli — atbilstoši KK 107. p.); 2) miesas bojājums, pārkāpjot nepieciešamās aizstāvēšanās robežas (KK 108. p.);

3) aiz neuzmanības nodarīts miesas bojājums (KK 110. p.).

Mainot klasifikācijas pamatu, miesas bojājumi pēc to objektīvām sekām arī iedalāmi trīs grupās: 1) smagos;* 2) vidēji smagos; 3) vieglos. Problēma slēpjas tajā apstāklī, ka visi šis klasifikācijas locekļi skar arī visus iepriekšējās klasifikācijas locekļus. Tā, piemēram, smags miesas bojājums “atrodams” gan 105. ūn 107., gan 108., gan 110. pantos.

Tāda veida situācijas sastopamas samērā bieži gan krimināltiesībās un kriminālprocesā, gan kriminoloģijā un citās tiesību nozarēs. Šeit būtiski svarīga nozīme ir prasmei apvienot dažādus klasifikācijas pamatus nolūkā iegūt pareizu priekšstatu par aplūkojamo parādību. Piemēram, nodomu (nolūku) klasifikācija tiešos un netiešos (eventuālos) vēl nav pietiekama konkrēta nozieguma precīzai klasifikācijai. Jāpievieno vēl vismaz divi klasifikācijas pamati:

1) iepriekš apdomāti un pēkšņi nolūki; 2) noteikti, alternatīvi un nekonkretizēti nolūki.

Klasifikācijas locekļu — pēc dažādiem pamatiem — labākai pārskatāmībai ieteicami jau minētie paņēmieni (5.1. sad.).

KLASIFIKĀCIJA-PAKĀPĒS Kā vienkāršā iedalījumā, tā ari vairākās klasifikācijās veidojas izvērstas daud/.pakāpeniskas

sistēmas.

Piemēram, uzsākot krimināltiesību studijas, galvenā uzmanība jāpievērš kā Kriminālkodeksa vispārējai struktūrai (vispārīgā daja un sevišķā daļa), tā ari noziegumu klasifikācijai. Šī klasifikācija sevišķajā daļā dota trijos līmeņos: 1) visi nozieguma sastāvi pēc atšķirības apdraudējuma objektā sakārtoti nozieguma klasēs (nodaļās); 2) katra šī nozieguma klase savukārt iedalīta pasugās (apakšklasēs) pēc atsevišķo noziegumu rakstura (atsevišķos pantos); 3) vairākas apakšklases (atsevišķi noziegumu veidi) satur savu iekšēju iedalījumu pēc nozieguma smaguma.

Vairākas daudzpakāpeniskas klasifikācijas sastopamas arī, studējot Civillikumu. Kā piemēru minēsim radniecības klasifikāciju. Ja Civillikuma ģimenes tiesību daļas 207. un 208. pantos teikto attēlotu shēmā, tad radniecības klasifikācija izskatītos šādi:

Kā redzam, šīs klasifikācijas daudzpakāpenību arī shematiski attēlot tīri tehnisku iemeslu dēļ nav viegli. Vēl grūtāk saprast lietas būtību bez shematiska attēlojuma. Jebkuru klasifikāciju labāk ir vienu reizi redzēt nekā desmit reizes dzirdēt.

KLASIFIKĀCIJA UN DZĪVE Kaut gan klasifikācijai ir liela nozīme jebkurā zinātņu nozarē, tomēr ikvienai klasifikācijas

sistēmai ir arī savi trūkumi.

Galvenais no tiem ir tas, ka, iedalot noteiktas klases priekšmetus stingri norobežotās grupās, klasifikācija padara šīs robežas nemainīgas. Taču reālā dzīvē nemainīgu robežu nav, jo lietas un parādības pasaulē ir savstarpēji saistītas.

Mēs esam pieraduši jēdziena “plēsoņa” apjomā iekļaut tikai dažus dzīvniekus un putnus. Bet vai nepastāv arī plēsīgi augi? Apstiprinoša atbilde uz šo jautājumu ienestu nopietnas korekcijas organiskās dabas klasifikācijā.

Krievijā joprojām nenorimst strfdi par to, kādu sabiedrisko iekārtu radīja Staļins. Vai tas bija vai nebija sociālisms? Ja vadās pēc tradicionālās marksistiskās vēstures klasifikācijas piecās sabiedriski ekonomiskās formācijās, lad viennozīmīgi uz šo jautājumu atbildēt nevar, jo patiesībā Staļina “jaunā kārtība" bija savdabīga triju sociālo sistēmu — vergturu, feodālisma un kapitālisma— sintēze.

Ne vien dabas, bet ari daudzas sabiedriskās un garīgās dzīves parādības bez iebildumiem ir visai grūti pieskaitīt kādai noteiktai grupai. Tāpēc arī jebkura un pat vislabākā klasifikācija ir nosacīta. To kārtējo reizi pierādīja XX gs. zinātnes attīstība. Piemēram, klasificēt mūsdienu zinātni nav nemaz tik viegli, jo šodien pastāv ari tādas kompleksas zinātņu nozares, kas nav ieskaitāmas nevienā tradicionālajā nozarē (fizikālā ķīmija, astrofizika, bioķīmija, biomehānika, bioģeogrāfija, matemātiskā loģika, sociolingvistika, tiesu psiholoģija).

Līdz ar samērā tradicionālām tiesību nozarēm (valsts tiesības, krimināltiesības, civiltiesības, administratīvās tiesības) pašlaik eksistē arī tā saucamās resoru tiesību nozares (mežu tiesības, jūras tiesības, kosmosa tiesības, sodu izpildes tiesības). Šajā ziņā mūsdienu tiesību nozaru vienota klasifikācija arī rada zināmas problēmas.

Jebkura klasifikācija līdz ar dzīves, zinātnes un prakses attīstību tiek mainīta, papildināta vai pat aizstāta ar jaunu un precīzāku klasifikāciju. Piemēram, XX gs. beigās ieroču klasifikācija nevar neatšķirties no ieroču klasifikācijas gadsimta sākumā. Izmainījusies pat parasto ieroču klasifikācija (aukstie, šaujamieroči un raķešu ieroči), nemaz jau nerunājot par jaunas ieroču klases parādīšanos, proti — masveida iznīcināšanas ieročiem (kodolieroči, ķīmiskie un bakterioloģiskie ieroči).

Ieroču klasifikācijas problēma skar arī policijas darbības sfēras. Tiesībās pastāvošā tradicionālā ieroču klasifikācija šaujamieročos un aukstajos ieročos mūsdienu apstākļos ir ne visai efektīva. Problēma rodas tādēļ, ka noziedznieki šodien izmanto ieroču veidus, kurus be/. nopietnām iebildēm grūti pieskaitīt noteiktam iepriekš minētajam ieroču veidam, piemēram, nazi, kas izmet asmeni pistoles šāviena attālumā. Ari tādi XX gadsimta izgudrojumi kā gāzes pistoles (baloniņi) vai elektrošoka ierīces neiekļaujas tradicionālajā ieroču klasifikācijā.

Saskaņā ar pēdējiem Latvijas speciālistu pētījumiem (A. Lepse un A. Melnalksnis) ieroču klasē ietilpst trīs apakšklases: šaujamieroči (pistoles, revolveri, medību bises u.c.); aukstie ieroči (durošie, cērtošie, duroši-cērtošie un sitošie); metošie ieroči (loks, arbalets

u. c.). Līdz ar ieročiem atsevišķā klasē tiek izdalīti speciālie līdzekļi ar apakšklasēm: gāzes pistoles (revolveri), gāzes baloniņi un elektrošoka ierīces.[6]

Laika prasības skar klasifikācijas pilnveidošanas problēmas ari likumdošanā. Piemēram, no Latvijas kriminālkodeksa sevišķās daļas 1992. gadā izslēgta otrā nodaļa “Noziegumi pret valsts vai sabiedrisko īpašumu” (85.—97. pants), bet no 5. nodaļas — 140. pants (“Atklāta zādzība”).

Ari jaunajā Latvijas kriminālkodeksa likumprojektā (1994.g.) ir paredzētas dažas klasifikācijas izmaiņas un precizējumi. Ietverti, piemēram, jauni noziegumu veidi: ekoloģiskie noziedzīgie nodarījumi, noziedzīgie nodarījumi transportā, noziedzīgā kārtā iegūtu ienākumu legalizācija (“netīrās naudas atmazgāšana”) u.c. Paredzēta arī sodu veidu klasifikācijas izmaiņa.

Tātad konkrētas klasifikācijas sistēmas relatīva stabilitāte nenovērš tās izmaiņas iespējamību. Gluži otrādi — jebkuras klasifikācijas eksistences nepieciešamais nosacījums ir tās nemitīga pilnveidošanās. Pretējā gadījumā klasifikācija atpaliek no reālās dzīves prasībām un kļūst nederīga.

VINGRINĀJUMI 1. uzdevums. Veiciet šādu jēdzienu apjomu dihotomisko iedalījumu un iedalījumu pēc sugas veidotājas pazīmes.

1. Latvijas policists. 2. Kriminālsods. 3. Āfrikas valsts. 4. Brīvības atņemšana. 5. Jurists.

6. Latvijas Saeimas deputāts. 7. Zinātne. 8. Kriminālpolicijas inspektors. 9. Jelgavas cietums.

10. Latvietis. II. Valsts noziegums. 12. Zādzība. 13. Latvijas pilsēta. 14. Nozieguma līdzdalībnieks. 15. Policijas virsnieks. 16. Kinofilma. 17. Latvijas Policijas akadēmija. 18. Avīze.

19. Kārtības policijas priekšnieks. 20. Latvijas politiskā partija. 21. Koncerts. 22. Slepkavība.

23. Literatūra. 24. Latvijas vēsture. 25. Pistole.

2. uzdevums. Esošajos iedalījumos norādiet iedalāmo jēdzienu, iedalījuma locekļus un iedalījuma pamatu. Nepareizajos iedalījumos norādiet, kuras kārtulas ir pārkāptas.

1. Noziegumus iedala noziegumos ar iepriekšēju nodomu, neuzmanības dēļ izdarītos noziegumos un amatnoziegumos.

2. Valsts pārvaldes formas iedala republikāniskās, demokrātiskās un monarhiskās.

3. Ekspertīzes akts sastāv no ievada, izpētes un slēdziena.

4. Leņķus iedala šaurleņķos, platleņķos, taisnleņķos un krustleņķos.

5. Gads sastāv no divpadsmit mēnešiem.

6. Latvijas sastāvā,ir Vidzeme, Kurzeme, Latgale un Zemgale.

7. Dziedāšana mēdz būt solo, kamerdziedāšana un kora dziedāšana.

8. Veikalā pārdod piena un pārtikas produktus.

9. Arestus iedala pamatotos, nepamatotos, personas arestos, mantas arestos un korespondences arestos.

10 Ticīgie iedalās luterāņos, katoļos, budistos, kristiešos, jūdaistos, vecticībniekos un dievturos.

11. Apliecības iedalās dzimšanas apliecībās, miršanas apliecībās, laulības apliecībās, kvalifikācijas apliecībās un autovadītāju apliecībās.

12. Nopratināšanas iedalās aizdomās turētā, apsūdzētā, tiesājamā un cietušā nopratināšanā

13. Cilvēki iedalās lasītpratējos un lasītnepratējos.

14. Atbildības veidi ir kriminālatbildība, civiltiesiskā un administratīvā atbildība.

15. Politisko režīmu veidi ir autoritārs, demokrātisks un fašistisks režīms.

16. Klimata veidi ir aukstais, mērenais, karstais, jūras un kontinentālais klimats.

17. Pēdas iedalās uzlaušanas pēdās, kāju pēdās un pēdu nospiedumos.

18. Četrstūri iedalās paralelogramos, taisnstūros, rombos un kvadrātos.

19. Latvijas armija 30-jos gados miera laikā sastāvēja no vienas tehniskās un četrām kājnieku divīzijām.

20. Cilvēki dalās tajos, kas aizņemas naudu, un tajos, kas aizdod naudu.

21. Studenti dalās jauniešos, jaunietēs un vienaudžos.

22. Trīsstūri dalās taisnleņķa, vienādsānu un vienādmalu.

23. Monarhijas iedalās absolūtās, ierobežotās un konstitucionālās.

24. Senās Latvijas iedzīvotāji bija zemgaļi, kurši, lībieši, sēļi un latvieši.

25. Paziņojums: “Bērni līdz 16 gadiem un pusaudži erotiskās filmās netiek ielaisti".

26. Noziegumi dalās atklātos, neatklātos un iepriekš plānotos.

27. Pierādījumi iedalāmi tiešos, netiešos, lietiskos un dokumentāros.

28. Demokrātiskajās valstīs varas sadales princips realizējas likumdošanas, izpildu, tiesu un politiskās varas sadalē.

29. Valodas iedalās dabiskās, mākslīgās un tautu valodās.

30. Goda aizskārumu (apvainojumu) paveidi ir mutvārdiem, rakstveidā un ar darbiem.

31. Cilvēki iedalās smēķētājos, nesmēķētājos un latviešu valodas pratējos.

32. Tiesu spriedumi iedalās apsūdzošos, attaisnojošos un nepamatotos.

33. Teātra izrādes iedalās pievilcīgās un garlaicīgās.

34. Valsts vara ir militāra, politiska, ekonomiska, likumdošanas un izpildvara.

35. Cilvēki dalās baltās, sarkanās, dzeltenās, melnās un jauktas rases cilvēkos.

36. Protokoli iedalās nopratināšanas, kratīšanas, apskates un balsošanas protokolos.

37. Zinātnes iedalās grūtās un vieglās.

38. Apskates paveidi ir notikuma vietas apskate, ārējā apskate, lietisko pierādījumu apskate, izmeklēšanas apskate un eksperta apskate.

39. Pēc savām redzes spējām cilvēki iedalās tuvredzīgos un tālredzīgos.

40. Ieroči iedalāmi kaujas, medību, mācību, aukstajos un šaujamieročos.

41. Koki sastāv no saknēm, stumbra un lapotnes.

42. Pēc izglītības cilvēki iedalāmi ar pamatskolas, vidusskolas, augstskolas izglītību un doktora zinātnisko grādu.

43. Izšķir luterticīgo, pareizticīgo, katoļu, baroka un renesanses, akmens un koka baznīcas.

44. Kriminālsodu veidi ir brīvības atņemšana, mantas konfiskācija, naudas sods, nāvessods un citi.

3. uzdevums. Minēto jēdzienu iedalījumus attēlojiet shēmās.

1. Izlases pētījumā konstatēja, ka 90% personu, kas notiesātas par huligānismu, šo noziegumu bija izdarījušas dzērumā, turklāt no tām stipra reibuma pakāpe bija 30%, vidēja reibuma pakāpe — 51%, bet viegla reibuma pakāpe —9%.

2. Slepeno zādzību galvenie veidi ir materiālo vērtību nolaupīšana no aizslēgtām vai neaizslēgtām telpām, no pieejamā vietā atstātiem personiskiem transportlīdzekļiem, kā arī piedzērušu pilsoņu apzagšana un kabatas zādzības.

3. Apstākļi, kas atvieglo nozieguma izdarīšanu, parasti ir saistīti ar nozieguma objektu, vietu un situāciju. Tic var būt gan prettiesiski (dienesta nolaidība), gan amorāli (vienaldzība), gan no tiesību viedokļa neitrāli (aparatūras tehniskie trūkumi).

4. Pēc valsts piederības Latvijas iedzīvotāji iedalās pilsoņos, ārpilsoņos, ārvalstniekos, bezvalstniekos un nevalstniekos.

6. nodala. JEDZIENA DEFINEŠANA

9

♦ Definēšanas būtība + Definēšanas kārtulās ♦ Definēšanai

līdzīgi paņēmieni

Izglītība ir neatņemams ieguvums.

Mcnandrs

6.1. DEFINĒŠANAS BŪTĪBA

Definitio Dcfinicndum et diTinicns Klasiskā definīcija Gēnus provimum -Ф- Dil'f'erentia specillca -v* Nestandarta situācijas -ф- Ģenētiskā definīcija -Ф- Cik definīciju ir vienam priekšmetam?

Kā jau bija teikts, jēdziena apjoms atklājas ar iedalīšanas loģisko darbību. Jēdziena saturs atklājas ar definēšanu.

DEFINITIO Definēšana ir loģiskā darbība, kas atklāj jē

dziena galveno saturu. Definēšanas rezultāts ir definīcija. Piemēram, jēdziena “republika” definēšanas rezultāts ir šāda definīcija: “Republika ir valsts pārvaldes forma, kur augstākās valsts varas institūcijas tiek ievēlētas”.

Tātad definēšana ir definīciju izveidošana. Šī terminoloģiskā nianse visās valodās nepastāv. Piemēram, krievu valodā abos gadījumos tiek lietots viens vārds ’’определение”.

Latīņu vārda “definitio” sakne “finis” burtiskā tulkojumā nozīmē “gals”, “robeža”. Tātad definīcija ir jēdziena precīzas robežas noteikšana. Definēt kādu priekšmetu vai parādību nozīmē norādīt robežas, kas atdala to no citiem līdzīgiem priekšmetiem vai parādībām.

Definīcijas koncentrētā veidā izsaka mūsu zināšanas par priekšmetiem. Sokrāts šajā sakarībā izteicās kategoriski: zināt — tas nozīmē

prast dot definīciju. Piemēram, ja kāds nespēj dot jēdziena “organizēta noziedzība” definīciju, viņam nav arī zināšanu par šo parādību.

Tātad apgūt zināšanas kādā zinātnes nozarē vai mācību priekšmetā pirmkārt nozīmē apgūt galveno tā pamatjēdzienu saturu.

Definīcijas pilda arī svarīgu komunikatīvu funkciju. Vai skuju kokiem ir lapas? Šajā jautājumā var diskutēt ļoti ilgi, ja mūsu rīcībā nav precīzas jēdziena “lapa” definīcijas. Vai Dievs eksistē? Arī šeit mēs nenonāksim pie noteiktas atbildes bez iepriekšējas jēdziena “eksistēšana” definēšanas.

DEFINIENDUM ET-DEF1NĪENS Definīcijas struktūru veido divi tās pamatele menti: 1) definējamā objekta jēdziens (“definiendum”); 2) pazīmju kopums, kas atklāj definējamā objekta jēdziena galveno saturu (“definiens”). Šo otro definīcijas elementu ir pieņemts saukt par delīnētāju jēdzienu.

Tātad jebkurā definīcijā (Df) izšķir definējamo jēdzienu (Dfd) un definētāju jēdzienu (Dfn).

Izskatīsim definīciju: “Tiesībpārkāpums ir pretsabiedrisks nodarījums, par ko likumā paredzēta sankcija”. Šajā definīcijā (Df) definējamais jēdziens ir “tiesībpārkāpums” (Dfd), bet definētājs jēdziens — “pretsabiedrisks nodarījums, par ko likumā paredzēta sankcija” (Dfn).

KLASISKĀ DEFINĪCIJA Visizplatītākās ir definīcijas, kas min ģinti un sugas atšķirību. Tāda veida definīcijas bieži sauc par klasiskām. Aristotelis, izklāstīdams šīs definīcijas pamatprincipus savā “Topikā”, to nosauca par universālo. Ari iepriekš minētie definīcijas piemēri ir definīcijas ar ģinti un sugas atšķirību.

Klasiskā definīcijā tiek norādīta definīcijas objekta piederība noteiktai priekšmetu klasei (ģints) un tā atšķirība no visiem citiem šīs klases priekšmetiem (sugas atšķirība). Piemēram, definīcijā “tiesājamais ir apsūdzētais, kas nodots tiesai" norādīts, ka definējamais jēdziens “tiesājamais” ietilpst apsūdzēto klasē (ģints jēdziens) un atšķiras no visiem citiem apsūdzētajiem ar to, ka viņš ir nodots tiesai (sugas atšķirība).

Ja mēs definējamo jēdzienu apzīmēsim ar burtu “A”, plašāko klasi (ģints) — ar burtu “B”, bet sugas atšķirību — ar burtu “C”, klasiskas definīcijas formula izskatīsies šādi:

A = B C

Šī formula lasāma: “A ir tas pats, kas B un C”. Zīme (=) nozīmē ekvivalences (vienlīdzības) attiecību starp definējamo un definētāju jēdzieniem, bet punkts starp “B" un “C” ir loģiskā reizinājuma zīme.

Lietosim šo formulu nule dotā jēdziena “tiesājamais” definīcijai. Pirmkārt, mums jāsāk: “tiesājamais”(A) ir tas pats, kas “apsūdzētais, kurš nodots tiesai” (B • C). Kas attiecas uz formulas labo pusi, tad saskaņā ar loģiskā reizinājuma kārtulām (sk. 4. nodaļu) jāsecina, ka definējamā jēdziena apjomā ietilpst tic un tikai tic apsūdzētie

(B), kas ir nodoti tiesai (C).

Šo jēdzienu loģiskā reizinājuma rezultātu var parādīt arī shematiski.

Klasisko definīciju parasti sauc par definīciju ar tuvāko ģinti un sugas atšķirību (“per gēnus proximum et differentiam specificam”).

Kāpēc tiek runāts nevis par ģints jēdzienu kā tādu, bet par tuvāko ģinti?

GĒNUS PROXIMUM Jebkurā definēšanā pēc klasiskas definīcijas formulas pirmkārt jāatrod definējamā jēdziena ģints, respektīvi — jāatrod loģiska klase, kurā definējamais jēdziens ietilpst kā apakšklase.

Ja šajā sākotnējā definēšanas pakāpē pieļauj kļūdu, tad var gadīties kā kādā vecā anekdotē — skolotājs stāsta bērniem par zvejniecību, bet pēdīgi jautā: “Kas ir tīkls?” Skolēns atbild: “Tīkls ir caurumi, kurus diegi satur kopā.”

Ja ģints jēdziens tiek atrasts pareizi, vai tad jau varam īstenot definēšanu? Principā varam, taču, ja ģints jēdziena apjoms, salīdzinot ar definējamā jēdziena apjomu, būs pārāk plašs, tas var nopietni sarežģīt definīcijas konstrukciju. Katrā ziņā, šāda definīcija nebūs visīsākā.

Teikto paskaidrosim ar pavisam vienkāršu piemēru. Jēdzienu “kvadrāts” varētu definēt ar tā ģints jēdzienu “četrstūris”: “Kvadrāts ir četrstūris, kuram visi leņķi ir taisni un malas savā starpā vienādas”. Ja kvadrāta definēšanā izmanto tuvāko ģinti, definīcija kļūst lakoniskāka, un proti: “Kvadrāts ir taisnstūris ar vienādām malām”.

Atcerēsimies, ka tuvākā ģints ir tieši plašākā priekšmetu klase, kurā kā sugas ietilpst attiecīgas apakšklases vai klases elementi. Tātad — pirms sakt jēdziena definēšanu, jāatrod definējamā jēdziena tuvākā ģints (“gēnus proximum”). Piemēram, jēdzienam “laupīšana” (Kriminālkodeksa 141. p.) tāds būtu jēdziens “uzbrukums nolūkā iegūt mantu” — nevis daudz plašākais jēdziens “noziegums”.

DlFFERENTIA SPECIFICA Tuvākā ģints ir atrasta. Tagad jāmeklē sugas atšķirība, kas raksturo definējamā jēdziena īpat

nības. Šajā sakarībā jāņem vērā, ka sugas atšķirību (“differcntia specifica”) ne vienmēr var izteikt ar vienu vienīgu pazīmi. Bieži vien tādu pazīmju skaits ir krietni lielāks.

Ikviena šī pazīme ir nepieciešama, bet, tikai visas kopā ņemtas, tās ir arī pietiekamas precīzai definīcijai. Ja kaut viena definējamā jēdziena būtiskā pazīme tiek izlaista, tad arī definīcija nebūs pareiza. Piemēram, ja organizētas noziedzības definīcijā mēs izlaidīsim tādu pazīmi kā noziedznieku vides saistība ar valsts varas struktūrām (policija, tiesa, pašvaldība utt.), tad diez vai tā pareizi virzīs sabiedrību cīņā pret šo parādību.

Minēsim dažus definīcijas piemērus ar to loģisko analīzi.

Definīcija no Latvijas kriminālkodeksa (17.1 p.): “Organizēta grupa (A) ir vairāk nekā divu personu izveidota stabila apvienība (B), kura radīta kopīgi (Cl) izdarīt noziedzīgus nodarījumus (C2) un kurā iepriekšējas norunas laikā (C3) starp grupas dalībniekiem sadalīti pienākumi (C4)”. Apzīmējumu atšifrējums: A — definējamais jēdziens, B — tuvākā ģints, Cl, C2, C3, C4 — sugas atšķirības pazīmes.

Definīcija no Civillikuma saistību tiesību daļas (2002. p.): “Pirkums (A) ir līgums (B), ar ko viena puse apsola otrai (Cl) par norunātas naudas summas samaksu (C2) atdot noteiktu lietu vai tiesību (C3)”. Apzīmējumu atšifrējums: A — definējamais jēdziens, B — tuvākā ģints, Cl, C2, C3— sugas atšķirības pazīmes.

Teikto summējot, klasiskās definīcijas struktūru var attēlot šādi:

NESTANDARTA SITUĀCIJAS

Jēdzienu definēšanā gadās ari vairākas nestandarta situācijas. Minēsim tikai dažas no tām. Definējamais jēdziens var atrasties nevis definīcijas sākumā, kā tas parasti pieņemts, bet gan tās beigās, kā, piemēram, Civillikuma ģimenes tiesību daļas 215. p. definīcijā: “Viena laulātā attiecību ar otra radiniekiem sauc par svainību”.

Dažreiz ari tuvākā ģints atrodama nevis pēc definējamā jēdziena, bet j’an citā vietā, piemēram: “Tiesību norma ir valstiski reglamentēts vispārobligāts vispārējas uzvedības noteikums”. Ģints jēdziens (“vispārējas uzvedības noteikums”) šeit atrodas definīcijas beigās, bet sugas atšķirības pazīmes (“valstiski reglamentēts” un “vispārobligāts”) — tūlīt pēc definējamā icdziena.

Tuvākā ģints nc vienmēr ir izteikta skaidri. Dažreiz tā ir tikai domāta, kā tas ir “Iekšlietu iestāžu disciplinārreglamenta” 1. pantā: “Latvijas Republikas iekšlietu iestāžu disciplinārreglamcnts (A) nosaka iekšlietu u-stāžu ierindas un komandējošā sastāva darbinieku dienesta apbalvo-Himu veidus (Cl) un disciplināro sodu veidus (C2), kā arī kārtību, kādā lic piemērojami un pārsūdzami (C3)”. Kā redzams, tuvākā ģints šajā definīcijā izlaista, bet tā ir domāta tūlīt pēc definējamā jēdziena: “...ir disciplinārreglaments, kas nosaka...”. Trīs sugas atšķirības pazīmes tekstā .it/imētas ar pieņemto apzīmējumu.

Dažreiz ne likai tuvākā ģints, bet arī definējamais jēdziens ir saskatāmi, izejot tikai no definīcijas konteksta. Izskatīsim definīciju no likuma "Par policiju” (23. p ): “Profesionāls risks iil zīstams par attaisnotu, ja policijas darbinieks rīkojies atbilstoši viņa rīcībā esošajai informācijai l'.ii faktiem un apstākļiem (Cl), bet likumīgais mērķis nav bijis sasniedzams bez riska darbībām (C2) un ja viņš, pieļaudams risku, darījis visu iespējamo kaitējuma novēršanai (C3)". Šajā definīcijā skaidri izteiktas tikai sugas atšķiribas pazīmes (atzīmētas tekstā). Definējamais jēdziens •iskatāms definīcijas kontekstā: “attaisnots profesionāls risks”. Pēc šī definējamā jēdziena tiek dom&ta arī tuvākā ģints: “ir risks noteiktā situācijā, kad policijas darbinieks...”.

ĢENĒTISKĀDEFINĪCIJA Līdz ar nule izskatītā veida definīcijām reizēm tiek lietota ģenētiskā definīcija. No klasiskās definīcijas tā atšķiras tikai tādējādi, ka sugas .iisķirības vietā tiek norādīts definējamā priekšmeta izcelšanās (ģenēzes) veids.

Ģenētiskās definīcijas plaši lieto matemātikā, piemēram: “Lode ir I l īmenis, kas rodas, riņķim griežoties ap diametru”. Bieži vien matemātikā klasiskā tipa definīcijas nav arī iespējamas, jo tā operē ar augstākās pakāpes abstrakcijas jēdzieniem. Tāpēc definējamam jēdzienam plašākais (i’iiits) jēdziens vienkārši nepastāv.

Ģenētiskās definīcijas lieto arī likumdošanas sfērā. Piemēram, šī tipa definīcija izmantota “Operatīvās darbības likumā” (14. p.): “Operatīvo n kļūšanu veic, slepeni iekļūstot dzīvoklī, telpās, transportlīdzekļos un i ilns publiski nepieejamos objektos, lai nodrošinātu operatīvās darbības Imin»kurnu īstenošanu”.

C IK DEFINĪCIJU IR VIENAMPRIEKŠMETAM? Līdz ar dzīves, cilvēka un sabiedrības attīstību mainās un attīstās arī jēdzienu definīcijas.

Zinātnē nemainīgu definīciju ir pavisam nedaudz, jo visās tās nozarēs notiek nemitīga

definīciju precizēšana.

Vairākas noteikta priekšmeta definīcijas koeksistē ne tikai laikā. Šī koeksistēšana notiek arī vienā un tai pašā laika posmā. Jo bagātāks, sarežģītāks un daudzpusīgāks ir definējamā priekšmeta saturs, jo dažādākas var būt tā definīcijas.

Piemēram, filozofijas un kultūras vēsturē nepastāv vienprātība cilvēka definēšanā. Grūti teikt, vai vispār atrodams kāds jēdziens ar tik lielu skaitu daudzveidīgu definīciju. Visinteresantākais ir tas, ka gandrīz visas šīs definīcijas ir pareizas no loģikas viedokļa.

Minēsim tikai dažas jēdziena “cilvēks” raksturīgākās definīcijas. Sengrieķu filozofs Platons: “Cilvēks ir vienīgā būtne, kas jutīga pret ar prātošanu pamatotām zināšanām”. Aristotelis: “Cilvēks ir politiska būtne”. Viduslaiku filozofs Akvīnas Toms: “Cilvēks ir būtne ar nemirstīgu dvēseli”. XVI gadsimta franču rakstnieks Fransuā Rablē: “Cilvēks ir dzīvnieks, kurš smejas". XIX gadsimta vācu filozofs Hēgelis: “Cilvēks ir dzīvnieks ar kauna sajūtu”. XIX gadsimta amerikāņu etnogrāfs Lūiss Morgans: “Cilvēks ir dzīvnieks, kurš izgatavo darbarīkus”. XX gadsimta amerikāņu filozofs un psihologs Ērihs Fromms: “Cilvēks ir dzīvība, kas sevi apzinās”.

Juridiskās terminoloģijas viennozīmīgums ir ļoti svarīgs priekšnosacījums, lai izvairītos no izmeklēšanas un tiesas kļūdām. Piemēram, tādu jēdzienu kā “nodoms”, “nepieciešamā aizstāvēšanās” vai “slepkavība” definīcijas precizitāte var būtiski ietekmēt tiesas spriedumu konkrētu lietu izskatīšanā.

Ilustrēsim šo domu ar nesenas pagātnes piemēru. Austrumvācijas dati liecina, ka, mēģinot šķērsot “Berlīnes mūri”, laikā no 1976. gada nogalināti 192 cilvēki (eksperti uzskata, ka upuru skaits varētu būt līdz 600). Vai tās bija slepkavības, vai ari šeit jāmeklē cits nozieguma sastāvs? 1992. gada jūlijā bijušo komunistiskās Vācijas līderi Ē. Honekeru šajā sakarībā apsūdzēja kā organizatoru līdzdalībā 49 slepkavībās; bijušajamAustrurpvācijas reģionālās kompartijas vadītājam

H.Albrehtain, kas 1993. gada septembri tika notiesāts par nogalināšanas pavēlēm, 1994. gada jūlijā šī apsūdzība tika aizstāta ar apsūdzību tiešās slepkavībās.

Pēdējos gados medicīnā, ētikā un jurisprudencē nenokļūst strīdi sakarā ar eitanāziju (dzīvības atņemšana neglābjami slimiem cilvēkiem saskaņā ar viņu personīgo vai tuvu radinieku lūgumu). Arī šeit ne tikai morālā, bet arī tiesiskā interpretācija un kvalifikācija ir būtiski atkarīgas no jēdzienu “slepkavība” vai “nonāvēšana” viennozīmīgām definīcijām.

Teiktais attiecas ari uz starptautisko tiesību problēmām. Kas tad īsti notika Baltijas valstīs 1940. gada jūnijā: aneksija vai okupācija? Diskusijas asumu šajā aspektā vismaz daļēji varētu mazināt ar viennozīmīgam attiecīgo jēdzienu definīcijām. Okupācija (lat. “occupatio”—sagrābšana) ir citas valsts teritorijas vai tās daļas sagrābšana uz laiku ar bruņotu spēku un tās valstisko funkciju pārņemšana. Visas minētās okupācijas pazīmes raksturoja politisko situāciju Latvijā ne tikai padomju (no 1940. gada jūnija), bet ari vācu okupācijas laikā—līdz 1944. gada oktobrim.

Kas ir aneksija (lat. “annexio” — pievienošana)? Tā ir kādas valsts teritorijas vai tās daļas pievienošana citai valstij pretēji tās iedzīvotāju gribai. Ari aneksijas pazīmes raksturoja politisko situāciju Latvijā ka 1940. gada vasarā, ta arī pēckara periodā līdz 1991. gada augustam. Protams, arī jēdziens “iedzīvotāju griba” prasa definīciju, bet, kā rāda 20. gadsimta pasaules vēsture, tas jau drīzāk ir spēka, nevis teorijas un loģikas jautājums. Tomēr vismaz jautājumā par okupācijas un aneksijas savstarpējām attiecībām Baltijas valstu situācijā varētu but vairāk vai mazāk viennozīmīga atbiIde — tā bija okupācija ar turpmāko aneksiju.

Ari prasība pēc juridiskās terminoloģijas precizitātes nenovērš situācijās, kad viens un tas pats jēdziens ne tikai pieļauj, bet arī prasa vairākas definīcijas atkarībā no priekšmeta analīzes aspekta. Šādos gadījumos dažādas definīcijas viena otru neizslēdz, bet savstarpēji papildina.

Raksturīgs piemērs šeit būtu jēdziena “noziegumu recidīvs” definīcijas krimināltiesībās un kriminoloģijā. Recidīva jēdziens, kas izstrādāts, pamatojoties uz krimināltiesisko recidīva izpratni, ir legālais recidīvs. Noziegumu recidīvs šajā izpratnē ir jauna nozieguma izdarīšana pēc notiesāšanas par agrāk izdarītu noziegumu, ja ir saglabājusies sodāmība par to. Tajā pašā laikā kriminoloģiskais recidīva jēdziens ietver faktisko noziegumu atkārtošanos neatkarīgi no sodāmības fakta, kriminālatbildības noilguma vai sodāmības saglabāšanās termiņa izbeigšanās.

6.2. DEFINEŠANAS KĀRTULAS

Definīcijai jābūt samērīgai Definīcija nedrīkst būt apļveida ❖ Definīcija pēc iespējas nedrīkst būt noliedzoša ^ Definīcijai jābūt

skaidrai un precīzai

Definīcijas pareizība ir atkarīga no definēšanas kārtulu (pareizības noteikumu) ievērošanas.

definīcijai JĀBŪTSAMĒRĪGAI Šī kārtula prasa, lai definējamā jēdziena apjoms būtu vienlīdzīgs ar definētāja jēdziena apjomu.

Attiecībā uz klasisko definīciju ar tuvāko ģinti un sugas atšķirību šīs kārtulas prasība izsakāma iepriekš minētā formulā (A s B C). ’

Pareizā definīcijā definējamam un definētajam jēdzieniem jābūt savstarpēji aizstājamiem. Līdz ar to, lai pārbaudītu, vai izskatāmā kārtula nav pārkāpta, ir pietiekami definējamo un definētāju jēdzienus apmainīt

vietām un pirms definētāja jēdziena pievienot “jebkurš” (“jebkura”) vai “tikai”.

Izskatīsim definīciju: “Zādzība (A) ir svešas mantas slepena vai atklāta nolaupīšana (B • C)”. Pirmā pārbaude: “Jebkura svešas mantas slepena vai atklāta nolaupīšana ir zādzība”. Otrā pārbaude: “Tikai svešas mantas slepena vai atklāta nolaupīšana ir zādzība”. Abos gadījumos definīcijas vispārīgā jēga paliek bez izmaiņām, tātad — zādzības definīcija ir samērīga.

Šīs kārtulas pārkāpšana izraisa trīs veidu kļūdas.

1. Pārāk plašas definīcijas kļūda ir tad, kad definētāja jēdziena apjoms ir plašāks par definējamo.

Izskatīsim definīciju: “Saderināšanās (A) ir solījums savienoties laulībā (B ■ C)”. Vai šī definīcija ir samērīga? Pārbaudei izmantosim mums jau pazīstamo paņēmienu: “Jebkurš solījums savienoties laulībā ir saderināšanās”. Tagad kļūda ir acīmredzama, jo jebkurš solījums savienoties laulībā nevar būt kvalificējams kā saderināšanās. Saskaņā ar Civillikuma ģimenes tiesību daļas 26. pantu tādam solījumam jābūt savstarpējam. Tātad pareiza definīcija būtu šāda: “Saderināšanās ir savstarpējs solījums savienoties laulībā”.

Izskatīsim definīciju no krimināltiesību jomas: “Neslavas celšana (A) ir nepatiesu, otru personu apkaunojošu izdomājumu izplatīšana (B • C)”. Arī šeit ir pieļauta pārāk plašas definīcijas kļūda, jo atbilstoši Kriminālkodeksa 127. pantam attiecīgiem izdomājumiem jābūt apzināti nepatiesiem. *

2. Pārāk šauras definīcijas kļūda ir tad, kad definētāja jēdziena apjoms ir šaurāks par definējamo.

Izskatīsim definīciju: “Cietušais (A) ir persona, kurai ar noziegumu nodarīts fizisks vai mantisks kaitējums (B • C)”. Pārbaudīsim šīs definīcijas samērīgumu: “Tikai personas, kurām ar noziegumu nodarīts fizisks vai mantisks kaitējums, pieskaitāmas cietušiem”. Tagad kļūda ir viegli saskatāma, jo cietušo personu skaitā ir arī tādas, kam ar noziegumu ir nodarīts psihisks (morāls) kaitējums.

Izskatīsim citu definīciju: “Krāpšana (A) ir mantas iegūšana, ļaunprātīgi izmantojot uzticību (B • C)". Arī šeit ir pieļauta pārāk šauras definīcijas kļūda, jo atbilstoši KK 142. pantam ne tikai mantas, bet arī tiesību iegūšana uz mantu, no vienas puses, kā ari ne tikai ļaunprātīgi izmantojot uzticību, bet ari ar viltu, no otras puses, izveido kopumā nepieciešamas un pietiekamas nozieguma “krāpšana” pazīmes.

3. Apvienota plašas un šauras definīcijas kļūda satur abu nule izskatīto kļūdu veidu pazīmes.

Izskatīsim definīciju: “Laupīšana (A) ir uzbrukums nolūkā iegūt mantu, ja uzbrukums saistīts ar vardarbību (B • C)'\ No vienas puses, šī definīcija ir pārāk plaša, jo ne katrs uzbrukums nolūkā iegūt mantu, pat arī ja tas saistīts ar vardarbību, kvalificējams kā laupīšana atbilstoši Kriminālkodeksa 141. pantam. Tādas pašas pazīmes var būt ari atklātai zādzībai (KK 139.p.), bet laupīšanas raksturīga pazīme ir vardarbība, kura ir bīstama cietušā dzīvībai vai veselībai.

No otras puses, analizējamā definīcija ir pārāk šaura, jo laupīšanas nozieguma sastāvu veido ne tikai uzbrukums, kas saistīts ar tiešo vardarbību (kura ir bīstama cietušā dzīvībai vai veselībai), bet arī uzbrukums, kas ir saistīts ar šādas vardarbības piedraudējumu.

DEFINĪCIJANEDRĪKST BŪT -APĻVEIDA Šī kārtula prasa, lai defmētāja jēdziena saturs

būtu skaidrs bez definējamā jēdziena izmantošanas.

Šīs kārtulas pārkāpšana izraisa apļa kļūdas (“circulus in definiendo”), kad definētāja jēdziena saturs nav izskaidrojams citādāk kā tikai ar definējamā jēdziena starpniecību. Tāda tipa kļūda, piemēram, ir definīcija: “Tīša slepkavība ir slepkavība ar nodomu”.

Apļveida definīcijas paveids ir tautoloģija (grieķ. “tas pats vārds”). Tā ir definēšana ar definējamo jēdzienu. Tāpēc tautoloģijas kļūdas nosaukums latīņu valodā ir “idem per idem” (tas pats ar to pašu). Tautoloģijas piemēri: “Kriminālists ir speciālists kriminālistikā”; “nolaidība ir nolaidīga attieksme pret saviem pienākumiem”; “krāpnieks ir cilvēks, kas nodarbojas ar krāpšanu”.

Tautoloģijai nedrīkst pieskaitīt dažus spārnotus izteicienus, kuri nav definīcijas. Piemēram, latīņu izteiciens “dura lex, sed lex”, ko nereti tulko “likums ir likums”, nav jēdziena “likums” definīcija. Būtībā tas ir lakonisks juridisko likumu raksturojums: likums ir bargs, bet tomēr tas ir likums (respektīvi — lai kāds būtu likums, tas jāievēro).

Dažreiz izvairīties no apļveida definīcijām nav iespējams, jo daži korelatīvi jēdzieni ir definējami tikai ar attiecību savā starpā. Piemēram, dažu filozofijas kategoriju definīcijas satur apslēpto apli: “Cēlonis ir noteiktu apstākļu kopums, kas nepieciešams, lai izraisītu noteiktas sekas”. Savukārt seku jēdziens ir definējams tikai ar jēdziena "cēlonis” starpniecību: “Sekas ir tas, kas izraisāms ar noteikto cēloni".

DEFINĪCIJA PĒC-IESPĒJAS NEDRĪKST-BŪT NOLIEDZOŠA Šī kārtula nosaka, ka defmētāja jēdzienā jāno rā<ļa pazīmes, kuras piemīt definējamam jēdzie nam, nevis jāuzskaita pazīmes, kuru tam nav.

Piemēram, kaut arī definīcijas “nepieciešamība nav brīvība” vai “audzināšana nav dresūra” satur noteiktu informāciju pārdomām, tomēr tās nedod skaidru priekšstatu par to, kas ir nepieciešamība un audzināšana. To pašu varētu teikt arī par definīciju “komunisms ir bezšķiru sabiedrība, kurā nav ekspluatācijas”.

No noliedzošām definīcijām (“via negationis”) jāizvairās, cik vien tas iespējams. Tomēr šī prasība nebūt nav obligāta jebkurai definīcijai. Pirmkārt, tas attiecas uz negatīvo (noliedzošo) jēdzienu definīcijām, kurām sugas atšķirība parasti ir noliedzošas pazīmes. Te jāmin viena no slavenām Platona definīcijām: "Necieņa pret filozofiju — tā ir cilvēka nostāja, kurš neieredz spriešanu”.

Negatīva jēdziena definīcijas piemērs no Kriminālkodeksa: “Nepaklausība ir militārs noziegums, kas izpaužas priekšnieka pavēles tīšā neizpildīšanā” (227.p.). Noliedzoša definīcija no civiltiesību jomas: “Bezsaimnieka manta ir manta, kurai nav īpašnieka vai kuras īpašnieks nav zināms”.

Atsevišķos gadījumos noliedzošas definīcijas ir pieļaujamas arī attiecībā uz pozitīviem jēdzieniem. Bieži vien tādas definīcijas izmanto matemātikā un filozofijā. Piemēram: “Punkts ir tas, kam nav daļu" (Eiklīda “Elementi”); “slābums — tas ir izvairīšanās no darbiem” (Platona “Definīcijas”). Būtībā šajos gadījumos noteiktu pazīmju noliegšana satur arī apgalvojošu informāciju par definējamo jēdzienu, kā, piemēram, šādā Platona definīcijā: “Vīrišķība —tā ir dvēseles spēja nepadoties bailēm”.

Pastāv arī definīcijas, kuras var nosaukt par kombinētām — tās satur defmētāja jēdzienā gan nolieguma, gan art pozitīvas pazīmes. Tā, piemēram: “Liekēdis ir pilngadīgs pilnvērtīgs cilvēks, kurš nestrādā, nemācās un dzīvo uz citu rēķina”.

Kombinētas definīcijas piemērs no krimināltiesībām: “Huligānisms ir tīšas darbības, kas rupji pārkāpj sabiedrisko kārtību un izpaužas acīm redzamā necienībā pret sabiedrību” (KK 204.p.).

Dažas minētā tipa definīcijas atbilstoši pretstatīšanas principam apvieno apgalvojošas un noliedzošas pazīmes. It sevišķi šis paņēmiens ir raksturīgs filozofijā. Sengrieķu filozofs Dēinokrits: “Ne jau tas ir labdaris, kas tīko pēc atalgojuma, bet gan tas, kas labu dara bez kādiem blakus nolūkiem”. Vācu filozofs Imanuels Kauts: “Morāle, taisnību sakot, nav mācība par to, kā mums jiuhira sevi laimīgus, bet ir mācība par to, kā mums jākļūst laimes cienīgiem".

DEFINĪCIJAI JĀBŪT SKAIDRAI UN-PRECIZAI Svarīga skaidras definīcijas prasība ir maksimālsdefmētāja jēdziena lakonisms. Galvenais princips šeit būtu daudzmazumā” (“multum in prāvo”), respektīvi — dziļš saturs nedaudzos vārdos.

Vispirms jāizvairās no pazīmēm, kas neizsaka definējamā jēdziena specifiku. Citiem vārdiem sakot, definīcija nedrīkst būt “ar pārpalikumu”. Piemēram, definīcijā “kvadrāts ir taisnstūris ar vienlīdzīgām malām un diagonālēm” viena no pazīmēm, proti — “vienlīdzīgas diagonāles”, ir lieka, jo taisnstūrim ar vienlīdzīgām malām diagonāles nevar būt nevienlīdzīgas.

Dot lakonisku definīciju nemaz nav tik viegli; tas katrā ziņā ir daudz grūtāk nekā formulēt daudzvārdīgu definīciju. To ļoti labi zina juristi, kuri ir saistīti ar likumu izstrādi un pilnveidošanu, jo likumam jābūt īsam, respektīvi — īsi formulētam (“legem brevem esse oportct”).

Definīcijas lakonisms nav pašmērķis vai tīrs estētisms, jo tā atklāj tikai jēdziena galveno saturu. Tāpēc arī definīcijas no 20 un vairāk vārdiem jāatzīst par mazefektīvām. Taču kāda kriminoloģijas priekšmeta definīcija^7 sastāv no 40 vārdiem!

Pats par sevi saprotams, ka skaidrā definīcijā nav pieļaujamas iekšējas pretrunas. Dažreiz tādas pretrunas kļūst par tradīciju un tāpēc ilgu laiku tās it kā nepamana. Raksturīgs piemērs — pēdējās PSRS Konstitūcijas (1977.g.) 76. pants, saskaņā ar kuru savienotā republika (arī Latvija) ir suverēna valsts, kas ietilpst PSRS sastāvā. No loģikas viedokļa šeit būtu vietā jautājums — kā var viena suverēna valsts (bet “suverenitāte” nozīmē varas pilnību) būt par citas valsts sastāvdaļu? Tikpat daudz “loģikas” bija arī Latvijas Komunistiskās partijas ietilpināšanā PSKP sastāvā. Partija partijā?

Pareizas definīcijas svarīga prasība ir arī tā, ka definētājam jēdzienam jānorāda pazīmes, kuras pašas par sevi vairs nav jādefinē. Pretējā gadījumā rodas kļūda, ko sauc “obscurum per obscurius” (“izskaidrot neskaidro ar neskaidro”). Šādas kļūdas piemērs: “Tiesību zinātne ir jurisprudence”.

Tāda veida kļūda ir arī definīcijā “daktiloskopija ir trasoloģijas apakšnozare”, ja lasītājam vai klausītājam nav iepriekšēja priekšstata par kriminālistikas nozarēm vispār un trasoloģiju to skaitā.

Šeit svarīga nozīme ir mūsu zināšanu līmenim. Protams, cilvēkam, kurš zina, kas ir pistole, būs saprotama definīcija: “Revolveris ir pistole ar rotējošu cilindrisko aptveri 4—12 patronām”. Ja kādam indivīdam jēdziena “pistole" nozīme nav zināma, tad tā irjādefmē vai arī jāmēģina dot jēdziena “revolveris” definīciju, neizmantojot tuvāko ģinti “pistole", piemēram: “Revolveris ir individuālais daudzlādiņu vītņu šaujamais ierocis ar rotējošu cilindrisko aptveri dzīvu mērķu iznīcināšanai 50—100 m attālumā”.

Viens no neprecīzas definīcijas iemesliem ir nenoteiktu jēdzienu lietošana, piemēram: “Žūpība ir sistemātiska (?) pārmērīga (?) alkoholisku dzērienu lietošana”. Ar jautājuma zīmēm ir parādīts, ka minētās defmētāja jēdziena pazīmes ir pārāk nenoteiktas, lai noteiktu precīzu robežu starp žūpību un parastu alkoholisku dzērienu lietošanu.

Nolūkā samazināt nenoteikto jēdzienu negatīvo efektu definīcijās bieži lieto terminoloģiskās konvencijas (lat. “conventio” — vienošanās, noruna) paņēmienu, respektīvi — vienojas par lietotās terminoloģijas nozīmi.

Piemēram, atšķirībai starp jēdzieniem “šaujamieroča lietošana” un “šaujamieroča izmantošana” ir konvencionāls raksturs, jo, abstrakti spriežot, “lietošana” var tikt interpretēta kā “izmantošana”, un otrādi. Praktiskos nolūkos šiem jēdzieniem jābūt definētiem viennozīmīgi. Tāpēc likuma “Par policiju” 14. pantā ir teikts, ka par šaujamieroča lietošanu uzskatāms tikai mērķtiecīgs šāviens.

Kas ir “pilngadīgs cilvēks“? Atbildot uz šo jautājumu, tāpat nav iespējams iztikt bez terminoloģiskās konvencijas paņēmiena. Piemēram, Grieķijā pilngadīgs skaitījās cilvēks, kurš bija sasniedzis 21 gada vecumu. Taču saskaņā ar Latvijas Civillikumu (ģimenes tiesību daļas 219.p.) pilngadība iestājas 18 gadu vecumā.

6.3. DEFINEŠANAI LĪDZĪGI PANEMIENI

*

Izskaidrojums ar uzskaitījumu Izskaidrojums aprakstot A Izskaidrojums salīdzinot ❖ Definitio verbalis ^ Izskaidrojums

demonstrējot

Jēdzienu precīza definēšana ir visai efektīvs līdzeklis pret juceklīgu domāšanu, taču arī šis līdzeklis jāizmanto ar mēra izjūtu.

Jēdzienu precīzas definīcijas saskaņā ar loģikas kārtulām ne vienmēr ir iespējamas. Pirmkārt, tas attiecas uz dažiem visaugstākās abstrakcijas pakāpes jēdzieniem (“esamība”, “gars”, “lieta”, “īpašība”). Pastāv desmitiem Dieva definīciju, bet tās neiztur kritiku no loģikas viedokļa.

Starp citu, Bībeles tekstos nav nevienas Dieva definīcijas, bet kādā Jaunās Derības grāmatā ir vienkārši teikts: “Dievs ir mīlestība” (I. Jānis 4:16).

Arī daži vidējas abstrakcijas pakāpes jēdzieni (“taisns”, “sausums”, “zilums”) nav definējami saskaņā ar loģikā pieņemtām shēmām un formulām. Ja arī stingri noteiktas definīcijas principā ir iespējamas, to lietošana praksē ne vienmēr attaisnojama.

Tāpēc dažos gadījumos lieto paņēmienus, kas ir līdzīgi definēšanai.

IZSKAIDROJUMS ARUZSKAIIIJUMU Šī paņēmiena būtība ir dot pilnu vai daļēju izskaidrojamā jēdziena apjoma atsevišķo elementu vai apakšklašu uzskaiti, piemēram: “Noziegums pret īpašumu ir zādzība, laupīšana, krāpšana, izspiešana un citi. Izskaidrojums ar uzskaitījumu ir efektīvs didaktikas (mācīšanas teorija) paņēmiens, jo mācību agrīnās pakāpēs uzreiz apgūt attiecīgas definīcijas ir samērā grūti.

Juridiskajā praksē šis paņēmiens ir visai efektīvs situācijās, kad parastas definīcijas izrādās pārāk abstraktas. Piemēram, smaga nozieguma jēdzienu Kriminālkodeksa 7.1 panta pirmajā daļā izskaidro šādi: “Par smagiem noziegumiem atzīstamas šā panta otrajā daļā minētās tīšās darbības, kam ir paaugstināta sabiedriskā bīstamība”. Tālāk seko to noziegumu uzskaitījums, kas pieskaitāmi smagiem noziegumiem.

Ari jēdzienu “sevišķi bīstams recidīvists” (KK 24. p.), “atbildību mīkstinoši apstākļi” (KK 36. p.) un “atbildību pastiprinoši apstākļi” (KK 37. p.) izskaidrojumi doti atbilstoši šim principam.

Apskatītais paņēmiens dažreiz izmantojams kombinācijā ar parasto definīciju, kad tiek dota arī definējamā priekšmeta funkciju uzskaite. Tāda, piemēram, ir definīcijas un izskaidrojuma ar uzskaitījumu kombinācija likuma “Par policiju” 1. pantā: “Policija ir apbruņota militarizēta valsts vai pašvaldības institūcija, kuras pienākums ir aizsargāt personu dzīvību, veselību, tiesības un brīvības, īpašumu, sabiedrības un valsts intereses no noziedzīgiem un citiem prettiesiskiem apdraudējumiem’'.

IZSKAIDROJUMS-APRAKSTOT šī paņēmiena būtība ir dot izskaidrojamā priekšmeta ārējo pazīmju aprakstu vai parādīt tā raksturīgās izpausmes situācijās. Kas ir “bagāts cilvēks”? Lai atbildētu uz šo jautājumu ar definīciju, iepriekš vajadzētu i/analizēt materiālās labklājības līmeni dažādās valstīs un laikos, bet varētu ari atbildēt ar latviešu tautas sakāmvārdu: “Bagāts tas, kam pietiek”.

Izskaidrojums aprakstot (lat. “deseriptio”) nevar aizstāt definīciju, taču dažos gadījumos šis paņēmiens efektīvi papildina tīri loģisko definēšanu. Kas ir daiļrunība? Runas mākslas teorijā (retorika) šī jēdziena zinātniskā definīcija būtu vietā, bet, lūk, kā šī cilvēka dotiba tiek aprakstīta XVII gs. franču rakstnieka Fransuā Larošfuko aforismā: “īsta daiļrunība ir pateikt visu, ko vajag, un vienīgi to”.

Kas ir personības brīvība? Arī šeit attiecīgas filozofiskās definīcijas nav pretrunā ar latviešu rakstnieka Reiņa Kaudzītes aforistisku aprakstu: “Ja vari darīt visu. ko gribi, un ja tad dari tikai to, kas der, — tad tev ir īsta brīvība”.

Ir lādas cilvēka dzīves, psihes un dvēseles sfēras, kur izskaidrojums ar aprakstu ir pal efektīvāks par definīciju. Piemēram, šāds ir mīlestības apraksts Jaunā Derībā: “Mīlestība ir lēnprātīga, mīlestība ir laipna, tā neskauž, mīlestība nelielās, tā nav uzpūtīga. Tā neizturas piedauzīgi, tā nemeklē savu labumu, tā neskaistas, tā nepiemin ļaunu. Tā nepriecājas par netaisnību, bet priecājas par patiesību. Tā apklāj visu, tā tic visu, tā cer visu, tā panes visu. Mīlestība nekad nebeidzas... Tā 11u paliek ticība, cerība, mīlestība, šās tiis; bet lielākā no tām ir mīlestība” (I. Kor. 13:4—7, 8, 13).

izskaidrojums SALĪDZINOT Šī paņēmiena nosaukums izsaka tā būtību. Arīsalīdzinājums ir izskaidrojuma neaizstājams līdzeklis, kad jēdziena īsta definīcija vispār nav iespējama vai konkrētā situācijā nav vajadzīga, piemēram: “pusdarīts darbs kā neaprakts mironis”; “nejēga līdzīgs gailim, kas dzied nelaikā”; “dzīvot nozīmē cīnīties” (“vivere est militare”).

Izskaidrojumā salīdzinot plaši izmanto visdažādākās metaforas (grieķ. “mctaphora” — pārnešana), kad viena priekšmeta pazīmes tiek piedēvētas citam priekšmetam, piemēram: “Arhitektūra ir sastingusi mūzika”; “zināšanas ir spēks” (“scientia est potentia”); “darbs — zelts, slinkums — lāsts”; “prieks ir vislabākais ārsts”; “atkārtošana ir zināšanu māte” (“repetitio est mater studiorum”).

Ne velti runā, ka viss ir izzināms salīdzinājumā. Tāpēc izskaidrojums salīdzinot nav tikai definēšanas “palīgs”, bet ari patstāvīgs patiesas izziņas līdzeklis. Lūk, ar kādu salīdzinājumu uz jautājumu “kas ir mīlestība?” atbildēja Imanucls Kants: “Mīlēt Dievu ir tas pats, kas — labprāt izpildīt viņa pavēles; mīlēt savu tuvāko nozīmē: labprāt izpildīt katru pienākumu pret viņu".

Kas ir “vīrietis", un kas ir “sieviete”? Atbildēt užšo jautājumu varētu kā ar tīru definīciju, tā ari izmantojot izskaidrojumu ar uzskaiti vai izskaidrojumu araprakstu, taču Rainis atbildēja ar salīdzinājumu: “Vīrietim viss iziet uz zināšanu, sievietei uz jušanu. Vīrietim taisnība, sievietei mīla. Vīrietim loģika, sievietei impulss. Vīrietim lieta un darbība, sievietei — pašas mīlamie cilvēki”.

DEFINITIOVERBALIS Šī paņēmiena būtība ir vārda nozīmes izskaidrojuins. Atbilstoši tradīcijai šajā sakarībā lieto vārdkopu “verbālā definīcija” (lat. “verbum” — vārds), kaut gan būtībā šis paņēmiens ir definēšanai līdzīga vārda nozīmes izskaidrošana.

Parasti nozīmes izskaidrojumu prasa svešvalodu vārdi ar stabilu zinātniskas terminoloģijas lomu. Tiesību zinātnēs šie termini visbiežāk

ir no latīņu valodas. Daži verbālās definīcijas piemēri: “absurds ir bezjēdzība” (lat. “absurdus” — nejēdzīgs, nesakarīgs); “ierasties inkognito nozīmē slēpjoties zem sveša vārda” (lat. “incognito” — slepeni); “latenta noziedzība ir slēpta noziedzība” (lat. “lateo” — būt paslēptam, neredzamam).

Dažu vārdu nozīmes izskaidrojums prasa atklāt to etimoloģiju (grieķ. “vārda izcelšanās”). Tas ir īpaši svarīgi, ja svešvārda oriģināls ir salikts vārds. Tā, piemēram, vārda “republika” latīņu etimoloģija ir šāda: “res" (lieta, darbs, pasaule) + “publicus” (sabiedrisks, vispārīgs). Kaut arī latiņu vārda “respublica” viennozīmīgs burtisks tulkojums nav iespējams, ta etimoloģija tomēr palīdz saprast jēdziena “republika” mūsdienu nozīmi.

Minēsim vēl dažus juridisko jēdzienu ctimoloģiskās analīzes piemērus — jurisprudence (tiesību zinātne): “iuris” (tiesības) + “prudentia” (tālredzība, gudrība); kriminoloģija (zinātne par noziedzību): “crimen” (lat. “noziegums”) + “logos” (grieķ. “vārds”, “mācība”); viktimoloģija (mācība par cietušā lomu nozieguma ģenēzē): “vietima” (lat. “upuris”) + “logos”; kinoloģija (zinātne par suņiem): “kynos” (grieķ. “suņa”) + “logos”.

Nepievēršot pietiekamu uzmanību zinātnisko terminu etimoloģijai, ļoti viegli var nonākt neērtā situācijā. Kas ir karpoloģijal Varbūt tā ir zinātne par karpām? Pievērsīsimies etimoloģijai: “kārpos” (grieķ. “auglis") +• “logos". Izrādās, ka karpoloģija ir botānikas nodaļa, kas pētī augu augļus un sēklas.

Vārdu etimoloģijas zināšana ir lietderīga arī redzesloka paplašināšanai. Piemēram, irtaču interesanti zināt, ka 19. gadsimta beigās izgudrotā pistoles veida nosaukuma ctimoloģiskais pamats ir latīņu paruna “Para bcllum!” (“gatavojies karam!”).

Šī ir tā sauktā ostensīvā definīcija (lat. “osten-do” — norādu, demonstrēju) — norādām uz priekšmetu un vienlaikus to nosaucam. Protams,

IZSKAIDROJUMS

DEMONSTRĒJOT

īstenībā “definīcija demonstrējot” nav definīcija, tomēr šis izskaidrojuma paņēmiens ir efektīvs līdzeklis, lai sniegtu pašu elementārāko priekšstatu par vārda nozīmi.

Izskaidrojums demonstrējot ir īpaši populārs pedagoģijā, proti, didaktikā kā mācīšanas paņēmiens, piemēram, apgūstot svešvalodas. Arī attēli dažāda veida rokasgrāmatās būtībā pilda ostensīvās definīcijas funkcijas. Šo paņēmienu bieži izmanto, iepazīstinot ar tehniku, piemēram, kriminālistikā.

Tomēr ostensīvās definīcijas efektivitāti nevajag pārspīlēt, pat kā pedagoģisko paņēmienu. Demonstrēšanas metode ir efektīva tikai mācību sākotnējās stadijās. Būtībā šī paņēmiena mērķis nav jēdziena

satura izskaidrojums, bet sakarības demonstrēšana starp vardu un ta denotātu (reālu priekšmetu).

VINGRINĀJUMI 1. uzdevums. Norādiet definīcijās definējamo jēdzienu un definētāju jēdzienu, bet definētājā jēdzienā — ģinti un sugas atšķirības.

1. Latvija ir neatkarīga demokrātiska republika (Satversmes 1. p.).

2. Par noziegumu atzīstams Latvijas Republikas krimināllikumā paredzēts sabiedriski bīstams nodarījums (darbība vai bezdarbība), kurš izdarīts tīši vai aiz neuzmanības un par kura izdarīšanu draud kriminālsods (Kriminālkodeksa 7. p.).

3. Kriminālkodekss ir likumdošanas akts, kurā noteiktā kārtībā sakopotas krimināltiesību normas, kas ir spēkā attiecīgās valsts teritorijā.

4. Ar darba līgumu viena puse uzņemas strādāt otrai darbu par atlīdzību (Civillikuma 2178. p.).

5. Zemes gads ir periods, kurā Zeme izdara pilnu apgriezienu ap Sauli.

6. Konkrēta nozieguma cēloņi ir tādas parādības un procesi, kas attiecīgai personai izraisījuši apņēmību izdarīt tīšu noziegumu vai bijuši pamatā aiz neuzmanības izdarītam noziegumam.

7. Punkts ir divu taišņu krustošanās vieta.

8. Veto tiesība (lat. “veto” —aizliedzu) ir tiesība aizliegt vai apturēt likumdošanas iestādes pieņemtā likuma stāšanos spēkā.

9. Par upju un ezeru robežu ar piekrastes zemi uzskatāma ūdenslīnija normālā ūdensstāvoklī (Civillikuma 1105. p.).

10. Stiprs vējš ir gaisa kustība ar ātrumu 12—18 m/s.

11. Mantotāja atteikšanās līgums ir tāds līgums, ar ko viena puse atsakās no mantošanas tiesības, kas viņai būtu piederējusi pēc otras puses nāves (Civillikuma 766. p.).

12. Nulle ir skaitlis, kas, saskaitīts ar skaitli “a”, rezultātā dod “a”.

13. Nozieguma sastāvs ir krimināllikumā paredzēto pazīmju kopums, kuras raksturo sabiedriski bīstamu nodarījumu kā noziegumu.

14. Huligānisms ir tīšas darbības, kas rupji pārkāpj sabiedrisko kārtību un izpaužas acīmredzamā necienībā pret sabiedribu (Kriminālkodeksa 204. p.).

15. Agremāns (fr. “agrement” — piekrist) ir valdības piekrišana citas valsts diplomātiskā pārstāvja kandidatūrai.

16. Par izpildītāju uzskatāma persona, kas noziegumu tieši izdarījusi.

2. uzdevums. Noskaidrojiet, vai šie izteicieni ir definīcijas. Nepareizajās definīcijās norādiet pārkāptās kārtulas.

1. Zādzība ir valsts vai personiskā īpašuma nolaupīšana.

2. Par nozieguma organizētāju uzskatāma persona, kas vadījusi nozieguma izdarīšanu.

3. Mācība ir visaugstākā manta.

4. Liecinieks ir persona, kas par kaut ko liecina.

5. Līdzdalība ir divu personu kopīga piedalīšanās nozieguma izdarīšanā.

6. Zvaigznes esot Dieva acis.

7. Apmelotājs ir cilvēks, kas nodarbojas ar apmelošanu.

8. Pirkšana-pārdošana ir līgums par īpašuma tiesību pārņemšanu.

9. Civiltiesības regulē attiecības, kuras paredz civilkodekss.

10. Zādzība ir pilsoņu personīgā īpašuma slepena nolaupīšana.

11. Labs kaimiņš ir zelts.

12. Tiesas spriedums ir lēmums, kuru tiesas sēdē pieņem tiesa jautājumā par tiesājamā vainu un par soda mēra piemērošanu viņam.

13. Izvarošana ir dzimumsakari, lietojot vardarbību vai draudus.

14. Mēness ir Zemes pavadonis.

15. Veģetārietis ir cilvēks, kas uztrurā nelieto gaļas produktus.

16. Paralēlas taisnes ir taisnes, kas nekrustojas.

17. Optimists ir cilvēks, kurš nav pesimists.

18. Cilvēks ir divkājains dzīvnieks, kuram nav spalvu.

19. Muca ir trauks šķidrumu glabāšanai.

20. Bezdarbība ir visu netikumu māte.

21. Trešdiena ir nedēļas trešā diena.

22. Kvadrāts ir četrstūris ar vienādām malām.

23. Iztrūkums ir, kad kaut kā pietrūkst.

24. Ķīmija ir zinātne, kas pētī organiskus savienojumus.

25. Kaķis ir mājdzīvnieks.

26. Diametrs ir taisne, kas savieno divus riņķa līnijas punktus.

27. Himalaji ir pasaules augstākie kalni.

28. Degvīns ir zaļais pūķis.'

29. Tumsa ir gaismas trūkums.

30. Astronomija ir zinātne par zvaigznēm.

31. Žurnālists ir avīzes vai žurnāla darbinieks.

32. Valzivs nav zivs.

33. Prostitūta ir persona, kurai dzimumattiecību uzturēšana par materiālām un citām vērtībām ir galvenais ienākumu veids vai ari nodarbošanās.

34. Pornogrāfiska rakstura materiāli ir tādi, kuros detalizēti un atklāti naturālistiski attēlots vai aprakstīts dzimumakta process dažādās tā izpausmēs un kuriem nav mākslas vai zinātniskas vērtības (Noteikumi par erotiska un pornogrāfiska rakstura materiālu ievešanu, izgatavošanu, izplatīšanu, publisku demonstrēšanu un reklamēšanu. — 1995.g. 22. novembri).

3. uzdevums. Veiciet izcilu domātāju izteicienu un definīciju loģisko analīzi.

1. Prātīgs ir cilvēks, kas neskumst pēc tā, kā viņam nav, bet preicājas par to, kas ir (Dēmoktrits).

2. Būt izturīgam nozīmē — turēties pretim, savaldība ir — būt pārākam (Aristotelis).

3. Dzīvot būtībā nozīmē just vai domāt (Aristotelis).

4. Parasti mēdz būt tā, ka rakstura dižums ir vairāku savstarpēji pretēju īpašību dabiska izlīdzsvarotība (Didro).

5. Grēks jeb morāla nekrietnība ir nevis ārēja fiziska rīcība vai kustība, bet gribas iekšēja novirzīšanās no saprāta un reliģijas likumiem (Bērklijs).

6. Ir grūti definēt, kas ir mīla. Pateikt var tikai to: dvēselē tā ir kaislība, kas tiecas valdīt, garā tā ir simpātija, bet miesā tā ir vienīgi slēpta un maiga dziņa pēc daudzām aplinkus spēlēm iegūt to, ko mīl (Larošfuko).

7. Praktisko brīvību var definēt arī kā gribas neatkarību no ikviena cita likuma, izņemot vienīgi morālo likumu (Kants).

8. Koks — tas ir zemes tiekšanās pret debesīm (K. Skalbe).

4. uzdevums. Veiciet Platona definīciju loģisko analīzi.

1. Mūžīgais ir tas, kas eksistē visos laikos.

2. Vakarblāzma — tā ir dienas nāve.

3. Potence — tas ir iekšējs radošs spēks.

4. Labais ir tas, kas eksistē kā pašmērķis.

5. Likums — tas ir varas risinājums strīdīgās lietās.

6. Mērenība — tas ir vidus starp pārpilnību un trūkumu.

7. Netaisnība — tā ir likumu nicināšana.

8. Cerība — tā ir labā gaidīšana.

9. Likumdošanas māksla — tā ir māksla radīt labi organizētu valsti.

SPRIEDUMS

7. nodala. SPRIEDUMA VISPARIGA1S RAKSTUROJUMS

1

♦ Spriedums ka domašanas forma ♦ Vienkāršu spriedumu pamatveidi ♦ Spriedums un jautājums

Laboromnia vincit improbus.

Neatlaidīgs darbs uzvar visu.

7.1. SPRIEDUMS KĀ DOMĀŠANAS FORMA

Kas ir spriedums? Vai jautājums izsaka spriedumu?

Dažādi izteikumi ar vienādu domu -v- Dažādas domas vienā izteikumā Deskriptīvie un loģiskie termini Vienkārši un salikti

spriedumi

Materiālās un garīgās esamības formas raksturojas ar sakaru un attiecību daudzveidību. Cilvēka domāšanā šī daudzveidība izpaužas jēdzienu savstarpējā sakarībā spriedumos.

KAS IR SPRIEDUMS? Spriedums ir domāšanas forma, kurā tiek kaut kas apgalvots par domas priekšmetu. Par domāšanas priekšmetu rfiēs varam apgalvot tā noteiktu īpašību vai attiecību esamību vai trūkumu, piemēram: “Bils Klintons spēlē saksofonu”; “gods nav par zeltu pērkams”; “labāk cirvis bez kāta nekā vīrs bez prāta”.

Ja jēdziena izteiksmes forma ir vārds vai vārdkopa (2. nod.), tad spriedumu izsaka ar teikumu. Taču ne katrs teikums izsaka spriedumu. Kā to saprast?

Teikums ir gramatiski organizēts vārdu kopums, kas izsaka pabeigtu domu. Tātad jebkurš teikums ir gramatiskas formas un satura jēgas vienība, kurā tiek atveidota noteikta priekšmetiska situācija.

No teikuma jāatšķir izteiksme kā vārdu vai jebkuru gramatiski saskaņotu vārdu grupa. Teikums ir izteiksmes atsevišķs gadījums. Turpretī

tādas izteiksmes kā “pēc pavēles” vai “ar iepriekšēju nodomu” nav pabeigtas domas un tāpēc tic nav teikumi.

Ar ko tad spriedums atšķiras no citām domāšanas formām, kas ari ii izteiktas teikumos? Spriedums ir tāds jēdzienu savienojums, kurā tiek apgalvots kaut kas patiess vai aplams par priekšmetisko situāciju. Spriedums ir patiess, ja tā saturs atbilst īstenībai (savai priekšmetiskai situācijai), bet aplams pretējā gadījumā. Tātad sprieduma būtiska īpašība ir patiesuma vērtība.

No teiktā izriet sprieduma galīgā definīcija: tā ir doma par priekšmetu noteiktu Īpašību vai attiecību esamību vai trūkumu, kas raksturojas ar patiesuma vērtību.

VAI JAUTĀJUMS izsakaSPRIEDUMU? Spriedumu lielākoties izsaka stāstījuma teikuma gramatiskā formā. Taču ir arī daži izņēmumi.

Spriedumu neizsaka bezjēdzīgi teikumi. Piemēram, stāstījuma teikums “loģikas likumi ir sarkanā krāsā” neizsaka spriedumu, jo attiecīgajam saturam nav patiesuma nozīmes — tas nav nedz patiess, nedz aplams.

Turpretī teikums “Šerloks Holmss dzīvo Londonā” izsaka spriedumu, jo attiecīgajam izteikumam ir patiesuma nozīme — patiesa vai aplama atkarīgi no tā, vai vīrietis ar vārdu Šerloks Holmss dzīvo vai nedzīvo Londonā.

Neizsaka spriedumu jautājuma un pamudinājuma teikumi, jo arī tiem nav patiesuma vērtības. Piemēram, par domas priekšmetu nekas netiek apgalvots vai noliegts jautājuma teikumā “kas izdarījis šo slepkavību?”. Tas pats jāsaka arī par pamudinājuma teikumiem, piemēram: “Caur ērkšķiem uz zvaigznēm!” (lat. “per aspera ad astra!”).

Atsevišķos gadījumos spriedumu izsaka ar retoriskiem jautājuma teikumiem (retoriskie jautājumi neprasa atbildi), piemēram: “Vai akls aklam ceļu var rādīt? Vai abi nekritīs bedrē?” (Lūkas evaņģ. 6:39). vŠie jautājumi satur iekšējo apgalvojumu, tāpēc tie būtībā ir spriedumi ar patiesuma vērtību. Spriedums ir izteikts arī franču filozofa Mišela Montēņa retoriskā jautājumā: “Vai gan vēl kāds ir nožēlojamāks par cilvēku, kurš kļuvis pats par savu izdomājumu vergu?”

īpašu vietu izziņā un praksē ieņem normatīvie teikumi, kuri izsaka spriedumus ar noteiktu modalitāti (sk. 10. nod.).

Spriedumu noteiktā gramatiskā formā, respektīvi — sprieduma un to izsakošā teikuma vienību, sauc par izteikumu.[8] Tāpat kā jēdziena un

varda attiecības, sprieduma jēgas satura un to izsakoša teikuma savstarpējās attiecības nav viennozīmīgas.

DAŽĀDI IZTEIKUMI ar VIENĀDU DOMU Viens un tas pats jēgas saturs var būt izteikts dažādās valodās, kā arī vienas valodas dažādās gramatiskās konstrukcijās.

Piemēram, izteikumiem “gals vainago darbu” un “finis coronat opus” (lat.) ir vienāds jēgas saturs. Viena un tā pati doma ir ari izteikumos “šī persona nav vainīga” un “šī persona ir nevainīga”.

Ar minēto sprieduma un teikuma savstarpējās attiecības īpatnību saistīta idiomas (gr. “savdabīgs izteiciens”) tulkojuma problēma. Idiomas ir citās valodās burtiski netulkojamas noteiktas valodas vārdkopas (parunas, sakāmvārdi u.c.). Idiomātisko izteicienu tulkojums ir iespējams tikai domas jēgas ekvivalentu meklējumu ceļā, respektīvi, ņemot vērā attiecīgās kultūras un vēstures tradīcijas. To ilustrē daži latviešu un krievu paralēlu sakāmvārdu piemēri: “vienam patīk māte, otram meita” (”на вкус и цвет товарищей нет”); “ne mana cūka, ne mana druva” (’’моя хата с краю”); “ne vienmēr runcim krējuma pods” (”не все коту масленица”).

DAŽĀDAS DOMASVIENĀ IZTEIKUMĀ Teikuma un tā jēgas saturā attiecības izpaužas arī tādējādi, ka viena un tā paša izteikuma loģiskā uzsvara variācijas var mainīt domas loģisko jēgu. Analizēsim šādu izteikumu ar vairākiem loģiskā uzsvara variantiem: “Aizdomās turētais (!) nav bijis šī nozieguma (!) izpildītājs (!)”.

Ar pirmā uzsvara palīdzību izteikta doma, ka tieši aizdomās turētais nav bijis šī nozieguma izpildītājs, bet kāds cits indivīds. Ar otra uzsvara palīdzību izteikta doma, ka aizdomās turētais nav bijis šī, bet kāda cita nozieguma izpildītājs. Ar trešā uzsvara palīdzību ir izteikta doma, ka aizdomās turētais nav bijis šī nozieguma izpildītājs, bet varbūt piedalījies tajā kā organizētājs, kūdītājs vai atbalstītājs.

DESKRIPTlviE UN LOĢISKIE terminiVisi sprieduma elementi iedalāmi divās lielās grupās — tie ir deskriptīvie un loģiskie termini.

Deskriptīvie termini (lat. “descriptio” — aprakstu) noteikti kaut ko norāda (apraksta) īstenajā vai iedomātajā esamības sfērā. Piemēram, spriedumos “mīlestība ir akla” un “neviens godīgs darbs cilvēkam nav par kaunu” deskriptīvie termini ir jēdzieni “mīlestība” un “akls”, “godīgs darbs”, “cilvēks” un “kauns”.

Tuipretī loģiskie termini neko nenorāda; tie saista deskriptīvus terminus un attiecas tikai uz domas loģisko formu. Minētajos spriedumos loģiskie termini — “ir”, “neviens”, “nav”. Arī tādi vārdi un vārdkopas kā “visi”, “daži”, “vai”, “nav tiesa”, “iespējams”, “tātad” u.c. ir loģiskie termini. Loģiskiem terminiem nav attiecīga priekšmetiska ekvivalenta, jo nav iespējams norādīt uz kaut ko tādu (aprakstīt), ko sauktu, piemēram, par “ir”, “visi” vai “daži”.

Loģiskie termini bieži vien tiek aizvietoti ar speciālām zīmēm. Abstrahējoties no domas satura, arī deskriptīvos terminus var nomainīt ar īpašām zīmēm. Rezultātā iepriekšminētie spriedumi pārveidosies loģiskās izteiksmēs (sk. 7.2. sad.).

VIENKĀRŠI UN SALIKTI SPRIEDUMI Spriedumu klasifikācija iespējama, izejot no vairākiem pamatiem. Atbilstoši vienam klasifikācijas pamatam visi spriedumi iedalāmi

vienkāršos un saliktos.

Vienkārša sprieduma pamatelementi ir savstarpēji saistīti jēdzieni. Piemēram, vienkārša sprieduma “Latvija ir neatkarīga demokrātiska republika” (Satversmes 1. p.) pamatelementi ir jēdzieni “Latvija” un “neatkarīga demokrātiska republika”. Tāpat vienkārša sprieduma “labāk briesmām pilna brīvība nekā mierīga verdzība” pamatelementi ir jēdzieni “briesmām pilna brīvība” un “mierīga verdzība”.

Salikta sprieduma pamatelementi ir divi vai vairāki vienkārši spriedumi, kas tiek saistīti ar dažādiem loģiskiem saikļiem (sk. 9. nod.). Minēsim sengrieķu fdozofa Dēmokrita izteikumu: “Ārsta māksla atbrīvo ķermeni no slimībām, bet gudrība — dvēseli no kaislībām”. Šim izteikumam ir salikta sprieduma loģiskā struktūra, jo tā pamatelementi ir divi vienkārši spriedumi. Salikta sprieduma struktūra, tikai ar citu loģisko saikli, ir arī šādā Dēmokrita izteikumā: “Ja baudās pārkāpj mēru, tad vislielākā bauda dzemdē ciešanas”.

7.2. VIENKĀRŠU SPRIEDUMU PAMATVEIDI

■- Atributīva sprieduma uzbūve Predikāta pareiza noteikšana Eksistences spriedumi -Ф- Attiecību sprieduma uzbūve Attiecību spriedumu loģiskās īpašības

Atkarībā no iekšējās loģiskās struktūras vienkārši spriedumi iedalāmi atributīvajos, eksistences un attiecību spriedumos.

atributīva SPRIEDUMA UZBŪVE Atributlvs spriedums (lat. “attributum” — īpa-šība, pazīme) ir doma par kaut kādas īpašības piederību domas priekšmetam. Piemēram, atri-butīvā spriedumā “Rīga ir valsts galvaspilsēta” tiek domāta īpašības “būt valsts galvaspilsētai” piederība domas priekšmetam “Rīga".

Atributīvā sprieduma pamatelementi ir subjekts, predikāts un kopula.

Subjekts (lat. “subjeetum” kas ir pamatā) ir jēdziens par sprieduma priekšmetu. Sprieduma subjekts apzīmējams ar burtu “S”. Minētā atributīvā sprieduma subjekts ir jēdziens “Rīga”.

Predikāts (lat. “praedicatum” — teiktais) ir jēdziens par īpašību, kura raksturo domas priekšmetu. Sprieduma predikāts apzīmējams ar burtu “P”. Minētā atributīvā sprieduma predikāts ir jēdziens “valsts galvaspilsēta”.

Kopula (lat. “copula” — saitiņa) izsaka attiecību starp sprieduma subjektu un predikātu. Minētā atributīvā sprieduma kopula — “ir”.

Parasti atributīvo spriedumu kopulu latviešu valodā izsaka ar vārdiem “ir”, “nav”, krievu valodā — ar vārdiem ’’есть”, ’’является”, vācu valodā — ar vārdu “ist”. Taču daudzos gadījumos kopulu neizsaka ar vārdiem: tā tiek aizstāta ar domuzīmi (biežāk krievu valodā) vai eksistē tikai domās. Piemēram, atributīvā spriedumā “ļauns joks beidzas slikti” kopula nav izteikta ar vārdiem, bet tiek domāta: “ļauns joks ir tas, kas beidzas slikti”.

Tātad vienkārša atributīva sprieduma struktūra atbilst formulai:

S —P

Līdz ar sprieduma terminiem (S un P) un kopulu atributīva sprieduma sastāvā var būt ari kvantitatīvie un modālie operatori.

Kvantitatīvs operators (kvantors, kvantora vārds) izsaka domu par predikātā izteiktas īpašības piederību vai nepiederību visiem (nevienam) vai dažiem subjekta klases pārstāvjiem. Kvantitatīvo operatoru izsaka ar loģiskajiem terminiem “visi”, “neviens”, “daži” (sk. 8. nod.). Vienu no

minētiem kvantoriem atrodam slavenā Atēnu valstsvīra Solona (VI gs. p. m. ē.) izteicienā: “Neviens mirstīgo pārkāpums nepaliek ilgi bez soda”.

Modālais operators izsaka sprieduma satura novērtējumu noteiktā aspektā. Modālo operatoru izsaka ar loģiskajiem terminiem “iespējams ', “aizliegts” un citiem (sk. 10. nod.).

PREDIKĀTA PAREIZA NOTEIKŠANA Sprieduma loģiskā uzbūve ne vienmēr sakrīt ar attiecīgā teikuma gramatisko uzbūvi. Gluži otrādi, tāda sakritība sastopama samērā reti un tikai visvienkāršākajos spriedumos. Piemēram, atributīva sprieduma “izspiešana ir noziegums” subjekts sakrīt ar teikuma priekšmetu, bet predikāts — ar izteicēju.

Taču lielākoties teikuma gramatiskā uzbūvē ietilpst ari papildinātājs, apzīmētājs, apstāklis un citi teikuma locekļi. Piemēram, teikuma “vaļsirdīga atzīšanās ir vainu mīkstinošs apstāklis” gramatiskā uzbūve ir plašāka un bagātāka par sprieduma loģisko uzbūvi.

Jebkurš atributīvs spriedums skaidrojams ne tikai ar noteiktas īpašības piederību domas priekšmetam, bet arī ar sprieduma priekšmeta (S) pilnu vai daļēju piederību / nepiederību noteiktai priekšmetu klasei (P). Tāpēc atributīvie spriedumi interpretējami arī ar subjekta un predikāta attiecībām pēc apjoma.

Piemēram, spriedums “diversija (S) ir valsts noziegums (P)” interpretējams divējādi: 1) kā doma par valsts nozieguma (P) pazīmju piederību domas priekšmetam “diversija” (S); 2) kā doma par diversijas (S) piederību valsts noziegumu apakšklasei (P). Otrajā gadījumā sprieduma subjekta un predikāta attiecības skaidrojamas kā pakārtojuma (sugas un ģints) attiecības.

Ļoti bieži atributīvo spriedumu subjekta un predikāta attiecību analīzē rodas pareizas predikāta noteikšanas problēma.

Izskatīsim spriedumu: “Saeimu ievēlē uz trim gadiem” (Satversmes

10. p.). Par šī sprieduma subjektu šaubu nav — tas ir jēdziens “Saeima”. Bet kas ir predikāts'? Šķietami mehāniskā atbilde “ievēlē uz trim gadiem” nav pareiza, jo šī izteiksme neizsaka jēdzienu. Taču jebkura sprieduma deskriptīvie termini vienmēr ir jēdzieni ar savu saturu un apjomu.

Tādās situācijās predikāta noteikšanai ir domās jāmaina teikuma gramatiskā struktūra — mūsu piemērā: “Saeima (S) ir tas, ko ievēlē uz trim gadiem (P)”. Ar doto gramatisko konstrukciju sprieduma predikāts ir acīmredzams: šis ir jēdziens “tas, ko ievēlē uz trim gadiem”. Līdz ar tādu pārveidojumu subjekta un predikāta attiecību noteikšana nerada problēmas — tā ir pakārtojuma attiecība, kas atbilst iepriekš attēlotajai apļu shēmai.

Jāņem vērā arī tas apstāklis, ka subjekta un predikāta gramatiskais izvietojums var būt dažāds. Parasti subjekts ir pirms predikāta, taču atsevišķos gadījumos var ari būt cita secība.

Piemēram, sprieduma “ne viss ir zelts, kas spīd” predikāts atrodas pirms subjekta. Ari šādās situācijās spriedumu loģiskās jēgas izpratne dažreiz prasa teikuma gramatiskās konstrukcijas pārveidošanu. Šajā gadījumā pārveidošanas rezultātā iegūstam: “Dažs no tā, kas spīd (S), nav zelts (P)”. Tagad sākotnējā sprieduma subjekta un predikāta attiecība kļuvusi daudz skaidrāka un līdz ar to shematiski viegli attēlojama.

EKSISTENCES SPRIEDUMI Līdz ar atributīviem spriedumiem parasti izdala ari eksistences spriedumus (lat. “exsisto” — būt,

pastāvēt). Eksistences spriedums ir doma par priekšmeta pastāvēšanas faktu, piemēram: “Eksistē citplanētu civilizācijas”; “neeksistē beziemesla parādības”.

Jebkurš eksistences spriedums skaidrojams arī kā atributīvs spriedums. Piemēram, spriedumā “eksistē neatklātie noziegumi” jēdziens “eksistēt” interpretējams arī kā subjekta “neatklātie noziegumi” predikāts: “Neatklātie noziegumi (S) ir tas, kas eksistē (P)”.

No klasiskās loģikas viedokļa stai’p atributīviem un eksistences spriedumiem būtisku atšķirību nav. Tomēr, runājot par eksistences spriedumiem, jāņem vērā, ka īpašība “eksistēt” nav interpretējama kā parasta pazīme, kas atrodas vienkopus ar citām pazīmēm. No filozofijas viedokļa eksistence ir ļoti īpatnēja īpašība.

Šajā sakarā Imanuels Kants rakstīja: “Esamība nav reāls predikāts, citiem vārdiem sakot, tā nav jēdziens par kaut ko tādu, kas varētu tikt pievienots lietas jēdzienam. Tā ir tikai domāšana par lietu kā pašu par sevi [9].

No teiktā izriet, ka ar klasiskās loģikas līdzekļiem eksistences spriedumu sīkāka analīze nav iespējama. Tāda analīze lietderīga tikai ar loģikas, matemātikas un filozofijas savstarpējo mijiedarbību, kas arī tiek darīts mūsdienu neklasisko loģiku speciālās nodaļās.

ATTIECĪBU -SPRIEDUMA UZBŪVE Līdz ar subjekta-predikāta struktūras spriodumiem pastāv arī spriedumi ar pavisam citu loģisko uzbūvi. Tie ir attiecību spriedumi.

Attiecību spriedums ir doma par noteiktas attiecības pastāvēšanu starp diviem vai vairākiem priekšmetiem. Piemēram, attiecību sprieduma “uzvara mīl rūpes” (lat. “amat vietoria curam”) izteikta doma par attiecību starp uzvaru un rūpēm, kuras jāveltī tās sasniegšanai.

Attiecību sprieduma struktūra vienkāršākajā gadījumā atbilst formulai:

a R b

Formula lasāma šādi: starp priekšmetiem “a” un “b” pastāv attiecība “R” (pēc lat. “relatio” — attiecība). To pašu priekšmetu pretēja attiecība izsakāma ar formulu “a R b”. Piemēram, ja sprieduma “darbi saskan ar vārdiem” formula būtu “a R b”, tad sprieduma “darbi nesaskan ar vārdiem” formula ir “a R b” .

Noliegums var attiekties ne tikai uz attiecību kā tādu, bet uz visu spriedumu kopumā. Tādā gadījumā nolieguma izvietojums būs šāds: a R b. Šai formulai, piemēram, atbilst attiecību spriedums: “Nav tiesa, ka huligānisms pilsētās ir mazāk izplatīts nekā lauku apvidos

Ar attiecību spriedumiem izsaka telpas (“Rīga ir tālāk uz rietumiem nekā Rēzekne”), laika (“Aleksandrs Čaks ir Viļa Lāča laikabiedrs”), radniecības (“Elza Rozenberga ir Jāņa Pliekšāna dzīvesbiedre”) un cita veida attiecības (vairāk-mazāk, vieglāk-grūtāk utt.).

Bieži vien ar attiecību spriedumiem formulē dažādus salīdzinājumus, piemēram: “Pareizais mērs ir vienmēr drošāks nekā pārmērība” (Dēmo-krits); “labāk padara vienu rūpīgu darbu nekā simts paviršu”. Arī visdažādākās analoģijas (sk. 16. nod.) parasti balstās uz attiecību sprieduma loģisku struktūru: “Vieglāk kamielim iziet caur adatas aci nekā bagātam ieiet Dieva valstībā” (Matejs 19:24).

I.īdz ar binārām attiecībām (lat. “bis” — divreiz), respektīvi — attiecībām starp diviem priekšmetiem, pastāv arīigrnārās attiecības (lat. "ter” — trīsreiz), respektīvi — attiecības starp trim priekšmetiem. Piemēram, sprieduma “Bērziņš (a), Priede (b) un Ozols (c) ir radinieki (R) ’ lormula izskatās šādi: “R (a, b, c)”. Attiecību apzīmējums staip četriem un vairākiem priekšmetiem

ii analoģisks.

Jāņem vērā, ka jebkurš attiecību spriedums arī saprotams kā atribu-tivs spriedums. Piemēram, spriedums “doktors Vatsons ir Serloka Holmsa draugs” pieļauj divas loģiskas interpretācijas: 1) kā attiecību spriedums, kurā domāta draudzības attiecība (R) starp doktoru Vatsonu (a) un Šerloku Holmsu (b); 2) kā atributīvs spriedums, kurā domāta viena no doktora Vatsona (S) pazīmēm “būt Šerloka Holmsa draugam” (P).

ATTIECĪBU SPR1EDUMULOĢISKAS ĪPAŠĪBAS Attiecību spriedumu svarīgākās īpašības ir refleksivitāte, konversija un transitīvisms.

j Attiecību spriedumu refleksivitāte (lat.

“reflexio” — griešanās atpakaļ) izpaužas priekšmetu attiecībā pret sevi pašu.

Attiecība ir refleksīva, ja katrs no attiecības locekļiem atrodas tādā pašā attiecībā arī pats pret sevi. Visas citas attiecības ir nerefleksīvas.

Refleksīvas attiecības formula:

aRb=aRa=bRb

Formula lasāma: attiecība starp “a” un “b” ir ekvivalenta “a” un “b” attiecībām pret sevi.

Piemēram, attiecības “būt līdzīgam” vai “vienlaikus” ir refleksīvas, jo tās starp jebkuriem priekšmetiem raksturo ari katru no šiem priekšmetiem attiecībā pret sevi pašu.

Toties attiecības “vairāk”, “agrāk” vai “būt radiniekam” ir nere-lleksivas, jo, piemēram, nav iespējams būt radiniekam attiecībā pret sevi pašu.

2. Attiecību spriedumu konversija (lat. “conversio” — pārmaiņa) izpaužas attiecību locekļu pārvietošanā. Iespējami trīs konversijas varianti.

Attiecība ir simetriska, ja tās locekļu pārvietošana neizraisa attiecību izmaiņas. Simetriskas attiecības formula:

a R b = b R a

Formula lasāma: attiecība “a” pret “b” ir ekvivalenta attiecībai “b” pret “a”. Simetriskās ir tādas attiecības kā “vienaudzis”, “radinieks”, “nospēlēt neizšķirti’’ vai “dienēt vienā bataljonā’.

Simetriskas attiecības var būt gan refleksīvas, gan arī nerefleksīvas.

Izskatīsim attiecību spriedumu: “Cietušā sišana (a) notika vienlaikus (R) ar draudēšanu viņam (b)". Šeit izteiktā attiecība ir simetriska un refleksīva. Cits piemērs: ‘‘Krastiņš (a) ir Gorbunova (b) līdzdalībnieks (R) slepkavībā”. Šajā spriedumā izteiktā attiecība ir simetriska un nerefleksīva,ļo nav iespējams būt līdzdalībniekam sev pašam.

Attiecība ir asimetriska, ja tās locekļu pārvietošana maina attiecību uz pretēju. Asimetriskas attiecības formula:

a R b = b R a

Formula lasāma: attiecība “a” pret “b” ir ekvivalenta pretējai attiecībai “b” pret “a”. Asimetriskās ir tādas attiecības kā “vairāk” (“mazāk”), “agrāk” (“vēlāk”), “vecāki” (“bērni”), “kreditors” (“parādnieks”), “priekšnieks” (“padotais"), ‘‘uzvarēt” (“zaudēt”). Asimetriskas ir ari cēloņa un seku attiecības.

Asimetriskas attiecības vienmēr nnerefleksivas. Patiešām, neviena iepriekš minēta attiecība nevar īstenoties vienam attiecības loceklim attiecībā pret sevi pašu. Piemēram, M. var Imt K. parādnieks, bet neviens no šīs attiecības dalībniekiem nevar būt parādnieks sev pašam.

Attiecība ir nesimetriska, ja tās locekļu pārvietošana padara attiecību par nenoteiktu. Nesimetrisko attiecību konversija nav iespējama.

Nesimetriskas ir tādas attiecības kā “cienīt”, “apskaust”, “mīlēt”, “ienīst”. Piemēram, no informācijas, ka aizdomās turētais (a) neieredzēja (R) nogalināto (b), grūti uzreiz secināt kaut ko noteiktu par nogalinātā attiecību pret aizdomās turēto — tas varēja būt gan abpusējs naids (R), gan vienaldzība; nav izslēgtas arī patiesas simpātijas (R).

3. Attiecību spriedumi raksturojas arī ar transitīvisma (lat. “tran-sitivus” — pāreja) īpašību. Iespējami trīs transitīvisma varianti.

Attiecība ir transitīva, ja no attiecībām starp “a” un “b” un starp “b” un “c” tā pāriet uz attiecību starp “a” un “c”. Transitīvas attiecības formula:

a R b

h R c

a R c

Formula lasāma: ja starp priekšmetiem “a” un “b”, kā ari starp priekšmetiem “b” un “c” pastāv noteikta attiecība R, tad šī attiecība pastāv arī starp priekšmetiem “a” un “c”.

Vairākas iepriekš minētās attiecības ir transitīvas: “vienlaikus”, “vienaudzis”, “agrāk” (“vēlāk”), “vairāk” (“mazāk”), “augstāk” (“zemāk”). Piemēram, no informācijas, ka M. ir bijis nozieguma vietā agrāk nekā N., bet N. ir bijis tur agrāk nekā P, varam secināt, ka M. ir bijis nozieguma vietā agrāk nekā P.

Transitīvas ir lielākā daļa simetrisko attiecību (arī visas refleksīvās attiecības), kā ari daļa asimetrisko attiecību. Dažreiz transitīvisma īpašība ir atkarīga no attiecības locekļu virknes garuma. Piemēram, simetriska attiecība '‘radinieks" ir transitīva, ja radniecisko attiecību virkne nav pārāk gara telpā vai laikā. Pretējā gadījuma jedziens ‘ radinieks’' zaudē ne tikai juridisko, bet ari praktisko nozīmi.

Attiecība ir intransitīva, ja no kādas attiecības starp “a” un “b” un staip “b” un “c” viennozīmīgi seko šīs attiecības trūkums starp “a” un “c”.

Piemēram, attiecība “būt tēvam” ir intransitīva — ja Kaspars (a) ir Aivara (b) tēvs (R), bet Aivars (b) ir Ojāra (c) tēvs (R), tad Kaspars nekādi nevar būt Ojāra tēvs; Kaspars ir Ojāra vectēvs.

lntransitīvo attiecību paveids ir attiecības ar pakāpēm — “divreiz augstāk”, 'trīsreiz mazāk”. Piemēram, no informācijas, ka Madonas rajonā noziegumu atklāšanas procents ir divreiz augstāks nekā Bauskas rajonā, bet Bauskas rajonā tas ir divreiz augstāks nekā Kuldīgas rajonā, varam secināt, ka Madonas rajonā noziegumu atklāšanas procents ir četrreiz augstāks nekā Kuldīgas rajonā.

Attiecība ir netransitīva, ja no kādas attiecības starp “a” un “b” un starp “b” un “c” konstatācijas neizriet viennozīmīgs secinājums par tās pašas attiecības esamību / neesamību starp “a” un “c”

Netransitīvas ir dažas simetriskās attiecības, daļa asimetrisko attiecību un visas nesimetriskās attiecības.

Piemēram, asimetriskā attiecība “būt parādniekam” ir netransitīva, jo no informācijas, ka M. ir N. parādnieks, bet N. ir D. parādnieks, neko noteikt par to, vai M. ir / nav D. parādnieks, nevaram.

Netransitīvas ir arī nesimetriskās attiecības. Piemēram, ja Pāvilam patīk Ināra, bet Inārai patīk Gunārs, viennozīmīgi secināt par Pāvila attieksmi pret Gunāru ir grūti.

Dažreiz gadās situācijas, kad netransitīvas attiecības praktiski interpretē kā savdabīgu "atransitivismu ” pēc šādas shēmas: attiecība starp “a” un “b” un starp “b” un “c” pāriet pretējā attiecībā starp “a” un “c”. Piemēram, attiecība “būt ienaidniekam” principā ir netransitīva, taču noteiktā kontekstā to skaidro ka atransitivu: “Mana ienaidnieka ienaidnieks ir mans draugs”.

Izskatītās attiecību spriedumu loģiskās īpašības veido savā starpā dažādas kombinācijas, jo jebkura noteikta attiecība vienlaikus raksturojama: 1) kā refleksīva vai nerefleksīva; 2) kā simetriska, asimetriska vai nesimetriska; 3) kā transitīva, intransitīva vai netransitīva.

Piemēram, attiecība “vienlaikus” ir refleksīva, simetriska un transitīva; attiecība “nospēlēt neizšķirti" ir nerefleksīva; simetriska un netransitīva; attiecība “bul padotam ” ir nerefleksīva, asimetriska un transitīva: attiecība “būt mātei” ir nerefleksīva. asimetriska un intransitīva; attiecība “kreditors" ir nerefleksīva, asimetriska un netransitīva; attiecība “apskaust" ir nerefleksīva, nesimetriska un netransitīva.

7.3. SPRIEDUMS UN JAUTĀJUMS

^ Jautājuma pamatfunkcijas Spriedums kā jautājuma priekšnoteikums A Informatīvie un pētnieciskie jautājumi Tiešie jautājumi ^ Netiešie jautājumi Jautājumam jābūt precīzam Korekti un nekorekti jautājumi

No gramatiskās uzbūves viedokļa viens no sprieduma vistuvākiem “radiniekiem” ir jautājums, jo valodā abus izsaka ar teikumu.

Jautājums ir domāšanas forma, kas i/saka zināšanu trūkumu par objektu un prasa atbildi. Šīs atbildes pieprasījums tieši izpaužas jautājuma teikuma gramatiskā formā.

JAUTĀJUMA PAMATFUNKCIJAS Jautājuma loma cilvēka dzīvē, zinātne un praksē izpaužas tā divās pamatfunkcijās — komunikatīvā un izziņas funkcijā.

Mūsdienu cilvēku komunikācija nav iespējama bez dialoga, taču tas vienmēr notiek jautājumu un atbilžu formā. Realizējot komunikatīvo funkciju, jautājumi palīdz ne tikai ievirzīt dialogu (sarunu) vēlamajā gultnē un kontrolēt tā gaitu, bet ari saņemt papildinformāciju vai kaut ko precizēt.

Arī izziņas process interpretējams kā savdabīgs cilvēka dialogs ar apkārtējo pasauli. Bez jautājuma izziņa nebūtu iespējama, jo tieši tam ir “tilta” loma starp zināmo un vēl neizzināto. Jebkuras esošās zināšanas ir atbilde uz noteiktu jautājumu.

Izcilais dialoga meistars Sokrāts (470—399 p.m.ē.) mācīja, ka māksla uzdot jautājumus ir svarīgākais līdzeklis, lai rastos patiesība. Pareiza ievirze jautājumu loģikas teorijā^10 ir īpaši svarīga tiesībaizsardzības institūciju darbībā, jo tā ir nepārtraukts komunikācijas un izziņas dialogs.

SPRIEDUMS KĀ JAUTĀJUMA priekSnoi EIKUMS Kaut gan jautājuma teikums neizsaka spriedumu, jebkurš jautājums balstās uz noteiktu spriedumu vai spriedumu kopumu. Tas ir dabiski, jo jautājums pamatojas uz jau esošajām zināšanām, kuru nepilnība (nenoteiktība) jānovērš. Tas, kas ir absolūti nezināms, nevar izraisīt nekādu jautājumu.

Piemēram, vienkāršs jautājums “kas ir Latvijas galvaspilsēta?” satur divus iekšējus apgalvojumus: 1) pastāv Latvijas valsts; 2) jebkurai valstij ir galvaspilsēta. Ari jautājums “kurš izdarījis šo noziegumu?” balstās uz diviem apgalvojuma spriedumiem: 1) “izdarīts noteikts noziegums”; 2) “šo noziegumu izdarīja noteikta persona (personas)”.

Jautājums ir cieši saistīts ar spriedumu ne tikai no savu priekšnoteikumu puses. Jebkuram jautājumam ir jēga tikai sistēmā “jautājums— atbilde”. Savukārt jebkura atbilde arī ir noteikts spriedums vai spriedumu kopums. Teiktais par jautājuma un sprieduma abpusējām attiecībām attēlots shēmā:

Iespējamas dažadas jautājumu klasifikacijas: pec to lomas komunikācijas un izziņas procesā, jautājumu formas un citiem pamatiem.

INFORMATĪVIE -UN PĒTNIECISKIE JAUTĀJUMI Pēc lomas komunikācijas un izziņas procesā jautājumi iedalāmi informatīvajos un pētnieciskajos.

Informatīvie jautājumi virzīti uz jau zinā

mas informācijas retranslāciju. Tādu jautājumu galvenais mērķis ir komunikatīvo funkciju realizācija, piemēram: “Cikos man šodien jābūt orķestra mēģinājumā?”

Savukārt informatīvie jautājumi sadalāmi divos paveidos: 1) jautājumi, uz kuriem atbildes jautātājam iepriekš zināmas; 2) jautājumi, uz kuriem atbildes jautātājam nav zināmas, bet otrai dialoga pusei šī atbilde noteikti ir zināma.

Pirmā tipa jautājumu piemērs būtu pasniedzēja jautājumi studentam vai kriminālpolicijas inspektora jautājumi lieciniekam nolūkā pārbaudīt tā vaļsirdību. Otrā tipa jautājumu piemērs ir izziņas inspektora jautājums aizdomās turētajam par viņa atrašanās vietu noteiktā laikā.

Jāņem vērā, ka minētais sadalījums ir visai nosacīts un ir atkarīgs no konkrētas situācijas. Piemēram, jautājumu “kas ir tomahauks?” var uzdot gan skolotājs skolniekam, gan jebkurš cilvēks sev pašam. Pēdējā gadījumā atbilde viegli atrodama “Enciklopēdiskā vārdnīcā”: “Tas ir indiāņu sitamais un metamais ierocis”.

Pētnieciski jautājumi virzīti uz jaunu zināšanu ieguvi. Tādu jautājumu galvenais mērķis ir izziņas funkcijas realizācija. Tādi, piemēram, ir jautājumi versiju izvirzīšanā par nozieguma motīviem un līdzdalībniekiem.

Arī šeit jāņem vērā zināma nosacītība jautājumu sadalē pētnieciskos un informatīvos. Piemēram, minētie pētniecisko jautājumu piemēri pēc nozieguma atklāšanas kļūst par informatīviem jautājumiem, ko žurnālisti policijas darbiniekiem uzdod preses konferencēs.

Pētniecisko jautājumu īpašs paveids irproblēma (grieķ. “uzdevums”). Vārds “problēma” īstajā nozīmē lietojams zinātniski un praktiski sarežģīta risinājuma apzīmēšanai. Problēma ir izziņas procesā radies jautājums vai jautājumu komplekss, kā atrisinājumam ir būtiska praktiskā vai teorētiskā nozīme (sk. \1. nod.).

Pēc loģiskās un gramatiskās uzbūves formām kā informatīvie, tā arī pētnieciskie jautājumi iedalāmi tiešos uņ netiešos.

TIEŠIE

JAUTĀJUMI

Tieši jautājumi ir “vai” tipa jautājumi, kuros divi vai vairāki atbilžu varianti izteikti pašā jautājuma konstrukcijā: “vai patiesi...”, “vai patiešām...”.

Tieši jautājumi sadalās vienkāršos un saliktos.

Vienkāršie tiešie jautājumi lielākoties prasa viennozīmīgu “jā nē” atbildi: “Vai taisnība, ka pirmais Latvijas valsts prezidents bija Jānis Čakste?”; “vai patiešām vakar vakarā jūs bijāt savās mājās?”.

No loģikas viedokļa vienkāršie tiešie jautājumi ir visdrošākie, jo prasa absolūti noteiktas un viennozīmīgas atbildes. Tieši tāpēc socioloģiskajos pētījumos tādiem jautājumiem tiek dota priekšroka.

Galvenais vienkāršo tiešo jautājumu trūkums ir noliedzošas atbildes nenoteiktība (līdzīgi jēdziena dihotomiskam iedalījumam). Piemēram, noliedzoša atbilde uz pieprasījumu adrešu birojā “vai pilsonis K. pašlaik dzīvo Rīgā?” nenozīmē, ka šī persona dzīvo kādā citā vietā vai dzīvo vispār.

Noliedzošas atbildes ir maksimāli precīzas tikai gadījumā, ja attiecīgie pretējie un pretrunīgie jēdzieni sakrīt saturā. Piemēram, noliedzoša atbilde uz jautājumu “vai šis noziegums ir tīšs?” vienlaikus apgalvo, ka šis noziegums izdarīts aiz neuzmanības (jēdziens “ne-tīšs” ekvivalents jēdzienam “aiz neuzmanības”).

Visos pārējos gadījumos precīzi noteikt, kas tiek apgalvots ar noliegumu, nav viegli. Piemēram, tiesājamā noliedzošo atbildi uz jautājumu “vai jūs atzīstat sevi par vainīgu tīšā slepkavībā?” varētu interpretēt vismaz divējādi: 1) tiesājamais pilnīgi noliedz savu piedalīšanos inkriminētā nodarījumā; 2) tiesājamais nenoliedz slepkavības faktu, bet interpretē savas darbības kā slepkavību, pārkāpjot nepieciešamās aizstāvēšanās robežas.

Salikti tiešie jautājumi balstās uz diviem vai vairākiem jautājuma priekšnoteikumiem, kas izteikti salikto spriedumu formā.

Ja šie priekšnoteikumi izteikti savstarpēji izslēdzošā formā, tad atbildē notiek vienkārša izvēle starp diviem vai vairākiem variantiem, piemēram: “Vai cietušo M. jūs pēdējo reizi satikāt vakar vai aizvakar?” (izvēle no diviem variantiem); “vai vakar vakarā jūs bijāt savās mājās, Vērmaņa dārzā vai kādā citā vietā?” (izvēle no trim variantiem).

Šādu jautājumu noteiktības pakāpe ir ļoti augsta. Jāņem vērā, ka tāda tipa tiešā saliktā sadalāmā jautājumā jānorāda uz visiem iespējamiem variantiem.

Gadījumā, kad jautājuma priekšnoteikumi izteikti neizslēdzošā formā, atbilde jādod uz katru jautājuma sastāvdaļu; piemēram: “Vai jūs atzīstat sevi par vainīgu izvarošanā vai slepkavībā?” Noliedzoša atbilde šeit būtu

pietiekama, bet apgalvojoša? Acīm redzami, ka atbilde “jā, atzīstu” ir nenoteikta: “atzīstu izvarošanu?”; “atzīstu slepkavību?”; “atzīstu abu noziegumu izdarīšanu?”. Tāpēc tādus jautājumus labāk sadalīt vairākos vienkāršos jautājumos.

Tas attiecas arī uz situāciju, kad tieša jautājuma priekšnoteikumi izteikti savienojuma formā, piemēram: “Vai jūs atzīstat sevi par vainīgu izvarošanā un slepkavībā?” Apstiprinoša atbilde šeit būtu pietiekama, bet noliedzoša? Acīm redzami, ka noliedzoša atbilde “neatzīstu” ir nenoteikta: “neatzīstu tikai slepkavību?”; “neatzīstu tikai izvarošanu?”; “neatzīstu abu noziegumu izdarīšanu?”.

NETIEŠIEJAUTĀJUMI Netieši jautājumi ir “K” tipa jautājumi: “kas?”,

“kur?”, “kad?”, “kāpēc?”, “kāds?”. Arī šie jautājumi sadalāmi vienkāršos un saliktos.

Vienkāršo netiešo jautājumu piemēri: “Kas bija Latvijas Republikas pēdējais pirmskara prezidents?”; “kur atrodas Gaujas nacionālais parks?”; “kādi bija šī nozieguma motīvi?”. Kā redzams, netiešo jautājumu loģiskā un gramatiskā uzbūve nepiedāvā gatavas atbildes pašā jautājuma konstrukcijā.

Šo netiešo jautājumu īpatnība dažreiz prasa to daļēju reducēšanu uz vairākiem tiešiem jautājumiem. Piemēram, netiešais jautājums “kādas bija jūsu attiecības ar cietušo?” viegli reducējams kaut uz tādiem tiešiem jautājumiem: “Vai jums bija tuvas attiecības ar cietušo?”; “vai jūsu attiecībās nebija savstarpēju antipātiju?”.

Salikta netieša jautājuma piemērs: “Kad tika dibināta Latviešu opera, un kas bija tās pirmais vadītājs?” Dabiski, ka atbilžu skaits uz tādiem jautājumiem pilnībā un vienmēr sakrīt ar uzdoto vienkāršo jautājumu skaitu. Šajā gadījumā: “1913. gadā” un ‘^komponists Pāvuls Jurjāns”.

Šī salikto netiešo jautājumu īpašība prasa, lai mutvārdu sarunā pēc iespējas atturētos no tādas jautājumu konstrukcijas. Piemēram, salikta jautājuma vietā “kur jūs bijāt un ko darījāt vakar vakarā?” labāk pakāpeniski uzdot divus vienkāršus netiešos jautājumus: “Kur jūs bijāt vakar vakarā?” un “ko jūs tur darījāt?”.

Visai efektīvs paņēmiens sarunā ir tiešo un netiešo jautājumu pareiza secība. Piemēram, apstiprinoša atbilde uz tiešu jautājumu “vai jūs pazīstat šo personu?” veido nepieciešamo pamatu saliktam netiešam jautājumam: “Kurā vietā un kādos apstākļos jūs redzējāt viņu pēdējo reizi?” Savukārt šis saliktais jautājums viegli sadalāms divos vienkāršos netiešos jautājumos.

jautājumam JĀ BŪT PRECIZAMKā jau zinām, atšķirībā no spriedumu izsakošiem stāstījuma teikumiem jautājuma teikums

neapraksta priekšmetisko situāciju un nesatur tās apgalvojumu vai noliegumu (sk. 7.1. sad.). Tāpēc jautājumiem nav patiesuma vērtības, tic nav interpretējami kā patiesi vai aplami.

Jautājumu novērtējums atbilstoši to lomai izziņas un komunikācijas procesā atrodas citā plāksnē. Jautājums efektīvi pilda savas funkcijas tikai tad, ja tas ir formulēts pareizi un precīzi.

Jautājumu pareizai formulēšanai ir ļoti svarīga nozīme gan parastā sarunā vai diskusijā, gan ESM programmu veidošanā, gan socioloģiskajos pētījumos (intervijā, anketēšanā). Izmeklēšanas praksē neprecīzi formulētam jautājumam atsevišķās situācijās var būt izšķiroša loma lietas izskatīšanā un pat tiesas spriedumā.

Jautājuma pareizam un precīzam formulējumam ir gan loģiskas, gan ārpusloģiskas prasības. Piemēram, pārāk garš jautājuma formulējums, kaut arī tas atbilst visām loģiskajām prasībām, ir grūti uztverams un tāpēc komunikatīvā aspektā nav efektīvs. Citos līdzīgos gadījumos — jo jautājums ir lakoniskāks, jo tas ir precīzāks.

Svarīga prasība jautājuma precizitātei ir tajā ietilpstošo jēdzienu noteiktība. Šī prasība skar gan tiešos, gan netiešos jautājumus.

Piemēram, diez vai iespējama apzināti noteikta atbilde uz tādu netiešu jautājumu: “Kāda ir jūsu attieksme pret demokrātiju?” Jēdziens “demokrātija” ir pārāk nenoteikts, lai to izmantotu kā pamatjēdzienu jautājumu formulējumos. Arī tiešam jautājumam “vai mašīnai ir domāšanas spējas?” ir līdzīgs trūkums, jo vārdam “domāšana” ir vairākas jēgas nozīmes.

Apzināta ncprecizo jēdzienu izmantošana jautājumu konstrukcijās ir pazīstams demagoģisks paņēmiens visdažādāko līmeņu sabiedriskā viedokļa aptaujās. Tādi jautājumi var psiholoģiski ietekmēt un pat izšķirt atbildi.

Atcerēsimies kaut vai 1991. gada PSRS referenduma viltīgi gudro jautājumu: “Vai jūs esat ar mieru dzīvot PSRS kā neatkarīgu valstu savienībā?” K.ā zināms, bijušo PSRS republiku iedzīvotāji, izņemot Baltijas republikas, atbildēja uz šo jautājumu pozitīvi. Referenduma organizētāji jautājumā ietvēra tik lielu jēdziena “neatkarīgu valstu savienība” nozīmju diapazonu, ka PSRS labā ar vieglu sirdi nobalsoja gan tās atbalstītāji, gan pretinieki.

Dažreiz jautājuma pareizs skaidrojums ir atkarīgs no tā pareiza loģiska akcenta. Lūk, kāda dialoga piemērs. Skolotājs: “Kāpēc dzērve stāv uz vienas kājas?” Skolēns: “Ja viņa paceltu otru kāju, tad nokristu.” Skolēna atbilde nav neprecīza, jo skolotāja jautājumā nebija loģiski akcentēts vārds “vienas”, respektīvi — “kāpēc dzērve stāv tieši uz vienas, nevis uz divām kājām?”.

Precīzo jautājumu prasību ievērošana vēl negarantē precīzu un patiesu atbildi, ja jautājums ir loģiski nekorekts.

KOREKTI UNNEKOREKTI JAUlAJLMlPar loģiski korektu sauc pareizi formulētu jautājumu, uz kuru ir iespējams sniegt patiesu atbildi. Pretējā gadījumā jautājums ir loģiski nekorekts.

Loģiski korekta jautājuma piemērs: “Kurš ir izdarījis bruņotu uzbrukumu inkasatoru mašīnai Sarkandaugavā 1993. gada jūnijā?” Zināmu laiku uz šo jautājumu nebija patiesas atbildes, taču principā tāda atbilde bija iespējama.

Loģiski nekorekts ir jautājums ar aplamiem priekšnoteikumiem. Piemēram, vienkāršs netiešs jautājums “kāpēc krokodili lido ļoti zemu?” ir nekorekts, jo tas balstās uz diviem aplamiem apgalvojumiem (priekšnoteikumiem): 1) “krokodili lido”; 2) “krokodili lido ļoti zemu”. Skaidrs, ka pat principā patiesa atbilde uz tādiem jautājumiem nav iespējama.

Pietiek kaut viena aplama priekšnoteikuma, lai jautājumu kvalificētu kā loģiski nekorektu. Piemēram, nekorekts ir vienkāršs tiešs jautājums “vai mūsdienu Zviedrijas prezidents ir vīrietis?”. Nav grūti pārliecināties, ka šis jautājums balstās uz aplamu priekšnoteikumu — “mūsdienu Zviedrija ir republika”. Kā zināms, šī Skandināvijas valsts ir parlamentāra monarhija, kur valsts galva ir karalis. Loģiski nekorekti jautājumi nav tas pats, kas bezjēdzīgie jautājumi. Bezjēdzīgiem jautājumiem ne tikai nav atbildes, tie arī neizsaka domas. Piemēram, jautājums “kāpēc policija uz priekšu ar dziesmu?” ir bezjēdzīgs. Turpretī jautājums “vai Veneras iedzīvotāji mācās loģiku?” ir apzināts, bet nekorekts.

Parasti nekorektie jautājumi balstās uz loģisko kļūdu “fallacia plurium interrogationum” (“daudzu jautājumu kļūda”). Kļūdas būtība ir dažādu jautājumu apzināta vai neapzināta sajaukšana vienā jautājumā.

Klasisks šīs kļūdas piemērs ir sengrieķu sofisms (II. nod.) jautājuma formā: “Vai tu pārtrauci sist savu tēvu?”Tas ir vienkāršs tiešs jautājuins.kas principā prasa viennozīmīgu “jā— nē" atbildi.Taču tāda atbilde iespējama tikai gadījumā, ja uzdotais jautājums attiecas uz cilvēku, kas patiešām sit savu tēvu. Pārējos gadījumos kā apgalvojoša, tā arī noliedzoša atbilde uz minēto jautājumu noved pie paradoksāliem secinājumiem: 1) “Jā”. —“Tātad tu siti viņu”; 2) “Nē”. — “Tātad tu turpini viņu sist”.

No tiesu izmeklēšanas prakses ir zināms, ka pratināšanas procesā jautājumi ar dubultnozīmi var psiholoģiski ietekmēt stiprāk nekā korekti tieši vai netieši jautājumi. Atcerēsimies šajā sakarībā kapteiņa Žiglova pamācību uzdot jautājumus, piemēram, jautājuma vietā “vai jūs atzīstat sevi par vainīgu sievas slepkavībā?” pajautāt: “Kādēļ nogalinājāt dārgo dzīvesbiedri?”

Šāda psiholoģiska uzbrukuma paņēmiena efektivitāte nemaina attiecīgo jautājumu loģisko kvalifikāciju — tie ir loģiski nekorekti.

Jautājuma priekšnoteikumu patiesums ir obligāts auglīgu sarunu vai diskusiju nosacījums, un otrādi — nekorekti formulēts jautājums parasti noved dialogu strupceļā. Piemēram, jautājums: “Kas stabilai demokrātiskai sabiedrībai ir svarīgāka — brīvība vai kārtība?” Atbildot uz šo jautājumu, noteikti atradīsies gan brīvības, gan kārtības piekritēji. Taču pārbaudīsim jautājuma priekšnoteikumu — tas ir aizplīvurots aplams apgalvojums, ka brīvība un kārtība ir divas nesavienojamas parādības. Tas neatbilst īstenībai, jo demokrātiskas sabiedrības ekonomiskā un politiskā stabilitāte nav iespējama nedz bez brīvības, nedz bez kārtības.

Dažreiz arī loģiski korekts jautājums var saturēt iekšējo dubultnozīmi, ņemot vērā to mērķi, ar kādu jautājums tiek uzdots. Piemēram, jautājums “vai jūs redzējāt tuvumā policistus?” gaidāmās atbildes aspektā skaidrojams vismaz divējādi —jautātājam ir vajadzīga policijas palīdzība vai, gluži otrādi, policijas klātbūtne viņam irabsolūti nevēlama.

No teiktā varam secināt, ka loģiski nekorekti jautājumi var izprovocēt izvairīgas un pat melīgas atbildes. Protams, korektām jābūt arī atbildēm. Vai drīkst uz jautājumu atbildēt ar jautājumu? Dialogā šis paņēmiens ir sastopams samērā bieži. “Kāpēc jūs to neizdarījāt?” — “Bet jūs?” Skaidrs, ka tāda veida polemika ir absolūti nekonstruktīva un ātri noved sarunu strupceļā.

VINGRINĀJUMI 1. uzdevums. Kuri no izteikumiem izsaka un kuri neizsaka spriedumus? Atbildi pamatojiet.

1. Izvēlies Latvijas preci!

2. Kāpēc tu neizvēlējies Latvijas preci?

3. Kā var neizvēlēties Latvijas preci'.'

4. Es izvēlējos Latvijas preci.

5. Kas ir patiesība? (“quid est veritas?”).

6. Darbi, nevis vārdi (“facta, non verba”).

7. Par naudu cilvēks nekļūsi.

8. “Bērniņi, sargaities no elkiem” (I. Jānis 5:21).

9. “Kā varaizmirst, kā var aizmirst meiteni, ko mīlēji?”

10. Atkārtošana ir zināšanu māte (“repetitio est mater studiorum”).

11. Ar pūlēm un centību (“opera et studio”).

12. Lai iet labumā!

13. “Ak rudens, tu negantniek, kāpēc tu atnāci?"

14. Pacietība ved pie mērķa.

2. uzdevums. Kuri no minētajiem spriedumiem ir vienkārši un kuri ir salikti? Vienkāršajos spriedumos nosakiet to veidu un loģisko uzbūvi.

1. Tiesību normām ir piespiedu raksturs.

2. Gars ir miesas saimnieks.

3. Liecinieks Ozoliņš nav cietušā radinieks.

4. Laba slava labāk der nekā liela bagātība.

5. Eksperta slēdziens ir pierādījuma veids.

6. Zeltu pārbauda uguni, cilvēku — ciešanās.

7. Nazis, ar kuru izdarīta slepkavība, ir garāks par nazi, kas tika atrasts pie aizdomās

turētā.

8. Pilns vēders nelabprāt mācās.

9. Hēgelis bija Bēthovena laikabiedrs.

10. Godīgi dzīvot grūti, bet labi.

11. Kuldīga ir viena no Latvijas skaistākajām pilsētām.

12. Labu darīt ir daudz vieglāk nekā patiesību sacīt.

13. Viens no aizdomās turētajiem izcēlās ar garu augumu.

14. Viens no aizturētajiem bija ievērojami garāks par pārējiem.

15. Vai nu atradīšu ceļu, vai pats izlauzīšu ('‘aut viam inveniam, aut faciain”).

16. Sākums ir veselā puse (“principiuni dimidium totius").

17. Ar labu vārdu tālāk tiksi nekā ar pātagu.

18. Daži noziegumi pret personu ir smagi noziegumi.

19. Darbs — zelts, slinkums — lāsts.

20. Likuma un tiesas priekšā visi pilsoņi ir vienlīdzīgi (Satversmes 82. p ).

21. Labs vīrs vairāk vērts nekā trīs sieki sudraba.

22. “Ir liela negudrība vēlēties būt vienīgajam gudrajam" (Larošfuko).

23. Kas netaisnību sēs, tas bēdas pļaus.

3. uzdevums. Vai šajos spriedumos izteiktās attiecības ir simetriskas, asimetriskas vai nesimetriskas?

1. Jānis Čakste ir vecāks par Kārli Ulmani.

2. Noziedznieks pazina cietušo.

3. “Labāks ir nabags, kas staigā skaidrībā, nekā bagāts, kas iet aplamus ceļus" (Sal. Pam.

28:6).

4. Parazītisms ir cieši saistīts ar noziegumu recidīvu.

5. Aizdomās turētā augums ir lielāks nekā noziedznieka augums pēc liecinieku apraksta.

6. Firmas “Pilārs” ģenerāldirektors firmas “Pārdaugava" vadītāju tur aizdomās krāpšanā.

7. Salīdzinājumā ar personām, kuras izdara noziegumus pirmo reizi, recidivisti mazāk īsteno noziegumus grupās.

8. “Tas, kas no mīlestības atsakās galīgi, nav mazāk slims kā tas, kas tai par daudz nododas” (Eiripīds).

9. Atbilstoši Kriminālkodeksa 204. p. (huligānisms) notiesāto personu skaitā sieviešu ir krietni mazāk nekā vīriešu.

10. Jānim patīk Ināra.

11. Kapteinis Zaķis ir leitnanta Lāča priekšnieks.

12. Pirms Otrā pasaules kara no Rietumu lielvalstīm Latvijai visciešākās ekonomiskās un politiskās saites bija ar Lielbritāniju.

13. “Ir labāks kāpostu virums ar mīlestību nekā barots vērsis ar naidu”(Sal. Pani. 15:17).

14. JurisAlunāns ir Krišjāņa Valdemāra laikabiedrs.

15. “Nežēlības māte ir gļēvulība’ (Montēņs).

4. uzdevums. Vai šādas situācijas ir iespējamas? Atbildes pamatojumam izmantojiet attiecību spriedumu konversijas īpašības.

1. Viņa ir mana kaimiņiene, bet es viņai neesmu kaimiņiene.

2. Viņš ir mans vectēvs, bet es neesmu viņa mazdēls.

3. Es tev esmu meita, bet tu man neesi māte.

4. Man ir māsa, bet manai māsai māsas nav.

5. uzdevums. Vai šajos spriedumos izteiktās attiecības ir transitīvas, intransitlvas vai netransitīvas?

1. Recidīvists K. nogalinājis recidīvistu M.. bet rccidīvists M. pirms tam nogalinājis rccidīvistu N.

2. Daugavpils atrodas tālāk uz dienvidiem nekā Madona, bet Madona atrodas tālāk uz dienvidiem nekā Valmiera.

3. Aizdomās turētais A. pazīst aizdomās turēto B., bet aizdomās turētais B. pazīst aizdomās turēto C.

4. Anna ir Daigas meita, bet Daiga ir Skaidrītes meita.

5. Lietuvas teritorija ir lielāka par Latvijas teritoriju, bet Latvijas teritorija ir lielāka pai Igaunijas teritoriju.

6. uzdevums. Sniedziet pilnu attiecību loģisko raksturojumu pēc refleksivitātes, konversijas un transitīvisma īpašībām.

I. Turēt aizdomās. 2. Valdzināt. 3. Būt brālim. 4. Būt radiniekam. 5. Būt labākam. 6. Mācīties vienā augstskolā. 7. Būt priekšniekam. 8. Draudzēties. 9. Vienlaikus. 10. Būt pazīstamiem. II . Agrāk. 12. Cienīt. 13. Augstāk. 14. Būt laikabiedram. 15. Piekrāpt. 16. Būt vecākam. 17. Kārdināt. 18. Atrasties uz rietumiem.

7. uzdevums. Sniedziet jautājumu loģisko raksturojumu (tieši—netieši, vienkārši—salikti) un noformulējiet tā priekšnoteikumus. Nekorektos jautājumos norādiet uz kļūdas cēloni.

1. Kad dibināta Latvijas Policijas akadēmija?

2. Vai šis papīrs ir balts?

3. Vai 1917. gada Oktobra revolūcija Krievijā bi ja nenovēršama?

4. Kādu Latvijas pilsētu iedzīvotāju skaits ir mazāks par vienu miljonu?

5. Vai students Kalniņš mācās spāņu vai itāļu valodu?

6. Kurš bija šīs slepkavības līdzdalībnieks?

7. Kāda sala hercoga Jēkaba laikā piederēja Kurzemes hercogistei?

8. Vai mūsdienu Rumānijas karalis ir plikgalvis?

9. Cik burtu latviešu alfabētā?

10. Kāds skaitlis, kurš beidzas ar4, dalās ar 2?

II. Kāds skaitlis, kurš beidzas ar 4, nedalās ar 2?

12. Kas pašlaik ir Japānas prezidents?

13. Kad jūs bijāt pirmo reizi saukts pie kriminālatbildības?

14. Kāds pašlaik irAtlantīdas iedzīvotāju etniskais sastāvs?

15. Kad un par kādu noziegumu jūs bijāt saukts pie kriminālatbildības?

16. Vai agrāk jūs bijāt saukts pie kriminālatbildības?

17. Kāda sala Atlantijas okeānā bija latviešu kolonija, un kad tas bija?

18. "Kam esat tik bailīgi, jūs mazticīgie?” (Matejs 8:26).

8. uzdevums. Kādi atbilžu varianti iespējami uz šiem tiešajiem jautājumiem atkarībā no loģiskā uzsvara variantiem?

1. Vai tu brauksi mājās?

2. Vai tas ir jūsu bērns?

3. Vai jūs atzīstat sevi par šī nozieguma izpildītāju?

4. Vai tuvākajā sesijā man jāliek eksāmens loģikā?

5. Vai Raimonds Pauls ir šīs mūzikas autors?

8. nodala. VIENKĀRŠAIS ATRJBUTĪVAIS SPRIEDUMS

♦ Atributīvu spriedumu kvalitāte un kvantitāte ♦ Terminu izvērstlba atributīvajos spriedumos ♦ Attiecības starp atributiviem spriedumiem

Fortcs fortuna adiuvat.

Drošsirdīgam palīdz liktenis.

8.1. ATRIBUTĪVU SPRIEDUMU KVALITĀTE UN KVANTITĀTE

^ Apgalvojuma un nolieguma spriedumi ^ Iekšējs un ārējs noliegums Vispārēji un daļēji spriedumi Divas vārda “daži” nozīmes ❖ Izdalošie spriedumi A Apvienotā klasifikācija

Sarunu un zinātniskās valodas praksē visvairāk izplatīti ir atributīvie spriedumi. To būtiski raksturojumi ir kvalitāte un kvantitāte.

Atributīvo spriedumu kvalitāte ir to piederība apgalvojuma vai nolieguma spriedumiem. Atributīvo spriedumu kvantitāte ir to piederība vispārējiem vai daļējiem spriedumiem.

APGALVOJUMA UN Apgalvojuma spriedumā domāta pilna vai da-

NOLIEGUMA lēja subjekta apjoma ietilpināšana predikāta SPRIFDUMI ’ _ 1

apjoma, piemēram: “Huligānisms ir tīšs noziegums”; “daži policisti ir studenti”.

Apgalvojuma sprieduma īpatnība ir apgalvojoša kopula. Līdz ar to apgalvojuma spriedumu var izteikt ar formulu “visi (daži) S ir P”.

Nolieguma spriedumā domāta pilna vai daļēja subjekta apjoma izslēgšana no predikāta apjoma, piemēram: “Emīls Dārziņš nav gleznotājs”; “daži noziegumi nav tīši”.

Nolieguma sprieduma īpatnība ir noliedzoša kopula. Līdz ar to nolieguma spriedumu var izteikt ar formulu “neviens (daži) S nav P”.

Nolieguma spriedumi jāatšķir no apgalvojuma spriedumiem, kuros predikāts ir izteikts ar negatīvu jēdzienu. Piemēram, spriedums “Latvija ir neatkarīga valsts” ir apgalvojošs, bet spriedums “Latvija nav atkarīga valsts” — noliedzošs.

Svarīga apgalvojuma un nolieguma spriedumu īpašība ii to savstarpēja apgriežamība. Attiecībā uz apgalvojuma spriedumiem šajā sakarībā paliek spēkā viduslaiku loģikas formula “omiiis determinatio est negalu»” (“katrs apgalvojums ir noliegums”). Piemēram, apgalvojuma sprieduma saturs “slepkavības galvenokārt izdara vīrieši” skaidrojams arī tā, ka slepkavības subjektu lielākā daļa nav sievietes.

Arī jebkurš nolieguma spriedums viegli pārveidojams apgalvojuma spriedumā. Piemēram, nolieguma sprieduma saturs “valsts prezidenta amats nav savienojams ar citu amatu” (Satversmes 38. p.) skaidrojams arī tā, ka valsts prezidenta amats ir nesavienojams ar citu amatu.

Minētās apgalvojuma un nolieguma sprieduma īpašības dēļ dažreiz nav viegli izšķirties par viennozīmīgu konkrēta sprieduma kvalitātes skaidrojumu. Piemēram, spriedums “bagāta maize nenāk bez darba” pieļauj divējādu interpretāciju: 1) “bagāta maize irtas, kas nenāk bezdarba” (apgalvojuma spriedums); 2) “bagāta maize nav tas, kas nāk bez darba”. Šādās situācijās vienkārši jāvienojas par attiecīga atributīva sprieduma kvalitātes interpretējumu.

IEKŠĒJS UN ĀRĒJS NOLIEGUMS Līdz ar iekšējo noliegumu, kam atbilst visi iepriekš minētie nolieguma spriedumi, pastāv arī ārējs noliegums. Salīdzināsim divus spriedumus: 1) “M. nav vainīgs”; 2) “Nav tiesa, ka M. ir vainīgs”. Noliegums pirmajā spriedumā ir iekšējs, jo tas attiecas tikai uz predikātu. Noliegums otrajā spriedumā ir ārējs, jo tas attiecas uz visu sprieduma saturu.

Valodā ārējo noliegumu parasti izsaka ar vārdkopām “nav tiesa” vai “nav pareizi”. Ja ārējs noliegums attiecas uz apgalvojuma spriedumu, tad rezultātā iegūstam vienkāršu noliegumu, piemēram: “M. ir vainīgs” (a) — “nav tiesa, ka M. ir vainīgs” (ā).

Taču ārējs noliegums var attiekties arī uz nolieguma spriedumu, respektīvi — spriedumu ar iekšējo noliegumu. Ņemot vērā, ka pirmais noliegums šeit jau ir noticis ar iekšējo noliegumu, ārēja nolieguma rezultātā iegūstam dubulto noliegumu (angļ. “double negation”), piemēram: “M. ir vainīgs” (a) — “M. nav vainīgs” (ā) — “Nav tiesa, ka M. nav vainīgs” (a).

Nav grūti secināt, ka noliedzoša sprieduma ārējs noliegums pēc satura ir ekvivalents (līdzīgs nozīmes ziņā) attiecīgajam apgalvojošam sprie-

dūmam. Tas ir dubultnolieguma likums, kas bija zināms jau sengrieķu filozofam Elejas Zēnonam (ap 490 -430 p.m.ē.): nolieguma noliegums noved pie apgalvojuma. Šī formula lasāma: apgalvojuma sprieduma “a” dubultnoliegums ir ekvivalents apgalvojuma spriedumam.

Ņemot vērā, ka sākotnējais spriedums (a) var būt gan patiess, gan aplams, varam formulēt šādas kārtulas: 1) ja “a” ir patiess, tad tā vienreizējs noliegums ir aplams, bet dubultnoliegums — patiess; 2) ja “a” ir aplams, tad tā vienreizējs noliegums ir patiess, bet dubultnoliegums — aplams (tabulā: 1 — patiess, 0 — aplams).

Noliegumu virkne var nebeigties dubultnolieguma posmā, bet turpināties trīskāršā un lielākā noliegumu skaitā. Arī šajos gadījumos spēkā paliek nule teiktais par vienreizēju un dubultu noliegumu, tikai tas formulējas vispārinātās kārtulās, proti:

1. Jebkurš noliegumu nepārskaitlis ir ekvivalents vienam noliegumam.

2. Jebkurš noliegumu pārskaitlis ir ekvivalents apgalvojumam.

Formulētās kārtulas nav tīri teorētiskas konstrukcijas; uz tām pamatojas cilvēku refleksīvā (analītiskā) domāšana visdažādākajās situācijās, kas liek domāt pretinieka vietā.

Tāda prasme ir vajadzīga ne tikai šaha spēlē, bet arī jebkuras personiskas intelektuālas cīņas situācijās. Šādās situācijās uzvar tas, kas pacēlies augstākā refleksijas (nolieguma) līmenī.

Piemēram, ja es kaut ko zinu par pretinieka (noziedznieka) plāniem, tad man ir zināma priekšrocība (1). Ja pretinieks zina, ka es zinu par

viņa plāniem, tad priekšrocība pāriet viņa pusē (2). Taču priekšrocība atkal būs manā pusē, ja es zinu, ka viņš zina, ka es zinu par viņa plāniem (3). Tādējādi, zinot, ka pretinieks gaida no manis attiecīgu rīcību, es varu pārsteigt viņu ar negaidītu manevru. Protams, nav izslēgts, ka viņš zina, ka es zinu utt. (4). Šādā gadījumā priekšrocība atkal pāriet pie pretinieka (sk. shēmu).

±

Ilustrācijai izmantosim vēstures piemēru. Labi zināms, ka pirms Otrā pasaules kara sākuma Staļins neticēja izlūku ziņojumiem par plānu “Barbarosa”. Tādu absolūti slepenas informācijas ziņojumu bija pārāk daudz, tāpēc Staļinam bija

pietiekams pamats uzskatīt tos par dezinformāciju. Taču nav izslēgts, ka Hitlers tieši uz tādu Staļina reakciju arī cerēja un speciāli nelika šķēršļus informācijas “noplūdei". Ja tas tā ir, tad Hitlers vienkārši pārspēja Staļinu augstākā refleksijas (nolieguma) līmeni.

Mākslai domāt pretinieka vietā ir ļoti liela loma ari pretizlūkošanas dienestu vervēšanas un pārvervēšanas pasākumos.

Izsekosim tādai pārvervēšanas virknei: 1) Krievijas aģentu pārvervēja ASV slepenais dienests (pirmais noliegums); 2) bet šī šķietamā pārver-vēšana bija jau iepriekš ieplānota no Krievijas speciālo dienestu puses (dubultnoliegums); 3) taču Krievijas aģents atzinās, ka tā ir krievu izlūkošanas ieplānota pārvervēšana (trešais noliegums); 4) bet arī šī fiktīvā atzīšanās bija Krievijas dienestu iepriekš ieplānota (ceturtais noliegums).

Nav grūti saprast, ka nule iztirzātā noliegumu virkne var gadīties ari policijas darbā ar aģentiem. Jāņem vērā, ka jebkurš aģents var vest divkosīgu spēli. Ja tas ir tā, var jautāt — kurš var droši zināt par šī aģenta noliegumu virknes pēdējo posmu?

Viss teiktais par iekšējā un ārējā nolieguma attiecību pilnā mērā skar ne tikai atributīvo, bet arī attiecību un eksistences spriedumus.

VISPĀRĒJI UN DAĻĒJI spriedumi Vispārējo spriedumu predikāts attiecas uz visu subjekta apjomu. Vispārēji spriedumi var būt kā apgalvojoši, tā arī noliedzoši, piemēram: “Visi noziegumi ir sabiedriski bīstamas darbības”; “neviena krāpšana nav noziegums, kas ir izdarīts aiz neuzmanības”.

Vispārējs spriedums izsakāms ar formulu “visi (neviens) S ir (nav)

P”.

Vispārējos spriedumos nav nozīmes tam, vai subjekts ir vispārīgais vai atsevišķais jēdziens. Piemēram, spriedumā “Aristotelis ir loģikas ciltstēvs” predikāts attiecas uz visu subjekta (atsevišķs jēdziens “Aristotelis”) apjomu. Tāpēc no loģiskas struktūras viedokļa tas ir vispārējs spriedums.

Vispārēja sprieduma subjekts var būt arī nulles klases jēdziens. Piemēram, vispārējā spriedumā “visskaistākās nāras dzīvo Vecpiebalgas pusē” predikāts attiecas uz visu subjekta (tukšas klases jēdziens “visskaistākā nāra”) apjomu.

Līdz ar vārdiem “visi” un “neviens” kvantitatīvo operatoru lomā vispārējos spriedumos izmanto arī loģiskos terminus “ikviens”, “jebkurš”, “tikai”, “katrs” un citus. Jāņem vērā, ka lielākoties kvantitatīvs operators vispārējos spriedumos tiek izlaists un ir tikai domāts. Piemēram, spriedumā “nepakļaušanās policijas darbinieka likumīgajām prasībām ir sodāma” (likuma “Par policiju” 22. p.) domāts kvantitatīvs operators “jebkura”. Spriedumā “cilvēki alkst laimes” tiek domāts kvantitatīvs operators “visi”.

Daļējo spriedumu predikāts attiecas tikai uz subjekta apjoma daļu. Arī daļēji spriedumi var būt kā apgalvojoši, tā arī noliedzoši, piemēram: “Daži Latvijas Saeimas deputāti ir juristi”; “dažiem policistiem nav augstākās izglītības”.

Daļējs spriedums izsakāms ar formulu “daži S ir (nav) P”.

Līdz ar vārdu “daži” kvantitatīvo operatoru lomā daļējos spriedumos izmanto ari loģiskos terminus “daudzi”, “vairāki”, “parasti”, “galvenokārt” un citus, piemēram: “Daudzi pusaudži noziegumus izdarījuši tikai grupas biedru ietekmēti”; “liela daļa recidīvistu ir hroniski alkoholiķi”.

Arī daļējo spriedumu kvantitatīvs operators bieži vien tiek izlaists un ir tikai domāts. Piemēram, spriedumā “ne viss ir labs, kas skaists” domāts kvantitatīvs operators “dažs” (“dažs, kas ir skaists, nav labs”).

Starp atributīviem spriedumiem īpaša vieta ir izslēdzošiem spriedumiem. Tādu spriedumu predikāts attiecas uz visu subjekta apjomu, izņemot dažus gadījumus, uz kuriem predikāts neattiecas. No formālās puses šādi spriedumi apvieno gan vispārējo, gan daļējo spriedumu īpatnības, taču pēc būtības izslēdzošie spriedumi tomēr ir daļējie spriedumi.

Izslēdzoša sprieduma piemērs ar apgalvojošu kopulu: “Rajona (pilsētas) tiesai ir piekritīgas visas krimināllietas, izņemot tās, kuras ir piekritīgas apgabaltiesai” (Kriminālprocesa kodeksa 31. p.). Izslēdzoša sprieduma piemērs ar noliedzošo kopulu: “Nevienam, izņemot ar likumu īpaši pilnvarotas personas, nav tiesību iejaukties operatīvās darbības subjektu un to amatpersonu operatīvajā darbībā” (Operatīvās darbības likuma 25. p. 4. daļa).

DIVAS VĀRDA “DAŽI” NOZĪMES Svarīga daļēju spriedumu īpatnība ir tā, ka kvantitatīvais operators “daži” tiek izmantots

gan noteiktā, gan nenoteiktā nozīmē.

Vārdam “daži” ir noteikta nozīme, ja predikātā domāti tikai daži subjekta apjomā atspoguļotas klases priekšmeti.

Piemēram, daļējais spriedums “daži policisti ir eksperti kriminālisti” ir noteikts, jo policijā pastāv arī citas specializācijas. Arī daļējais spriedums “daži dzejnieki nav dramaturgi” ir noteikts, jo ir ari dzejnieki dramaturgi (piemēram, Puškins un Rainis).

Vārdam “daži” ir nenoteikta nozīme, ja predikātā domāti vismaz dati subjekta apjomā atspoguļotas klases priekšmeti.

Piemēram, ja, apmeklējot Latvijas Policijas akadēmiju, ārzemju (Iclcgācijas locekļi konstatē, ka “daži studenti ir labi sportisti”, tad šis apgalvojums neizslēdz, ka ari visi LPA studenti ir labi sportisti.

Atšķirt noteiktus un nenoteiktus daļējus spriedumus nav gruti, ja ir precīzi zināms subjekta un predikāta saturs. Arī izmantojot loģisko akcentu, mutvārdu runā ir viegli saprast, kādā nozīmē lieto kvantitatīvo operatoru “daži”. Piemēram, izteikumā “daži (!) bandas locekļi ir recidīvisti” runas akcents rāda uz šī daļējā sprieduma noteikto nozīmi (“tikai daži”).

Nereti vārda “daži” vietā situāciju atvieglo citu loģisko terminu lietošana. Piemēram, daļēja sprieduma “huligānismu parasti izdara iereibušas personas” nenoteikta interpretācija ir izslēgta ar vārdu “parasti", tātad — tikai dažreiz, bet ne vienmēr.

Gadījumos, kad kvantitatīva operatora “daži” precīza nozīme nav skaidra, ir pieņemts attiecīgus daļējus spriedumus interpretēt nenoteiktā nozīmē, respektīvi — “vismaz daži, bet varbūt arī visi (neviens)”.

IZDALOŠIE SPRIEDUMI Starp vispārējiem un daļējiem spriedumiem īpaša vieta ir izdalošiem spriedumiem, jo tiem

ir raksturīga subjekta un predikāta attiecības

maksimālā noteiktība.

Izdalošajos spriedumos kaut ko apgalvo vai noliedz tikai par attiecīga sprieduma subjektu.

Izdalošie spriedumi ir visi vispārēji spriedumi, kur subjekts un predikāts ir tāpatīgie jēdzieni. Piemēram, izteikums “Alfrēds Kalniņš ir operas “Baņuta” mūzikas autors” ir izdalošs spriedums, jo operas “Baņuta’ mūzikas autors ir tikai un vienīgi komponists Alfrēds Kalniņš.

Izdalošie spriedumi ir arī daži daļējie spriedumi. Jāņem vērā, ka izdalošs daļējs spriedums vienmēr ir ari noteikts daļējs spriedums, bet ne otrādi. Parastos noteiktos daļējos spriedumos tiek precizēts subjekta apjoms, taču tā attiecība ar predikātu paliek samērā nenoteikta. Piemēram, no izteikuma “tikai daži liecinieki ir devuši liecības” nav skaidrs, vai citas personas (cietušais, apsūdzētais) ir / nav sniegušas liecības.

Izdalošā daļējā spriedumā subjekta un predikāta attiecība ir maksimāli noteikta: “tikai daži S, un tikai S, ir P . Piemēram, izteikumā “daži noziegumi ir laupīšanas” domāts, ka tikai daži noziegumi un tikai noziegumi ir laupīšanas.

APVIENOTĀKLASIFIKĀCIJA Jebkurš spriedums raksturojams kā ar noteiktu kvalitāti, tā arī ar noteiktu kvantitāti. Tāpēc apvienotajā klasifikācijā visi atributlvie spriedumi iedalāmi četros veidos.

Vispārēja apgalvojuma spriedumi tiek apzīmēti ar burtu “A” pēc latiņu vārda “affirmo” (“apgalvoju”) pirmā patskaņa. Šī sprieduma veida formula:

Visi S ir P

Daļēja apgalvojuma spriedumi tiek apzīmēti ar burtu “I” — pēc latīņu vārda “affirmo” otrā patskaņa. Šī sprieduma veida formula:

Daži S ir P

Vispārēja nolieguma spriedumi tiek apzīmēti ar burtu “E” — pēc latīņu vārda “nego” (“noliedzu”) pirmā patskaņa. Šī sprieduma veida formula:

Neviens S nav P

Daļēja nolieguma spriedumi tiek apzīmēti ar burtu “O” — pēc latīņu vārda “nego” otrā patskaņa. Šī sprieduma veida formula:

Daži S nav P

8.2. TERMINU IZVERSTĪBA ATRIBUTĪVAJOS SPRIEDUMOS

Kas ir terminu izvērstiba? A Terminu izvērstība vispārēja apgalvojuma spriedumos ❖ Terminu izvērstība daļēja apgalvojuma spriedumos ^ Terminu izvērstība vispārēja nolieguma spriedumos A Terminu izvērstiba daļēja nolieguma

spriedumos

Sprieduma iekšējā analīze, kā ari to savstarpējo attiecību loģiskā analīze nav iespējamas bez deskriptīvo terminu (subjekta un predikāta) izvērstības noteikšanas.

KAS IR TERMINU Terminu izvērstība izsaka attiecību starp sub-izverstJba? jekta un predikāta apjomiem.

Termins ir izvērsts, ja tā apjoms pilnīgi ietilpst otra termina apjomā vai arī pilnīgi izslēgts no tā.

Piemēram, sengrieķu filozofa Talesa (VI gs.p.m.ē.) izteikumā

“audzināšanas trūkums grūti izturams” sprieduma subjekts (“audzināšanas trūkums”) ir izvērsts, jo tas domāts kā pilnīgi ieslēgts predikāta (“tas, kas ir grūti izturams”) apjomā.[11]

Sengrieķu dzejnieka Menandra (IV gs.p.m.ē.) izteikumā “mantkārīgie cilvēki nekad nav brīvi” ir izvērsts kā sprieduma subjekts (“mantkārīgie cilvēki”), tā arī predikāts (“brīvi cilvēki”), jo to apjomi ir domāti kā pilnīgi izslēgti viens no otra.

Termins nav izvērsts, ja tā apjoms tikai daļēji ietilpst otra termina apjomā vai arī daļēji izslēgts no tā.

Piemēram, spriedumā “dažas Raimonda Paula dziesmas joprojām ir populāras” subjekts (“Raimonda Paula dziesmas”) un predikāts (“populāras dziesmas”) nav izvērsti, jo katra apjoms domāts kā tikai daļēji ieslēgts otra termina apjomā.

Spriedumā “dažiem Ļeņina pieminekļiem nav mākslinieciskas vērtības" subjekta apjoms (“Ļeņina pieminekli”) nav izvērsts, jo tas domāts kā daļēji izslēgts no predikāta (“pieminekļi ar māksliniecisko vērtību”) apjoma. Turpretī šī sprieduma predikāts ir izvērsts, jo tas ir domāts visā savā apjomā.

Atkarībā no sprieduma kvalitātes un kvantitātes tā terminu izvērstība pakļauta noteiktām kārtulām.

TERMINU IZVĒRSTĪBA Vispārēja apgalvojuma spriedumos subjekts

VISPĀRĒJA vienmēr ir izvērsts, bet predikāts var būt gan

APGALVOJUMA j/vērsts, gan neizvērsts.

SPRIEDUMOS ... . . . .. . . , _

subjekta un predikāta apjomu attiecība domāta kā pakārtotas sugas (subjekts) un pakārtotāja ģints (predikāts) jēdzienu attiecība — saskaņā ar formulu “visi S, bet ne tikai S, ir P” (“visi S ir daži P”).

No teiktā izriet, ka tādu spriedumu subjekts ir, bet predikāts nav izvērsts. Piemēram, spriedumā “nepakļaušanās policijas darbinieka likumīgajām prasībām (S) ir sodāma (P)” (likuma “Par policiju” 22. p.) subjekta apjoms domāts kā pilnīgi ieslēgts predikāta apjomā, bet predikāta apjoms (“sodāma rīcība”) domāts kā tikai daļēji ieslēgts subjekta apjomā (pastāv arī citas sodāmas darbības).

TERMINU IZVERSTIBA DAĻĒJA APGALVOJUMA SPRIEDUMOS

Dažos vispārēja apgalvojuma spriedumos, kuros subjekts un predikāts ir tāpatīgie jēdzieni (izdalošos spriedumos), subjekts un predikāts ir izvērsti, jo to apjomi pilnīgi ietilpst viens otrā, piemēram: “Nāvessods (S) ir izņēmuma soda veids (P)” (Kriminālkodeksa 22. p. 1. d.). Tādu spriedumu loģiskā uzbūve atbilst formulai “visi S, un tikai S, ir P” (“visi S ir visi P”).

Daļēja apgalvojuma spriedumos subjekts vienmēr nav izvērsts, bet predikāts var gan būt, gan arī nebūt izvērsts.

Parastos noteiktos daļēja apgalvojuma sprie-dūmos subjekta un predikāta apjomu attiecība domāta kā krustojošos jēdzienu attiecība — saskaņā ar formulu “tikai daži S ir daži P”.

Tādu spriedumu subjekts un predikāts nav izvērsti. Piemēram, spriedumā “bieži vien ļaunprātīgais huligānisms (S) izpaužas kā pretošanās policijas darbiniekiem (P)” subjekts (“ļaunprātīga huligānisma izpausme”) un predikāts (“rīcība, kas izpaužas kā pretošanās policijas darbiniekiem”) nav izvērsti, jo katra apjoms domāts kā tikai daļēji ieslēgts otra termina apjomā.

Taču izdalošajos daļēja apgalvojuma spriedumos subjekta un predikāta apjomu attiecība ir domāta kā pakārtotāja ģints (subjekts) un pakārtotās sugas (predikāts) attiecība

saskaņā ar formulu “tikai daži S, un tikai S, ir P” (“tikai daži S ir visi P”).

Tādu spriedumu subjekts nav izvērsts, bet predikāts ir izvērsts. Piemēram, spriedumā “daži policisti (S) ir kriminālpolicijas inspektori (P)” predikāta apjoms domāts kā pilnīgi ieslēgts subjekta apjomā, bet subjekta apjoms — kā tikai daļēji ieslēgts predikāta apjomā.

TERMINU IZVĒRSTĪBAVISPĀRĒJĀ NOLIEGUMA SPRIEDUMOS Vispārēja nolieguma spriedumos subjekts un predikāts vienmēr ir izvērsti. Piemēram,

spriedumā “neviens darījums, kas neatbilst X. . — —

Civillikuma prasībām (S), nav spēkā (P)” subjekts un predikāts (“darījums, kas ir spēkā”) ir izvērsti, jo to apjomi ir domāti kā pilnīgi izslēgti viens no otra.

TERMINU IZVĒRSTlBA-DAĻEJA NOLIEGUMA Daļēja nolieguma spriedumos subjekts vien m^r nav jzvērsts, bet predikāts vienmēr ir izvērsts. Taču subjekta un predikāta attiecībās šeit ir iespējami divi varianti.

Pirmajā variantā subjekts un predikāts ir krustojošies jēdzieni. Piemēram, spriedumā “daži noziedznieki (S) nav pilngadīgi (P)” subjekta apjoms ir domāts kā daļēji izslēgts no predikāta (“pilngadīgas personas”) apjoma, bet predikāta apjoms ir domāts visā

savā apjoma.

Otrajā varianta subjekts un predikāts ir pakārtotie jēdzieni. Piemēram, spriedumā “daži noziedznieki (S) nav recidīvisti (P)” predikāta apjoms domāts kā pilnīgi ieslēgts subjekta apjomā, bet subjekta apjoms — kā tikai daļēji ieslēgts predikāta apjomā.

Nobeigumā varam formulēt

divas vispārinātas kārtulas attiecība uz subjekta un predikātā izvērstibu atributīvajos spriedumos:

1. Subjekts vienmēr ir izvērsts vispārējos un nekad nav izvērsts daļējos spriedumos.

2. Predikāts vienmēr ir izvērsts noliedzošos spriedumos, bet apgalvojošos spriedumos tas var būt gan izvērsts, gan neizvērsts.

8.3. ATTIECĪBAS STARP ATRIBŪTIVIEM SPRIEDUMIEM

A Pretrunas attiecības Pretējības attiecības Zempretējības attiecības Pakārtojuma attiecības Kopsavilkums

Atributīvus spriedumus ar vienādu subjektu un predikātu sauc par

vienadmatērijas spriedumiem. Tie

var atšķirties pēc kvalitātes (A-E, 1-0) un kvantitātes (A-I, E-O) vai gan pēc kvalitātes, gan arī pēc kvantitātes (A-0, E-I).

Attiecības starp tādiem spriedumiem pēc to vienlaicīga patiesuma iespējamības apskata ar “loģiskā kvadrāta” shēmas palīdzību.

Ši shēma, ko izmantoja jau viduslaiku loģiķi, ir ļoti vienkārša. Kvadrāta stūri simbolizē atributīvus spriedumus ar vienādu subjektu un predikātu. Kvadrāta malas un diagonāles simbolizē noteiktas attiecības starp spriedumiem. Šīs

attiecības ir: 1) pretrunas attiecības (oppositio contradictoria); 2) pretējības attiecības (oppositio contraria); 3) zempretējības attiecības (oppositio subcontraria); 4) pakārtojuma (subalternatio) attiecības.

Minētās attiecības pakļautas noteiktām kārtulām (loģiska kvadrāta kārtulas). Izskatīsim visus attiecību variantus, lietojot vienu un to pasu ilustrējošo spriedumu.

PRETRUNAS-ATTIECĪBAS Pretrunas (kontradiktārās) attiecībās atrodas vis pārēja apgalvojuma un daļēja nolieguma spriedumi (A-O), kā arī vispārēja nolieguma un daļēja apgalvojuma spriedumi (E-I).

Pretrunas attiecības ir maksimāli noteiktas: pretrunīgi spriedumi nevar būt nedz reizē patiesi, nedz reizē aplami. Ja viens no pretrunīgiem spriedumiem ir patiess, tad otrs noteikti ir aplams, bet, ja viens no tiem ir aplams, tad otrs noteikti ir patiess.

Shematiski visus pretrunas attiecības variantus var attēlot šādi (“p” — patiesi, “a” — aplami):

A(p)*0(a) E(p)?l(a) ()(p)^A(a) I(p)^E(a)

Piemēram, ja spriedums “visi izsauktie liecinieki ir ieradušies “ (A) ir patiess, tad spriedums “daži izsauktie liecinieki nav ieradušies” (O) noteikti ir aplams un otrādi. Ja spriedums “neviens izsauktais liecinieks nav ieradies” (E) ir patiess, tad spriedums “daži izsauktie liecinieki ir ieradušies” (I) noteikti ir aplams un otrādi. Pārējās attiecību kombinācijas ir analoģiskas.

PRETĒJĪBASATTIECĪBAS Pretējības (kontrārās) attiecībās atrodas vispārēja apgalvojuma un vispārēja nolieguma spriedumi (A-E).

Pretēji spriedumi nevar but reizē patiesi, bet tie var but reize aplami.

Piemēram, ja spriedums “visi izsauktie liecinieki ir ieradušies” (A) ir patiess, tad spriedums “neviens izsauktais liecinieks nav ieradies” (E) noteikti ir aplams un otrādi. Taču no pirmā sprieduma aplamības droši secināt par otra sprieduma patiesumu mēs nevaram, jo tas var būt gan patiess, gan arī aplams (ja faktiski ieradušies ir tikai daži izsauktie liecinieki).

Shematiski pretējības attiecības pamatvariantus var attēlot šādi ("p?a nozīmē “nenoteikti”):

A (p) - E (a) A (a) -E (p?a)

E (p) -A (a) E (a) -A (p?a)

Izņēmums no šīm kārtulām ir attiecības starp vispārējiem spriedumiem, kuros subjekts ir atsevišķais jēdziens. Tādu spriedumu savstarpējās attiecības ir pakļautas pretrunīgu spriedumu attiecību kārtulām. Piemēram, ja spriedums “aizdomās turētais N. ir bijis nozieguma vietā” (A) ir patiess (aplams), tad spriedums “aizdomās turētais N. nav bijis nozieguma vietā” (E) noteikti ir aplams (patiess).

ZEMPRETĒJĪBASATTIECĪBAS Zempretējības (subkontrārās) attiecībās atrodas daļēja apgalvojuma un daļēja nolieguma spriedumi (I-O). Termins “zempretēji” nozīmē tikai to, ka daļēji spriedumi (I un O) ir loģiski pakļauti vispārējiem spriedumiem (A un E), kas savā starpā ir pretēji jēdzieni.

Zempretējības attiecība ir savdabīgs pretējības attiecības spogulis — zempretēji spriedumi nevar būt reizē aplami, bet tie var būt reizē patiesi.

Jāņem vērā, ka loģiskā kvadrāta attiecībās kvantitatīvo operatoru “daži” iztulko nenoteiktā nozīmē — vismaz daži, bet varbūt arī visi (neviens).

Piemēram, ja ir aplami, ka “daži izsauktie liecinieki ir ieradušies” (I), tad katrā ziņā ir patiesi, ka “daži izsauktie liecinieki nav ieradušies” (O). Taču no patiesa apgalvojuma “daži izsauktie liecinieki ir ieradušies” viennozīmīgi vēl neizriet sprieduma “daži izsauktie liecinieki nav ieradušies” aplamība (jo īstenībā varbūt ne tikai daži, bet arī visi izsauktie liecinieki ir ieradušies).

Shematiski visus zempretējības attiecības variantus var attēlot šādi: I (a) -> O (p) I (p) -* O (p ? a)

O (a) - I (p) O (p) -► I (p ? a)

PAKĀRTOJUMA-ATTlECĪBAS Pakārtojuma attiecībās atrodas vienādas kvalitātes spriedumi: vispārēja apgalvojuma un daļēja apgalvojuma (A-I), kā arī vispārēja nolieguma un daļēja nolieguma spriedumi (E-O).

Pakārtojuma attiecībās pastāv četri varianti.

1. Ja pakārtotājs (vispārējs) spriedums ir patiess, tad arī pakārtots (daļējs) spriedums noteikti ir patiess.

Piemēram, ja patiesi, ka “visi izsauktie liecinieki ir ieradušies” (A), tad jo vairāk ir patiesi, ka “daži izsauktie liecinieki ir ieradušies” (I). Šīs attiecības shematisks attēlojums:

A(p)-*ī(p) E(p)-0(p)

2. Ja pakārtotājs spriedums ir aplams, tad pakārtots spriedums var būt gan patiess, gan ari aplams.

Piemēram, no pakārtotāja sprieduma “visi izsauktie liecinieki ir ieradušies” (A) aplamības mēs nevaram droši secināt par pakārtota sprieduma “daži izsauktie liecinieki ir ieradušies” (I) patiesumu (jo īstenībā varbūt neviens izsauktais liecinieks nav ieradies). Šīs attiecības shematisks attēlojums:

A (a) -* I (p?a) E (a) - () (p?a)

3. Ja pakārtots (daļējs) spriedums ir patiess, tad pakārtotājs (vispā rējs) spriedums var būt gan patiess, gan arī aplams.

Piemēram, ja pakārtots spriedums “daži izsauktie liecinieki ir ieradušies” (I) ir patiess, tad jautājums par pakārtotāja sprieduma “visi izsauktie liecinieki ir ieradušies” (A) patiesumu paliek atklāts (jo īstenībā var būt, ka daži izsauktie liecinieki nav ieradušies). Minētās kārtulas pārkāpšana bieži noved pie pārsteidzīgas vispārināšanas kļūdas (sk. 15. nod ). Šīs attiecības shematisks attēlojums:

1 (P) -* A (p?a) O (p) -» E (p?a)

4. Ja pakārtots spriedums ir aplams, tad ari pakārtotājs spriedums noteikti ir aplams.

Piemēram, ja aplami, ka “daži izsauktie liecinieki ir ieradušies” (I), tad jo vairāk aplami, ka “visi izsauktie liecinieki ir ieradušies” (A). Šīs attiecības shematisks attēlojums:

I (a) -> A (a) O (a) -» E (a)

Tātad no minētiem četriem pakārtojuma attiecību variantiem absolūti noteiktas ir tikai divas attiecības pirmā un ceturtā.

KOPSAVILKUMS Visas izskatītās loģiskā kvadrāta kārtulas ir savstarpēji saistītas. Lai pārliecinātos, ka tas tā tiešām ir, to varam izsekot, virzoties pa kvadrāta malām un diagonālēm. Šī virzība var būt dažāda, kaut vai šāda:

A(p) -* I(p) -» E(a) -*• A(p?a)

E(p) -» I(a) -* A(a) O(p) -» E(p?a)

I(a) -* E(p) -> O(p) -> A(a) -* I(p?a)

Summējot teikto par visām četrām loģiskā kvadrāta attiecībām, varam secināt:

1. Spriedumi, kas atrodas pakārtojuma attiecībās (A I, E-O), ir savienojamie spriedumi, jo tie var būt reizē patiesi, kā arī aplami.

2. Spriedumi, kas atrodas zempretējības attiecībās (I-O), ir daļēji savienojamie spriedumi, jo tic var būt reizē patiesi, kaut gan nevar būt reizē aplami.

3. Spriedumi, kas atrodas pretējības (A-E) un pretrunas attiecībās (A-O, E-I), ir nesavienojamie spriedumi, jo tie nevar būt reizē patiesi.

Katra atributīvā sprieduma veida attiecības (premisa) ar trim pārējiem

* sprieduma veidiem (secinājums) pēc to vienlaicīga patiesuma iespējamības parādītas zemāk tabulā.

Attiecības starp atributīviem spriedumiem atbilstoši loģiskajam kvadrātam plaši izmantojamas loģiskā analīzē. Ja mūsu rīcībā esošā informācija ļauj kvalificēt kādu atributīvo spriedumu kā patiesu vai aplamu, tad saskaņā ar loģiskā kvadrāta kārtulām var izdarīt vairāk vai mazāk drošus secinājumus par trīs atlikušo spriedumu — ar to pašu subjektu un predikātu — patiesumu.

Piemēram, ja konstatējam, ka spriedums “daži aizdomās turētie ir bandas “Melnais kaķis” locekļi" (I) ir patiess, tad varam secināt: I) spriedums “neviens aizdomās turētais nav bandas “Melnais kaķis” loceklis’’ (E) noteikti ir aplams: l(p) -» E(a); 2) spriedums “visi aizdomās turētie ir bandas “Melnais kaķis” locekļi" (A) var būt gan patiess, gan arī aplams: l(p) -» A (p?a);

3) spriedums “daži aizdomās turētie nav bandas “Melnais kaķis" locekļi" (O) arī var būt gan patiess, gan aplams: I (p) -* O (p?a).

Cits piemērs. Pieņemsim, ka konstatēta sprieduma “dažas pēdas neatstāja noziedznieks’ (O) aplamība. Šādā gadījumājāsecina: I) spriedums “visas pēdas atstāja noziedznieks” (A) noteikti ir patiess: O (a) -* A (p); 2) spriedums “nevienu pēdu neatstāja noziedznieks” (E) noteikti ir aplams: O (a) -* E (a); 3) spriedums “dažas pēdas atstāja noziedznieks” (I) noteikti ir patiess: O (a) -» I (p).

VINGRINĀJUMI 1. uzdevums. Nosakiet Šādu atributlvo spriedumu loģisko uzbūvi, kvalitāti un kvantitāti. Nosakiet terminu izvērstību un attēlojiet apļu shēmās attiecības starp subjektu un predikātu.

1. Kratīšana ir izmeklēšanas darbības veids.

2. Daudziem notiesātiem pusaudžiem ir zems kultūras līmenis.

3. Tīšs dzīvības apdraudējums ir visrupjākā antisabiedriskas uzvedības izpausme.

4. Daži noziegumi netiek izdarīti ar iepriekšēju nodomu.

5. “Netaisnīgais ir bezgodis” (Marks Aurēlijs).

6. Huligānisms ir noziegums, kas visciešāk saistīts ar žūpību un alkoholismu.

7. Bieži vien autotransporta vadītāju noziedzīgās rīcības motivācijai raksturīgi avantūrisma un azarta elementi.

8. “Neviens cilvēks, kas ir krietns, nav man svešs” (Mcnandrs).

9. Krāpšanas subjektiem vidēji ir samērā augsts izglītības līmenis.

10. Starp personām, kas notiesātas parslcpcnām zādzībām, ir visaugstākais speciālā recidīva līmenis.

11. Ne vienmēr tam taisnība, kas stipri bļauj.

12. Vairāk nekā puse personu, kas notiesātas par slepkavību, agrāk jau sodītas par citiem noziegumiem.

13. Likumdošanas vara Latvijas Republikā pieder Saeimai.

14. Nevienam lieciniekam nav tiesības atteikties no liecināšanas tiesā.

15. Pieredze ir labākais skolotājs (“usus magister est optimus”).

16. Zādzības veicina atsevišķu iedzīvotāju bezrūpīga attieksme pret savas mantas glabāšanu.

17. Zināšanas ir spēks (“scientia est potentia”).

18. Pēc Kriminālkodeksa 100. panta (jaunpiedzimuša bērna slepkavība, ko izdarījusi bērna māte) tiek notiesātas tikai sievietes.

19. Mantiskie noziegumi pret personisko īpašumu galvenokārt tiek izdarīti pilsētās.

20. “Mums nav nekādu citu ideju par visaugstāko būtni, izņemot tās idejas, kuras uzzinām, pārdomājot paši savas garīgās spējas” (Hjūms).

21. Nepilngadīgajiem ir nosliece apvienoties neformālās grupās.

22. Vara pār sevi ir augstākā vara.

23. Amatnoziegumiem var būt nopietnas ekonomiskas sekas.

24. Viduslaiku filozofi devuši lielu ieguldi jumu loģikas attīstībā.

25. Visizplatītākā ļaunprātīga huligānisma forma ir huligānisms, kas saistīts ar vardarbību.

26. Samērā daudz nepilngadīgo pirms nozieguma nav ne mācījušies, ne strādājuši.

27. Ne viss ir zelts, kas spīd.

28. “Pašsavaldīšanās trūkums ir kaitīgs” (Taless).

29. Huligānismu visvairāk izdara gados jauni cilvēki.

30. “Nelaikā pateikts vārds var visu dzīvi izpostīt”(Mcnandrs).

31. Darbs dara meistaru (“fit fabrieando faber”).

32. Personas, kas nodarbojušās ar krāpšanu, parasti rīkojušās skaidrā prātā.

33. “Nevarība ir vienīgais netikums, ko nav iespējams labot" (Larošfuko).

34. Iereibis cilvēks biežāk nokļūst konflikta situācijās.

35. Prieks ir vislabākais ārsts.

2. uzdevums. No spriedumu terminiem ar norādi uz to izvērstību veidojiet atributivus spriedumus. Attiecības starp subjektu un predikātu attēlojiet apļu shēmās.

1. Noziegums (S, izv.). Sabiedriski bīstama darbība (P, nav izv.).

2. Latvijas policists (S, nav izv.). Kriminālpolicijas inspektors (P, nav izv.).

3. Laupīšana (S, nav izv.). Noziegums pret personisko īpašumu (P, izv.).

4. Policists (S, nav izv ). Mācību teicamnieks (P, nav izv.).

5. Latvijas pilsēta (S, izv.). Eiropas pilsēta (P, nav izv.).

6. Zādzība (S, nav izv.). Noziegums pret valsts īpašumu (P, nav izv.).

7. Valmieras cietums (S, izv.). Slēgtais cietums (P, nav izv.).

8. Augs (S, nav izv.). Koks (P, izv.).

9. Rīga (S, izv.). Latvijas lielākā pilsēta (P, izv.).

10. Zinātnieks (S, nav izv.). Komponists (P, nav izv.).

11. Planēta (S, izv.). Zvaigzne (P, izv.).

12. Vainīgā personības novērtējums (S, nav izv.). Nosacījums taisnīga soda piespriešanai (P, nav izv.).

13. Sengrieķu filozofs (S, nav izv.). Loģikas ciltstēvs (P, izv.).

14. Eduards Pāvuls (S, izv.). Izcils skatuves mākslinieks (P, nav izv.).

3. uzdevums. Attēlojiet apļu shēmās attiecības starp atributīvo spriedumu subjekta un predikāta apjomiem.

1. Daži policisti mācās.

2. Tikai daži policisti mācās.

3. Daži policisti, un tikai policisti, mācās.

4. Visi policisti, un tikai policisti, mācās.

5. Visi policisti, bet ne tikai policisti, mācās.

6. Neviens policists nemācās.

7. Daži policisti nemācās.

8. Tikai daži policisti nemācās.

9. Daži policisti, un tikai policisti, nemācās.

10. Daži policisti, bet ne tikai policisti, nemācās.

4. uzdevums. Uzskatot, ka šie spriedumi ir patiesi, nosakiet, ko var teikt par trīs pārējo spriedumu patiesumu saskaņā ar loģiskā kvadrāta kārtulām.

1. Vaļsirdīga atzīšanās ir vainu mīkstinošs apstāklis.

2. Kriminālsods nav pašmērķis.

3. Daži augi nesatur indīgas vielas.

4. Daži studenti mācās vācu valodu.

5. Lakstīgala ir dziedātājputns.

6. Šim likumam nav atpakaļejoša spēka.

7. Dažas pilsētas ir valstu galvaspilsētas.

8. Dažas sēnes nav ēdamas.

9. Rēzekne nav Kurzemes pilsēta.

10. Studentiem jāliek eksāmeni.

11. Neviens sliņķis nav pelnījis uzslavu.

12. Daži otrā kursa studenti mācās labi.

13. Visas nāras dzied skaistas dziesmas.

14. Zemgale ir Latvijas līdzenākais rajons.

15. Laupīšana ir pabeigts noziegums uzbrukuma brīdī.

5. uzdevums. Uzskatot, ka minētie spriedumi ir aplami, nosakiet, ko var teikt par trīs pārējo spriedumu patiesumu saskaņā ar loģiskā kvadrāta kārtulām.

1. Visi bandas “Vilka midzenis” locekļi ir recidīvisti.

2. Neviena čūska nav indīga.

3. Daži noziegumi nav sabiedriski bīstami.

4. Dažas zvaigznes ir apdzīvotas.

5. Visi liecinieki M. lieta deva patiesas liecības.

6. Daugava ietek Kaspijas jūrā.

7. Neviens noziegums nevar tikt izdarīts bezdarbības veidā.

8. Daži studenti nenoliek eksāmenu loģikā.

9. Šie gredzeni ir zelta.

10. Mēness ir Zemes mākslīgais pavadonis.

11. Neviena Eiropas zeme nav unitāra valsts.

12. Visi komponisti ir pianisti.

13. Jebkurš melu veids pelna nosodījumu.

14. Neviens cilvēks nenodzīvo līdz 100 gadiem.

9. nodala. SALIKTI SPRIEDUMI

♦ Konjunkcija ♦ Vāja disjunkcija ♦ Stingra disjunkcija +

Implikācija

Nožēlojams ir tas, kurš maz ko vēlas un daudz kā baidās.

Frānsiss Bekons

Salikti spriedumi sastāv no diviem vai vairākiem vienkāršiem spriedumiem, kas tiek saistīti ar dažādiem loģiskiem saikļiem.

Atkarībā no loģiskā saikļa rakstura izšķir trīs salikto spriedumu pamatveidus: 1) savienojuma spriedums (konjunkcija); 2) sadalāmais spriedums (disjunkcija); 3) nosacījuma spriedums (implikācija).

9.1. KONJUNKCIJA

Konjunkcijas būtība un īpatnības Konjunkcijas saīsinātās formas ^ Komutācijas likums Konjunkcijas locekļu grupēšana

-$• Konjunkcijas patiesuma nosacījumi ^ Konjunkcija loģiski tiesiskā analīzē Konjunkcija tiesību normu definēšanā

Saskaņā ar loģikā pieņemto terminoloģiju savienojuma spriedumus sauc par konjunktīviem spriedumiem jeb konjunkciju (lat. “coniunctio” — saistība).

Konjunkcija tiek veidota no vairākiem vienkāršiem spriedumiem ar loģisko saikli “un”. Konjunkcijas piemērs, kurā savienoti divi vienkāršie

KONJUNKCIJAS BŪTĪBA UN ĪPATNĪBAS

spriedumi: “Bij’ vasara toreiz tik zaiga, un ziedēja pļavas un sils”.

Konjunkcijas visvienkāršākā formula “a A b” lasāma: “a” un “b” (zīme “ A “ ir apgriezts burts “v”).

Dažreiz izmanto ari citu konjunkcijas apzīmējumu: “a b Lai kopējas salikto spriedumu kombinācijas būtu vieglāk pārskatāmas, nereti vienlaikus izmanto abus apzīmējuma variantus.

Jāņem vērā, ka konjunkcijā saiklim “un” ir nevis gramatiskā, bet loģiskā nozīme. Tāpēc gramatiskā saikļa “un” vietā konjunktīvos spriedumos izmantojami arī gramatiskie saikļi “bet”, “arī” un citi, piemēram: “Katrs par taisnību taurē, bet ne katrs taisnību mīl”. Galvenais konjunkcijas specifikā ir tas, ka jebkuram gramatiskam saiklim ir savienojuma, bet nevis kāda cita nozīme.

Bieži vien konjunktīvais saiklis vispār netiek izteikts ar vārdiem (gramatiskiem saikļiem), bet ir tikai domāts, piemēram: “Skaistums zūd, tikums pastāv”; “čaklums dod maizi, slinkums — trūkumu”.

KONJUNKCIJAS -SAĪSINĀTĀS FORMASParastā sarunvalodā, kā ari tiesību normu formu lējumos konjunkcijas (arī citu salikto spriedumu veidu) sastāvdaļas samērā reti formulē plaši izvērstā formā, respektīvi — katru ar savu subjektu un predikātu. Daudz biežāk konjunkciju izsaka saīsinātās formās.

Pirmā no tām ir konjunkcija ar kopējo subjektu, kas attiecas uz dažādu vienkāršu spriedumu predikātiem, piemēram: “Latvijas valsts drošību sargā policija, armija un zemessardze”.

Satversmes 36. pants tiek formulēts saīsinātas konjunkcijas formā ar kopējo subjektu un diviem dažādiem predikātiem: “Valsts Prezidentu ievēlē (S) aizklāti balsojot (Pl) ar ne mazāk kā 51 Saeimas locekļa balsu vairākumu (P^2)”. Šo konjunkciju veido divi vienkāršie spriedumi: “S ir P^1” un “S ir P^2”.

Franču filozofa Voltēra izteikumā kopējais subjekts attiecas uz trim dažādiem predikātiem: “Darbs (S) mums palīdz izsargāties no trim lieliem ļaunumiem: no garlaicības (P^1), netikuma (P^2) un trūkuma (P^3)”. Šo konjunkciju veido trīs vienkāršie spriedumi: “S ir P^1”, “S ir P^2“ un “S ir P^3”.

Otra konjunkcijas saīsināta forma ir konjunktīvais spriedums ar kopējo predikātu, kas attiecas uz dažādu vienkāršu spriedumu subjektiem, piemēram: “Latvija, Lietuva un Igaunija ir Eiropas valstis”.

Antīkās pasaules filozofa Epikūra izteikumā kopējais predikāts attiecas uz diviem dažādiem subjektiem: “Miesas veselība (S^1) un netraucēts dvēseles miers (S^2) ir laimīgas dzīves piepildījums (P)”. Šo konjunkciju veido divi vienkāršie spriedumi: “S^1 ir P” un “S^2 ir P”.

Operatīvās darbības likuma 8. panta 3. daļa formulēta saīsinātas konjunkcijas formā ar trim dažādiem vienkāršo spriedumu subjektiem un vienu tiem kopējo predikātu: “Operatīvās darbības pasākumu organizācija (S^1), metodika (S^2) un taktika (S^3) ir dienesta noslēpums (P)”. So konjunkciju veido trīs vienkāršie spriedumi: “S^1 ir P”, “S^2 ir P” un “S^3 ir P”.

Pastāv ari trešā — jaukta konjunkcijas saīsinātā forma, kad vairāki subjekti attiecas uz katru no vairākiem predikātiem un tie paši predikāti attiecas uz katru no vairākiem subjektiem.

Piemēram, Operatīvās darbības likuma 4. panta 1. daļas formulējumā divi subjekti attiecas uz katru no četriem predikātiem, bet katrs no predikātiem — uz katru subjektu: “Operatīvā darbība organizējama (S^1) un veicama (S^2), pamatojoties uz likumību (P^1), ievērojot vispārējās cilvēka tiesības (P^2), sadarbojoties ar iedzīvotājiem (P^3) un balstoties uz viņu palīdzību (P^4)” Šo konjunkciju veido astoņi vienkāršie spriedumi: “S' ir P^1”, “S^1 ir P^2”, “S^1 ir P^3”, “S^1 ir P^4”, “S^2 ir P^1”, “S^2 ir P^2”, “S^2 ir P^3”, “S^2 ir P^4”.

KOMUTĀCIJAS LIKUMSAttiecībā uz konjunkciju darbojas komutācijas likums (lat. “commulativus” — mainīgais), sa

skaņā ar kuru salikta sprieduma locekļu secība nemaina tā kopējo saturu. Šī likuma formula attiecībā uz konjunkciju: a A b = b A a.

Piemēram, izteikts konjunktīva sprieduma formā sakāmvārds “uzmanies, ko tu saki, kad un kam” pilnā mērā saglabās savu saturu un jēgu, ja mēs šo konjunkcijas veidoto trīs vienkāršo spriedumu secību (“uzmanies, ko tu saki”, “uzmanies, kad tu saki” un “uzmanies, kam tu saki”) mainīsim jebkurās citās kombinācijās.

Nav grūti pārliecināties, ka teiktais attiecas ari uz likuma “Par policiju" 5. pantu, kura konjunktīvais formulējums ietver septiņus vienkāršus spriedumus: “Policijas darbība tiek organizēta, ievērojot likumību (a), humānismu (b), cilvēka tiesības (c), sociālo taisnīgumu (d), atklātumu (c), vienvadību (f) un balstoties uz iedzīvotāju palīdzību (g)".

Jāņem vērā, ka atsevišķos gadījumos, īpaši tiesību normu formulējumos, konjunkcijas locekļu secībai var būt noteikta nozīme. Tas

attiecas uz gadījumiem, kad, tikai pateicoties iepriekšējam konjunkcijas loceklim, var saprast katru nākošo konjunkcijas locekli.

Izskatīsim Civillikuma 1042. pantu: “Zemes īpašniekam pieder ne vien tās virsa (a), bet arī gaisa telpa virs tās (b), kā arī zemes slāņi zem tās (c) un visi izrakteņi, kas tajos atrodas (d)”. Acīm redzami, ka šīs konjunkcijas locekļu secības pārveidošana prasīs arī visa panta jaunu formulējumu, jo esošajā loģiskajā konstrukcijā pēdējo konjunkcijas locekli (d) nekādi nevar pārvietot konjunkcijas sākumā.

Ar komutācijas likuma palīdzību viegli atšķirt īsto konjunkciju no tā sauktās šķietamās konjunkcijas, kurā saiklim “un” ir nevis savienojuma, bet cita nozīme.

Salīdzināsim divus Bībeles pantus. No Jaunās Derības: “Daudzi, kas bija pirmie, būs pēdējie, un kas bija pēdējie, bus pirmie” (Matejs 19 : 30). Viegli pamanīt, ka šis konjunkcijas veidoto divu vienkāršu spriedumu vietas pārmaiņa nemainīs citētā panta kopējo jēgu. Taču diez vai to pašu mēs teiktu par šādu Vecās Derības pantu: “Slinkums ieaijā miegā, un kūtra dvēsele cietīs badu' (Sal. Pam. 19: 15). Ši saliktā sprieduma divu vienkāršo spriedumu secība ir būtiska, jo ar tās izmaiņu citētā panta kopējā jēga būtu pazaudēta. Gramatiskam saiklim “un" šeit ir acīmredzama nevis konjunktīva (savienojuma), bet cita nozīme (sk. 9. 4. sad ).

KONJUNKCIJAS LOCEKĻUGRUPĒŠANA Ja pilnībā abstrahējas no salikta sprieduma satura (kā to ari dara matemātiskā loģika), tad

attiecībā uz konjunktīvo spriedumu komutācijas likumam būtu absolūts un bezierunu raksturs. Taču dabiskas valodas runas konstrukcijas atsevišķos gadījumos prasa komutācijas likuma ierobežojumu. Kā izpaužas šis ierobežojums?

Bieži vien nolūkā pareizi interpretēt konjunkcijas jēgu tās locekļus nākas sadalīt atsevišķās grupās. Izskatīsim spriedumu: “Neesiet pasīvi cietēji, bet esiet aktīvi domu domātāji, aktīvi darba darītāji” (K. Ulmanis). Ņemot vērā šīs konjunkcijas saturu un kopējo jēgu, trīs to veidojošos vienkāršos spriedumus ir lietderīgi shematiski attēlot nevis ar parastu uzskaitījumu, bet ar iekavu palīdzību: a A (b A c).

Izskatīsim citu konjunkciju: “Dari pats, spried pats, un lai tevi nebiedē citu spriedumi” (R.Kaudzīte). Arī šis konjunkcijas trīs sastāvdaļas shematiski lietderīgi attēlot ar iekavu palīdzību, tikai citā kombinācijā, proti: (a A b) A c.

Vel vairāk teiktais attiecas uz konjunkcijām ar sarežģītākām loģiskām struktūrām. Izskatīsim Jaunās Derības pantu: “Bērniņi, nemīlēsim vārdiem, nedz ar mēli, bet ar darbiem un ar patiesību” (I. Jānis 3:18). Šo konjunktīvo spriedumu veido četri vienkāršie spriedumi: “Bērniņi, nemīlēsim vārdicm' (a); “bērniņi, nemīlēsim ar mēli” (b); “bērniņi, mīlēsim ar darbiem” (c); “bērniņi, mīlēsim ar patiesību" (d). Ņemot vērā minētā izteikuma kopējo jēgu, konjunkcijas loģiskā struktūra shematiskā attēlojumā izskatīsies šādi: (a a 1>) a (c a d).

Arī izteiktas konjunkcijas formā tiesību normu precīzs skaidrojums dažreiz prasa kombinēt konjunkcijas locekļus atsevišķās grupās. Izskatīsim Kriminālprocesa kodeksa 41. panta 1. daļu: “Prokurors kriminālprocesā uzrauga izziņas iestāžu darbību (a), organizē (b), vada (c) un veic (d) pirmstiesas Izmeklēšanu, kā arī uztur valsts apsūdzību tiesā (e)”. Šīs konjunkcijas otro, trešo un ceturto sastāvdaļu (b, c un d) ir lietderīgi grupēt kopā, jo tās visas attiecas uz prokurora dienesta pienākumiem pirmstiesas izmeklēšanā. Tāpēc šīs konjunkcijas kopējais shematiskais attēlojums izskatīsies šādi: a A (1) A c A d) A e.

KONJUNKCIJAS PATIESUMANOSACĪJUMI Konjunkcija ir patiesa tikai tad, ja patiesi ir visi tās locekļi. Gadījumā, ja kaut viens konjunkcijas loceklis ir aplams, tad ir aplama arī visa konjunkcija kopumā.

Teikto var parādīt konjunkcijas patiesuma tabulā ar diviem konjunkcijas locekļiem (1 — patiesi, 0 — aplam). Izskatīsim konjunkcijas formā

izteiktu Civillikuma 163. pantu (ģimenes tiesību daļa): “Adoptētājam jābūt rīcības spējīgam (a), vismaz divdesmit piecus gadus vecam (b) un vismaz astoņpadsmit gadus vecākam par adoptējamo (c)”. Gadījumā, ja reālā situācijā adoptētājs neatbilst kaut vai vienai no trim šajā pantā minētajām prasībām, adoptēšana nav iespējama. Tikai visas trīs prasības veido nepieciešamo nosacījumu kopumu, lai kāda persona varētu pretendēt uz adoptētāja statusu.

Konjunkcijas patiesuma nosacījumu būtība ir loģiskais reizinājums (4. 3. sad.). Šajā ziņā konjunkcijai ir analoģija ar kontaktshēmas virknes saslēgumu.

Kā zināms, šāda veida saslēgums darbojas tikai tad, ja visi ķedes kontakti ir savienoti.

KONJUNKCIJA LOĢISKI 1IESISKA-ANAL1ZE Tiesību normu lielum lielais vairākums izteikts salikto spriedumu' formā. Tāpēc salikto spriedumļJ ļoģjjļķļ tiesiskai analīzei ir ļoti svarīga nozī

me atsevišķu likuma pantu un tiesisko definīciju interpretēšanā un to juridiskās jēgas noskaidrošanā.

Kā jau redzējām iepriekšminēto pantu analīzē, dažas tiesību normas ir izteiktas tīras konjunkcijas formā. Atsevišķu pantu tiesiskā analīze galvenokārt prasa to iekšējās loģikas noskaidrošanu, bet analīzes rezultātā — attiecīgas loģiskas konstrukcijas shematisko attēlojumu.

Izskatīsim Kriminālkodeksa 29. panta 2. daļu: “Naudas sods atbilstoši izdarītā nozieguma smagumam un vainīgā mantas stāvoklim nosakāms vienas līdz simt Latvijas Republikā noteikto minimālo mēnešalgu apmērā (minimālajās mēnešalgās), spriedumā norādot arī šā naudas soda summu

Latvijas Republikas naudas vienības”. ŠI tiesību norma izteikta konjunktīva sprieduma formā. Konjunkcijas sastāvdaļas:

1) naudas sodam jāatbilst izdarītā nozieguma smagumam (a);

2) naudas sodam jāatbilst vainīgā mantas stāvoklim (b);

3) naudas sods nosakāms vienas līdz simt Latvijas Republikā noteikto minimālo mēnešalgu apmērā (c);

4) nosakot naudas sodu, spriedumā jānorāda arī šā naudas soda summa Latvijas Republikas naudas vienībās (d).

Ņemot vērā izskatītā panta loģisko konstrukciju un tiesisko jēgu, tā shematiskais attēlojums būs šāds:

(a A b) A (c A d)

Izskatīsim Civillikuma (ģimenes tiesību daļa) 56. pantu: “Laulāšana notiek, personīgi klātesot līgavainim un līgavai, kā ari diviem pilngadīgiem lieciniekiem”. Šī tiesību norma ari izteikta konjunktīva sprieduma formā. Konjunkcijas sastāvdaļas:

1) laulāšana notiek, personīgi klātesot līgavainim (a);

2) laulāšana notiek,pcrsonīgi klātesot līgavai (b);

3) laulāšana notiek, personīgi klātesot lieciniekiem (c);

4) lieciniekiem jābūt diviem (d);

5) lieciniekiem jābūt pilngadīgiem (c).

Ņemot vērā izskatītā panta loģisko konstrukciju un tiesisko jēgu, tā shematiskais attēlojums būs šāds:

a A b A [c • (d A e)j

KONJUNKCIJA Jebkura definīcija būtībā ir noteikts salikta sprie-

TIESĪBU NORMU DEFINĒŠANA duma paveids, kam nepieciešama rūpīga loģiskāanalīze. Vairākas tiesību normu definīcijas ir izteiktas konjunktīvo spriedumu formā.

Izskatīsim definīciju: “Neslavas celšana ir apzināti nepatiesu, otru personu apkaunojošu izdomājumu izplatīšana” (Kriminālkodeksa 127. p.). Šis lakoniskais formulējums tomēr prasa izvērstu loģiski tiesisko analīzi, jo tā sastāvā domāti seši konjunktīvi saistīti vienkāršie spriedumi:

1) neslavas celšana ir apzināts darījums (a);

2) neslavas celšana ir izdomājums (b);

3) šis izdomājums ir nepatiess (c);

4) šim izdomājumam ir apkaunojošs raksturs (d);

5) neslavas celšana attiecas nevis uz sevi pašu, bet uz otru personu (e);

6) neslavas celšana tiek izplatīta (f).

Neslavas celšanā nozieguma sastāvs ir tikai tad, ja konstatē visus sešus izskatītās konjunkcijas locekļus. Ņemot vērā definīcijas loģisko konstrukciju, tās shematiskais attēlojums izskatīsies šādi: a A |b • (c A d) ļ A e A f

Izskatīsim Civillikuma (mantojuma tiesību daļa) 427. pantu: “Ar atstumšanu no mantojuma jāsaprot rīkojumā nāves gadījumam izteiktā griba, lai tas, kam ir tiesība mantot pēc likuma, nekļūst par mantinieku”. Šī definīcija izteikta konjunktīva sprieduma formā. Konjunkcijas sastāvdaļas:

1) atstumšana no mantojuma ir rīkojuma nāves gadījumam izteiktā griba (a);

2) atstumšana no mantojuma attiecas uz subjektu, kam ir tiesības mantot pēc likuma (b);

3) atstumšanas no mantojuma mērķis ir noteikta subjekta nekļūšana par mantinieku (c).

Tādējādi izskatītās definīcijas loģiskas konstrukcijas shematiskais

attēlojums būs šāds:

a A [b A cļ

Izskatīsim vēl vienu Civillikuma (saistību tiesību daļa) definīciju: “Dāvinājums ir tiesisks darījums, ar kuru kāds aiz devības piešķir otram bez atlīdzības kādu mantisku vērtību” (1912. p.). Ari šī definīcija izteikta konjunktīva sprieduma formā. Konjunkcijas sastāvdaļas:

1) dāvinājums ir tiesisks darījums (a);

2) dāvinājums ir devības izpausme (b);

3) dāvinājums attiecas uz otru personu (c);

4) dāvinājums nav saistīts ar atlīdzību (d);

5) dāvinājums ir kādas mantiskas vērtības piešķiršana (e).

Izskatītās definīcijas loģiskās konstrukcijas shematiskais attēlojums: aAbAcAdAe

Ļoti bieži konjunkcija, t.sk. ari tiesību normās un definīcijās, tiek lietota dažādās kombinācijās ar citām salikto spriedumu formām.

9.2. VĀJA DISJUNKCIJA

1».

Vājas disjunkcijas būtība un īpatnības Vājas disjunkcijas patiesuma nosacījumi Distribūcijas likumi Vājas disjunkcijas un konjunkcijas kombinācijas

Saskaņā ar loģikā pieņemto terminoloģiju sadalāmus spriedumus sauc par disjunktīviem spriedumiem jeb disjunkciju (lat. “disiunctio” — sadalījums). Disjunkciju veido no vairākiem vienkāršiem spriedumiem ar loģisko saikli “vai”.

Loģiskajam saiklim “vai” ir divas loģiskās nozīmes — neizslēdzoša un izslēdzoša. Šī atšķirība nosaka divu disjunktīvo spriedumu veidu pastāvēšanu — vājas disjunkcijas un stingras disjunkcijas.

VĀJASDISJUNKCIJAS BUIIBAĪPATNĪBAS-UN .. , , . . ' IV -

Vaja disjunkcija loģiskajam saiklim “vai” ir

savienojuma sadalāma nozīme: vājas disjunkcijas locekļi neizslēdz, viens otru. Piemēram:

“Ikviens, kuram savā profesijā lieli panākumi,

ir vai nu apdāvināts, vai strādīgs”. Šīs disjunkcijas divi locekļi neizslēdz

viens otru, jo lieli profesionālie panākumi var būt vienlaikus kā

apdāvinātības, tā arī strādīguma rezultāts.

Vājas disjunkcijas vienkāršākā formula “a V b” lasāma: “a” vai “b” (vai “a” un “b” kopā). Zīme “V” ir veidota pēc latiņu vārda “vel" (vai) pirmā burta.

Līdzīgi konjunkcijai disjunkciju bieži vien izsaka saīsinātās formās — ar kopējo subjektu un vairākiem predikātiem, ar vairākiem subjektiem un kopējo predikātu, kā arī jauktās formās.

Arī disjunkcijā saiklim “vai” ir nevis gramatiskā, bet loģiskā nozīme. Tāpēc gramatiskā saikļa “vai” vietā disjunktīvos spriedumos izmantojami arī citi gramatiskie saikļi. Nereti disjunktīvais saiklis vispār netiek izteikts ar vārdiem (gramatiskiem saikļiem), bet ir tikai domāts. Galvenais disjunkcijas (kā vājas, tā arī stingras) specifikā ir tas, ka starp disjunktīva sprieduma locekļiem ir domāta sadalāma, nevis kāda cita attiecība.

Izskatīsim spriedumu: “Krāpšanā vainīgās personas nereti izmanto viltotus dokumentus (a), falsificētus priekšmetus (b), formas tērpu (c), kā arī citus līdzekļus (d)”. Šī disjunkcija izteikta saīsinātā formā (viens kopējais subjekts un četri predikāti), un tās locekļi atrodas savienojuma sadalāmās (neizslēdzošās) attiecībās.

Tāpat kā uz konjunkciju, uz disjunkciju attiecas komutācijas likums: a V b = b V a. Taču arī šeit ir jāņem vērā ne tikai disjunkcijas formālā struktūra, bet ari di.,junktīvas konstrukcijas iekšējais saturs.

VĀJAS DISJUNKCIJASPATIESUMANOSACĪJUMI Vāja disjunkcija ir patiesa, ja ir patiess kaut viens tās loceklis.

Teikto attēlosim vājas disjunkcijas patiesu

ma tabulā ar diviem disjunkcijas locekļiem. Izskatīsim vājas disjunkcijas formā izteiktu Kriminālkodeksa 121. panta definīciju: “Izvarošana ir dzimumsakari, lietojot vardarbību (a), draudus (b) vai izmantojot cietušās bezpalīdzības stāvokli (c)". Gadījumā, ja reāla situācija atbilst vismaz vienam no trim šajā definīcijā

izteiktajiem nosacījumiem, konstatējams izvarošanas nozieguma sastāvs.

Vājas disjunkcijas patiesuma nosacījumu būtība ir loģiskā saskaitīšana (4.3. sad.). Šajā ziņā vājai disjunkcijai ir analoģija ar kontakt-

shemas paralēlo saslēgumu. Ka zināms, tada veida slēgums darbojas, ja kaut viens ķēdes kontakts ir saslēgts (savienots).

diSTRIBŪCIJAS

LIKUMIVisi nule minētie saliktie spriedumi ilustrēja tīras disjunkcijas vai tīras konjunkcijas. Starp šim salikto spriedumu formām pastāv savstarpēja sakarība, kura izpaužas divos distribūcijas (lat. “distributio” — izvietojums) likumos. Būtībā tie ir disjunkcijas un konjunkcijas apgriežamības likumi.

Saskaņā ar pirmo distribūcijas likumu disjunkciju konjunkcija ir konjunkciju disjunkcija. Vienkāršākajā gadījumā, kas ir attēlots kontakt-

shēmas veidā, konjunkcija ar vienu iekšpju disjunkciju ir ekvivalenta disjunkcijai starp divām konjunkcijām. Zem shēmas ievietotā formula lasāma: “a” un (“b” vai “c”) ir tas pats, kas (“a” un “b”) vai (“a” un “c”), vai ( “a” un “b”) un ( “a” un “c”) kopā.

Algebrā šis likums izpaužas labi zināmā attiecībā: a(b+c) = ab + ac. Salikta sprieduma piemērs, kura loģiskā struktūra atbilst ievietotai shēmai un kurš viegli pārveidojams saskaņā ar pirmo distribūcijas likumu: “Policijas akadēmijas studenti pārvalda latviešu (a) un angļu (b) vai vācu (c) valodu".

Saskaņā ar otro distribūcijas likumu konjunkciju disjunkcija ir disjunkciju konjunkcijā. Vienkāršākajā gadījumā, kas ir attēlots kontakt-shēmas veidā, disjunkcija ar vienu iekšējo konjunkciju ir ekvivalenta

konjunkcijai starp divām disjunkcijām. Formula zem shēmas lasama: “a” vai (“b” un “c”) ir tas pats, kas (“a” vai “b”) vai “a” un “b” kopā un (“a” vai “c”) vai “a” un “c” kopā.

Algebrā šis likums nav spēkā, par ko nav grūti pārliecināties: a+(b ■ c) ^ (a+b) • (a+c). Salikta sprieduma piemērs, kura loģiskā struktūra atbilst ievietotajai shēmai un kurš viegli pārveidojams saskaņā ar otro distribūcijas likumu: “ŠI amata pretendentam jāpārvalda angļu (a) vai franču (b) un spāņu (c) valoda”.

Kā jau redzējām, vājas disjunkcijas formā izsaka dažas tiesību normas un definīcijas. Taču daudz biežāk šajā sakarībā lieto disjunkcijas un konjunkcijas kombinācijas. Izskatīsim dažus šo kombināciju variantus loģiski tiesiskas analīzes aspektā.

VĀJAS DISJUNKCIJASUN KONJUNKCIJAS KOMBINĀCIJAS Kā pirmo izskatīsim komplicēto konjunkciju ar divām iekšējām disjunkcijām. Šai kombinācijaiatbilst krāpšanas (Kriminālkodeksa 142. p.)

definīcija: “Krāpšana ir mantas (a) vai tiesību uz mantu (b) iegūšana, ļaunprātīgi izmantojot uzticību (c) vai ar viltu (d)’.

Šo salikto spriedumu kombinācijas formula izskatīsies šādi: (a V b) A (c V d). Formulas attēlojums kontaktshēmas analogā dod

iespēju uzskatāmi iedomāties attiecīgo kombināciju skaitu, jo katrs pirmās disjunkcijas loceklis vai tie abi kopā var kombinēties ar katru otrās disjunkcijas locekli vai ar tiem abiem kopā. Saskaņā ar pirmo distribūcijas likumu šī komplicētā konjunkcija ir ekvivalenta deviņu konjunkciju disjunkcijai:

Tātad krāpšanas sastāvs parādās jebkurā no minētiem variantiem, piemēram: i) kad manta iegūta, ļaunprātīgi izmantojot uzticību (a A c); 2) kad tiesības uz mantu iegūtas ar viltu (b A d); 3) kad manta un tiesības uz mantu iegūtas, ļaunprātīgi izmantojot uzticību [(a A b) A c]; 4) kad tiesības uz mantu iegūtas, ļaunprātīgi izmantojot uzticību un ar viltu [b A (c A d)].

Izskatīsim vēl vienu vājas disjunkcijas un konjunkcijas iespējamo kombināciju: komplicēto konjunkciju ar iekšējo konjunkciju un iekšējo disjunkciju. Šai kombinācijai atbilst goda aizskaršanas (Kriminālkodeksa 128. p.) definīcija: “Goda aizskaršana ir tīša (a) personas goda (b) un cieņas (c) pazemošana mutvārdiem (d), rakstveidā (e) vai ar darbiem (f)”.

Šo salikto spriedumu kombinācijas formula ir šāda: (a A b A c) A (d V V e V 1). Formulas attēlojums kontaktshēmu analogā rāda, ka iekšēja kon

junkcija (a A b A c) var kombineties ar katru iekšējas disjunkcijas locekli atsevišķi vai ar diviem no tiem jebkurā variantā, vai ar visiem trim kopā.

Nav grūti saskaitīt, ka saskaņā ar pirmo distribūcijas likumu šī komplicētā konjunkcija ir ekvivalenta septiņu konjunkciju disjunkcijai. No teiktā izriet, ka goda aizskaršanas sastāvs parādās jebkurā no šiem variantiem, piemēram, kad tīša personas goda un cieņas pazemošana notiek mutvārdiem [(a A b A c) A d], rakstveidā [(a A b A c) A e] vai mutvārdiem un ar darbiem [(a A b A c) A (d V f)].

Cita konjunkcijas un vājas disjunkcijas iespējamā kombinācija — komplicēta konjunkcija ar iekšēju komplicētu konjunkciju, kurā ietilpst disjunkcija. Šai kombinācijai atbilst Operatīvās darbības likuma 31. panta (1. daļa) formulējums: “Slepenļe palīgi ir valsts aizsardzībā (a), un ziņas par viņu identitāti (b) un slepeno sadarbību ar operatīvās darbības subjektu (c) ir valsts noslēpums (d)”.

Šo salikto spriedumu kombinācijas sākotnējā formula izskatās samērā sarežģīti: a A [(b V Vc)Adļ. Pamēģināsim to vienkāršot. Saskaņā ar pirmo distribūcijas likumu sākotnējās formulas iekšējā komplicētā konjunkcija pārveidojama šādi: [(b V c) A d] = [(b A d) V (c A d)]. Tagad saskaņā ar to pašu likumu pārveidosim visu konstrukciju: [a A [(b A d) V (c A d)]] = ļaA A (b A d)ļ V ļa A (c A d)ļ.

Iegūtais rezultāts dod vienkāršu sākotnējās formulas attēlojumu

kontaktshēmas analogā. Kā redzams shēmā, šis kombinācijās konstrukcija paredz trīs iespējamos šī panta skaidrojuma variantus.

Tagad izskatīsim komplicētas disjunkcijas ar iekšēju konjunkciju

variantu. Šai kombinācijai atbilst Sodu izpildes kodeksa 50.1 panta I. daļas formulējums: “Slēgtajos cietumos soda izciešanu uzsāk personas, kurām nāvessods aizstāts ar brīvības atņemšanu (a), personas, kuram piespriests mūža ieslodzījums (b), un personas, kuras izdarījušas smagus noziegumus (c), izņemot nepilngadīgos (d) un sievietes (e)”.

Trīs pēdējie kombinācijas locekļi prasa precizējumu. Saskaņa ai izskatāmā panta saturu tajos ir runa par pilngadīgiem vīriešiem, kas izdarījuši smagus noziegumus [c • (d A e)], sakarā ar ko tiem jāuzsāk

soda izciešana slēgtajos cietumos. Tapcc kombinācijās kopēja izskatīsies šādi: a V b V [ c • (d A e». Formulas attēlojums kontaktshēmas analogā rāda, ka trešais komplicētas disjunkcijas loceklis ir spēkā tikai tad, ja ir spēkā visas trīs iekšējās konjunkcijas sastāvdaļas.

Nobeigumā izskatīsim komplicētas disjunkcijas ar trim iekšējām konjunkcijām variantu. Šai kombinācijai atbilst šāds Vecās Derības pants: “Bēdas tiem, kas ļaunu sauc par labu (a) un labu par ļaunu (b), kas tumsību tur par gaismu (c) un gaismu par tumsību (d), kas rūgtu dēvē par saldu (e) un saldu par rūctu (f)” (Jesajas 5 : 20).

Šo salikto spriedumu kombinācijas formula izskatīsies šādi: ( a A b )V V(cAd)V(cAf). Formulas attēlojums kontaktshēmas analogā uzskatāmi rāda septiņus šī Bībeles panta skaidrojuma kombināciju variantus.

A Stingras disjunkcijas būtība un īpatnības Alternatīva Stingras disjunkcijas patiesuma nosacījumi Stingras disjunkcijas un konjunkcijas vienkāršas kombinācijas ^ Stingras disjunkcijas un konjunkcijas jauktas kombinācijas Stingras un vājas disjunkcijas kombinācijas ar konjunkciju

Kā jau teikts, loģiskajam saiklim “vai” ir divas nozīmes. Šis apstāklis nosaka ne tikai vājas, bet arī stingras disjunkcijas pastāvēšanu.

STINGRASDISJUNKCIJAS BŪTlBA UN īpatnības Atšķirībā no vājas disjunkcijas stingrā disjunkcijā loģiskajam saiklim “vai” ir izslēdzoši sadalā- ma no7jme — stingras disjunkcijas locekļi izslēdz, viens otru. Tā, piemēram: “Šis noziegums ir izdarīts tīši vai aiz neuzmanības”. Minētās disjunkcijas locekļi izslēdz viens otru, jo jebkurš noziegums viennozīmīgi kvalificējams kā tīšs vai kā izdarīts aiz neuzmanības.

Stingras disjunkcijas vienkāršākā formula “a V b” lasāma: vai nu “a”, vai “b” (bet ne “a” un “b” kopā).

Līdzīgi vājai disjunkcijai un konjunkcijai stingru disjunkciju bieži izsaka saīsinātās formās. Līdz ar saikli “vai” stingra disjunkcija var būt izteikta ar citiem gramatiskiem saikļiem jeb tā vispār netiek izteikta ar vārdiem, bet tikai domāta. Šeit jābūt īpaši uzmanīgiem, lai nesajauktu stingro disjunkciju ar citām salikto spriedumu formām.

Piemēram, Civillikuma 385. pants ir izteikts šķietamas konjunkcijas formā: “Mantot spēj fiziskas (a) un juridiskas (b) personas”. Taču šī panta būtība ir tā, ka jebkuras personas tiesiskais statuss likumā tiek viennozīmīgi kvalificēts kā fiziskas vai kā juridiskas personas statuss un to apvienošana nav iespējama (a V b).

Līdzīgi vājai disjunkcijai un konjunkcijai uz stingro disjunkciju attiecas komutācijas likums: a V b = b V a.

Izskatīsim Kriminālkodeksā 17. panta 2. daļas formulējumu: “Bez izpildītajiem (a) par nozieguma līdzdalībniekiem uzskatāmi arī organizētāji (b), uzkūdītāji (c) un atbalstītāji (d)”. Šīs stingrās disjunkcijas secības iespējamie varianti nemaina sprieduma loģisko būtību. Taču šāds secības variants vislabāk atbilst dotās disjunkcijas konkrētam saturam.

ALTERNATĪVA Ar stingru disjunkciju formulē savstarpēji izslēdzošas iespējamības, respektīvi — alternatīvas (fr. “altemative”, no lat. “alter” — viens no abiem, vai viens, vai otrs).

Piemēram, alternatīvas formā izteikti vairāki latiņu sakāmvārdi: “aut disce, aut discede” (vai nu mācies, vai ej projām); “aut vincere, aut mori” (uzvarēt vai mirt).

Savstarpēji izslēdzošu iespējamību skaits var būt divas, trīs vai vairākas alternatīvas. Alternatīvas loģiskā īpatnība ir tā, ka attiecīgi iespējamību varianti izslēdz viens otru, piemēram: “Nozieguma brīdī aizdomās turētais M. vai nu ir bijis, vai nav bijis Rīgā.”

Šī ir stingra disjunkcija ar divām alternatīvām. Alternatīvas piemērs no Civillikuma mantojuma tiesību daļas (390. p.): “Mantinieki manto pēc likuma, mantojuma līguma vai testamenta”. Šī stingrā disjunkcija sastāv no trim alternatīvām (a V b V c).

STINGRASDISJUNKCIJASNOSACĪJUMI Stingra disjunkcija ir patiesa, ja patiess ir tikai

viens tās loceklis.

PATIESUMA Teikto var parādīt stingras disjunkcijas

, , _ ... i. ... . i

patiesuma tabula ar diviem disjunkcijas locekļiem. Izskatīsim stingras disjunkcijas formā izteiktu Kriminālkodeksa 139. panta definīciju: “Zādzība ir svešas mantas slepena (a) vai atklāta (b) nolaupīšana”. Gadījumā, ja reāla situācija atbilst vienam (un tikai vienam!) no šajā definīcijā izteiktajiem diviem nosacījumiem, konstatējams zādzībās nozieguma sastāvs. Tā ir galvenā atšķirība no vājas disjunkcijas, jo abu nosacījumu vienlaicīga konstatācija šeit nav iespējama.

Ja turpinātu analoģijas ar kontakt-shēmām, tad stingras disjunkcijas patiesuma nosacījumiem ir līdzība ar dinamisku (tā saukto skrejošo) reklāmu.

Kā jau redzējām, stingras disjunkcijas formā ir izteiktas dažas tiesību normas un definīcijas. Piemēram, stingrai disjunkcijai atbilst Civillikuma (mantojuma tiesību daļa) 655. panta formulējums: “Mantojums atklājas ar mantojuma atstājēja nāvi (a) vai ar viņa izsludināšanu par mirušu ar tiesas lēmumu (b)”.

Taču daudz biežāk tiesību normu un definīciju formulēšanā lieto visu iepriekš minēto salikto spriedumu formu kombinācijas.

STINGRAS DISJUNKCIJAS UN KONJUNKCIJAS VIENKĀRŠAS KOMBINĀCIJAS

Sākumā izskatīsim kombinācijas, kurās konjunkcijas iekšējā struktūrā ietilpst viena vai vairākas vienkāršas disjunkcijas, un otrādi — kad stingrās disjunkcijas struktūrā ietilpst konjunkcija.

Komplicētai konjunkcijai ar divām vienkāršām iekšējām stingrām disjunkcijām atbilst nozieguma (Kriminālkodeksa 7.p.) definīcija: “Par noziegumu atzīstams Latvijas Republikas krimināllikumā paredzēts sabiedriski bīstams nodarījums — darbība (a) vai bezdarbība (b) —, kurš izdarīts tīši (c) vai aiz neuzmanības (d) un par kura izdarīšanu draud kriminālsods (e)”. Šīs kombinācijas pamatelementi:

1) noziegums ir LR krimināllikumā paredzēts sabiedriski bīstams nodarījums darbības vai bezdarbības formā (a V b);

2) tas ir tīši vai aiz neuzmanības izdarīts nodarījums ( c V d );

3) par šī nodarījuma izdarīšanu draud kriminālsods (e).

No teiktā izriet, ka analizētās loģiskās konstrukcijas kopējam shematiskam attēlojumam jābūt šādam:

Cits komplicētas konjunkcijas variants ar divām vienkāršām iekšējām stingrām disjunkcijām pēc Civillikuma (ģimenes tiesību daļa) 114. panta: “Savas mantiskās tiesības laulātie var nodibināt (a), pārgrozīt (b) un izbeigt (c) ar laulības līgumiem kā pirms došanās laulībā (d), tā arī laulības laikā (c)”. Šī kombinācija sastāv no diviem pamatelementiem: 1) savas mantiskās tiesības laulātie var nodibināt, pārgrozīt un izbeigt (a V b V c); 2) teiklo laulātie var izdarīt kā pirms došanās laulībā, tā arī laulības laikā ( d V e). Tātad šī tiesību panta kopējā loģiskā konstrukcija būs šāda:

Komplicētai konjunkcijai ar vienu vienkāršu iekšēju konjunkciju un vienu vienkāršu iekšēju stingru disjunkciju atbilst naudas soda (Kriminālkodeksa 29. p.) definīcija: “Naudas sods ir naudas piedziņa (a), ko tiesa uzliek likumā noteiktajos gadījumos (b) un apmēros (c) kā pamatsodu (d) vai papildsodu (e)”. Arī šīs kombinācijas sastāvā ir tikai divi pamatelementi: 1) naudassods ir naudas piedziņa, ko tiesa uzliek likumā noteiktajos gadījumos un apmēros (a A b A c ); 2) naudas sods tiek uzlikts kā pamatsods vai papildsods ( d V e). No teiktā izriet šāda analizētās definīcijas kopējā loģiskā struktūra:

Šis kombinācijas līdzīgam variantam atbilst Civillikuma (lietu tiesību daļa) 2005. panta formulējums: “Par pirkuma līguma priekšmetu var būt visas lietas, ko atļauts (a) un iespējams (b) atsavināt, saprotot ar to ne vien ķermeniskas lietas (c), bet ari lietu (d) un saistību tiesības (e)”. Dotās kombinācijas elementi:

1) par pirkuma līguma priekšmetu var būt visas lietas, ko atļauts un iespējams atsavinat (a A b);

2) ar to jāsaprot ķermeniskas lietas (c);

3) arto jāsaprot arī lietu tiesības vai saistību tiesības (d V e).

Izskatītā panta kopējā loģiskā struktūra attēlojama šādi:

Nobeigumā izskatīsim komplicētas stingras disjunkcijas variantu ar vienu vienkāršu iekšējo konjunkciju, kam atbilst Civillikuma (ģimenes tiesību daļa) 375. pants: “Aizgādnība par promesošā mantu izbeidzas: kad viņš atgriežas atpakaļ savā dzīvesvietā (a) vai ziņo par sevi (b) un pats dod rīkojumus par savas mantas pārvaldību (c); kad dabūtas noteiktas ziņas par viņa nāvi (d); kad tiesa izsludina viņu par mirušu (e)’\ Šī kombinācija sastāv no četriem pamatelementiem: 1) aizgadniba par promesošā mantu izbeidzas, kad viņš atgriežas savā dzīvesvietā (a); 2) tā izbeidzas, kad promesošais ziņo par sevi un pats dod rīkojumus par savas mantas pārvaldību (b A c); 3) tā izbeidzas, kad dabūtas noteiktas ziņas par promesošā nāvi (d); 4) tā izbeidzas, kad tiesa izsludina promesošo par mirušu (e). No teiktā izriet analizētās loģiskās konstrukcijas kopējā shēma:

Šīs kombinācijas atšķiras no iepriekš izskatītajām ar to, ka stingras disjunkcijas vai konjunkcijas sastāvā ietilpst komplicētas konjunkcijas vai stingras disjunkcijas, kas savukārt arī sastāv no iekšējām konjunkcijām un iekšējām stingrām disjunkcijām dažādās kombinācijās.

STINGRAS DISJUNKCIJAS UN KONJUNKCIJAS JAUKTAS KOMBINĀCIJAS

Komplicētai konjunkcijai ar iekšējo divu stingru disjunkciju konjunkciju atbilst likuma “Par policiju” 17. panta formulējums: “Kārtības policijas funkcijās ietilpst noziegumu (a) un citu likumpārkāpumu (b) novēršana (c) un atklāšana (d), kā ari sabiedrības drošības garantēšana (e)”. Šo spriedumu kombināciju struktūrā ietilpst divi pamatelementi, bel viens no tiem savukārt arī sastāv no diviem pamatelementiem:

1) kartības policijas funkcionālās darbības sfēra ietilpst noziegumi un citi likumpārkāpumi (aVb);

2) šī funkcionālās darbības sfēra realizējas novēršanā un atklāšanā (c V d);

3) kārtības policijas funkcijās ietilpst sabiedrības drošības garantēšana (e).

No teiktā izriet, ka analizētās loģiskās konstrukcijas shematiskam attēlojumam jābūt šādam:

Šīs kombinācijas paplašināts variants ir pārstāvēts Kriminālprocesa kodeksa 172. panta 4. daļas formulējumā: “Izņemtās (a) vai atņemtās (b) narkotiskās (c) vai psihotropās (d) vielas jāiesaiņo (e), iesaiņojums jāapzlmogo (f) un uz tā jānorāda izņemto vielu īpašās pazīmes (g), svars (h) un daudzums (k)”. Dotās kombinācijas vienkāršie un saliktie elementi: 1) minētā K.PK norma nosaka izņemšanas vai atņemšanas procedūru (a V b); 2) šīs procedūras objekti ir narkotiskās vai psihotropās vielas (c V d); 3) šie objekti jāiesaiņo (e); 4) šis iesaiņojums jāapzīmogo (f); 5) uz iesaiņojuma jānorāda izņemto vielu īpašās pazīmes, svars un daudzums (g A h A k). Analizētās loģiskās konstrukcijas kopējais shematiskais attēlojums:

Komplicētai konjunkcijai ar vienu vienkāršo stingro disjunkciju un stingro disjunkciju konjunkciju atbilst Kriminālprocesa kodeksa 73. panta 1. daļas formulējums: “Paraksts par dzīvesvietas nemainīšanu uzliek aizdomās turētajam (a), apsūdzētajam (b) vai tiesājamam (c) par pienākumu neatstāt savu dzīvesvietu (d) vai pagaidu uzturēšanās vietu (e) bez izziņas izdarītāja (f), prokurora (g) vai tiesas (tiesneša) atļaujas (h)”. Šīs kombinācijas elementi saistīti trīs blokos: 1) paraksts par dzīvesvietas nemainīšanu attiecas u> aizdomās turētajām, apsūdzētajām vai tiesājamām personām (a V b V c); 2) šis paraksts uzliek par pienākumu neatstāt savu dzīves vai pagaidu uzturēšanās vietu (d V e); 3) to izdarīt nepieciešamības gadījumā var tikai ar izziņas iestādes darbinieka, prokurora vai tiesas (tiesneša) atļauju (f V g V h). Analizētās loģiskās konstrukcijas kopējais shematiskais attēlojums būs šāds:

Nobeigumā izskatīsim komplicētas konjunkcijas variantu ar divām iekšējām konjunkcijām un divām iekšējām disjunkcijām. Šim

variantam atbilst laupīšanas (Kriminālkodeksa 141. p.) definīcija:

“Laupīšana ir uzbrukums nolūkā iegūt mantu (a), ja uzbrukums (b) saistīts ar vardarbību (c), kura ir bīstama cietušā dzīvībai (e) vai veselībai (f), vai ar šādas vardarbības piedraudējumu (d)”. Šī vienkāršu spriedumu kombinācijas loģiskā konstrukcija balstās uz šādiem elementiem:

1) laupīšanas nolūks ir mantas iegūšana (a);

2) laupīšana ir uzbrukums (b);

3) šis uzbrukums ir saistīts ar vardarbību vai vardarbības piedraudējumu (c V d),

4) šis uzbrukums ir bīstams cietušā dzīvībai vai veselībai (c V I).

No teiktā izriet, ka šī panta formulējuma kopējā loģiskā struktūra atbilst shēmai:

STINGRAS UN VAJAS DISJUNKCIJAS KOMBINĀCIJAS AR KONJUNKCIJU

jās kombinācijās lieto visas iepriekš izskatītās salikto spriedumu formas. Visvienkāršāko šādas kombinācijas variantu varētu ilustrēt ar sengrieķu filozofa Dcmokrita izteikumu: “Godīgo (a)

un negodīgo (b) cilvēku var iepazīt ne tikai pēc tā, ko viņš dara (c), bet arī pēc tā, ko viņš vēlas (d)”. Šī izteikuma loģiskā struktūra:

Analizēsim Civillikuma (mantojuma tiesību dala) 418. panta loģisko struktūru: “Katru vienpusēju rīkojumu (a), ko kāds dod savas nāves gadījumam (b) par visu savu mantu (c) vai par kādu mantas daļu (d), vai par atsevišķām lietām (e), vai tiesībām (f), sauc par testamentu”. Šīs testamenta definīcijas loģiskie pamatelementi:

1) testaments ir vienpusējs rīkojums, ko kāds dod savas nāves gadījumam (a a b);

2) testaments var attiekties uz visu testatora mantu vai kādu tās daļu (c V d);

3) testaments var attiekties ari uz atsevišķām lietām (e);

4) testaments var attiekties arī uz atsevišķām tiesībām (f)-

Tādējādi kopējā izskatītās definīcijas loģiskā konstrukcija ir šāda:

Cita konjunkcijas, stingras un vājas disjunkcijas kombinācija ir Civillikuma (ģimenes tiesību daļa) 198. panta formulējumā: “Vecāku vara i/bcidzas: ar vecāku (a) vai bērna (b) nāvi; kad pazudušais no vecākiem (c) atzīts par mirušu (d); kad ar vecāku piekrišanu (e) bērnu adoptējusi trešā persona (f); kad bērns sasniedzis pilngadību (g); kad tā atņemta ar tiesas spriedumu (h)’\ Šī panta loģisko konstrukciju nosaka šādi elementi: 1) vecāku vara izbeidzas ar vecāku vai bērna nāvi (a V b);

2) vecāku vara izbeidzas, kad pazudušais no vecākiem atzils par mirušu (c a d); 3) vecāku vara izbeidzas, kad ar vecāku piekrišanu bērnu adoptējusi trešā persona (e A f); 4) vecāku vara izbeidzas, kad bērns sasniedzis pilngadību (g); 5) vecāku vara izbeidzas, kad tā atņemta ar tiesas spriedumu (It). Izskatītās spriedumu kombinācijas kopējā loģiskā struktūra ir šāda:

Tagad izskatīsim pēdējo salikto spriedumu pamatformu, kas kombinācijā ar disjunkciju un konjunkciju dod iespēju visās iespējamās loģiskās konstrukcijās izteikt jebkuras domas saturu.

9.4. IMPLIKĀCIJA

■v* Implikācijas būtība un īpatnības -v- Implikācijas patiesuma nosacījumi ^ Dubultimplikācija un tās patiesuma nosacījumi ^ Implikācijas un konjunkcijas kombinācijas > Implikācijas un disjunkcijas kombinācijas ^ Implikācijas, konjunkcijas un vājas disjunkcijas kombinācijas Implikācijas, konjunkcijas un stingras disjunkcijas kombinācijas Universālās salikto spriedumu

kombinācijas

Saskaņā ar loģikā pieņemto terminoloģiju nosacījuma spriedumus sauc par implikatīviem spriedumiem jeb implikāciju (lat. “implico” — cieši saistu).

IMPLIKĀCIJAS Implikāciju veido no diviem vienkāršiem sprie-BŪTlBA UN ĪPATNĪBAS dūmiem ar loģisko saikli “ja... tad...”. Implika-tlva sprieduma piemērs: “Ja policijas darbiniekam nav augstākās izglītības, tad viņam netiks piešķirta majora speciālā dienesta pakāpe”.

Implikācijas formula “a -» b” lasāma: ja “a”, tad “b” (“a” izraisa “b”, no “a” izriet “b”). Implikatīvais spriedums izsaka pamata (a) un seku (b) attiecības. Implikācijas pamatu sauc par implikācijas antecedentu (lat. “antecedens” — iepriekšējais), bet implikācijas sekas — par implikācijas konsekventu (lat. “consequens” — sekojošais).

Implikācijas īpatnība ir tā, ka tajā nedarbojas komutācijas likums. Jebkurš implikācijas variants, ja art tā iekšējā struktūrā ietilpst vairākas

konjunkcijas un disjunkcijas, sastāv no diviem - un tikai diviem — pamatelementiem. Implikācijā domātās attiecības starp antecedentu un konsekventu aizliedz tos apmainīt vietām, jo implikācijas locekļu secībai ir būtiska nozīme.

Attiecībā uz konjunkciju un disjunkciju mēs redzējām, ka to locekļu secība nemaina salikta sprieduma kopējo saturu. Taču attiecībā uz impli-kāciju nav garantiju, ka, apmainot vietām antecedentu un konsekventu, iegūsim patiesu spriedumu.

Par to nav grūti pārliecināties. Izskatīsim ļoti vienkāršu implikācijas piemēru: “Ja skaitlis dalās ar 10 bez atlikuma, tad tas dalās bez atlikuma arī ar 5”. Bet otrādi? Apmainīsim vietām šīs implikācijas antecedentu un konsekventu: “Ja skaitlis dalās ar 5 bez atlikuma, tad tas dalās bez atlikuma arī ar 10”. Atšķirībā no patiesas pirmās implikācijas otrā ir aplama.

No kriminālprocesā likuma izriet, ka, ja prokurors ir cietušā radinieks, viņš ir noraidāms. Ja nu kāda konkrētā gadījumā prokurors tiek noraidīts, tad vai no šī fakta viennozīmīgi izriet, ka viņš ir cietušā radinieks? Neizriet, jo prokuroru var noraidīt arī citu iemeslu dēļ.

Tāpat kā visos pārējos salikto spriedumu veidos, implikatīvam saiklim “ja... tad...” ir nevis gramatiskā, bet loģiskā nozīme. Tāpēc jebkuram citam gramatiskam saiklim nosacījuma spriedumos jābūt implikatīvai, nevis citai nozīmei.

Gramatisko saikļu dažādība implilcatīvos spriedumos ir ļoti liela, piemēram: “kad—tad” (“kad strādāsi, tad arī Dievs dos”); “kur—tur” (“kur daudz vārdu, tur maz darbu”); “kas—tas” (“kas nav mācīts, tas ir lācīt’s”); “kam—tam” (“kam iesākumā grūti iet, tam beidzot laime smaida”).

Tāpat kā citās salikto spriedumu formās implikatīvais saiklis bieži vien vispār netiek izteikts ar gramatiskiem saikļiem un ir tikai domāts, piemēram: “vīrs sola — vīrs dara”. Ari dažas implikācijas tiesību normās nereti formulē bez gramatiskiem saikļiem, piemēram, Civillikuma 1034. pantā: “Ar īpašnieka nāvi īpašuma tiesība pāriet uz viņa mantiniekiem”.

Dažreiz gramatiskais saiklis “ja... tad ' i/saka nevis implikāciju, bet konjunkciju, piemēram: “Ja pagājušajā spēlē “Vairoga” futbolisti izcīnīja uzvaru, tad šajā spēlē viņi zaudēja Implikācijā šeit ir šķietama, jo starp dotā saliktā sprieduma elementiem pastāv konjunktīvas (savienojuma) attiecības.

Bieži vien teikuma gramatiskā konstrukcija nesakrīt ar iniplikā-cijas loģisko konstrukciju un konsekvents tiek minēts pirms antecedenta, piemēram: “nekas nav labs, kas viegli sasniedzams”; “pazūd cilvēka saprāts, ja naids pār to valda’.

Tādas gramatiskās konstrukcijas nereti izmanto arī tiesību normu

formulējumos, piemēram, Civillikuma (ģimenes tiesību daļa) 64. pantā: “Par neesošu atzīstama laulība, kuras noslēgšanas laikā viens no laulātajiem atradies citā laulībā”. Ja antccedents un konsekvents noteikti nepareizi, tad arī visa turpmākā loģiski tiesiskā analīze ir kļūdaina.

IMPLIKĀCIJAS patiesuma NOSACĪJUMI Implikācija ir aplama tikai tad, ja antecedents ir patiess, bet konsekvents aplams. Visos pārējos gadījumos implikācija ir patiesa.

Teikto parādīsim implikācijas patiesuma tabulā. Implikācijas specifika nosaka arī dažas šīs tabulas satura īpatnības. Jāņem vērā, ka implikācijas struktūrā tās locekļi pilda dažādas funkcijas.

Implikācijas antccedents attiecībā uz konsekventu ir pietiekams, bet nav nepieciešams nosacījums. Implikācijas konsekvents attiecībā uz antccedcntu ir nepieciešams, bet nav pietiekams nosacījums (sk. 11.4. sad.).

Teikto ilustrēsim ar jau minēto skaitļa dalāmības (bez atlikuma) implikāciju: “Ja skaitlis dalās ar 10, tad tas dalās ari ar 5". Skaitļa dalāmība ar 10 ir pietiekams, bet nav nepieciešams nosacījums tā dalāmībai ar 5. Citiem vārdiem sakot, ja kāds skaitlis dalās ar 10, tad pilnīgi droši varam secināt, ka tas dalās ar 5. Taču, ja kāds skaitlis nedalās ar 10, tad droši apgalvot, ka tas nedalās arī ar 5, mēs nevaram, un proti — skaitlis 13 nedalās ne ar 10, ne ar 5, bet skaitlis 15 nedalās ar 10, bet dalās ar 5.

No otras puses, saskaņā ar minēto implikāciju skaitļa dalāmība ar 5 ir nepieciešams, bet nav pietiekams nosacījums ta dalāmībai ar 10, respektīvi —ja kāds skaitlis nedalās ar 5, tad droši varam secināt, ka tas nedalās arī ar 10.Taču, ja kāds skaitlis dalās ar 5, tad droši apgalvot, ka tas dalās arī ar 10, nevaram, proti skaitlis 20 dalās ar 5 un arī ar 10, bet skaitlis 25 dalās ar 5, bet ar 10 nedalās.

Izskatīsim Civillikuma (ģimenes tiesību daļa) 60. panta 2. daļu: “Laulība, kas noslēgta fiktīvi, atzīstama par neesošu” (formulējums nedaudz vienkāršots). No patiesuma tabulas izriet, ka šī implikācija ir aplama tikai otrā variantā, respektīvi, ja fiktīvas laulības noslēgšanas nosacījumu (patiess antccedents) apvieno ar iespējamību to atzīt par esošu (aplams konsekvents). Taču no patiesa antccedenta nekādā gadījumā nevar izrietēt aplams konsekvents.

Visos pārējos variantos šī implikācija ir patiesa. Pirmais variants nerada jautājumus — no patiesa anteeedenta var izrietēt tikai patiess konsekvents. Arī ar ceturto variantu nav problēmu — kombinācijā ar aplamu konsekventu antecedents var būt tikai aplams, līdz ar to implikācija kopumā patiesa, proti — ja kāda laulība atzīta par esošu, tad droši var secināt, ka tā nav noslēgta fiktīvi.

Paliek trešais variants. Konsekventa patiesums neprasa obligātu antecedenta patiesumu, kā to prasa antecedents attiecībā pret konsekventu. Tāpēc, ja konsekvents ir patiess, bet antecedents aplams, tas nav pretrunā ar implikācijas būtību. Ja laulība nav noslēgta fiktīvi (aplams antecedents), bet tā tomēr atzīta par neesošu (patiess konsekvents), implikācija kopumā tomēr ir patiesa, jo laulību var atzīt par neesošu arī citu iemeslu dēļ.

DUBULTI IMPLIKĀCIJA UN TĀS PATIESUMA-NOSACIJUMI Savdabīgs implikācijas paveids ir dubultimpli- kācija, ko sauc arī par ekvivalences (lat. “aequivalens” — tāds, kas līdzinās) spriedumu. Ekvivalences spriedums veidots no diviem vienkāršiem spriedumiem ar loģisko saikli “tad un tikai tad, ja... tad...”. Angļu valodā — “if and only if’, vācu — “dann und nur dann”.

Ekvivalences sprieduma formula “a ^ b” lasāma: ja “a”, tad “b”, un ja “b”, tad “a”. Cits iespējamais ekvivalences sprieduma apzīmējums: “a = b”.

Būtībā dubultimplikācija ir divu implikāciju konjunkcija: (a -> b)A

A (b -> a). Tāpēc attiecībā uz ekvivalences spriedumiem komutācijas likums ir spēkā — mainot antecedenta un konsekventa secību, ekvivalences patiesums saglabājas.

Par to nav grūti pārliecināties ar parastas implikācijas un dubultimpli-kācijas salīdzinošo analīzi.

Parastas implikāci jas spriedums: “Ja “Vairoga” futbolisti uzvarēs šajā spēlē (a), tad viņi kļūs par Latvijas čempioniem (b)“. No antecedenta patiesības viennozīmīgi izriet ari konsekventa patiesība (a -* b).Taču. ja galīgā rezultātā “Vairoga" futbolisti tomēr kļuvusi par Latvijas čempioniem (konsekventa patiestba), tad no ši fakta vēl neizriet viennozīmīga informācija par antecedenta patiesumu (b -» ?). Spēlē, par kuru ir runa, Rēzeknes polici jas futbolisti varēja arī zaudēt, bet, uzvarot atlikušajās spēlēs, tomēr kļtīt par Latvijas čempioniem.

Dubultimplikācijas spriedums: “Tad un tikai tad, ja “Vairoga” futbolisti uzvarēs šajā spēlē (a), viņi kļūs par Latvijas čempioniem (b)”. Arī šeit no antecedenta patiesības izriet konsekventa patiesība (a -* b), taču no antecedenta aplamības viennozīmīgi —ari konsekventa aplamība (ā -* b). No otras puses, ja Latvijas čempiona tituls iegūts, droši varam secināt, ka šajā spēlē izcīnīta uzvara (b -» a). Taču, ja cerības uz čempiona titulu tiek atliktas uz nākamo sezonu, tas nozīmē, ka izšķirošajā spēlē uzvara nav iegūta (6 -» ā).

No teiktā izriet ekvivalences patiesuma nosacījumu specifika. Ekvivalences sprie-

dūms ir patiess, ja tās locekļiem ir vienāda patiesuma vērtība — vai abi ir patiesi, vai abi ir aplami. Atšķirībā no parastas implikācijas ekvivalencē antecedenta patiesums ir ne tikai pietiekams, bet arī nepieciešams patiesa konsekventa nosacījums (parastā implikācijā — tikai pietiekams). No otras puses, tādas pašas funkcijas pilda konsekvents attiecībā uz antece-dentu (parastā implikācijā konsekvents ir tikai nepieciešams antecedenta nosacījums).

Ekvivalences formā formulē dažas tiesību normas ar vienkāršu struktūru. Izskatīsim Kriminālprocesa kodeksa 76. p. 1. d. formulējumu: “Apcietinājumu var piemērot (b), ja izdarīts noziegums, par kuru krimināllikums paredz brīvības atņemšanas sodu (a)”. Tas ir ekvivalences spriedums (konsekvents atrodas pirms antecedenta) — ja izdarīts noziegums, par kuru krimināllikums paredz brīvības atņemšanas sodu, tad var piemērot apcietinājumu (a -» b), bet, ja apcietinājums ir piemērots saskaņā ar likumu, tad varam secināt, ka tas izdarīts sakarā ar noziegumu, par kuru krimināllikums paredz brīvības atņemšanas sodu (b -» a).

Kā ekvivalence, tā arī parastā implikācija daudz biežāk tiek izmantotas dažādās kombinācijās ar citām salikto spriedumu formām.

IMPLIKĀCIJAS UNKONJUNKCIJASKOMBINACIJAS Implikācijas un konjunkcijas kombinācijas pastāv dažādos variantos. Viens no tiem ir implikācija, kurā antecedents vai konsekvents, vai tie abi kopā tiek pārstāvēti ar parastām vai komplicētām konjunkcijām.

Šeit iespējamas vairākas kombinācijas. Vienkāršākā no tām ir implikācija, kur antecedents ir konjunkcija, bet konsekvents — vienkāršs spriedums. Tāda, piemēram, ir Civillikuma (mantojuma tiesību daļa) 470. panta formulējuma loģiskā struktūrai “Ja testamentā iecelti vairāki mantinieki (a), nenoteicot katra mantojamo daļu (b), tad viss mantojums dalāms starp viņiem līdzīgās daļās (c)”. Shematiskā attēlojumā tas izsakāms šādi:

Tādai pašai loģiskai struktūrai — tikai ar pretēju antcccdcnta un konsekventa gramatisku izvietojumu — atbilst Civillikuma (saistību tiesību daļa) 2004. partfa formulējums: “Pirkuma līgums uzskatāms par noslēgtu (c), kad abas puses vienojušās par pirkuma priekšmetu (a) un maksu (b)”.

Cits minētai loģiskai Struktūrai atbilstošs piemērs ar konsekventa gramatisko izvietojumu starp antecedenta (konjunkcija) sastāvdaļām: “Kas deviņreiz melo (a), tam netic (c), kaut desmito reizi arī taisnību runātu (b)’\

Minētai loģiskai struktūrai var atbilst ari dubultimplikācija. Tā, piemēram, Sodu izpildes kodeksa 50.7 panta 1. daļa izteikta ekvivalences sprieduma formā: “Audzināšanas iestādēs nepilngadīgajiem brīvības atņemšanas soda izciešanu uzsāk (c) vīriešu dzimuma (a) nepilngadīgie notiesātie (b)”. Shematiskā attēlojumā tas izpaužas šādi:

Konjunkcijas formā izteikts antecedents Civillikuma (saistību tiesību daļa) 1699. pantā sastāv no trim elementiem: “Vairākas personas (a), kas galvojušas par vienu un to pašu parādnieku (b) un vienu un to pašu parādu (c), atbild solidāri (d)'\ Shematiskā attēlojumā tas pieņem šādu formu:

Tādai pašai loģiskai struktūrai ar konsekventa gramatisku izvietojumu starp antecedenta (konjunkcija) sastāvdaļām atbilst Civillikuma tās pašas daļas 1638. panta formulējums: “Par tiesību aizskārumu (a), ko izdarījis apakšnieks pēc priekšnieka pavēles (b), pirmais nav vainojams (d),ja darbība nav pati par sevi noziedzīga (c)’\

Cita implikācijas un konjunkcijas kombinācija ir implikācija, kur antecedents ir vienkāršs spriedums, bet konsekvents pārstāvēts ar konjunkciju. Tāda, piemēram, ir sengrieķu rakstnieka Sofokla izteikuma loģiskā struktūra: “Ja tevi nomāc bēdas (a), tad neizklāsti tās daudziem (b), bet paciet klusēdams (c)”. Shematiskā attēlojumā tas izsakāms šādi:

Cita implikācijas un konjunkcijas kombinācija ir implikācija, kur kā antccedents, tā arī konsekvents ir pārstāvēti ar konjunkcijām. Tāda, piemēram, ir Kriminālprocesa kodeksa 41. p. 5. daļas formulējuma loģiskā struktūra: “Ja, izskatot lietu tiesā (a), prokurors atzīst, ka celtā apsūdzība tiesas izmeklēšanā nav apstiprinājusies (b), viņa pienākums ir atteikties no apsūdzības (c), motivējot savu atteikšanos (d) ’. Shematiski to var attēlot šādi:

Gandrīz tādai pašai loģiskai struktūrai, tikai ar trim antecedenta (konjunkcija) sastāvdaļām, atbilst Kriminālkodeksa 143.1 panta 2. daļas formulējums: “Par izspiešanu (a) organizētas grupas sastāvā (b), ja izspiešana izdarīta, pielielojol vardarbību (c). — soda ar brīvības atņemšanu uz

laiku no astoņiem līdz piecpadsmit gadiem (d), konfiscējot mantu (e)”. Shematiska attēlojumā tas izsakāms šādi:

Šai loģiskai struktūrai var atbilst arī dubultimplikācija. Piemēram, Civillikuma (saistību tiesību daļa) 1533. pants izteikts ekvivalences sprieduma formā: “Līgums (d) uzskatāms par galīgi noslēgtu (e) tikai tad, kad starp līdzējiem notikusi pilnīga vienošanās (a) par darījuma būtiskām sastāvdaļām (b) ar nolūku savstarpēji saistīties (c)”. Shematiskā attēlojumā:

Implikācijas antecedents un konsekvents var būt pārstāvēti ar konjunkciju, kuras sastāvā ir savas iekšējas konjunkcijas. Piemēram, ar konsekventu “konjunkcija konjunkcijā” tiek formulēts Kriminālkodeksa 16. pants: “Persona, kas labprātīgi (b) atteikusies no nozieguma izdarīšanas (a) līdz galam (c), saucama pie kriminālatbildības (d) tikai tajā gadījumā, ja tās faktiski izdarītajā nodarījumā (e) ir cita nozieguma sastāvs (f)’\ Shematiski to attēlo šādi:

Implikācijas un konjunkcijas kombinācijas pastāv ari komplicētas konjunkcijas variantos, kuras locekļi ir parastas vai komplicētas implikācijas.

Vienkāršākais no šiem variantiem ir konjunkcija no vienas vai vairākām implikācijām. Piemēram, tāda ir Lūkas evaņģēlija 16. nodaļas 10. panta loģiskā struktūra: “Kas vismazākā lietā ir uzticams (a), tas arī lielās lietās ir uzticams (b), un, kas vismazākā lietā ir netaisns (c), tas arī lielās lietās ir netaisns (d)”. Shēmā to var attēlot šādi:

Konjunkcijā no trim implikācijām izteikts Mateja evaņģēlija 7. nodaļas 7. pants: “Lūdziet a), tad jums taps dots (b); meklējiet (c), tad jūs atradīsit (d); klaudziniet (e). tad jums taps atvērts f).’ Shematiskā attēlojuma tas izsakāms šādi:

Konjunkcija ar komplicēto implikāciju vienā vai vairākos tās locekļos var būt pārstāvēta ar implikāciju un iekšējo konjunkciju.

Piemēram, tāda ir Jaunās Derības Jāņa 1. vēstules 4. nodaļas 16. panta

loģiskā struktūra: “Dievs ir mīlestība (a), un, kas paliek mīlestībā (b), tas paliek Dievā (c) un Dievs viņā (d)". Shēmā to var attēlot šādi:

Citu komplicētas konjunkcijas variantu ar implikāciju un iekšējo konjunkciju viena no saviem locekļiem varētu ilustrēt ar franču filozofa Renē Dekarta izteicienu: “Liels likumu skaits (a) bieži vien noder par attaisnojumu netikumiem (b), un valsti daudz labāk pārvalda (e) tad, ja ii nedaudz likumu (c), kurus stingri ievēro (d)’\ Shematiskā attēlojumā tas izpaužas šādi:

Implikācijas un disjunkcijas kombinācijas arī pastāv dažādos variantos. Viens no tiem ir implikācijas un vājas disjunkcijas kombinācija. Viena no tādām kombinācijām ir implikā

IMPLIKĀCIJAS UN DISJUNKCIJAS KOMBINĀCIJĀS

cija, kur antecedents ir vāja disjunkcija, bet konsekvents — vienkāršs spriedums. Tāda, piemēram, ir Civillikuma (saistību tiesību daļa) 1592. panta formulējuma loģiskā struktūra: “Neviens līgums, kas veicina kaut ko pretlikumīgu (a), netikumīgu (b) vai negodīgu (c), nesaista (d)”. Shematiskā attēlojumā tas izsakāms šādi:

Tādai pašai loģiskai struktūrai. likai ar pretēju antecedenta un konsekventa gramatisko izvietojumu, atbilst Satversmes 20. panta formulējums: “Saeimas prezidijam ir jāsasauc Saeimas sēde (d), ja to prasa Valsts Prezidents (a), ministru prezidents (b) vai ne mazāk kā viena trešā daļa Saeimas locekļu (c)“.

Cita implikācijas un vājas disjunkcijas kombinācija ir implikācija, kur ar disjunkciju pārstāvēts nevis antecedents, bet konsekvents.

Piemēram, tāds ir Civillikuma (saistību tiesību daļa) 1829. panta formulējums: “Ja izpildījumam nav noteikts termiņš (a), tad kreditors var to prasīt katrā laikā (b), bet parādnieks var katrā piemērotā laikā izpildīt (c)”. Shematiskā attēlojumā tas pieņem šādu formu:

Implikācijas un stingras disjunkcijas kombinācijas arī pastāv vairākos variantos.

Vienā no tām implikācijas antecedents ir stingra disjunkcija, bet konsekvents — vienkāršs spriedums. Tāda, piemēram, ir Civillikuma (mantojuma tiesību daļa) 397. panta formulējuma loģiskā struktūra: “Ja

laulība šķirta (a) vai atzīta par neesošu (b), tad bijušie laulatie viens no otra nemanto (c)”. Shematiskā attēlojumā tas izpaužas šādi:

Tādai pašai loģiskai strukturai, tikai ar prctčjo antcccdenta un konsekventa gramatisko izvietojumu, atbilst Civillikuma (ģimenes tiesību daļa) 71. panta formulējums: “Laulātais var prasīt laulības šķiršanu (c), ja otrs laulātais apdraud viņa dzīvību (a) vai veselību (b)'\

Cita implikācijas un stingras disjunkcijas kombinācija ir implikācija, kur ar disjunkciju pārstāvēts nevis antccedents, bet konsekvents. Piemēram, tāds ir Administratīvo pārkāpumu kodeksa 204.2 p. 1. daļas formulējums: “Par likumā noteiktās vēlēšanu aģitācijas kārtības pārkāpšanu (a) izsaka brīdinājumu (b) vai uzliek naudas sodu līdz piecdesmit latiem (c)”. Shematiskā attēlojumā tas izsakāms šādi:

Ar stingro disjunkciju var būt pārstāvēti kā implikācijas antecedents, tā arī konsekvents. Tādai loģiskai struktūrai atbilst Kriminālkodeksa 139. p. 1. daļas formulējums: “Par svešas mantas slepenu (a) vai atklātu (b) nolaupīšanu — soda ar brīvības atņemšanu uz laiku līdz četriem gadiem (c) vai naudas sodu līdz četrdesmit minimālajām mēnešalgām (d)”. Shematiskā attēlojumā tas būtu:

Dažreiz tiesību normu formulējumos izmanto arī implikācijas ar ājas un stingras disjunkcijas kombināciju.

Piemēram, tādai struktūrai atbilst Administratīvo pārkāpumu kodeksa 1. panta formulējums: “Par sprāgstvielu glabāšanas (a), izlietošanas (b) un uzskaites noteikumu pārkāpšanu (c) izsaka brīdinājumu (d) vai uzliek naudas sodu amatpersonām līdz simt piecdesmit latiem (e)”. Shematiski to attēlo šādi:

Dažas šo kombināciju vispārējās struktūras ir analoģiskas jau iztirzātajām variācijām, bet dažām ir arī noteiktas īpatnības.

Implikācijas formā ar vājo disjunkciju antecedentā un konjunkciju konsekventā ir

IMPLIKACIJAS, KONJUNKCIJAS UN VĀJAS DISJUNKCIJAS KOMBINĀCIJAS

izteikta Kriminālkodeksā 17.1 p. 2. daļa: “Organizētās grupas izveidotājs (a) vai tās vadītājs (b) atbild par visiem šās grupas izdarītajiem

noziedzīgajiem nodarījumiem (c), ja tie ietilpst viņa nodoma (d)”. Shematiskā attēlojumā tas pieneni šādu formu:

Implikācija var būt izteikta ari ar vienkāršu konjunkciju antece-dentā un komplicēto konjunkciju konsekventā, kurās viena no sastāvdaļām ir vāja disjunkcija. Šādai loģiskai struktūrai atbilst likuma “Par policiju” 18. panta formulējums: “Ja tiek organizēta noziegumu atklašana (a) un veikti pasākumi to personu aizturēšanai, kuras izdarījušas noziegumus (b), kārtības policijas (c) un pašvaldību policijas darbiniekiem (d) obligāti jāievēro kriminālpolicijas amatpersonu norādījumi (c)”. Shematiskā attēlojumā tas izpaužas šādi:

Tāda pati kā šīs shēmas konsekventa struktūra ir antecedenta struktūra Kriminālkodeksa 145. p. 1. daļas formulējumā: “Par mantas iegādāšanos (a) vai realizēšanu (b), zinot, ka tā iegūta noziedzīgā kārtā (c), — soda ar naudas sodu līdz desmit minimālajām mēnešalgām (d)’\ Shematiski to attēlo šādi:

Nedaudz sarežģītāka loģiskā struktūra ar divu disjunkciju konjunkciju anteccdentā un ar “konjunkciju konjunkcijā” (ar iekšējo disjunkciju) konsekventā ir Administratīvo pārkāpumu kodeksa 166. p. 14. daļas formulējumam: “Par viltotu (a) vai normatīvi tehnisko dokumentu prasībām neatbilstošu (b) alkoholisko dzērienu uzglabāšanu (c) vai tirdzniecību (d) uzliek naudas sodu līdz divsimt piecdesmit latiem (e), konfiscējot uzglabāšanas (g) vai tirdzniecības (realizācijas) vietās (h) esošos attiecīgā veida (nosaukuma) alkoholiskos dzērienus (f)”. Shematiskā attēlojumā tas iegūst šādu formu:

Arī šīs kombinācijas pastāv dažādos variantos. Viens no tiem ir implikācija ar vienkāršu konjunkciju vai disjunkciju antecedentā vai konsekventā.

Implikācijas formā ar vienkāršu konjunkciju antecedentā un vienkāršu stingro

IMPLIKĀCIJAS, KONJUNKCIJAS UN STINGRAS DISJUNKCIJAS KOMBINĀCIJAS

disjunkciju konsekventa izteikta Kriminālkodeksā 204. p. 1. daļa: “Par

huligānismu, tas ir, par tīšām darbībām (a), kas rupji pārkāpj sabiedrisko kārtību (b) un izpaužas acīm redzamā necienībā pret sabiedrību (c), — soda ar brīvības atņemšanu uz laiku līdz vienam gadam (d) vai ar naudas sodu līdz desmit minimālajām mēnešalgām (e)”. Shematiski tas attēlojams šādi:

Sarežģītāka loģiskā struktūra ir implikācijas, kurās viens no pamatelementiem izteikts ar kombinēto konjunkciju vai disjunkciju. Piemēram, Kriminālkodeksa 146. p. 1. daļas formulējuma antecedents ir konjunkcija, kurā viens no elementiem ir stingra disjunkcija: “Par svešas mantas (a) tīšu (b) iznīcināšanu (c) vai bojāšanu (d) soda ar brīvības atņemšanu uz laiku līdz četriem gadiem (c) vai naudas sodu līdz simt minimālajām mēnešalgām (0”- Shematiskā attēlojumā tas izsakāms šādi:

Citā antecedenta un konsekventa gramatiskā izvietojumā, bet ar līdzīgu antecedenta struktūru, formulēts Civillikuma (ģimenes tiesību daļa) 54. pants: “Dzimtsarakstu nodaļas pārzinis (a) vai garīdznieks (b) nelaulā (d), ja viņiem ir zināmi šķēršļi laulības noslēgšanai (c)”. Shematiski to attēlo šādi:

Gan antecedents, gan konsekvents, gan abi kopā var būt izteikti ar komplicētu konjunkciju vai disjunkciju. Tāda loģiskā struktūra, piemēram, ir Kriminālkodeksa 139. p. 3. daļas formulējumam: “Par zādzību (a), ja tā saistīta ar vardarbību (b), kas nav bīstama cietušā dzīvībai (d) vai veselībai (e), vai ar šādas vardarbības piedraudējumu (c), — soda ar brīvības atņemšanu uz laiku no trim līdz astoņiem gadiem (f), konfiscējot mantu (g) vai bez mantas konfiskācijas”. Shematiski tas attēlojams šādi:

Šajās kombinācijās ietilpst visi iespējamie salikto spriedumu veidi: konjunkcija, vāja un stingra disjunkcija, implikācija. Šo kombināciju pārāk lielās dažādības dēļ dot kaut vai loti nosacītu to

UNIVERSĀLĀS SALIKTO SPRIEDUMU KOMBINĀCIJAS

klasifikāciju diez vai būtu lietderīgi. Tāpēc izskatīsim dažus rakstungakos

universālas kombinācijas piemērus, ņemot vērā teikto par jau izskatītām atsevišķām kombinācijām.

Sāksim ar samērā vienkāršām universālām kombinācijām. Kriminālkodeksā 111. p. 1. daļas implikatīva formulējumā ietilpst komplicēta vāja disjunkcija ar iekšējo konjunkciju antecedentā un vienkārša stingra disjunkcija konsekventā: “Par tīšu sišanu (a) vai piekaušanu (b), kā arī par citādu vardarbību (c), kas saistīta ar fizisku sāpju nodarīšanu (d), — soda ar naudas sodu līdz piecām minimālajām amatalgām (e) vai ar sabiedrisko nopēlumu (f)’\ Shematiskā attēlojumā tas izpaužas šādi:

Implikācijas formā tiek izteikta arī Kriminālkodeksa 143.' p. 1. daļa ar vienkāršu vājo disjunkciju antecedentā un komplicēto stingro disjunkciju ar iekšējo konjunkciju konsekventā: “Par organizētas grupas izveidošanu (a) vai piedalīšanos tajā izspiešanas nolūkā (b) — soda ar brīvības atņemšanu uz laiku no sešiem līdz desmit gadiem (c), konfiscējot mantu (d) vai bez mantas konfiskācijas”, shematiskā attēlojumā:

Ar tādu pašu konsekventa loģisko konstrukciju, bet ar sarežģītāku antecedentu formulēta Kriminālkodeksa 139. p. 2. daļa: “Par zādzību (a), ja tā izdarīta atkārtoti (b) vai ja to izdarījusi personu grupa (c) pēc iepriekšējas vienošanās (d), — soda ar brīvības atņemšanu uz laiku līdz sešiem gadiem (e), konfiscējot mantu (0 vai bez mantas konfiskācijas”. Shematiskā attēlojumā tas izsakāms šādi:

Vēl sarežģītāka antecedenta loģiskā struktūra ir Operatīvās darbības likuma 10. p. 1. daļas formulējuma: “Ja operatīvās darbības subjekta rīcībā (a) ir pamatota informācija (b) par personu gatavotu (c) vai izdarītu noziegumu (d) vai citu prettiesisku rīcību (e), vai valstij svarīgu interešu apdraudējumu (f), ir atļauta šo personu (g) un ar tām saistīto personu novērošana (h)”. Shematiski to var attēlot šādi:

Salikto spriedumu kombinācijās ar lielu iekšējo apakšlīmeņu skaitu jābūt īpaši uzmanīgiem, lai loģiskās analīzes procesā nesajauktu dažāda līmeņa apakšstruktūras.

Nobeigumā izanalizēsim Kriminālkodeksa 8. pantu: “Noziegums (h) atzīstams par izdarītu ar nodomu (k), ja persona, kas to izdarījusi, ir apzinājusies savas darbības (b) vai bezdarbības (c) sabiedriski bīstamo raksturu (a), paredzējusi (e) tās sabiedriski bīstamās sekas (d) un vēlējusies (f) tās vai apzināti pieļāvusi (g) šo seku iestāšanos”. Shematiskā attēlojumā tas izpaužas šādi:

ŠI salikto spriedumu kombinācija kopumā ir dubultimplikācija (ekvivalence), kuras antecedents ir liela komplicēta konjunkcija no diviem pamatelementiem, bet konsekvents — vienkārša konjunkcija.

Pirmais no antecedenta pamatelementiem ir komplicēta konjunkcija, kurā viens no elementiem ir stingra disjunkcija — persona apzinājusies savas rīcības sabiedriski bīstamo raksturu (a) un šī rīcība izpaužas darbībā vai bezdarbībā (b V c).

Otrais no antecedenta pamatelementiem arī ir komplicēta konjunkcija, kurā viens no elementiem savukārt ari ir iekšēja komplicēta konjunkcija, kurā viens no elementiem ir vāja disjunkcija —savas rīcības sabiedriski bīstamās sekas (d) persona nc tikai paredzējusi (e), bet šo seku iestāšanos vēlējusies vai apzināti pieļāvusi (f V g).

Konsekvents ir vienkārša konjunkcija —ja personas rīcība raksturojas ar visiem antecedentā minētiem priekšnosacījumiem, tad tā ir noziegums, kas izdarīts ar nodomu (h A k).

Un otrādi —ja mēs kādu rīcību kvalificējam kā ar nodomu izdarītu noziegumu (tīši), tas nozīme, ka šaj ā rīcībā jābūt visām antecedentā minētajām pazīmēm (dubultimplikācijas atgriezeniskā saite).

VINGRINĀJUMI 1. uzdevums. Nosakiet salikta sprieduma veidu un izsakiet tā struktūru ar formulu.

1. Noziedzību kā organisku kopumu raksturo tās stāvoklis, struktūra un dinamika.

2. Kas vecākus neciena, tam Dievs nepalīdz.

3. Cienījams cilvēks izvairās no trim lietām—žūpības, izlaidības un azaita spēles.

4. Lielākā daļa slepkavību, smagu miesas bojājumu un izvarošanu tiek izdarītas dzēruma stāvoklī.

5. Kriminoloģija ir zinātne par noziedzību kā sociālu parādību, tās cēloņiem, noziedznieka personību un pasākumiem noziedzības novēršanai.

6. Negatīvās mikrovides iespaids kļūst sevišķi spēcīgs, ja tajā dominē liekēži un agrāk sodītas personas.

7. Ja agrāk Māris strādāja ceļu policijā, tad tagad - kriminālpolicijā.

8. Ko neizdziedina vārdi, to dziedina karceris; ko neizdziedina karceris, to dziedina

žagari.

9. Lai iegūtu tiesības vadīt transporta līdzekli, pilsoņa sociāli demogrāfiskajam, psiholoģiskajam un medicīniskajam statusam jāatbilst noteiktām prasībām.

10. Krimināllieta ir izmeklēšanas iestāžu savāktie materiāli sakarā ar izdarīto noziegumu.

11. Dziedi vai raudi, bet darbs jāpaveic laikā.

12. Tiesas spriedumam jābūt likumīgam un pamatotam.

13.1 .aupīšanas gadījumā vardarbība var būt gan fiziska, gan psihiska.

14. Tā kā pusaudžiem trūkst dzīves pieredzes un stabilu tikumisko u/.skatu, viņi ne vienmēr spēj atšķirt slikto 110 labā un viegli pakļaujas negatīvai ietekmei.

15. Kriminālsods izpaužas noteiktu notiesātā tiesību ierobežošanā vai atņemšanā.

16. Ja tiesas spriedums nav pamatots, tad tas ir nelikumīgs.

17. īpašuma mantošana tiek realizēta atbilstoši likumam vai pēc testamenta.

18. Vilis Plūdonis, Fricis Bārda un Kārlis Skalbe ir latviešu rakstnieki.

19. Nav spēkā darījums, kurš neatbilst likuma prasībām.

20. Ja trīsstūrim visas malas ir vienādas, tad tam arī visi leņķi ir vienādi.

21. Alkoholisms un žūpošana var būt gan tiešais nozieguma cēlonis, gan arī, k;i tas ir vairumā gadījumu, veicināt nozieguma izdarīšanu.

22. Kas grib iegūt augstāko juridisko izglītību Latvijā, tam jāmācās Latvijas Policijas akadēmijā vai Latvijas Universitātē.

2. u/devums. Sastādiet loģisko shēmu, kuru izpildot darbosies kon-taktshema (ar burtiem apzīmētas kontakta vietas).

3. u/dcvums. Vai varam viennozīmīgi noteikt sprieduma “b’ patiesuma nozīmi (ja varam, tad kādu), ja ir zināms, ka spriedums “a” ir patiess, bet kopēja salikta sprieduma patiesuma nozīme ir šāda:

1. “a A b" ir patiess; 2. “a A b’’ ir aplams; 3. “a V b” ir patiess; 4. “a Vb"ir patiess; 5. “aV V b" ir aplams; 6. “a -» b" ir patiess;7. “a -* b" ir aplams; 8. “aļ£ b" ir patiess; 9. “aļ£b" ir aplams.

4. uzdevums. Veiciet Latvijas Republikas konstitucionālā likuma “Cilvēka un pilsoņa tiesības un pienākumi” pantu loģiski tiesisko analīzi. Analīzes rezultātus attēlojiet salikto spriedumu shēmās.

1. Latvijas Republikas pilsonību var iegūt, saglabāt vai zaudčt tikai likumā noteiktajā kārtībā (5. p. 2. daļa).

2. Pilsonim jābūt uzticīgam Latvijas Republikai, viņam ir tiesības un pienākums aizsargāt tās brīvību, neatkarību un demokrātisko parlamentāro valsts iekārtu (ll.p.l. d.).

3. Nāvessodu var piespriest tiesa tikai izņēmuma gadījumos par sevišķi smagiem noziegumiem (13. p.).

4. Aizturēšana, apcietināšana, kratīšana vai citāda personas brīvības ierobežošana pieļaujama tikai likumā noteiktajā kārtībā (15. p. I.d.).

5. Ģimeni, laulību, kā arī mātes un bērna tiesības aizsargā valsts (36. p. I. d.).

6. Valsts garantē iespēju iegūt obligāto izglītību bez maksas, kā arī nodrošina turpmāko izglītošanos atbilstoši katra spējām (38. p. 2. d.).

7. Katra pienākums ir ievērot Latvijas Republikas likumus, cienīt latviešu tautas un Latvijā dzīvojošo nacionālo un etnisko grupu tradīcijas un paražas, kā arī respektēt citu personu nacionālo pašcieņu (41. p ).

8. Dabas, kultūrvides, ainavu, vēstures un arhitektūras pieminekļu un vides aizsardzība ir katras personas, visas sabiedrības un valsts pienākums (43. p.).

5. uzdevums. Veiciet Latvijas kriminālkodeksa pantu loģiski tiesisko analīzi un tās rezultātus attēlojiet salikto spriedumu shēmās.

1. Tiesības atņemšanu ieņemt noteiktus amatus vai tiesības atņemšanu uz zināmu nodarbošanos tiesa var noteikt uz laiku no viena līdz pieciem gadiem tiklab k;i pamatsodu, tā arī kā papildsodu (27. p. I. d ).

2. Par mantas piesavināšanos, ja to izdarījusi persona, kurai šī manta uzticēta vai atradusies tās pārziņā, — soda ar brīvības atņemšanu uz laiku līdz trim gadiem vai ar naudas sodu līdz trīsdesmit minimālajām mēnešalgām (144. p. I ,d ).

3. Par zādzību, ja tā saistīta ar iekļūšanu telpā vai citā glabātavā, — soda ar brīvības atņemšanu uz laiku no pieciem līdz desmit gadiem, konfiscējot mantu (139.p. 4. d.).

4. Par medicīniskas palīdzības nesniegšanu slimniekam bez attaisnojošiem iemesliem, ja personai, kas to nav sniegusi, ir pienākums to darīt pēc likuma vai pēc speciāla noteikuma, soda ar naudas sodu līdz piecām minimālajām amatalgām vai ar sabiedrisko nopēlumu (116 p.

I d.).

5. Par krāpšanu, kas izdarīta atkārtoti vai ko izdarījusi personu grupa pec iepriekšējas norunas, — soda ar brīvības atņemšanu uz laiku līdz sešiem gadiem vai ar naudas sodu līdz sešdesmit minimālajām mēnešalgām (142. p. 2. d ).

6. Mantas konfiskācija ir notiesātā īpašumā esošās mantas vai tas daļas piespiedu bezatlīdzības atsavināšana valsts īpašumā (32. p. 1. d.).

7. Par personas sagrābšanu ar vardarbību vai draudiem vai aizvešanu ar viltu (personas nolaupīšana) atriebības, mantkārīgā vai šantāžas nolūkā—soda ar brīvības atņemšanu uz laiku no trim līdz desmit gadiem (125/ p. I. d.).

8. Par laupīšanu, ja tā izdarīta, lietojot vai mēģinot lietot šaujamieročus vai sprāgstvielas, vai ja tā saistīta ar smagu miesas bojājumu nodalīšanu cietušajam, — soda ar brīvības atņemšanu uz laiku no desmit līdz septiņpadsmit gadiem, konfiscējot mantu (141. p. 4. d.).

9. Par valsts aizsardzībā esošo kultūras pieminekļu, kā ari dabas objektu tīšu pilnīgu vai daļēju iznīcināšanu — soda ar brīvības atņemšanu uz laiku līdz diviem gadiem vai ar naudas sodu līdz piecdesmit minimālajām mēnešalgām (206. p ).

10. Par pieprasījumu bez tiesiska pamata atdot mantu vai tiesības uz mantu vai izdarīt kādas mantiska rakstura darbības, piedraudot ar vardarbību cietušajam vai viņa tuviniekiem vai piedraudot izpaust apkaunojošas ziņas pārcietušo vai viņa tuviniekiem, vai piedraudot iznīcināt viņu mantu vai nodarīt viņiem citu kaitējumu (izspiešana), soda ar brīvības atņemšanu uz laiku no trim līdz astoņiem gadiem, konfiscējot mantu vai bez mantas konfiskācijas (143. p. I. d.).

6. uzdevums. Veiciet Civillikuma pantu (ievads, mantojuma tiesību un lietu tiesību daļas) loģiski tiesisko analīzi. Analīzes rezultātus attēlojiet salikto spriedumu shēmās.

1. Jūras piekrastes ūdeņos zveja ir brīva katram Latvijas pilsonim zvejniecības likumā paredzētā kārtībā (1114. p.).

2. Zvejas tiesība pieder katram sava īpašuma robežās, un īpašnieks var aizliegt, ciktāl likums nenosaka citādi, trešām personām zvejot tajās (1113. p.).

3. Lai privāts testaments būtu spēkā, jābūt pārliecībai, ka to taisījis mantojuma atstājējs un ka tas izteic pareizi viņa pēdējo gribu (445. p.).

4. Ja mantojums piekritis vairākām personām kopīgi, tad viņas var vai nu valdīt to nedalīti, vai prasīt tā dalīšanu (715, p ).

5. Ar īpašnieka gribu viņa īpašuma tiesība uz kadu lietu izbeidzas, kad viņš lietu atmet, nenododams citam, kā ari kad viņš īpašuma tiesību uz to atdod citam (1032. p.).

6. Kas uz svešas zemes nejauši atradis apslēptu mantu, iegūst pusi no tās, bet otra puse piekrīt zemes īpašniekam (953. p).

7. Mežos, kas pieder vairākiem īpašniekiem, katram no tiem jāapzīmē sava robeža ar stigu pusotra metra platumā un pēc tam tā jātur tīra (1100. p ).

8. Mantinieki manto pēc likuma, kad nav mantojuma līguma vai testamenta vai kad tie nav spēkā (390. p.).

9. Ar jaunu testamentu agrākais nav atzīstams par atceltu, kad jaunais neapšaubāmi ir tikai agrākā papildinājums vai kādas tā daļas grozījums (796. p.).

10. Visi kopīpašnieki, samērīgi ar katra daļu, saņem visus labumus, kādus kopējā lieta dod, un tādā pašā samērā ari nes zaudējumus, kādi tai ceļas (1069. p.).

11. Ja testamentā atrod tumšus, divdomīgus vai neveikli lietotus izteicienus, tad tic iztulkojami saskaņā ar šķietamām testatora domām, pie kam sevišķi jāievēro viņa attiecības pret mantinieku, kā arī viņa parastais domu un runas veids (633, p.).

12. Ja pēc mantojuma atstājēja nāves viņam mantinieki nav palikuši vai šie mantinieki likumiskā termiņā pēc publikācijas par mantojuma atklāšanos nav ieradušies vai nav pierādījuši savas mantojuma tiesības, tad manta piekrīt valstij (416. p.).

13. Publiskie ūdeņi ir valsts īpašums, ciktāl uz tiem nepastāv īpašuma tiesības privātai personai (I 104. p.).

14. Ja uz robežas augošs koks liecas pār kaimiņa ēku, viņam ir tiesības prasīt, lai koka īpašnieks to nocērt, bet, ja pēdējais atteicas, pašam to nocirst un paturēt sev (1098.p.).

15. Testaments, kas palicis nepabeigts vai kurā visi rīkojumi ir pretlikumīgi vai nesaprotami, kā arī testaments ar noziedzīgu vai pretlikumīgu saturu, pats par sevi nav spēkā un tiesa to nenolasa (785. p.).

16. Kas ļaunticīgi apsēj vai apstāda svešu zemi, zaudē savu darbu un sēklu par labu zemes īpašniekam un nevar prasīt par to nekādu atlīdzību (979. p.).

17. Tas, ko iznīcinājis testators pats, bet netīši, vai ari kāds cits bez testatora piekrišanas, paliek spēkā, ja vien var salasīt vai kā citādi pierādīt tā saturu (804. p.).

18. Rakstisks testaments, kuru taisījuši: 1) persona tādos apstākļos, kuros viņai nav bijis iespējams pieaicināt lieciniekus; 2) karadienestā esoša persona kara laikā; 3) vecāki par labu bērniem un 4) laulātais par labu otram laulātam, — ir spēkā arī tad, ja tas taisīts bez lieciniekiem (462. p.).

19. īpašnieks, kā dzīvojot, tā ari nāves gadījumam, var atsavināt un atdot citam savu īpašumu, pilnīgi vai pa daļai, vai tikai zināmas īpašumā ietilpstošas tiesības (1037. p.).

20. Kad testators pats vai viņa uzdevumā kāda trešā persona tīši iznīcina visu testamentu, to ieplēšot, sagriežot vai sadedzinot, vai arī tikai pārsvītrojot visu tā saturu, vai kā citādi,—tad visi tajā esošie rīkojumi, ja tas nav uzglabājies vēl kādā citā oriģināleksemplārā, zaudē spēku (802. p.).

21. Prasīt, lai testamentu atzīst par spēkā neesošu visā tā sastāvā vai atsevišķās daļās, ieinteresētās personas var šādos gadījumos: I) kad mantojuma atstājējs nav bi jis spējīgs testamentu taisīt; 2) kad. testamentu taisot, nav ievērota noteiktā forma; 3) kad testamenta taisīšana panākta ar spaidiem vai viltu vai kad notikusi maldība (786. p.).

22. Ja par mantojuma atstājēja nodomu nav nekādu šaubu, tad testaments nezaudē spēku tādēļ, ka testators maldījies nosaukumā vai aprakstā vai ka personā vai lietā norādītā īpašība vēlāk izzudusi (465. p.).

7. uzdevums. Veiciet Civillikuma pantu (saistību tiesību daļa) loģiski tiesisko analīzi. Analīzes rezultātus attēlojiet salikto spriedumu shēmās.

1. Tiesisks darījums, kas noslēgts spaidu dēļ, pats par sevi nebūt nav spēkā neesošs, bet piespiestais var to apstrīdēt (1467. p.).

2. Kas klusējot vai noteikti izteic savu piekrišanu, tas ar to ir pieņēmis darbību ar visām tās tiesiskām sekām un nevar vairs vēlāk savu piekrišanu ierobežot (1432. p.).

3. Darījums nav spēkā, ja viņa priekšmets vai tā lielākā daļa vairs nepastāv (1454.p.).

4. Tiesiski darījumi, ko taisījušas rīcības spējīgas personas nesamaņas vai gara darbības traucējuma stāvoklī, nav spēkā (1409. p.).

5. Ja izpildījuma laiks ir noteikts, tad parādniekam tas jāievēro, negaidot sevišķu kreditora atgādinājumu, bet tāpat arī viņam nav jāizpilda sava saistība agrāk nekā pēc noliktā termiņa notecējuma (1828. p ).

6. Ja kāds ar darbību, par ko viņš ir vainojams un kas ir prettiesīga, nodara otram miesas bojājumu, tad viņam jāatlīdzina tam ārstēšanās izdevumi un bez tam, pēc tiesas ieskata, varbūtēja atrautā peļņa (2347. p ).

7. Neatļauta un nepieklājīga darbība, kuras mērķis ir pretējs reliģijai, likumiem vai labiem tikumiem vai kura vērsta uz to, lai apietu likumu, nevar būt par tiesiska darījuma priekšmetu: tāds darījums nav spēkā (1415. p ).

8. Rīcības spējas trūkst nepilngadīgiem, personām, kas atrodas aizgādnībā izlaidīgas vai izšķērdīgas dzīves dēļ, un garā slimiem, ja likums tieši nenosaka citādi (1408. p.).

9. Saistības izpildījums ir spēkā tikai tad. ja to izdarījusi un saņēmusi īstā persona īstā vietā, īstā laikā un pienācīgā kārtā (1812. p.).

8. uzdevums. Veiciet Civillikuma pantu (ģimenes tiesību daļa) loģiski tiesisko analīzi. Analīzes rezultātus attēlojiet salikto spriedumu shēmās.

1. Aizliegta laulība personām, kuras tiesa atzinusi par rīcības nespējīgām gara slimības vai plānprātības dēļ (34. p.).

2. Laulību var šķirt, ja laulības dzīve ir tik izirusi, ka laulāto turpmāka kopdzīve un ģimenes saglabāšana nav iespējama (75. p.).

3. Kamēr vecāki nav sasnieguši pilngadību, izņemot gadījumus, kad viņi stājušies laulībā, viņi nevar pārstāvēt bērnu viņa personiskajās vai mantiskajās attiecībās (203. p. 3. d ).

4. Par saistībām, ko noslēguši vecāku varai pakļautie nepilngadīgie bez vecāku ziņas un piekrišanas, vecāki neatbild, ja viņi paši nav no tā ieguvuši kādu labumu (197. p.).

5. Par neesošu atzīstama laulība, kas nav slēgta ne dzimtsarakstu nodaļā, ne pie garīdznieka (60. p. I. d.).

6. Pūrs, ko sievietei laulības gadījumam piešķīruši vecāki, radi vai citas personas, pieder sievai, kaut arī tas būtu nodots vīram (III. p ).

7. Neviens nedrīkst piesavināties aizbildņa tiesības pār nepilngadīgajiem un viņu mantu, kamēr nav iecelts par aizbildni pēc likuma vai testamenta (238. p.).

8. Pienākums uzturēt bijušo laulāto atkrīt, ja pēdējais ar savām darbībām veicinājis laulības iziršanu vai devies jaunā laulībā (82. p.).

9. Ja saderināšanos atceļ vai ja kāds saderinātais no tās atkāpjas, katram saderinātajam jāatdod visa manta, ko viņam dāvinājis otrs, viņa vecāki vai cita persona sakarā ar nodomāto laulību (27. p. I.d).

10. Nav jādod atpakaļ dāvanas, ja laulība nenotiek tāpēc, ka: 1) saderinātais dāvinātājs miris; 2) dāvinātājs atteicies doties laulībā bez svarīga iemesla un 3) dāvinātāja uzvešanās bijusi otram saderinātajam svarīgs iemesls no laulības atteikties (27. p. 2. d ).

11. Bērns, kas piedzimis sievietei ne vēlāk kā 306. dienā pēc laulības izbeigšanas, ja sieviete jau ir stājusies jaunā laulībā, ir uzskatāms par dzimušu jaunajā laulībā (146. p.2. d.).

12. Dzimtsarakstu nodaļas pārzinis vai garīdznieks var laulāt bez iepriekšējas izsludināšanas, ja līgavainis dodas kara gaitās vai arī ja līgavaiņa vai līgavas dzīvību apdraud slimība (55. p).

13. Viena laulātā tiesības pārvaldīt un lietot otra laulātā mantu izbeidzas uz likuma pamata. I) kad viens laulātais mirst; 2) kad laulība šķirta vai atzīta par neesošu; 3) kad vienu laulāto atzīst par maksātnespējīgu parādnieku (102. p ).

14. Pazudušo var atzīt par mirušu: I) ja viņš ir pazudis kaujas laukā un divu gadu laikā 110 karadarbības izbeigšanās nav ziņu par viņu; 2) ja viņš atradies uz bojā gājuša kuģa vai lidmašīnas vai nokļuvis citās nāves briesmās un sešu mēnešu laikā nav ziņu par viņu (378. p.).

15. Ja laulību šķir vai atzīst par neesošu un vecāki nevar vienoties, pie kura 110 viņiem lai paliek bērni, tad šo jautājumu, uzklausot pēc iespējas bērnu vēlēšanos, ja viņi sasnieguši septiņu gadu vecumu, izšķir tiesa, ievērojot bērnu intereses (180. p.).

16. Ja saņemtas drošas ziņas par promesošā nāvi, viņa manta pakļaujama vispārējiem noteikumiem par mantošanu un nododama pēc saraksta un norēķina tai personai, kas promesošā nāves brīdī bijusi viņa tuvākais mantinieks (376. p.).

17. Laulātais atbild tikai ar savu atsevišķo mantu: 1) par saistībām, ko viņš noslēdzis tikai uz savu rēķinu vai bez otra laulātā piekrišanas; 2) par saistībām, ko viņš noslēdzis, aizskarot otram laulātajam piešķirtās tiesības uz mantas kopībā ietilpstošās mantas valdījumu (132. p.).

18. Pazudušo tiesa izsludina par mirušu pēc ieinteresētu personu, bet, ja tādu nav, —pēc viņa mantas aizgādņa vai prokurora lūguma, kuru var iesniegt, tiklīdz notecējuši desmit gadi no tā gada beigām, kad par pazudušo saņemtas pēdējās ziņas (377. p.).

19. Pār personām, kas, izlaidīgi vai izšķērdīgi dzīvojot, kā arī alkohola vai narkotiku pārmērīgas lietošanas dēļ draud novest sevi vai savu ģimeni trūkumā vai nabadzībā, tiesa pēc radinieku vai piederīgo lūguma vai prokurora priekšlikuma var nodibināt aizgādnību (365. p.).

20. Ja vecāki nelietīgi izlieto vecāku varu un ar bērniem apietas sevišķi slikti, tiesa var vainīgajam no vecākiem atņemt vecāku varu, atstājot bērnus otra varā, kā arī iecelt bērniem aizbildni, ja vara, ko izlieto otrs no vecākiem, nepietiekami aizsargā bērnus no vainīgā kaitīgā iespaida vai ja vainīgi abi vecāki (200. p.).

21. Par neesošu atzīstama laulība, kuras noslēgšanas laikā viens no laulātajiem bijis atzīts par ricibas nespējīgu gara slimības vai plānprātības dēļ vai arī bijis tādā stāvoklī, ka nav varējis saprast savas darbības nozīmi vai to vadīt (62. p.).

22. Kad tiesa izsludinājusi pazudušo par mirušu, viņa manta, ja viņš nav atstājis testamentu, nododama tiem mantiniekiem, kas pieņemamā nāves dienā, ja tā noteikta tiesas lēmumā, vai, ja šo dienu nevar noteikt, lietas ierosināšanas bridi bijuši viņa tuvākie radinieki vai laulātais (379. p ).

9. uzdevums. Izdariet Sodu izpildes kodeksa (SIK), Administratīvo pārkāpumu kodeksa (APK), Operatīvās darbības likuma (ODL) un likuma “Par policiju" (LPP) pantu loģiski tiesisko analīzi. Analīzes rezultātus attēlojiet salikto spriedumu shēmās.

1. Policijas darbiniekam nav saistoši partiju un citu sabiedriski politisko organizāciju un kustību vai to pārstāvju rīkojumi un lēmumi (LPP 23. p. 2. d).

2. Notiesātajiem ar brīvības atņemšanu uz visu mūžu (mūža ieslodzījums) un personām, kurām nāves sods aizstāts ar brīvības atņemšanu, slēgtajā cietumā jāizcieš ne mazāk kā desmit gadi (SIK 50.’ p. 3. d.).

3. Par ieceļošanas, uzturēšanās un darbu veikšanas noteikumu pārkāpšanu pierobežas zona izsaka brīdinājumu vai uzliek naudas sodu līdz simt piecdesmit latiem, vai piemēro administratīvo arestu līdz piecpadsmit diennaktīm (APK 194.' p.).

4. Ja policijas darbinieks ir saņēmis priekšnieka pavēli, rīkojumu vai norādījumu, kas ir pretrunā ar likumu, viņš ievēro likuma prasības (LPP 23. p. 1. d.).

5. Par obligātajam valsts dienestam vai tā uzskaitei pakļautas personas izvairīšanos ierasties pēc valsts dienesta pārvaldes uzaicinājuma izsaka brīdinājumu vai uzliek naudas sodu līdz divdesmit pieciem latiem, vai piemēro administratīvo arestu līdz piecām diennaktīm (APK 201.1 p. 1. d.).

6. Atklātajos cietumos soda izciešanu uzsāk personas, kas noziegumu izdarījušas neuzmanības dēļ, un par tīšiem noziegumiem pirmo reizi notiesātie ar brīvības atņemšanu līdz vienam gadam (SIK 50/’ p. 1. d.).

7. Policija aizsargā personu tiesības un likumīgās intereses neatkarīgi no to pilsonības, sociālā, mantiskā un cita stāvokļa, rases un nacionālās piederības, dzimuma un vecuma, izglītības un valodas, attieksmes pret reliģiju, politiskās un citas pārliecības (LPP 5. p. 2. d.).

8. Ja sakarā ar slepeno sadarbību rodas reāli draudi slepena pailga un viņa ģimenes locekļu dzīvībai, veselībai, mantiskajām un citām likumīgajām interesēm, savlaicīgi jāveic nepieciešamie drošības pasākumi šo draudu novēršanai, ieskaitot dzīvesvietas maiņu un personu apliecinošo dokumentu nomaiņu (ODL 31. p. 4. d.).

9. Par nepilngadīgu bērnu audzināšanas un izglītošanas pienākumu nepildīšanu, ko izdarījuši vecāki vai personas, kas viņus aizstāj, — vecākiem vai personām, kas viņus aizstaj, izsaka brīdinājumu vai uzliek naudas sodu līdz piecdesmit latiem (APK 173. p. 1. d ).

10. Kriminālpolicijas funkcijās ietilpst smagu un bīstamu noziegumu novēršana un atklāšana, to personu meklēšana, kuras slēpjas no izziņas, izmeklēšanas un tiesas, izvairās no soda izciešanas vai pazudušas bez vēsts, kā arī kriminālistikas speciālistu piedalīšanās nodrošināšana izmeklēšanas darbībās (LPP 18. p. 2. d.).

11. Operatīvā korespondences kontrole, operatīvā informācijas iegūšana no tehniskajiem līdzekļiem, operatīvā nepublisku sarunu slepena noklausīšanās (ari pa tālruni, ar elektroniskajiem un cita veida sakaru līdzekļiem) un operatīvā iekļūšana veicama tikai sevišķajā veidā un ar tiesnešu akceptu (ODL 7. p. 4. d ).

10. uzdevums. Veiciet Svēto Rakstu pantu loģisko analīzi un tās rezultātus attēlojiet salikto spriedumu shēmās.

1. Neatbildi nejēgam pēc viņa nezināšanas, lai tu nekļūtu līdzīgs viņam (Sal. Pani. 26 : 4).

2. Pacietīgais ir labāks nekā stiprais, un kas ir kungs pats pār savu garu un sirdi, tas ir labāks par to, kas iekaro pilsētas (Sal. Pam. 16 : 32).

3. Kas rīksti taupa, tas ienīst savu dēlu, bet kas savu dēlu mīl, tas to jau agri pārmāca (Sal. Pam. 13 : 24).

4. Kur ir skaudība un ķilda, tur ii juceklis un visāda nelietība (Jēkabs 3 : 16).

5. Dvēsele, kas bagātīgi svēti citus, laps stiprināta, un kas bagātīgi veldzē citus, kļūs arī pats veldzēts (Sal. Pam. 11 : 25).

6. Kas labprāt dzīvo priekos, tam pietrūks, un kas mīl vīnu un eļļu, tas nekļūs bagāts (Sal. Pam. 21 : 17).

7. Kas ir jau bijis, tas atkal būs, un kas jau ir noticis, tas atkal notiks, jo nekā jauna nav zem saules (Sal. Māc. 1 : 9).

8. Un ja man būtu pravieša dāvanas, un ja es zinātu visus noslēpumus un atziņas dziļumus, un ja man būtu pilnīga ticība, ka varētu kalnus pārcelt, bet nebūtu mīlestības, tad es neesmu nekas (1. Korint. 13:2).

11. uzdevums. Veiciet izcilo domātāju izteicienu loģisko analīzi un tās rezultātus attēlojiet salikto spriedumu shēmās.

1. Ķildas nebūtu tik ilgstošas, ja vainīga būtu tikai viena puse (Larošfuko).

2. Kad tu slinko, tad kārdināšana strādā (R.Kaudzīte).

3. Gara labsajūtu cilvēks iegūst, ja baudās ietur mēru un dzīvo harmoniski (Dēmokrits).

4. Nepieņem to spriedumu, ko izsaka tavs apvainotājs, vai ari to, ko viņš gribētu, lai tu pieņem, bet skaties, kā ir īstenībā (Marks Aurēlijs).

5. Ne jau radniecības sakari rada draudzību, bet gan interešu kopība un domu saskaņa (Dēmokrits).

6. Kam gan citam var patikt viltus gods un kuru gan var nobiedēt melīga apsūdzība kā vienīgi to, kurš pats ir neīsts un melis (Horācijs).

7. Ņem sev par piemēru kādu stingru raksturu un kādu paraugu un vadies pēc tā tiklab tad, kad esi vienatnē ar sevi, kā tad, kad tu esi ļaudīs (Epiktēts).

8. Tas, kurš iedomājas, ka var iztikt tikai ar sevi un citi ļaudis viņam nemaz nav vajadzīgi, ļoti maldās, bet tas, kurš iedomājas, ka citi nevar iztikt bez viņa, maldās vēl vairak (Larošfuko).

9. Ja kāds ir kārtīgs cilvēks tikai tādēļ, ka par to uzzinās citi un, to uzzinājuši, viņu vairāk . cienīs; ja kāds veic labus darbus tikai tādēļ, lai par to uzzinātu citi, tad tas nav cilvēks, no kura var

gaidīt daudz laba (Montēņs).

10. Par netaisnajiem es teikšu: ja viņu pārkāpumi jaunos gados arī netiek atklāti, tad ar laiku tic nāk gaismā, viņus visi izsmej un vecumdienās viņus nicina kā pilsoņi, tā svešzemnieki (Platons).

11. Kas nav pienācīgs, to nedari; kas nav patiess, to nesaki; lai tieksme nāk no tevis (Marks Aurēlijs).

12. Nav iespējama tāda izlikšanās, kas ilgi ļautu apslēpt mīlu, kur tā ir, vai notēlot to tur, kur tās nav (Larošfuko).

10. nodaļa. SPRIEDUMU MODALITĀTE

♦ Aletiska modalitāte + Epistemiska modalitāte ♦ Deontiska

modalitāte

Jūs nevarat kalpot Dievam un mantai.

Mateja evaņģēlijs

Jebkurš vienkāršs vai salikts spriedums raksturojas ne tikai ar noteiktu loģisko uzbūvi, bet ari ar sprieduma satura vērtējumu noteiktā aspektā. Šis novērtējums izpaužas sprieduma modalitātē.

Loģikā sprieduma modalitāti (no lat. “modus” — veids) izsaka ar modāliem operatoriem “iespējams”, “pierādīts”, “atļauts”, “labi” un citiem. Tā, piemēram: “Iespējams, ka M. nav vainīgs”; “pierādīts, ka šo laupīšanu izdarījuši K. un P.

Spriedumu modalitātes shematiskais apzīmējums M (a) lasāms: spriedums “a” raksturojas ar modalitāti “M”. Ņemot vērā sprieduma “a” loģisko uzbūvi (atributīvs vai attiecību spriedums), iegūstam divas pamat-shēmas:

M (S — P) M (aRb)

Viens izteikums var saturēt vairākus pakāpeniskus modālos vērtējumus dažādos aspektos, piemēram: “Labi (MP), ka ir pierādīts (M^1), ka pilsonis Ozols (S) nav vainīgs (P).” Shematiskā attēlojumā tas izskatās šādi:

M^2 [M‘ (S — P)]

Nereti sprieduma modālais raksturojums nav izteikts tiešā formā, piemēram: “Vienai personai var būt ari vairākas dzīves vietas” (Civillikuma 7. p.). Sī panta skaidrojums ar tieši izteiktu modālo operatoru: “Atļauts (nav aizliegts), ka vienai personai ir vairākas dzīves vietas.”

Spriedumu modalitātes loģisko teoriju kā neklasiskās loģikas apakšnozari pēta modālā loģika. Mūsdienu modālā loģikā pastāv vairāki pētījumu pamatvirzieni, kurus nosacīti dēvē par patstāvīgām “loģikām” — cpistēmiskā loģika, deontiskā loģika un citas.

Klasiskā loģika aprobežojas ar spriedumu novērtējumu to patiesuma aspektā, ņemot vērā tikai divas patiesuma nozīmes (patiesi—aplami). Tātad tā ir divvērtlbu loģika. Modālās loģikās spriedumu saturs tiek vērtēts arī dažādos citos aspektos, turklāt ņemot vērā trīs un vairāk vērtību nozīmes. Modālās loģikas ir daudzvērtlbu loģikas.

Lielākā praktiskā nozīme ir trim spriedumu modalitātēm: alētiskai, epistēmiskai un deontiskai.

10.1. ALĒTISKĀ MODALITĀTE

Nepieciešamības spriedumi ^ Iespējamības spriedumi <0* Neiespējamības spriedumi

Alētiskā (grieķ. “nepieciešamība”) modalitāte ir sprieduma satura novērtējums tā nepieciešamības aspektā.

Dziļu alētiskas modalitātes analīzi atrodam jauAristoteļa traktātos “Metafizika’ un “Pirmā analītiķa”. Alētiskās modalitātes izpēte turpinās ari viduslaiku filozofijā, bet Jaunajos laikos — Gotfrīda Leibnica un Imanuela Kanta darbos.

Alētiskai modalitātei ir trīs pamatnozīmes (tās sauc par alētiskām modalitātēm): 1) nepieciešami; 2) iespējami; 3) neiespējami. Pirmo un trešo sauc par alētiskās modalitātes stiprām nozīmēm (pozitīvo un negatīvo), bet otro — par alētiskās modalitātes vājo nozīmi.

Jāņem vērā, ka alētiskas modalitātes pamatnozīmes raksturo spriedumu objektīvo saturu, nevis mūsu attieksmi pret to.

Svarīgākā loģiskā problēma ir alētiskas modalitātes pamatnozīmju savstarpējās attiecības, kā ari to attiecības ar īstenības spriedumiem, kuros tiek fiksēta vienkārša faktu konstatāci ja.*

Īstenības spriedumos, ko dažreiz sauc par asertotiskiem (lat. “asser-to” — apgalvoju), modālais operators nav domāts (“a”).

NEPIECIEŠAMĪBASSPRIEDUMI Sprieduma saturs vērtējams kā nepieciešams, ja tas balstās uz objektīviem esamības un domāša

nas likumiem. Nepieciešamības spriedumus dažreiz sauc par apodiktiskiem (grieķ. “drošticamība ’).

Tāda satura spriedumos runā par to, kas ir un nevar nebūt, piemēram: “Plakana trīsstūra iekšējo leņķu summa ir līdzīga diviem taisniem leņķiem”.

» » __

Nepieciešamības spriedumu apzīmējums “U a” lasāms: nepiecie-

šams, ka “a”. Parasti modālais operators “nepieciešams” nav izteikts ar vārdiem, bet ir tikai domāts.

Nepieciešamības un īstenības attiecība izpaužas pamatformulā: kas nepieciešams, tas ir īstenībā. No formulas shematiskā attēlojuma varam

redzēt, ka no “a” nepieciešamības viennozīmīgi izriet “a” īstenība (citādi tā nebūtu nepieciešamība). Taču no “a” īstenības loģiski neizriet tās nepieciešamība. Piemēram, no fakta konstatācijas, ka komponists Alfrēds Kalniņš dzimis 1879. gadā, loģiski neizriet, ka tam obligāti vajadzēja būt un ka nevarēja nebūt citādāk.

Nepieciešamības un īstenības spriedumi izsaka divu veidu patiesību —prāta patiesību un fakta patiesību. Tās raksturojot, vācu filozofs G.Leibnics rakstīja, ka prāta patiesības ir nepieciešamas, jo tām pretējais nav iespējams, bet fakta patiesības ir nejaušas, jo tām pretējais ir iespējams.[12]

No iepriekšminētās nepieciešamības un īstenības pamatformulas izriet radītā formula: kas nav īstenībā, tas nav ncpicciešanis (a -> l J a).

Ari šai formulai ir parastas implikācijas raksturs, jo no “a” nepieciešamības nolieguma loģiski neizriet “a” īstenības noliegums. Piemēram, ja nav nepieciešams, ka eksistē citplanētu civilizācijas, tad no tā vēl neizriet, ka tās neeksistē īstenībā.

Alētiskā modalitātē jāatšķir tās ontoloģiskais un loģiskais aspekts. Alētiskā modalitāte ontoioģiskā (grieķ. “mācība par esamību”) aspektā raksturo esamības esošo faktisko sakarību un attiecību. Alētiskā modalitāte loģiskā aspektā raksturo mūsu domāšanas struktūru iekšējo sakārtotību.

Līdz ar to alētiskas modalitātes pamatnozīmes izpaužas divējādi — kā ontoioģiskā (faktiskā) vai kā loģiskā modalitāte.

Ontoloģiski nepieciešami ir esamības likumi un visas no tiem izrietošās sekas. Loģiski nepieciešami ir loģikas un matemātikas likumi un visas no tiem izrietošās sekas. Viss, kas ir loģiski nepieciešams (LN), ir arī ontoloģiski nepiecie-

šams (ON), bet ne otrādi. Piemēram, ja kādas loģiskā kvadrāta kārtulas izsaka loģisko nepieciešamību, tad tās ar nepieciešamību izpaužas arī īstenības faktiskās attiecībās. Taču ontoloģiski (faktiski) nepieciešamam gravitācijas likumam un no tā izrietošām sekām nav loģiskas nepieciešamības statusa, jo Visuma uzbūve uz citu dabas likumu pamata loģiski nav neiespējama.

Sprieduma saturs novērtējams kā iespējams, ja tas nav pretrunā ar objektīviem esamības un domāšanas likumiem. Tāda satura spriedumos

IESPEJAMĪBAS

SPRIEDUMI

runā par to, kas var būt, bet var arī nebūt, piemēram: Policijas kaprālis Bērziņš kļiīs par Latvijas iekšlietu ministru”.

Iespējamības spriedumu apzīmējums “ 0 a “ lasāms: iespējams, ka

“a”. Bieži vien modālais operators “iespējams” nav izteikts ar vārdiem, bet ir tikai domāts.

Iespējamības un īstenības attiecība izpaužas formulā: kas ir īstenībā, tas ir iespējams. No formulas shematiskā attēlojuma varam redzēt, ka no “a” īstenības viennozīmīgi izriet “a” iespējamība (citādi tā nebūtu īstenība). Taču no “a” iespējamības loģiski neizriet tās īstenība. Piemēram, no pieņēmuma, ka slepkavību izdarījis M. (0 a), vēl nevaram secināt, ka tieši tā bija arī īstenībā (a).

Uz iespējamības un īstenības savstarpējām attiecībām balstās divi viduslaikos formulēti izziņas un tiesību metodoloģiskie principi:

1) ab esse ad posse valet consequentia — pamatojoties uz kaut kā reālu pastāvēšanu (“in re”), var secināt, ka tas ir iespējams;

2) a posse ad csse non valet consequentia — pamatojoties uz kaut ko iespējamu (“in potentia”), nevar secināt, ka tas reāli pastāv.

Iespējamības un nepieciešamības attiecība izpaužas formulā, kas radusies no iepriekš minētajām “nepieciešamības—īstenības” un “īstenības—iespējamības” attiecību formulām: kas ir nepieciešams, tas ir iespējams. No formulas shematiskajā attēlojumā varam redzēt, ka no “a” nepieciešamības viennozīmīgi izriet “a” iespējamība (citādi tā nebūtu nepieciešamība). Taču no “a” iespējamības loģiski neizriet tās nepiecie-

šamība. Piemēram, no iespējamības jebkuram cilvēkam nodzīvot līdz 100 gadiem ( 0 a) neizriet, ka tas ar nepieciešamību realizēsies katra cilvēka dzīvē (D a).

Ņemot vērā visu teikto par iespējamības un nepieciešamības modalitāšu savstarpējo attiecību, kā ari to attiecību ar īstenības spriedumiem, varam formulēt un shematiski attēlot pareizu un nepareizu secinājumu variantus.

Pareizi secinājumi ir iespējami:

1) no nepieciešamības uz īstenību; 2) no īstenības uz iespējamību; 3) no nepieciešamības uz iespējamību. Pareizi secinājumi nav iespējami: 1) no iespējamības uz īstenību; 2) no īstenības uz nepieciešamību; 3) no iespējamības uz nepieciešamību.

Uz pareizām pamatattiecībām balstās radušos attiecību formulas. Viena no tādām attiecībām izteikta ar ekvivalences formulu:

Formula lasāma: “a” ir iespējams tad un tikai tad, ja nav nepieciešams “ne-a” (un otrādi). Piemēram, tas, ka M. ir bijis nozieguma vietā, iespējams tikai tad, ja nav nepieciešams, ka viņš tur nevarēja būt (citiem vārdiem, ja viņam nav “alibi”).

Cits alētiskas modalitātes attiecību variants izsakāms ar šādu ekvivalences formulu:

Formula lasāma* “a” nav nepieciešams tad un tikai tad, ja ir iespējams “ne-a” (un otrādi). Piemēram, tas, ka M. ir bijis nozieguma vietā, nav nepieciešams tikai tad, ja ir iespējams, ka viņš tur nebija.

Arī iespējamības spriedumus skar alētiskas modalitātes ontoioģiskā (faktiska) un loģiska aspektu atšķiršana.

Ontoloģiski iespējams ir tas, kas nav pretrunā ar esamības likumiem. Loģiski iespējams ir tas, kas nav pretrunā ar loģikas vai matemātikas likumiem. Viss, kas ir ontoloģiski iespējams (01), iespējams ari loģiski (LI), bet ne otrādi. Piemēram, faktiski iespējamais cilvēka kosmiskais lidojums u7. Mēnesi ir iespējams arī loģiski. Taču loģiski iespējamā dzīvības pastāvēšana uz Veneras nav iespējama faktiski, jo uz tās virsmas temperatūra ir dzīvībai nepiemērota.

Sprieduma saturs novērtējams kā neiespējams, ja tas ir pretrunā ar objektīviem esamības vai domāšanas likumiem. Tāda satura spriedumos runā par to, kas nav un nevar būt, piemēram: “Kas izdarīts, nevar kļūt par neizdarītu (par nenotikušu)”.

NEIESPĒJAMĪBAS

SPRIEDUMI

Neiespējamības spriedumu apzīmējums “0 a” lasāms: nav iespējams, ka “a”.

Neiespējamības, īstenības un nepieciešamības savstarpējās attiecības loģiski izriet no visām iepriekš izskatītajām alētiskās modalitātes pamatattiecībām. Ņemot vērā, ka neiespējams ir viss, kas nav iespējams, nonākam pie divām pamatformulām: 1) kas ir neiespējams, tas nav

īstenība; 2) kas ir neiespējams, tas nav nepieciešams. No formulu shematiska attēlojuma varam redzēt, ka no “a” neiespējamības viennozīmīgi izriet kā “a” faktiskas esamības, tā ari tās nepieciešamības noliegums.

Taču arī šīs parastās implikācijas neparedz viennozīmīgu secinājumu no sekām uz pamatu. Piemēram, no konstatācijas, ka smagu miesas bojājumu nodarīšana nenoveda pie nāves (ā), nevaram loģiski viennozīmīgi secināt, ka šajā gadījumā noziedznieki nebija paredzējuši letālu iznākumu (0 a).

Uz minētajām alētiskas modalitātes attiecībām balstās viens no romiešu tiesību principiem: “Ad impossibilia nemo obligatur” (“neviens neliek spiests darīt neiespējamo”).

No izskatītajām pamatformulām izriet radušos attiecību formulas. Viena no tādām attiecībām ir izteikta ar ekvivalences formulu:

Formula lasāma: “a” ir neiespējams tad un tikai tad, ja ir nepieciešams “ne-a” (un otrādi). Piemēram, tas, ka nozieguma vietā atklātās pēdas atstāja noziedznieks, nav iespējams tikai tad, ja nepieciešams, ka tās atstāja kāda cita persona (nc-noziedznieks).

Cits alētiskas modalitātes attiecību variants izteikts ar šādu

fkvivftlnnr.es formulu:

Formula lasāma: “a” ir nepieciešams tad un tikai tad, ja nav iespējams “nc-a”(un otrādi). Piemēram, izvirzītā nozieguma versija ir nepieciešama tikai tad, ja nav iespējama cita versija. □ a • Oa

Teiktais par alētiskas modalitātes pamatnozīmju attiecībām kopsavilkumā attēlojams ar loģiskajam kvadrātam līdzīgu shēmu. Attēlotās attiecības formulē šādi: I) ja “a” ir nepieciešams (□ a), tad tas ir iespējams un nav neiespējams; 2) ja “a” ir neiespējams (0 a), tad tas nav nepieciešams;

3) ja “a” ir iespējams (0 a), tad tas var būt gan nepieciešams, gan nav nepieciešams; 4) ja “a” nav nepieciešams (□ a), tad tas var būt gan iespējams, gan neiespējams.

10.2. EPISTEMISKĀ MODALITĀTE

-v* Izziņa un patiesums Izziņa un pārliecībā ^ Izziņa un pierādījums

Epistēmiskā (grieķ. “episteme” — zināšana) modalitāte ir sprieduma satura novērtējums izzināšanas aspektā.

Izšķir trīs sprieduma epistēmiskās modalitātes apakšveidus: 1) attiecībā uz patiesumu; 2) attiecībā uz pārliecību; 3) attiecībā uz pierādījumu.

IZZINA UNPATIESUMS Saskaņā ar klasiskās divvērtību loģikas pamat-

principiem sprieduma saturs tā patiesuma aspektā novērtējams kā patiess vai aplams. Jebkura trešā patiesuma nozīme ir izslēgta.

Patiesība vai aplamība ir nevis īstenības, bet mūsu domu raksturojums. Patiesība ir sprieduma saturs, kas atbilst īstenībai, aplamība — sprieduma saturs, kas īstenībai neatbilst.

Patiesībai ir objektīvs raksturs tajā ziņā, ka tās saturs ir neatkarīgs no katra atsevišķa cilvēka. Es varu pieņemt vai nepieņemt patiesību, varu pat uzskatīt patiesību par maldiem (piemēram, apgalvot, ka sprieduma saturs “Daugava ietek Baltijas jūrā” ir aplams). Taču no manas subjektīvās attieksmes patiesība nepārvērtīsies par aplamību, jo atcelt patiesību nav pa spēkam nedz cilvēkam, nedz Dievam.

Dažreiz patiesību un aplamību kā izziņas svarīgākos gnozeoloģiskos (no izziņas teorijas viedokļa) raksturojumus jauc ar domāšanas psiholoģiskiem raksturojumiem “runāt patiesību” un “melot”. Ja objektīva patiesība vai aplamība raksturo domu atbilstību vai neatbilstību īstenībai, tad subjektīva patiesība (“runāt patiesību”) vai meli raksturo mūsu izteikuma atbilstību vai neatbilstību mūsu domām.

Jebkurš izteikums raksturojams abos minētajos aspektos. Protams, runa ir par cilvēka izteikumiem, jo mašīna var “maldīties”, taču tā neprot melot. Tātad iespējamas četras gnozeoloģiski psiholoģiskas kombinācijas.

Izskatīsim apgalvojumu, kuru izsaka persona, kas apcietināta par smagu miesas bojājumu nodarīšanu: “Es neesmu vainīgs šī cilvēka nāvē”. Pirmais variants — apcietinātais runā patiesību un viņa teiktais atbilst īstenībai (cietušais palika dzīvs). Otrais variants — apcietinātais runā patiesību, bet viņa teiktais neatbilst īstenībai (viņš nezina, ka smagu miesas bojājumu rezultātā cietušais miris). Trešais variants — apcietinātais melo (jo domā, ka cietušais miris), bet viņa teiktais atbilst īstenībai (cietušais

palika dzīvs). Ceturtais variants — apcietinātais melo (jo domā, ka cietušais miris) un viņa teiktais neatbilst īstenībai (cietušais patiešām ir miris).

Atšķirībā no klasiskās loģikas neklasiskā trīsvērtību loģikā runa ir par trim patiesuma vērtībām (nozīmēm): 1) patiesi; 2) aplami; 3) nenoteikti. Pirmā un otrā ir stipras modalitātes nozīmes (pozitīva un negatīva), trešā nozīme ir vāja.

Nenoteiktus spriedumus sauc par problemātiskiem spriedumiem, kuros svarīgākais loģiskais raksturojums ir varbūtība.

Varbūtības klasiskā koncepcija radās XVII—XVIII gadsimtā no azarta spēļu matemātiskas analīzes. Šajā sakarā minēsim kādu šķietamu varbūtības teorijas paradoksu. Ruletes spēle deviņas reizes pēc kārtas izkrīt “melns”. Kāda ir varbūtība, ka desmitajā reizē izkritis “sarkans"? Pareizā atbilde liekas visai dīvaina — iespēja izkrist “sarkanam” ir tieši tāda pati ka “melnam”.

Varbūtība ir iespējamības kvantitatīvs mērs, ko izsaka ar formulu:

Formula lasāma: kāda notikuma (a) varbūtība (“P” — pēc latīņu “probabilis” — pieņemams, ticams) ir labvēlīgo gadījumu skaita attiecība (m) pret visu iespējamo gadījumu skaitu (n).

Piemēram, ja kastē ir 7 baltas un 3 melnas lodes, tad varbūtība izvilkt balto lodi ir 7:10. Metot scššķautņainu kauliņu, varbūtība katra skaitļa izkrišanai ir 1:6.

Ja ir precīzi zināms labvēlīgo un visu iespējamo gadījumu skaits, tad nav grūti noteikt arī notikuma neiestāšanās varbūtības pakāpi pēc formulas: Pā = (n-m):n. Piemēram, varbūtība neizvilkt balto lodi no kastes ar 7 baltām un 3 melnām lodēm ir (10-7): 10 = 3:10.

Viegli saprast, ka notikuma varbūtība ar absolūtu labvēlīgo gadījumu neesamību ir vienlīdzīga nullei: Pa = 0:n = 0. Tādi notikumi nav iespējami. Piemēram, ja visas desmit lodes, kas atrodas kastē, ir melnas, tad varbūtība izvilkt baltu lodi ir vienlīdzīga nullei (Pa = 0:10 = 0).

Ja labvēlīgo gadījumu skaits ir līdzīgs visu iespējamo gadījumu skaitam, tad šī notikuma varbūtība vienlīdzīga vienam: Pa = n:n = 1. Tādi notikumi ir nepieciešami. Piemēram, ja visas desmit lodes, kuras atrodas kastē, ir baltas, tad varbūtība izvilkt balto lodi ir vienlīdzīga vienam (Pa = 10:10 = 1).

Tātad varbūtības nozīmes svārstās no nulles (Pa = 0) līdz vieniniekam (Pa = 1):

Drošai ticamībai nav pakāpju, jo noteikts spriedums ir patiess vai aplams ne lielākā mērā kā citi patiesi vai aplami spriedumi. Piemēram,

aritmētiska izteiksme “2 • 2 = 5” nav mazāk aplama (vairāk patiesa) nekā izteiksme “2 • 2 = 7”.

Taču varbūtībai, kā jau redzējām, ir pakāpes. Salīdzināsim divu problemātisku (varbūtīgu) spriedumu saturu: “Rīgā var notikt zemestrīce” un “Sanfrancisko var notikt zemestrīce”. Neapšaubāmi, ka otrā sprieduma varbūtības pakāpe ir augstāka, jo Sanfrancisko atrodas seismoloģiski bīstamā zonā.

Ņemot vērā, ka problemātisko spriedumu patiesuma varbūtības pakāpes precīza kvantitatīva noteikšana ne vienmēr ir iespējama, patiesuma varbūtības nozīmi visbiežāk nosaka ar salīdzinošiem jēdzieniem “vairāk”, “mazāk” un citiem.

Iespējams šāds varbūtību skalas shematisks attēlojums:

Varbūtību skalas kreisa robeža A apzīmē neiespējamus (P=0), skalas centrs C — vienādi ticamus (P=0,5), bet labā robeža E — nepieciešamus notikumus (P=l).

Pārējās varbūtību skalas nozīmes parādītas shēmā. Piemēram, nogrieznis B-C apzīmē notikumus ar varbūtību intervālu 0,25—0,5.

Protams, ka minētās shēmas kvantitatīvās nozīmes ir visai nosacītas. Taču praktiski mūsu domāšana, vērtējot un prognozējot nolikuma reālo varbūtību, operē tieši šādu nozīmju robežās.

Piemēram, jebkura nozieguma versijas patiesuma varbūtība ir intervālā no neiespējamības (piemēram, kad aizdomās turētajam ir alibi) līdz nepieciešamībai (kad versija ir pierādīta). Ja četras reizes notiesātais par zādzībām nokļuvis brīvībā, tad visai ticams, ka viņš nodarbosies ar to pašu arī turpmāk.

IZZIŅAUN PĀRLIECĪBA Kāpēc dažkārt pareģošana un pravietošana piepildās? Tāpēc, ka tām ir noteikta objektīva un nullei nelīdzīga varbūtības pakāpe. Kāpēc dažreiz mēs ticam pat mazticamām pareģošanām? “Quod volumus, credimus libenter” — mēs labprāt ticam tam, kam gribam ticēt.

Attiecībā uz pārliecību sprieduma patiesumā izšķir trīs epistēmiskās modalitātes pamatnozīmes: 1) ticu (esmu pārliecināts, uzskatu); 2) no-

raidu; 3) šaubos. Pirmā un otrā ir stipras nozīmes (pozitīva un negatīva), trešā nozīme ir vāja.

Loģiskas attiecības starp minētajām nozīmēm attēlojamas loģiskajam kvadrātam līdzīgā shēmā. Shēmā dotā papildnozīme “pieņemu” loģiski pakļauta pamatnozīmei “ticu”.

Attiecībā uz noteiktu sprieduma saturu vienā un tai pašā laikā: 1) nedrīkst ticēt un noraidīt, bet drīkst neticēt un nenoraidīt; 2) nedrīkst ticēt un šaubīties, noraidīt un pieņemt; 3) nedrīkst nepieņemt un nešaubīties, bet drīkst pieņemt un šaubīties; 4) ja ticu, tad arī pieņemu (bet ne otrādi); 5) ja noraidu, tad arī šaubos (bet ne otrādi).

ticu noraidu

Piemēram, ja esmu pārliecināts (licu), ka M. ir vainīgs, tad pats par sevi saprotams, ka to arī pieņemu (4), nešaubos, ka tas tā ir (2), un noraidu versiju, ka M. nav vainīgs (1). Jaš-aubos, ka M. ir vainīgs, tad ari pieņemu, ka viņš ir vainīgs (3), neesmu pārliecināts, ka viņš ir vainīgs (2), un tomēr nevaru ari atspēkot versiju par viņa vainīgumu (5).

Kādas ir attiecības starp sprieduma objektīvas varbūtības pakāpi un mūsu subjektīvo pārliecību par sprieduma patiesumu? Ja varbūtības pakāpe pieļauj kaut vai aptuvenu kvantitatīvu raksturojumu, tad šo attiecību attēlojums ir loti vienkāršs:

Šaubīšanās pakāpe ir maksimāla attiecībā uz vienādi ticamiem notikumiem (P=0,5). Pārliecības pakāpe šeit līdzinās nullei. Objektīvas varbūtības pieaugums virs 0,5 pakāpeniski noved pie šaubīšanās samazināšanās līdz absolūtai pārliecībai ar pozitīvo nozīmi (“ticu”). Un otrādi — varbūtības pakāpes samazināšana zem 0,5 noved līdz absolūtai pārliecībai ar negatīvo nozīmi (“noraidu”). Piemēram, pēc pasaules statistikas datiem katrs devītais autovadītājs savas dzīves laikā gūst traumas vai iet bojā autoavārija. Tātad katra atsevišķa autovadītāja pozitīva pārliecība, ka ceļā ar viņu nekas slikts nenotiks, balstās uz samērā augstu statistikas varbūtības pakāpi. No otras puses, ja no 40 eksāmena jautājumiem students apguvis tikai 10, tad viņa subjektīvajai pārliecībai par eksāmena labvēlīgu rezultātu ir visai vāja objektīvas varbūtības pakāpe. Problemātisko spriedumu patiesuma objektīva varbūtība ne vienmēr

tieši nosaka mūsu pārliecību un rīcību. Piemēram, ruletes spēlē zaudējuma kopējā varbūtība ir daudz augstāka par varbūtību laimēt, taču katrs cer, ka laimēsies tieši viņam.

Tātad patiesība un pārliecība ir relatīvi patstāvīgas izziņas procesa puses, kas var sakrist, bet var arī nesakrist. Var būt pārliecināts par kādu aplamību un neticēt patiesībai.

Gadās ari tā, ka pārliecībai (ticībai) pat nav vajadzības pēc patiesības. Parasti šis “credo” (“es ticu”) princips valda sfērās, kurās dominē emocijas, bet ticība ir neatkarīga no zināšanām (misticisms, politiskais fanātisms, mīlestība).

Šajā ziņa izņēmums nav arī tiesības. Piemēram, 30.—50. gados padomju kriminālprocesa teorijā un praksē valdīja akadēmiķa A. Višinska viedoklis, ka pierādījumu novērtējumā tiesneša iekšējai pārliecībai ir patiesības kritērija nozīme. Neapšaubāmi, ka šajā gadījumā bija sajauktas divas dažādas epistēmiskās modalitātes nozīmes — attiecībā uz sprieduma objektīvu patiesumu un attiecībā uz pārliecību par tā patiesumu.

Jāsaka gan, ka ticības un pārliecības elementi nav vienkāršas izziņas procesa pavadparādības. Tie iekļauti ne tikai izziņā, bet arī visā cilvēka darbībā kā nepieciešami iekšēji komponenti. Daudz mūsu dzīvē ir atkarīgs no spējas ticēt un ticības pareizas orientācijas: “Lai jums notiek pēc jūsu ticības” (Matejs 9:29).

Arī izmeklēšanas praksē pārliecībai ir svarīga metodoloģiskā nozīme, it īpaši izmeklēšanas sākotnējās stadijās. Piemēram, kad versijas objektīvs pamatojums nav iespējams, tad neatliek nekas cits kā paļauties uz intuīciju.

Taču vienpusīga pārliecība var novest arī pie galējības, kad mēs negribam redzēt un dzirdēt kaut ko tādu, kas neatbilst mūsu viedoklim. Domāšanas dogmatisms it īpaši nevēlams un pat bīstams ir tādās darbības sfērās, kurās amatpersonu rīcība ir tieši saistīta ar cilvēku dzīvi un likteni.

IZZINA UNPIERĀDĪJUMS Pazīstamajā parunā “nav noķerts — nav zaglis” nav grūti saskatīt pretrunu ar sprieduma epistē-misko modalitāti attiecībā uz patiesumu. Protams, ja kāds ir zaglis, tad šā fakta konstatācija ir objektīva patiesība neatkarīgi no tās pamatojuma.

Taču tiesiskajā nozīmē nenoķerts zaglis (ja viņa vaina nav pierādīta) patiešām nav zaglis, pareizāk teikt — neskaitās zaglis. Ja patiesums raksturo mūsu zināšanu atbilstību īstenībai, tad pierādījums — zināšanu pamatotību.

Attiecībā uz sprieduma satura pierādījumu izšķir trīs epistēmiskās modalitātes nozīmes: 1) vcrificējams; 2) falsificējams; 3) neatrisināms.

Pirmā un otrā ir stipras nozīmes (pozitīva un negatīva), trešā nozīme ir vāja.

Sprieduma saturs ir verificējams (lat. “vērus” — patiess, “facere” — taisīt), ja tas pieļauj pierādījuma iespēju. Tādu spriedumu saturs principā ir empīriski (grieķ. “pieredze”, “prakse”) pamatojams. Verifikācijas princips izaudzis loģiskā pozitīvismā, kas ir viens no 20. gadsimta filozofijas pamatvirzieniem. Liela loma šī principa pamatojumā ir austriešu izcelsmes amerikāņu filozofam un Ioģiķim Rūdolfam Karnapam (1891—1970).

Izšķir tiešo un netiešo verifikāciju. Piemēram, spriedums “Daugava ietek Baltijas jūrā” pieļauj tiešo faktisko ve

rifikāciju. Spriedums “Padomju Krievija 1920. gadā atzina Latvijas Republikas neatkarību” pieļauj tiešo dokumentālo verifikāciju.

Ja noziedznieks nav aizturēts nozieguma vietā, tad spriedums “šo noziegumu ir izdarījis K.” nepieļauj tiešas verifikācijas iespējas. Taču netiešas verifikācijas ceļā (piemēram, pēc pirkstu nospiedumiem) šī

sprieduma saturs ir empīriski pamatojams.

Sprieduma saturs ir falsificējams (lat. “falsus”— aplams, “facere”— taisīt), ja tas principā pieļauj empīriska atspēkojuma iespēju. Falsifikācijas procedūras svarīgo metodoloģisko nozīmi zinātnes attīstībai pamatojis austriešu un angļu filozofs, loģiķis un sociologs Karls Popers (1902— 1994).

Jāņcm vērā, ka verifikācijā un falši fikācijā runa ir ne tikai par reālo, bet arī par principiāli iespējamu pozitīvo vai negatīvo empīrisko pamatojumu.

Piemēram, spriedums “eksistē citplančtu civilizācijas” nav nedz verificējams, nedz falši-

ficējams mūsdienu zinātnes un prakses attīstības robežās, taču nākotnē tāds pamatojums principā nav izslēgts.

Izskatīsim citu apgalvojumu: “Vienmēr būs ļaudis, kuri nevēlēsies pakļauties vispārpieņemtajiem sadzīves noteikumiem". Šī sprieduma saturs nav verificējams, jo nevar pierādīt kādu eksistenci attiecībā uz nenoteikto (“vienmēr”) nākotni. Taču nav izslēgts, ka ar laiku cilvēka būtība izmainīsies tik radikāli, ka minētais apgalvojums tiks atspēkots.

Verifikācijas un falsifikācijas kritēriji dod iespēju atšķirt zinātņu un ārpuszinātņu jautājumus un problēmas. Piemēram, apgalvojumam “eksistē aizkapa dzīve” pat principā nav iespējams nedz pozitīvs, nedz negatīvs empīriskais pamatojums, jo tas ir nevis zinātnes, bet ticības jautājums.

Ņemot vērā, ka verifikācijas un falsifikācijas nozīmes ir savstarpēji aizstājamas, varam tās izteikt ar ekvivalences formulām:

Va = Fā Fa=Vā

Formulas lasāmas: 1) sprieduma “a” verifikācija ir loģiski ekvivalenta sprieduma “ā” falsifikācijai; 2) sprieduma “a” falsifikācija ir loģiski ekvivalenta sprieduma “ā” verifikācijai.

Piemēram, kāda cilvēka vainas pierādījums ir loģiski ekvivalents šīs personas nevainīguma atspēkojumam, un otrādi — kāda indivīda vainas atspēkojums ir loģiski ekvivalents šīs personas nevainīguma pierādījumam.

Ja sprieduma saturs ir nevērificējams un nefalsificējams, tad jautājums par šī sprieduma patiesumu ir neatrisināms.

Na = Va Fa

Šī formula ir metodoloģiskais nevainīguma prezumpcijas principa pamats: “In dubiis reus est absolvendus” (“šaubīgos gadījumos apsūdzētais attaisnojams”). *

Pirms desmit gadiem kādā Krievijas avīzē bija aprakstīts notikums Sibīrijas taigā. Domādami, ka šauj uz lāci, divi jauni ģeologi nogalināja mežsargu. Viena šāvēja lode trāpīja sirdī, otra—krekla kabatā, kurā atradās metāla cigarešu etvija.Tā kā abu šāvēju gludstobra ieroči un to patronas bija pilnīgi identiskas, kriminālistiskajai ekspertīzei neizdevās noteikt, no kādas bises izšauta lode, kas trāpīja sirdi. Tomēr abi šāvēji tika notiesāti uz trīs gadiem par tīšu slepkavību. Vēlāk tiesas lēmumu atcēla,jo nebija iespējams pierādīt vainu vienam—un tikai vienam — no viņiem.

Jāņem vērā, ka verifikācijas un falsifikācijas principi, kā arī jautājums par patiesuma aspektā neatrisināmiem spriedumiem attiecas tikai uz objektīvi materiālas realitātes pasauli. Piemēram, pasaku realitāte nav falsificējama, jo tajās viss ir iespējams. Pasakās pieļaujami arī zinātnes likumu pārkāpumi, taču tas nenozīmē to realitātes aplamību. Tā vienkārši ir ļoti savdabīga realitāte ar saviem noteikumiem un likumiem.

A Normu loģiskā uzbūve ^ Dcontiskas modalitātes nozīmes Strādāt: tiesības vai pienākums Ja nav aizliegts, tad ir atļauts? Deontiskā modalitāte tiesību normās Tiesību normu savstarpējā apgriežamība ^ Aksioloģiskā modalitāte

Varētu likties, kas gan ir kopējs starp spēles noteikumiem un Civillikuma pantiem, starp tehniskiem standartiem un Bībeles baušļiem? Kopējs ir tas, ka viss minētais balstās uz noteiktām normām.

Vārda plašākajā nozīmē ar normu saprot jebkuru sabiedriski akceptētu darbības (rīcības) principu. Piemēram, tiesību norma ir valstiski reglamentēts vispārobligāts vispārējas uzvedības noteikums.

Deontiskā (grieķ. “deon” — pienākums) modalitāte ir spriedumu satura novērtējums noteiktas normatīvas sistēmas prasību aspektā.

Piemēram citēsim Svēto Rakstu vārdus: “Tev būs savu tuvāko mīlēt kā sevi pašu” (Matejs 22 : 39). Šajos Jēzus Kristus vārdos izteikts viens no augstākajiem kristietības mācības pozitīvajiem baušļiem (obligātām prasībām).

Neklasiskas loģikas apakšnozari, kas pētī normatīvo izteikumu loģisko struktūru un attiecības, sauc par deontisko (normatīvo) loģiku.

Deontisko loģiku nedrīkst sajaukt ar deontoloģiju — ētikas apakšnozari, kas aplūko profesionālis ētikas problēmas. Pastāv medicīniskā deontoloģija, policijas darbības deontoloģija un citas profesionālās ētikas mācības.

NORMU LOĢISKĀ UZBŪVE Jebkuras normas iekšējā loģiskā uzbūve tieši vai netieši ietver četrus pamatelementus.

Normas saturs ir darbība, kas ir normatīvas regulācijas objekts. Aplūkosim Latvijas Republikas konstitucionālā likuma 8. panta 3. daļu: “Pilsoņiem ir tiesības dibināt politiskās partijas". Šīs tiesību normas saturs ir iespēja dibināt politiskas partijas Latvijas teritorijā.

Normas modalitāte ir tās saturā konstatētas darbības obligātais, aizliedzošais vai atļaujošais raksturs. Iepriekš minētai tiesību normai ir atļaujošs raksturs.

Normas subjekts ir persona vai personu grupa, kurai norma adresēta. Iepriekš norādītās tiesību normas subjekts ir Latvijas Republikas pilsonis.

Normas piemērošanas nosacījumi ir apstākļi, kuros noteiktai darbībai jānotiek, nav jānotiek vai tā var notikt. Attiecībā uz nule minēto tiesību normu šie nosacījumi atrunāti spēkā esošos atsevišķos likumos (piemēram, likumā “Par sabiedriskajām organizācijām un to apvienībām”, likumā “Par policiju”).

Tātad jebkuras normas balstās uz noteiktām deontiskas modalitātes nozīmēm un līdz ar to pakļaujas vispārējām loģiskām kārtulām.

DEONTISKAS MODALITĀTES NOZĪMES Izšķir trīs deontiskas modalitātes pamatnozīmes: 1) obligāti; 2) aizliegts; 3) atļauts. Pirmā un otrā nozīme ir stipras (pozitīva un negatīva), trešā

nozīme ir vāja.

Obligātas ir tādas darbības (rīcības), kas saskaņā ar normatīvās sistēmas prasībām viennozīmīgi jāpilda. Piemēram, obligāts raksturs ir Konstitucionālā likuma 3. pantam: “Valsts pienākums ir aizsargāt cilvēku, viņa dzīvību, brīvību, drošību, cieņu, tiesības un īpašumu”.

Aizliegtas ir tādas darbības (rīcības), no kurām saskaņā ar normatīvās sistēmas prasībām viennozīmīgi jāatturas. Piemēram, aizliedzošs raksturs ir Konstitucionālā likuma 5. panta trešajai daļai: “Uzņemot Latvijas Republikas pilsonībā, nedrīkst izveidoties dubultā pilsonība”.

Atļautas ir tādas darbības (rīcības), kas normatīvā sistēmā nav obligātas un nav aizliegtas. Piemēram, atļaujošs raksturs ir Konstitucionālā likuma 29. pantam: “Ikvienam ir tiesības brīvi pārvietoties Latvijas teritorijā”.

Atļauto darbību paveids ir normatīvi nenozīmīgas darbības. Piemēram, cilvēka tiesības braukt ar tramvaju vai nosaukt savu suni par Tango ir normatīvi nenozīmīgas attiecībā uz krimināllikuma prasībām.

Normatīvi nenozīmīgas darbības veido deontiskas modalitātes pa-pildnozīmi, jo starp jēdzieniem “atļauts” un “normatīvi nenozīmīgi” pastāv nevis tāpatības, bet ģints un sugas*attiecība. Protams, kas ir normatīvi nenozīmīgs (NN), tas ir atļauts (A), taču ne otrādi.

Izskatīsim Konstitucionālā likuma 22. pantu: “Katram ir tiesības veikt uzņēmējdarbību, kas nav pretrunā ar likumu”. Šī panta atļaujošais raksturs nav normatīvi nenozīmīgs, jo uzliek attiecīgām valsts institūcijām pienākumu nodrošināt tiesiskas un citas garantijas minēto tiesību realizācijai.

Deontiskās modalitātes nozīmes ne vienmēr tiek apzīmētas ar tiešiem operatoriem (“aizliegts”, “atļauts” u. c.). Dažreiz deontiskas modalitātes jēga skaidrojama tikai pēc attiecīgās normas loģiskā konteksta.

Piemēram: "Par mirušiem runā vai nu labu, vai neko”. Saskaņā ar nerakstīto vispārcilvēcisko morāles nonnu kodeksu "ex more” (“pēc paražas") šai prasībai ir aizliedzošs raksturs — par mirušiem bērēs tradicionāli nav pieņemts slikti runāt.

STRĀDĀT: TIESĪBASvai PIENĀKUMS Bieži vien deontiskās modalitātes nozīmes attieclbā uz vienu un to pašu darbību (rīcību) var sakrist vairākās normatīvās sistēmās, piemēram: “Tev nebūs nokaut”; “tev nebūs zagt”; “tev nebūs nepatiesu liecību dot”. Šīs Bībelē minētās aizliedzošās darbības (Otrā Mozus 20 : 13, 15, 16; Matejs 19 : 18—19) ir aizliedzošas arī saskaņā ar Kriminālkodeksā 98.— 102., 139. un 174. pantiem.

Taču dažreiz prasības, kas ir obligātas vai atļautas vienā normatīvajā sistēmā, var būt normatīvi nenozīmīgas vai pat aizliegtas citās normatīvajās sistēmās.

Piemēram, saskaņā ar kristietības pamatprincipiem izdarīt pašnāvību ir aizliegta rīcība — Dievs ir devis dzīvību, tātad tikai Dievam ir tiesības to atņemt. Taču no tiesiskā viedokļa pašnāvība ir normatīvi nenozīmīga rīcība.

Neapšaubāmi, ka darbspējīgam cilvēkam ir jāstrādā. Taču ari šī norma skaidrojama vismaz divējādi. Konstitucionālā likuma 23. pantā tai ir tiesiski atļaujoša nozīme: “Katram ir tiesības brīvi izvēlēties profesiju, nodarbošanos un darba devēju”. Apustuļa Pāvila vārdos minētā norma skaidrota kā obligāta morāla prasība: “Kas negrib strādāt, tam nebūs ēst” (2. Tesalon. 3 : 10).

Saskaņā ar Korāna 4. sūras (nodaļa) trešo ajatu (pants) vīrietim ir likumīgas tiesības uz četrām sievām. Taču šī islamvalstīs atļaujošā norma saskaņā ar kristīgās kulturas tradīcijām skaidrojama kā viennozīmīgi aizliedzoša.

JA nav AIZLIEGTS,TAD IR ATĻAUTS?

Kas ir “atļauts”? Precīzi atbildēt uz šo jautājumu nemaz nav tik viegli, kā tas pirmajā mirklī var likties.

Šķiet, ka jēdziena “atļauts” pretējs jēdziens būtu viena no deontiskās modalitātes pamatnozīmēm “aizliegts”. Taču šo jēdzienu apjomu attiecību shematiskais attēlojums uzskatāmi parāda, ka ģints jēdziena apjoma “darbība” neaizpildītā daļa izrādās tukša apakšklase. Tādu darbību, kas

nebutu atļautas vai aizliegtas, vienkārši nav. Arī obligātās vai normatīvi nenozīmīgas darbības — vai tās nav atļautas?

Izmēģināsim citu ceju — caur jēdzienam ‘'atļauts” pretrunīgu jēdzienu. Arī šis variants nav konstruktīvs, jo nav skaidrs, kur izvietot normatīvi nenozīmīgas darbības. No vienas puses, tām it kā jābūt atļauto darbību

daļā (jo normatīvi nenozīmīgas darbības nav aizliegtas), no otras puses — pretējā daļā (jo normatīvi nenozīmīgas darbības neprasa atļauju).

No teiktā var secināt, ka jēdziena “atļauts” daudznozīmju iemesla dēļ tā viennozīmīgs izvietojums starp citām deontiskās modalitātes nozīmēm nav iespējams. Tomēr izvairīties šajā situācijā no loģiska strupceļa ir iespējams.

Par ģints jēdziena “darbība” dihotomiskā iedalījuma pirmo locekli ņemsim jēdzienu “aizliegts”. Līdz ar to visas darbības (rīcības) iedalīsies

divās klasēs: 1) darbības, kas ir aizliegtas; 2) darbības, kas nav aizliegtas. Starp darbībām, kas nav aizliegtas, izdalīsim tādu darbību apakšklasi, kas nav obligātas, bet ir normatīvi nozīmīgas. Tās ir atļautas darbības šaurākajā nozīmē. Tāda darbība, piemēram, fiksēta Civillikuma 419. pantā: “Testators var testamentu katrā laikā atcelt, grozīt vai papildināt”.

Atļautas darbības plašākajā nozīmē ir minēto atļauto un obligāto darbibu apakšklašu saskaitīšana. Obligātas darbības nav aizliegtas, tātad šajā nozīmē tās arī ir atļautas.

Atļautas darbības visplašākajā nozīmē ir visas darbības, kas nav aizliegtas. Šo klasi veido trīs shēmā attēloto klases “nav aizliegts” apakšklašu saskaitīšana.

Tātad populārajai formulai “atļauts ir viss, kas nav aizliegts” tieši atbilst pēdējā (visplašākā) atļauto darbību nozīme. Šīs formulas tiesisko skaidrojumu atrodam Konstitucionālā likuma 2. pantā: “Katram ir tiesības uz rīcību, kas nav aizliegta ar likumu”.

Attiecības starp deontiskās modalitātes nozīmēm ir līdzīgas attiecībām starp citu modalitāšu nozīmēm (10.1.,

10.2. sad.). Tāpēc, izmantojot loģiskā kvadrāta shēmu, ari šeit varam formulēt visus iespējamos attiecību variantus.

obligāti aizliegts

Lūk, šie varianti: 1) kas ir obligāts, tas ir atļauts, nav neobligāts un nav aizliegts; 2) kas ir aizliegts, tas ir neobligāts, nav atļauts un nav obligāts;

3) kas ir atļauts, tas nav aizliegts un var būt (bet var arī nebūt) gan obligāts, gan neobligāts; 4) kas ir neobligāts, tas nav obligāts un var būt (bet var arī nebūt) gan aizliegts, gan atļauts.

DEONTISKĀ MODALITĀTE TIESĪBU NORMĀS Jebkura tiesiski nozīmīga rīcība ir obligāta, aizliegta vai atļauta. Tātad saskaņā ar deontiskās modalitātes pamatnozīmēm tiesību normas ieda

lāmas trīs grupās: 1) tiesībpienākumu uzliekošas normas; 2) tiesībaizliedzošas normas; 3) tiesības piešķirošas normas.

Tiesībpienākumu uzliekošas normas saturs ir darbības (rīcības), no kurām nedrīkst atturēties. Šīs normas apzīmējums “Oa” (pēc lat. “offi-cium” — pienākums) lasāms: rīcība “a” ir obligāta.

Tiesībpienākumu uzliekošas normas dažreiz izsaka ar modāliem operatoriem “pienākums” , “jāizpilda” un citiem, piemēram: “Katram ir pienākums atlīdzināt zaudējumus, ko viņš ar savu darbību vai bezdarbību nodarījis” (Civillikuma 1779. pants).

Saskaņā ar latviešu valodas sintakses īpatnībām daudz biežāk deontiskais operators nav izteikts ar vārdiem, bet ir domāts tiesībpienākumu uzliekošas normas kontekstā, piemēram: “Saeimu ievēlē uz trim gadiem” (Satversmes 10. p.).

Tiesībpienākumu uzliekošas normas attiecībā uz policijas darbību tiek formulētas likuma “Par policiju” 10. pantā “Policijas darbinieka pamatpienākumi” un 11. pantā “Policijas darbinieka papildpienākumi”.

Tiesībaizliedzošas normas saturs ir darbības (rīcības), no kurām viennozīmīgi jāatturas. Šīs normas apzīmējums “Va” (pēc lat. “veto” — ai/liegt) lasāms: rīcība “a” ir aizliegta.

Parasti tiesībaizliedzošas normas izsaka ar modāliem operatoriem “aizliegts”, “nedrīkst” un citiem, piemēram: “Aizliegts iesaistīt policiju tādu uzdevumu pildīšanā, kuri nav noteikti Latvijas Republikas likumos’ (likuma “Par policiju” 3. p.).

Dažreiz deontiskais operators nav izteikts ar vārdiem, bet ir domāts tieslbaizliedzošas normas kontekstā, piemēram: “Dzimtsarakstu nodaļas pārzinis vai garīdznieks nelaulā, ja viņiem ir zināmi šķēršļi laulības noslēgšanai” (Civillikuma ģimenes tiesību daļas 54. p.).

Daži tiesību normu formulējumi pieļauj divējādu interpretāciju, piemēram: “Nevienu nedrīkst apcietināt citādi kā tikai uz tiesas vai tiesneša lēmuma pamata” (Kriminālprocesa kodeksa 11. p. pirmā daļa). Tiesib-aizliedzošais skaidrojums — nevienu nedrīkst apcietināt bez tiesas vai tiesneša lēmuma pamata. Tiesībpienūkumu uzliekošais skaidrojums — apcietinājumam obligāti jābūt pamatotam ar tiesas vai tiesneša lēmumu.

Ai tiesībaizliedzošām normām formulēti vairāki tiesību vispārējie principi, piemēram: "Non bis in idem" ("ne divreiz par to pašu”) — par vienu un to pašu nodarījumu nedrīkst sodīt divreiz; “lex prospicit, non respicit” (“likums skatās uz priekšu, nevis atpakaļ”) — likumam nav atpakaļejoša spēka.

Savdabīgs tiesibaizliedzošo normu paveids irkrimināltiesību normas. Pirmajā mirklī pat liekas, ka tās neko neaizliedz! Taču atšķirība no citām tiesību nozarēm Kriminālkodeksa sevišķās daļas pantos minētas arī attiecīgas juridiskas sankcijas, kas netieši norāda uz šo normu tiesīb-aizliedzošo raksturu.

Tiesību piešķirošas normas saturs ir darbības (rīcības), no kurām drīkst atturēties. Šīs normas apzīmējums “La” (pēc lat. “licitus” — atļauts) lasāms: rīcība “a” ir atļauta, bet nav obligāta.

Parasti tiesību piešķirošas normas izsaka ar modāliem operatoriem “ir tiesības”, “var”, “drīkst”, piemēram: “Slepenā sadarbība var būt atalgojama” (Operatīvās darbības likuma 30. p. 3. daļa).

Atsevišķos gadījumos deontiskais operators nav izteikts ar vārdiem, bet ir domāts tiesību piešķirošas normas kontekstā, piemēram: “Kas uz svešas zemes nejauši atradis apslēptu mantu, iegūst pusi no tās” (Civillikuma 953. p. 2. daļa).

Tiesību piešķirošo normu īpatnība ir tā, ka to saturā vienlaikus, bet dažādās attiecībās ir domātas kā atļautas, tā arī obligātas rīcības.

Tā, piemēram: “Mantot aicinātam ir tiesības, pirms viņš izteic savu gribu par mantojuma pieņemšanu, pārliecināties par tā sastāvu” (Civillikuma 696. p.). Šī atļaujošā norma uzliek ari pienākumu attiecīgām valsts institūcijām nodrošināt tās realizāciju.

No minētās tiesību piešķirošo normu īpatnības izriet tiesību sistēmas deontiskas sabalansēšanas prasība, proti — tiesību piešķirošo normu realizācija ir jānodrošina ar attiecīgām tiesībpienākumu uzliekošām normām.

Tiesību piešķirošas normas attiecībā uz policijas darbību formulētas likuma "Par policiju"

12. pantā “Policijas darbinieka vispārējās tiesības”, 13. pantā "Policijas darbinieka tiesības lietot fizisku spēku un speciālus līdzekļus”, 14. pantā “Policijas tiesības pielietot šaujamieroci".

TIESĪBU NORMUSAVSTARPĒJA APGRIEZAMĪBA Izskatītās tiesību normu deontiskās modalitātes nozīmes ir savstarpēji aizstājamas. Piemēram,

tiesību piešķiroša norma var būt izteikta kā tiesībpienākumu uzliekošas, tā arī tiesībaizliedzošas normas loģiskā formā.

Principā jebkuru normu sistēmu varētu formulēt trīs unificētos variantos: gan tikai ar “pienākumu”, gan tikai ar “aizliegumu”, gan tikai ar “atļauju" sarakstu. Protams, tādas teorētiski iespējamas, bet mākslīgas normatīvas konstrukcijas nebūtu efektīvas savu tiešo funkciju pildīšanā.

Tomēr dziļākai tiesību normu jēgas apguvei zināšanas par deontiskās modalitātes nozīmju savstarpējas aizstājamības kārtulām ir visai lietderīgas.

Būtībā šīs kārtulas ir ekvivalences formulas, kas izriet no iepriekš izskatītām deontiskās modalitātes nozīmju attiecībām pec loģiskā kvadrāta shēmas.

Pirmā kārtula: ja rīcība “a” ir obligāta, tad pretēja rīcība ir aizliegta:

Oa=Vā

Satversmes 83. pantā izteikta tiesībpienākumu uzliekoša norma: “Tiesneši ir neatkarīgi un vienīgi likumam padoti”. Tātad jebkurš spiediens uz tiesnešiem no parlamenta, valdības, privātstruktūru vai atsevišķu personu puses ir aizliegts.

Otrā kārtula: ja rīcība “a” ir obligāta, tad pretēja rīcība nav atļauta:

Oa =Lā

Civillikuma ģimenes tiesību daļas 121. pantā izteikta tiesībpienākumu uzliekoša norma: “Par saviem parādiem katrs laulātais atbild ar savu mantu". Tātad laulātam nav tiesības atbildēt par saviem parādiem ar sava dzīvesbiedra (dzīvesbiedres) mantu.

Minētām kārtulām nepakļaujas tiesībpienākumu uzliekošas normas ar izņēmumiem. Piemēram, saskaņā ar Kriminālprocesa kodeksa 168. p. trešo daļu kratīšanu drīkst izdarīt tikai uz tiesneša lēmuma pamata. Taču secināt, ka pretēja rīcība ir aizliegta vai nav atļauta, šajā gadījumā būtu nepareizi. Saskaņā ar to pašu pantu neatliekamos gadījumos ar prokurora piekrišanu kratīšanu drīkst izdarīt arī bez tiesneša lēmuma, paziņojot par to tiesnesim divdesmit četru stundu laikā.

Trešā kārtula: ja rīcība “a” ir aizliegta, tad pretēja rīcība ir obligāta:

Va= Oā

Satversmes 37. pantā izteikta tiesībaizliedzoša norma: “Par Valsts Prezidentu nevar ievēlēt personu, kura nav pilnus četrdesmit gadus veca”. Tātad kandidātam uz Latvijas valsts prezidenta posteni obligāti jābūt vairāk par četrdesmit gadiem.

Ceturtā kārtula: ja rīcība “a” ir aizliegta, tad tā nav atjauta:

Va =La

Likuma “Par policiju” 14. pantā izteikta tiesībaizliedzoša norma: “Aizliegts pielietot un izmantot šaujamieročus vietās, kur to pielietošanas rezultātā var ciest citas personas”. Tātad minētos apstākļos šaujamieroču pielietošana nav atļauta.

Piektā kārtula: ja rīcība “a” ir atļauta, tad arī pretēja rīcība ir atļauta:

La = Lā

Satversmes 45. pantā izteikta tiesību piešķiroša norma: “Valsts Prezidentam ir tiesība apžēlot noziedzniekus, par kuriem tiesas spriedums stājies likumīgā spēkā”. Tātad Valsts prezidentam katrā atsevišķā gadījumā ir arī tiesības uz citu lēmumu.

Sestā kārtula: ja rīcība “a” ir atļauta, tad pretēja rīcība nav obligāta:

La =Oā

Civillikuma ģimenes tiesību daļas 86. panta trešā daļā izteikta tiesību piešķiroša norma: “Noslēdzot laulību, var savam uzvārdam pievienot otra laulātā uzvārdu”. Tātad jebkurš cits variants nav obligāts.

Septītā kārtula: ja rīcība “a” ir atļauta, tad tā nav aizliegta:

La = Va

Likuma “Par policiju” 14. pantā izteikta tiesību piešķiroša norma: “Bez brīdinājuma šaujamieroci var lietot, ja uzbrukums ir pēkšņs vai uzbrukumā tiek izmantoti ieroči.” Tātad minētos apstākļos šaujamieroču lietošana nav aizliegta.

No izskatītām kārtulām izriet tiesību sistēmas deontiskā nepretrunīguma prasība. Tātad noteiktā tiesību normu sistēmā nedrīkst: 1) prasīt izpildīt divas savstarpēji izslēdzošas normas (Oa V Oā); 2) aizliegt pildīt divas savstarpēji izslēdzošas normas (Va V Vā); 3) prasīt pildīt un aizliegt pildīt vienu un to pašu (Oa V Va).

AKSIOLOĢISKĀ -MODALlTATE Jebkura norma skaidrojama kā atsevišķs novērtējuma gadījums. Piemēram, obligāto normu formulējums iespējams ar pozitīvu attiecīgas

darbības novērtējumu.

Tāpēc deontiskā modalitāte ir aksioloģiskas (grieķ. “axios” vērtīgs) modalitātes īpašs gadījums, kas raksturo sprieduma saturu noteiktas vērtībsistēmas aspektā.

Izšķir trīs aksioloģiskas modalitātes nozīmes: 1) labi (La); 2) slikti (Sa); 3) aksioloģiski nenozīmīgi (Na).

Arī aksioloģiskas modalitātes nozīmes ir savstarpēji aizstājamas un pakļaujas noteiktām kārtulām, kas ir līdzīgas nule izskatītajām deontiskās modalitātes kārtulām.

Pirmā kārtula: kaut kas ir labi, ja tā trūkums ir slikti. Piemēram, gūt panākumus ir labi, tikai ja negūt panākumus ir slikti:

La = S ā

Otrā kārtula: kaut kas ir slikti, ja tā trūkums ir labi. Piemēram, būt slimam ir slikti, tikai ja būt veselam ir labi:

Sa = Lā

Trešā kārtula: ja kaut kas ir nenozīmīgs, tad arī pretējais ir nenozīmīgs. Piemēram, ja ir vienalga, ka kaķēni ir pelēki, tad arī ir vienalga, ja tie nebūtu pelēki:

Na = Nā

Nobeigumā minēsim lmanuela Kanta slaveno kategorisko imperatīvu: “Rīkojies tā, lai tavas gribas maksima^13 vienmēr vienlaikus varētu noderēt par vispārējas likumdošanas principu”.

Šajā lakoniskajā formulējumā izteikts cilvēku koeksistences ētiskais un tiesiskais normatīvais ideāls. Formula skaidrojama arī kā aizliedzoša un aksioloģiski negatīva norma, jo rīcība pretējā virzienā neizbēgami novedusi un noved cilvēkus pie konfliktsituācijām.

Taču tā nav loģikas vaina.

VINGRINĀJUMI 1* uzdevums. Nosakiet spriedumu alētiskās modalitātes nozīmi ontoloģiskā (faktiskā) un

loģiskā aspektā.

1. Iespējams, ka apsūdzētais M. būs attaisnots.

2. Visi metāli sasilstot izplešas.

3. Absolūta laime nav iespējama.

4. Sugas jēdziena saturs ir bagātāks par ģints jēdziena saturu.

5. Rīt gaidāms lietus.

6. Mēness ir Zemes dabiskais pavadonis.

7. Nav iespējams, ka cilvēks noteiktajā laikā atradās divās dažādās vietās.

2. uzdevums. Izsakiet spriedumus ar citām alētiskās modalitātes nozīmēm.

1 .Aizsargu organizācija nodibināta 1919. gada martā.

2. Eksāmenu loģikā es nolikšu teicami.

3. Saules sistēmā ir deviņas planētas.

4. Nav iespējams, ka M. ir vainīgs minētajā noziegumā.

5. Kārlis Ulmanis dzimis 1877. gadā.

6. Izmeklēšana K. lietā ir pabeigta.

7. Izmeklēšana K. lietā rīt noteikti tiks pabeigta.

8. Ja divi lielumi ir līdzīgi kādam trešam lielumam, tad tie ir līdzīgi savā starpā.

9. Tiesas spriedums ir izpildīts.

10. Pētera baznīcas torņa galā ir gailis.

11. Iespējams, ka aizdomās turētais N. nebija šī nozieguma izpildītājs.

12. Staļins ir dzimis 1879. gadā, bet Hitlers — 1889. gadā.

3. uzdevums. Nosakiet spriedumu epistēmisko modalitāti attiecībā uz patiesumu, pārliecību un pierādījumu.

1. Iespējams, ka M. nav bijis šī nozieguma organizētājs.

2. Esmu pārliecināts, ka M. nav bijis šī nozieguma organizētājs.

3. Pierādīts, ka M. nav bijis šī nozieguma organizētājs.

4. Studentiem jāliek eksāmeni.

5. Laulība starp viena dzimuma personām ir aizliegta.

6. Rīt pūtēju orķestris spēlēs ierindas skatē.

7. Apsūdzētajam ir tiesības uz aizstāvību.

8. “Neko par daudz!” (Solons).

9. Cilvēka likteni nosaka zvaigžņu izvietojums viņa dzimšanas brīdī.

4. uzdevums. Nosakiet spriedumu deontiskās modalitātes nozīmi. Izdariet visus iespējamos secinājumus atbilstoši loģiskā kvadrāta shēmai.

1. “Godā savu tēvu un māti” (Matejs 19 : 19).

2. Nemeklē godu cita neslavā.

3. “Jācenšas pēc lieliem darbiem, nevis vārdiem” (Dēmokrits).

4. Ar varu mīļš nebūsi.

• 5. Mācīties ļauts ari no ienaidnieka (“fas est et ab hoste doceri”).

6. “Pazīsti pats sevi!” (Taless).

7. “Tev nebūs laulību pārkāpt” (Matejs 19 : 18).

8. No ļaunumiem izvēlies vismazāko.

9. “Taisnīgumam jābūt spēcīgam, bet spēkam taisnīgam” (Paskāls).

10. Godam priecāties nav liegts.

11. “Neesi bezdarbīgs, pat tad ne, ja esi bagāts” (Taless).

12. “imperatoram jāmirst stāvus” (Vcspasiāns).

5. uzdevums. Kuros no minētiem likuma “Par policiju” pantiem tiek izteiktas tiesības, bet kuros — pienākumi?

1. Dienesta vajadzībām bez atlīdzības izmantot iestādēm, uzņēmumiem un organizācijām piederošos vietējo sakaru līdzekļus (12. p. 27. d.).

2. Izpildīt tiesas nolēmumus, prokurora lēmumus un norādījumus, kā ari izmeklētāja uzdevumus, kas saistīti ar meklēšanas un izmeklēšanas darbību veikšanu (10. p. 5. d.).

3. Prasīt, lai personas pārtrauc likumpārkāpumus un citu rīcību, kura traucē policijas pilnvaru izpildi, kā arī lietot pret likumpārkāpējiem paredzētos piespiedu līdzekļus (12. p I. d.)

4. Likumā noteiktajā kārtībā aizturēt un turēt apsardzībā personas, kuras tiek turētas aizdomās par noziegumu vai administratīvo pārkāpumu izdarīšanu (12. p. 7. d ).

5. Novērst un pārtraukt administratīvos pārkāpumus, noskaidrot vainīgos, savas kompetences ietvaros sastādīt protokolus, izskatīt lietas par šiem pārkāpumiem vai ari nodot tās izskatīšanai pēc pakļautības (10. p. 6. d.).

6. Jebkurā diennakts laikā iekļūt dzīvoklī bez tajā dzīvojošo atļaujas (ja nepieciešams, lietojot fizisku spēku) gadījumos, kad persona aizturama nozieguma vietā vai apdraudēta citu personu dzīvība (12. p. 16. d.).

6. uzdevums. Nosakiet Satversmes (LRS), Konstitucionālā likuma (KL), Civillikuma (CVL), Kriminālprocesa kodeksa (KPK) un likuma “Par policiju” (LPP) pantu deontiskās modalitātes nozīmes. Pārveidojiet šīs nozīmes saskaņā ar ekvivalences formulām.

1. Katram ir tiesības uz izglītību (KL 38. p. I. d.).

2. Aizliegts meklēt apslēptu mantu uz svešas zemes (CVL 953. p. 1 d.).

3. Pirms šaujamieroča lietošanas irjābridina par nodomu to darīt (LPP 14. p ).

4. Zemes īpašniekam irtiesība aizliegt ikvienai svešai personai ķert vai medīt dzīvniekus viņam piederošās zemes robežās (CVL 935. p ).

5. Personu, ko tur aizdomās par nozieguma izdarīšanu, nedrīkst aizturēt ilgāk par septiņdesmit divām stundām (KPK 122. p. 3. d.).

6. Saeimas locekli var apcietināt, ja to notver pie paša nozieguma pastrādāšanas (LRS 29. p. 2. d.).

7. Policijas darbiniekam ir tiesības pastāvīgi glabāt un nēsāt šaujamieroci, kas viņam izsniegts lietošanai dienesta vajadzībām (LPP 14. p.).

8. Kriminālatbildība var būt tikai individuāla (KL 18. p. 6. d.).

9. Policijas dienestā nevar pieņemt personas, kuras agrāk sodītas par tīšiem noziegumiem (LPP 28. p ).

10. Prasīt zaudējuma atlīdzību var tiklab pats cietušais, kā ari viņa mantinieki (CVL 1778. p.).

11. Katram notiesātajam ir jāstrādā atbilstoši vina fiziskajām un garīgajām spējām (KL 19. p. 2. d.).

12. Partiju un citu sabiedriski politisko organizāciju un kustību vai to pārstāvju iejaukšanās policijas darbībā ir aizliegta (LPP 23. p.).

13. Mantiniekam jāizpilda visi viņam testamentā uzliktie uzdevumi, kā arī visi pienākumi, kurus viņš uzņēmies pēc mantojuma līguma (CVL 706. p.).

14. Katrs var aizstāvēt savas tiesības un intereses tiesā (KL 18. p. 1. d.).

15. Garīdznieks laulā pēc savas konfesijas noteikumiem (CVL ģimenes tiesību daļas 57. p.).

16. Tiesa var šķirt laulību pēc viena vai abu laulāto pieteikuma (turpat, 70. p.).

11. nodaļa. LOĢIKAS PAMATLIKUMI

+ Identitātes likums ♦ Pretrunas likums ♦ Trešā izslēgta likums

♦ Pietiekamā pamata likums

Cilvēkam jāatbild ne vien tikai par to, ko viņš ir darījis, bet arī par to, ko viņš nav darījis.

Reinis Kaudzīte

Domāšanas pareizību nosaka loģikas likumi — tie ir obligāti pareizas domāšanas priekšnosacījumi (1. nod.).

Vairāki loģikas likumi, kas attiecas uz atsevišķām domāšanas formām, mums jau ir zināmi. Tie, piemēram, ir jēdziena satura un apjoma apgrieztas attiecības likums, vienkāršu atributīvo spriedumu attiecības likumi pēc loģiskā kvadrāta, konjunkcijas, disjunkcijas un implikācijas likumi.

Starp loģikas likumiem ir ari tāda to grupa, kurus sauc par loģikas pamatlikumiem. Atšķirībā no pārējiem loģikas likumiem tie skar jebkuru domāšanas formu, proti — gan jēdzienu, gan spriedumu, gan slēdzienu.

Loģikas pamatlikumi nosaka domāšanas svarīgākos vispārējos (universālos) principus: noteiktību, konsekvenci un pamatotību.

Tradicionāli ir pieņemts izdalīt četrus" loģikas pamatlikumus: identitātes likumu, pretrunas likumu, trešā izslēgtā likumu un pietiekamā pamata likumu.

11.1. IDENTITĀTES LIKUMS

Noteiktība un attīstība -<► Ekvivokācijas kļūda A Amfibolijas kļūda <>- Sofistika kā šķietama gudrība

Ja pieņem, ka vārdam ir neskaitāms nozīmju daudzums, tad runa un domāšana nebūtu iespējamas. Kāpēc?

Atbildi rodam Aristoteļa slavenajā filozofiskajā traktātā “Metafizika”: “Nenozīmēt kaut ko vienu — tātad nenozīmēt neko. Ja vārdi nenozīmē neko noteiktu, tad beigas jebkuram prātojumam... Jo nav iespējams kaut ko domāt, ja nedomā kaut ko vienu”[14].

No Aristoteļa teiktā izriet šāds identitātes likuma (“principium identitatis”) formulējums — katrai domai prātojumā jāsaglabā viens un tas pats noteiktais saturs.

asa

Te gan varētu iebilst, ka doma ar citu saturu ir jau nevis tā pati, bet cita doma. Tāpēc minētās ekvivalences formulas (“a” ir“a”) precīzs skaidrojums būtu šāds: katrai noteiktai domai jāpalick tai pašai domai vai—vēl precīzāk — katra doma ir ekvivalenta pati sev.

Var likties, ka identitātes likuma būtība ir visai acīmredzama un pat banāla. Taču cilvēku komunikācijas prakse liecina gluži pretējo. Piemēram, nereti viena un tā pati valodas izpausme (vārds, teikums) skaidrojama dažādi, līdz ar to vienas domas vietā nemanāmi veidojas divdomība.

Franču filozofs Mišels Montēņs min gadījumu no senlaiku vēstures. Karojošās puses vienojās par septiņu dienu pamieru. Taču viena no pusēm atsāka karu jau trešajā naktī. Norunas pārkāpšana? Bet norunā nekas nebija teikts par naktīm!

NOTEIKTĪBA UN ATTĪSTĪBA Loģikas identitātes likums balstās uz esamībasaksiomu, ka savā būtībā jebkura lieta (īpašība, attiecība) ir identa pati ar sevi. Tā ir noteikta lieta. Piemēram, Francijas imperators Napoleons I kā noteikta vēsturiska persona ir tieši Napoleons, nevis kas cits.

Taču pastāv arī pretēja esamības aksioma — viss plūst un mainās. Vai cilvēks var iekāpt divreiz vienā un tajā pašā upē? Slavenais sengrieķu filozofs Heraklīts atbildēja uz šo jautājumu noliedzoši, proti, pieplūst un tek garām arvien jauni un jauni ūdeņi, tāpēc upe savā ziņā ir un arī vienlaikus nav tā pati.

Līdzīgi ir arī cilvēka dzīvē — ik mirkli mēs esam un arī neesam. Piemēram, diez vai būtu pareizi apgalvot, ka jaunais artilērijas virsnieks Bonaparts 1791. gadā, Francijas imperators savas slavas uzplaukumā 1805.—1807. gados un pēc sakāves Vaterlo kaujā 1815. gadā uz Sv. Helēnas salu izsūtītais cilvēks ir pilnīgi identiskas personības.

Tātad mūžīgas identitātes nepastāv, jo katra tāpatība ir mainīga un iznīcina pati sevi. Nemainīga esošā nav, ir tikai topošais. Kas ir tapšana? Tā ir noteiktība nepārtrauktā attīstības procesā.

Jāņem vērā, ka noteiktība un attīstība ir absolūti līdztiesīgas un nešķiramas esamības puses. Absolutizējot vienu uz otras rēķina, viegli nonākt loģiskā un filozofiskā strupceļā. Piemēram, absolutizējot esamības izmaiņas (attīstības) momentu, varam “pierādīt”, ka parādnieks... nemaz nav parādnieks: “Tas, kas aizņēmies, tagad vairs neko nav parādā, jo viņš ir kļuvis cits”.

Ja īstenība mainās, tad vai nav jāmainās arī mūsu priekšstatiem vai domām par īstenību? Jāmainās gan, jo pretējā gadījumā domāšana būtu nolemta nepārtrauktai pagātnē aizgājušo īstenību atveidei. Vai tas neliecina par to, ka loģikas identitātes likums ir pretrunā ar īstenības attīstību?

Pretruna ir šķietama, jo loģika kā mācība par domāšanas formālo sakārtotību vispār neapskata lietu attīstību. Tas notiek nevis tāpēc, ka formālā loģika ignorē attīstību, bet gan tāpēc, ka loģika abstrahējas no izmaiņām, kas notiek ar īstenības priekšmetiem. Neatkarīgi no mūsu vēlmēm tāda ir reālā darba sadale starp loģikas un citu zinātņu nozarēm.

Tas pilnā mērā attiecas arī uz identitātes likumu, kas fiksē tikai vienu reālas īstenības momentu — tās noteiktību. Katrā atsevišķā gadījumā mūsu domāšana var pamatoties tikai uz noteiktiem un jau nostabilizētiem jēdzieniem. Noteikts priekšmets prasa noteiktu domāšanu.

Taču domāšanas noteiktība neizslēdz domāšanas attīstību (un otrādi). Piemēram, jebkurā valstī likumdošanas pilnveidošana ir svarīgs sociāli ekonomiskas attīstības priekšnosacījums. Taču katrā atsevišķā gadījumā jebkura tiesiska sabiedrība tomēr vadās pēc principa “de lege lata” — pamatojoties uz spēkā esošo (pastāvošo) likumu. Ja tiesību normas katrā dotajā gadījumā nav noteiktas, tad tiesiskā kārtība ātri pārvēršas tiesiskā anarhijā.

EKV1VOKĀCIJAS KĻŪDAIdentitātes likuma»prasības neievērošana parasti ir saistīta ar dažādām dabiskas valodas īpašībām. Viena no tādām īpašībām ir vārda (vārdkopas)

daudznozīmīgums.

Ekvivokācija (lat. “aequalis” — vienāds, līdzīgs) ir loģiskā kļūda, kas balstās uz dažādo vārda (vārdkopas) nozīmju sajaukšanu.

Šīs kļūdas pirmā un visacīmredzamākā izpausme ir dažādu homonīmu (2.2. sad.) nozīmju sajaukšana noteikta un iepriekš zināma prātojuma kontekstā.

Protams, ir visai maz ticams, ka psihiski vesels cilvēks kādā noteiktā prātojumā lietos vārdu dažādās homonīmu nozīmēs. Piemēram, diez vai iespējams domāt jēdzienu “spriedums” vienlaikus loģiskā (“atributīvs spriedums”) un juridiskā (“tiesas spriedums”) nozīmēs.

Parasti vārdu absolūta homonīmija ir dažādu kalambūru (vārdu spēle) vai anekdošu uzbūves pamatā. Piemēram, kādā anekdotē no Brežņeva laikiem izmantotas vārda homonīma “sistēma” divas dažādas nozīmes — politiskā un sanitāri tehniskā. Dialogs cietuma kamerā: “Pēc kāda panta tu sēdi —kriminālā vai politiskā?”—“Politiskā. Esmu sanitārais tehniķis. Izsauca mani uz pilsētas partijas komiteju. Apskatījos un teicu: “Te visa sistēma jāmaina!””

Reālo kļūdu iespēja ir saistīta nevis ar parastiem, bet ar onomastis-kiem homonīmiem (onomastika ir valodniecības nozare, kas pēti īpašvārdus). Onomastiskā homonīmija pieļauj iespēju nepamatoti identificēt neidentus īpašvārdus.

Piemēram, apgalvojums “Aleksandrs Grīns ir izcils XX gadsimta rakstnieks” pats par sevi ir patiess, taču nenoteikts. Patiešām, ar minētā sprieduma subjektu var domāt gan romāna “Nameja gredzens” autoru latviešu rakstnieku Aleksandru Grīnu (1895—1941), gan romāna “Sārtās buras” autoru krievu rakstnieku Aleksandru Grīnu (1880—1932).

Otrā ekvivokācijas kļūdas izpausme balstās uz vārdu polisēmiju (grieķ. “polys” — daudz, “sema" — zīme). Atšķirībā no homonīmijas ar polisēmiju saprot vārda (vārdkopas) īpašību būt ar atšķirīgu, bet kaut kādā mērā savstarpēji saistītu nozīmi.

Izskatīsim šādu prātojumu: “Viedokļa un pārliecības brīva izteikšana ir vārda brīvības īstenošana. Kara propaganda ir sava viedokļa un pārliecības brīva izteikšana. Tātad kara propaganda ir vārda brīvības īstenošana”. Visai dīvaina — un sociāli bīstama — secinājuma iemesls ir vārdkopas “brīva izteikšana” lietošana divās dažādās nozīmēs: sociāli politiskā (pirmajā spriedumā) un abstrakti psiholoģiskā (otrajā spriedumā). Taču secinājumā šī divdomība netiek ņemta vērā.

Dabiski, ka lielākoties polisēmija ir saistīta ar nenoteiktiem jēdzieniem (2.3. sad.). īpašu uzmanību prasa sociāli filozofisku kategoriju lietošana politiskā kontekstā. Piemēram, pirms 1917. gada Krievijas revolūcijas izvirzītā Raiņa tēze “blīva Latvija brīvā Krievijā” skanēja divdomīgi.Attiecībā uz Krieviju “brīva” noteikti nozīmēja “demokrātiska Krievija”, bet attiecībā uz Latviju?

Dažas ar polisēmiju saistītas kļūdas pamatojas uz jēdziena kopības un sadalījuma nozīmju sajaukšanu (3.1. sad.), piemēram: “Eiropieši ir kulturāli. Visi rīdzinieki ir eiropieši. Tātad visi rīdzinieki ir kulturāli". Pirmā spriedumā ar pazīmi “būt kulturālam” raksturoti eiropieši kopumā (bet ne katrs atsevišķi). Otrā spriedumā ar pazīmi “būt eiropietim” raksturoti rīdzinieki kopumā un katrs atsevišķi. Tā kā secinājumā šī atšķirība nav ņemta vērā, tas izrādījās aplams.

Bieži vien uz polisēmiju balstītās kļūdas ir saistītas ar sarunvalodas un speciālo (profesionālo) valodu kontekstu nesakritību. Piemēram, parasti vārdus “apcietināt” un “aizturēt” sarunvalodā lieto kā sinonīmus. Taču kriminālprocesuālā aspektā tie pēc satura ir dažādi jēdzieni.

Piemērs no krimināltiesībām. Jēdzienu “slepkava” parastā sarunvalodā nereti saista ar personu, kas tieši vai netieši kļuvusi par cita cilvēka nāves cēloni. Taču juridiskā nozīmē slepkavības ir tikai tie noziegumi pret personu, kas kvalificējami atbilstoši Kriminālkodeksa 98.—102. pantiem. Tā sauktā netīšā slepkavība, kas it kā atbilst KK 103. panta kvalifikācijai, ir nevis slepkavība, bet nonāvēšana aiz neuzmanības.

AMFIBOLIJAS KĻŪDA Bieži vien identitātes likuma prasību neievērošana ir saistīta ar valodas (runas) izteiksmes formām, kas pieļauj dažādus skaidrojumus.

Atšķirībā no ekvivokācijas kļūdas šeit konstatējam nevis vārda (vārdkopas), bet izteiciena divdomību, piemēram: “Konfektes bērniem, kas ir manā kabatā”. Grūti saprast, kas ir manā kabatā — konfektes vai bērni?

Amflbolija (grieķ. “amphibolia” — divdomība) ir loģiskā kļūda, kas balstās uz divdomīgu izteiciena skaidrojumu.

Nolūkā uzpirkt tiesnesi apsūdzētais iedod kukuli vienam no piesēdētājiem, cerot tādējādi, ka viņam brīvību atņems tikai uz pusgadu. Tā arī notiek. Kad uzpirktais piesēdētājs atnācis uz cietumu tikties ar notiesāto, pēdējais viņam jautā: '‘Vai bija grūti uzpirkt tiesnesi?” Piesēdētājs: “Un kā vēl! Viņš gribēja jūs atbrīvot.”

Nav grūti saprast, ka šajā anekdotē izmantota izteiciena “brivību atņemt tikai uz pusgadu” divdomība: 1) ne vairāk kā uz pusgadu; 2) tieši uz pusgadu.

Šķiet, ka izteiciena “atdot automobili īpašniekam” jebkura dubultno-zīme ir izslēgta. Taču policijas inspektors ASV teleseriālā “Komisārs” to skaidroja savādāk, proti — automobili tiešām atdeva tā likumīgajam īpašniekam, kurš bija dzērājs, taču tikai izjauktā veidā.

Izteiciena viennozīmīgam skaidrojumam ir svarīga nozīme juridisko dokumentu noformēšanā, piemēram — līgumu un dažādu darījumu noslēgšanā. Šeit jābūt maksimāli precīzam un jāņem vērā visas iespējamās interpretācijas nianses. »

Piemēram minēsim gadījumu no seniem laikiem. Saimnieks nolīgst kalpu. Līgumā teikts: “Jāstrādā no saules lēkta līdz saulei”. Kalps šos noteikumus arī stingri ievēro. Saulainās dienās strādā, lietainās — nestrādā. Saimnieks ciešas, ciešas, līdz vairs nevar, un nu iesūdz kalpu tiesā. Tiesa atzīst kalpu par nevainīgu, jo līgumā tā reiz ir teikts, bet līgumu lauzt nevar.

Uz izteiciena divdomību nereti balstās ne visai precīzi jautājumi, kas var izprovocēt visai dīvainas atbildes. Tiesnesis jautā apsūdzētajam: “Kāpēc jums vajadzēja izgatavot viltotu naudu?” Apsūdzētais: “Tāpēc, ka īstu naudu es vēl neesmu iemācījies izgatavot.”

Ar identitātes likuma prasību neievērošanu un no tās izrietošām loģiskām kļūdām galvenokārt ir saistīts sollstikas kulturāli vēsturiskais fenomens.

SOFISTIĶA KA SĶlElAMA GUDRĪBASenajā Grieķijā par solistiem (grioķ. “sophistes” — meistars, mākslinieks) dēvēja filozofus, kas darbojās kā profesionāli gudrības un daiļrunības skolotāji. Tie bija sava laika visizglītotākie cilvēki.

Starp sofistu skolas pārstāvjiem bija tādi izcili filozofi kā Prolajjors (ap 490 — ap 420 p.m.ē.) un Gorgijs (ap 483.— ap 375 p.m.e.). Solistiem bija svarīga loma filozofijas un loģikas attīstībā. Tie lika pamatus lingvistikai (valodniecībai) un deva lielu ieguldījumu retorikas (daiļrunības mākslas) teorijā.

Taču ar laiku vārdam “sofists” radās arī cita nozīme. Sofistu metodoloģijas stūrakmens bija princips — atrast loģiskus pamatojumus “par” vai “pret” jebkuriem, pat aplamiem atzinumiem. Par galamērķi un pat par pašmērķi izvirzījās nevis patiesības meklēšana, bet gan uzvara diskusijā, polemikā, strīdā.

Šāda mērķa sasniegšanai nebija aizliegts izmantot ari loģiski neatjautus paņēmienus. Šādi paņēmieni deva iespēju iegūt negaidītus secinājumus un radīt aplamu atzinumu pamatotības šķietamību.

Tāpēc jau Aristotelis dēvēja sofistiku par šķietamo gudrību: “Sofistika ir māksla gūt labumu ar šķietamas gudrības palīdzību, un tāpēc sofisti tiecas pēc šķietamiem pierādījumiem.”[15]

Vēlāk un līdz pat mūsdienām, sekojot šādam Aristoteļa novērtējumam, par sofistu dēvēja cilvēku, kas sava viedokļa aizstāvēšanai vai citu uzskatu atspēkošanai lieto sofistiskus paņēmienus. Vārds “sofisms” mūsdienās apzīmē nepareizu prātojumu, kas balstās uz aizplīvurotu loģikas prasību neievērošanu.

Iecienītos sofistikas paņēmienus ar vairākiem piemēriem Aristotelis rūpīgi izanalizēja speciālā traktātā “Par sofistiskām viltībām” (“Peri sophistikon elenehon”). Lielākoties šie paņēmieni balstās uz nule izskatītām ekvivokācijas un amfibolijas kļūdām.

Viens no slaveniem sengrieķu sofismiem "Ragnesis ” izteikts dialoga formā. “Ko tu neesi pazaudējis, tas tev ir?” — “Ir.” - “Tu neesi pazaudējis ragus?” —“Nē!’ —“Tātad tev ir ragi un tu esi ragnesis.”

Sofisms balstās uz izteiciena “neesmu pazaudējis” dubultnozīmi: I) es neesmu pazaudējis to, kas man ir (piemēram, divi lati manā kabatā); 2) es neesmu pazaudējis arī to, kas man nekad nav bijis (piemēram, ragi vai aste). Secinājumā šis divdoinigums netiek ņemts vērā. tāpēc tā rezultātā rodas visai negaidīts apgalvojums.

Šajā un vairākos citos sofismos apzināti liek sajaukti teiktais relatīvā

(nosacītā) nozīmē ar sacīto absolūtā (beznosacījuma) nozīmē, kā, piemēram, šādā sofismā: “Zāles, ko dzer slimnieks, dara labu. Jo vairāk laba, jo labāk. Tātad zāles jālieto lielās devās”.

Daži sofismi balstās valodas īpašībā veidot saliktas pazīmes no vairākām vienkāršām pazīmēm. Izskatīsim šādu sofismu: “Vai šis suns ir tēvs?” — “Jā, viņam ir kucēni.” — “Bet viņš ir tavs. Tātad viņš ir tavs tēvs.”

Loģiska secinājuma šķietamību šeit rada iespēja no pazīmēm “būt tavam” un “būt tēvam” izveidot salikto pazīmi “būt tavam tēvam”. Dažreiz tāda “salīmēšana” patiešām ir pieļaujama, piemēram: degvīns ir stiprs un ir dzēriens — tātad degvīns ir stiprs dzēriens. Taču visbiežāk šādas operācijas veido bezjēdzīgas valodas konstrukcijas: tīģeris ir plēsonīgs un ir svītrains — tātad tīģeris ir plēsonīgi svītrains?

Populārais "Evatlasofisms” interesants ar to, kā skolnieks uzvarēja savu skolotāju ar viņa paša ieroci, respektīvi — ar sofistiku.

Filozofs Protagors mācīja Evatlam sofistiku ar norunu, ka par mācībām skolniekam būs jāsamaksā pēc pirmās uzvarētās prāvas. Mācības beidzās, bet Evatls prāvu vest neuzņēmās un tāpēc domāja, ka saskaņā ar norunu viņam nekas nav jāmaksā. Bijušais skolotājs, draudēdams iesūdzēt Evatlu tiesā, paziņoja, kajebkurā gadījumā tam būs jāsamaksā. Ja tiesneši piespriedīs Evatlam maksāt, tad tam būs jāsamaksā parāds saskaņā ar tiesas spriedumu. Ja nepiespriedīs maksāt, tad tāpat Evatlam būs jāmaksā Protagoram, tikai jau saskaņā ar iepriekšējo norunu.

Savukārt Evatls paziņoja, ka viss ir gluži otrādi un jebkurā gadījumā viņam nekas nav jāmaksā. Ja tiesneši nepiespriedīs maksāt, tad, protams, nekas nav jāmaksā. Taču nekas nebūs jāmaksā arī tad, ja tiesas spriedums nebūs viņa labā — savu pirmo prāvu Evatls zaudējis.

Kam tad ir taisnība? Abiem, jo norunā nekas nebija teikts, kādā kvalitātē Evatlam jāuzvar sava pirmā prāva, proti — kā amata vai kā privātai personai.

Sofismi nebūt nav tikai intelektuāla spēle. Nereti sofistiskie paņēmieni tiek izmantoti ar nolūku aizplīvurotā formā pamatot visai apstrīdamus atzinumus.

Vai negodīgā veidā iegūta bagātība ir ļaunums? Neapšaubāmi. Ja kāds nodarbojas ar negodīgā veidā iegūtu bagātību ekspropriāciju (atņemšanu), vai tad šo darbību var nosaukt par cīņu pret ļaunumu? Diez vai, jo cīnīties pret ļaunumu tomēr nedrīkst ar nelikumīgiem līdzekļiem.

Būtu nepareizi sofismu vēsturisko lomu novērtēt tikai negatīvi kā maldināšanas līdzekli. Daži sengrieķu sofismi ir veicinājuši nopietnu filozofisku problēmu izvirzīšanu.

Piemēram, filozofa un matemātiķa Evbulīda sofismā “Kaudze” apskatīta kvalitātes un kvantitātes savstarpējās atkarības problēma. “Vai smilšu kaudze paliks kaudze, ja no tās paņemsim vienu smilšu graudiņu?”—“Paliks.”—“Bet ja paņemsim vēl vienu smilšu graudiņu?”—“Ari paliks.” — “Ja kaudze, no kuras pakāpeniski ņem pa vienam smilšu graudiņam, tomēr paliek kaudze, tad ari vienu smilšu graudiņu var saukt par kaudzi.”

Paradoksālā secinājumā iemeslam šeit it nevis formāli loģisks, bet filozofisks raksturs. Patiešām, kur ir noteikta robeža starp “kaudzi" un “nc-kaudzi”? Nav tādas robežas! Problēmas būtība ir la, ka kvantitatīvo izmaiņu pāreja jaunā kvalitātē notiek pakāpeniski, bet mēra robežas starp veco un jauno kvalitāti parasti ir nenoteiktas.

11.2. PRETRUNAS LIKUMS

<0^16 Bet reizē aplami? -v* Trīs nosacījumi Pretrunas nc vienmēr ir acīmredzamas Pretruna un paradokss -y* Esamības paradoksi

Tāpat kā identitātes likums pretrunas likums balstās uz esamības kvalitatīvo noteiktību. Nevienam priekšmetam nevar reizē būt un nebūt noteiktas īpašības. Tādu īpašību konstatācija būtu loģiski pretrunīga.

Šajā sakarā Aristotelis loģiskajā traktātā “Otrā analītiķa” rakstīja: “Nav iespējams kaut ko reizē apgalvot un noliegt.”*

No Aristoteļa teiktā izriet šāds pretrunas likuma (“principium eontradietionis”) formulējums: divi nesavienojami spriedumi nevar būt reizē patiesi.

a • ā

Formula lasāma: nav tiesa, ka “a” un “ne-a”. Tātad pretrunas likums neatļauj atzīt par patiesu sprieduma un tā nolieguma konjunkciju. Piemēram, nedrīkst reizē apgalvot, ka M. ir vainīgs un nav vainīgs kādā noteiktā noziegumā.

Šajā tabulā parādīts, ka par patiesu vai par aplamu principā var atzīt gan spriedumu, gan tā noliegumu (1 nozīmē “patiesi”, 0 — “aplami”). Taču jebkurā gadījumā spriedums un tā noliegums reizē nevar būt patiesi. Gluži otrādi — patiess būs tādas konjunkcijas noliegums.

BET REIZĒ APLAMI? Ja divi nesavienojami spriedumi nevar būt reizē patiesi, tad viens no tiem noteikti ir aplams. Bet otrs?

Te jāatceras attiecības starp atributīviem spriedumiem pēc loģiskā kvadrāta kārtulām (8.3. sad.). Nesavienojami ir pretēji (A—E) un pretrunīgie (A—O, E—I) spriedumi. Pretrunas likuma “vara” ir absolūti līdzīga pret jebkuru nesavienojamu spriedumu. Taču pretējiem sprie-

• dūmiem nepieciešams skaidrojums.

Izskatīsim pretējo spriedumu pāri: “Visi ierēdņi ir korumpēti” (A) — “neviens ierēdnis nav korumpēts” (E). Saskaņā ar pretrunas likumu (un loģiskā kvadrāta kārtulu) šie spriedumi nevar būt reizē patiesi. Ja viens patiess, tad otrs aplams: A (p) —> E (a); E (p) —» A (a). Taču vienlaikus aplamība nav izslēgta. Ja pirmais ir aplams, tad otrais var būt gan patiess, gan aplams: A (a) -» E (p ? a). Tāpat arī otrais — ja tas ir aplams, tad pirmais var būt gan patiess, gan aplams: E (a) A (p ? a).

Gadījumā, ja abi minētie spriedumi izrādīsies aplami, tad patiesi saskaņā ar loģiskā kvadrāta kārtulām būs spriedumi: “Daži ierēdņi nav korumpēti” un “daži ierēdņi ir korumpēti”.

Tātad saskaņā ar pretrunas likumu divi nesavienojami spriedumi nevar būt reizē patiesi, bet daži no tiem var būt reizē aplami.

Jāņem vērā, ka pretrunas likuma sfērā ietilpst ari daži spriedumi ar atšķirīgiem predikātiem. Izskatīsim spriedumu pāri: “Pretinieks gatavojas uzbrukumam” (1) un “pretinieks gatavojas atkāpties” (2). Formāli šo spriedumu attiecības nav saistītas ar loģiskā kvadrāta kārtulām Jo tās skar tikai vienas matērijas spriedumus, tātad — spriedumus ar vienu un to pašu subjektu un predikātu.

Taču būtībā minētie spriedumi ir nesavienojami, jo to predikāti tiek izteikti ar pretējiem jēdzieniem (“gatavošanās uzbrukumam” un “gatavošanās atkāpties"). Tāpēc šādu spriedumu savstarpējā attiecība ietilpst pretrunas likuma sfērā un atbilst pretējo spriedumu attiecības vispārējai shēmai. Šajā gadījumā spriedumi (1) un (2) nevar būt reizē patiesi, bet var būt reizē aplami, piemēram, ja patiesībā pretinieks gatavojas aizsardzībai.

TRĪS NOSACĪJUMI Nav izslēgtas arī tādas situācijas, kad divi it kā nesavienojami spriedumi var būt reizē patiesi. Būtība ir tāda, ka pretrunas likuma darbības sfēru ierobežo daži obligāti nosacījumi.

Aristotelis par šiem nosacījumiem “Metafizikā” rakstīja: “Nav iespējams, ka viens un tas pats reizē būtu un nebūtu piemītošs vienam un tam pašam vienā un tajā pašā attiecībā.”[17]

Tātad pretrunas likums ir spēkā, ja runa ir par vienu priekšmetu,

tajā pašā laikā »11 tajā pašā attiecībā. Ja kaut viena no šiem nosacījumiem trūkst, pretrunas konstatācija būtu pārsteidzīga.

Izskatīsim spriedumu pāri: “Aleksandrs Dimā ir romāna “Trīs musketieri" autors” un “Aleksandrs Dimā nav romāna “Trīs musketieri" autors". Šķiet, ka pretruna ir acīmredzama. Taču nav izslēgts, ka runa ir par diviem dažādiem franču rakstniekiem: par Aleksandru Dimā-tēvu (1802—1870) pirmajā spriedumā un par Aleksandru Dimā-dēlu (1824 1895) otrajā spriedumā. Šādā gadījumā pretrunas likuma prasības netiks pārkāptas, proti — runa ir par dažādiem priekšmetiem.

Kriminālpolicijas darbinieki dažreiz saka: “Pēdu trūkums nozieguma vietā ari ir pēdas.” Loģiskā pretruna? Nē, jo runa ir par dažādiem priekšmetiem — par faktisko pēdu trūkumu un par “pēdām" kā ši trūkuma konstatāciju. Pēdu trūkums liecina, ka darbojies pieredzējis noziedznieks, tāpēc le var palīdzēt speciālas kartotēkas dati.

Izskatīsim šādu spriedumu pāri: “Apsūdzētā M. liecības ir aplamas” un “apsūdzētā M. liecības ir patiesas". Arī šeit iespējams, ka pretrunas likuma prasības nav pārkāptas. Nav izslēgts, ka otrajā spriedumā runa ir par apsūdzētā M. uzvedību citā laikā, kad viņš pierādījumu smaguma ietekmē sāka sniegt patiesas liecības.

Šis laika nosacījums ir ārkārtīgi svarīgs, meklējot un vērtējot uzvedības taktikas paņēmienus. Kas ir patiess vienā situācijā un laikā, var kļīit aplams, izmainoties situācijai. Patiesība ir konkrēta taja ziņa, ka tā ir saistīta ar noteiktiem apstākļiem un laiku.

Šis princips atklājas arī juridiskā formulā “abusus non tollit usum' — ļaunprātīga (nepareiza) lietošana neizslēdz (neatceļ) pareizu lietošanu.

Pat ja abi izskatītie nosacījumi ir acīm redzami, arī tad vēl nevaram droši konstatēt loģisko pretrunu. Izskatīsim spriedumu pāri: “Policists Ozols labi pārvalda angļu valodu” — “nav tiesa, ka policists Ozols labi pārvalda angļu valodu”. Pilnīgi iespējams, ka pirmā spriedumā domātas augstskolas prasības, bet otrā nosacījumi darbam “Interpolā”. Šajā gadījumā pretrunas likuma prasības netiks pārkāptas — priekšmets (“angļu valodas prasme”) ņemts dažādās attiecībās.

Eksāmenā studentam gadās neveiksmīga biļete, kā rezultātā neapmierinoša atzīme. Nejaušība vai nepieciešamība? Dažādās attiecībās kā pirmais, tā ari otrais. Nejaušība tāpēc, ka biļete varēja būt ari cita. Nepieciešamība tāpēc, ka nebija apgūta visa mācību programma.

Dažreiz nolūkā atšķirt īstu pretrunu no šķietamas jāņem vērā, ka dažādu priekšmeta attiecību konstatācijas var balstīties uz dažādām vērtībsistēmām. Piemēram, tiesiskajā kontekstā būt vainīgam un nebūt vainīgam kādā noteiktā noziegumā nav iespējams. Taču pastāv arī morālais konteksts ar citiem “vainīgs—nevainīgs” kritērijiem. Tāpēc nav izslēgtas situācijas, kad juridiskais vainīgums nebūs pretrunā ar morālo nevainīgumu vai otrādi.

Šķietamas pretrunas paņēmiens plaši tiek izmantots daiļliteratūrā. Tā, piemēram, kāda Ļeva Tolstoja luga saucas “Dzīvais mironis”. Ostaps Benders pazīstamajā romānā “Divpadsmit krēsli" asprātīgi formulējis kriminālkodeksā pretrunīgo “attieksmi” pret tiesībpārkāpējiem: “Miis neviens nemīl, ja neskaita kriminālkodeksu, kas ari mūs nemīl.”

PRETRUNAS NE VIENMER IR AC1MREDZAMASAcīmredzamas pretrunas tiek pieļautas galvenokārt neuzmanības dēl. Parasti loģiskas pretrunas ir sastopamas slēptas, nevis atkailinatas

formās.

Izskatīsim trīs spriedumus: 1) “šī simfonija uzrakstīta XVIII gadsimtā”; 2) “šī simfonija uzrakstīta XX gadsimtā”; 3) “šīs simfonijas autors ir latviešu komponists Jānis Ivanovs”. Pretruna starp pirmo un otro spriedumu ir acīmredzama. Taču pirmā un trešā sprieduma pretrunīgumu nepamanīs cilvēks, kurš, nezinādams Latvijas kultūras vēsturi, nezina, ka komponists Jānis Ivanovs dzīvoja XX gadsimtā.

Seno austrumu tirgū vairogu un šķēpu pārdevējs reklamē savu preci. Par šķēpiem viņš izsakās ļoti pārliecinoši: “Ar maniem šķēpiem var caurdurt jebkuru vairogu.” Tālāk seko vairogu reklāma: “Šis vairogs var izturēt jebkura šķēpa cirtienu.” Kāds pircējs painteresējās: “Kas tad notiks, ja ar tavu šķēpu cirtīs tavā vairogā?" Tirgonis nespēja atbildēt, jo reklāma izrādījās loģiski pretrunīga —ja teiktais par šķēpiem ir patiess, tad sacītais par vairogiem ir aplams, un otrādi.

Sporta informācija avīzē: “Latvijas izlases futbolisti četrās spēlēs guvuši četras uzvaras ar kopējo rezultātu 5 : 2”. Ļoti iepriecinoši, taču loģiski pretrunīgi. Lai uzvarētu četrās spēlēs, kopējai iegūto un zaudēto vārtu starpībai jebkurā gadījumā jābūt ne mazāk par četriem vārtiem (+4). Minētā vārtu starpība labākajā gadījumā liecina tikai par trim uzvarām.

Kriminālpolicijas inspektora secinājums: “Vai nu liecinieks M. kļūdījās savās liecībās, vai apzināti meloja.” Tātad pretruna: vai nu — vai? Šajā gadījumā pretruna var izrādīties šķietama. Patiešām, nav izslēgts, ka liecinieks M. varēja kļūdīties un tajā pašā laikā apzināti melot, domājot, ka runā patiesību (10. 2. sad.).

Protams, ka izziņas procesā loģiskas pretrunas nav pieļaujamas. Pilnā mērā tas attiecas arī uz juridisko zinātni un praksi.

Izmeklēšanas procesā īpaša uzmanība jāpievērš iespējamām pretrunām liecinieka, apsūdzētā un cietušā liecībās. Taču jāņem vērā, ka civillietās, kas ir saistītas ar situāciju “prasītājs—atbildētājs”, pretrunas ir neizbēgamas, jo citādi vispār nebūtu civillikuma vajadzības.

Neprctrunīguma prasība ir obligāta jebkurai teorētiskai vai normatīvai sistēmai. Piemēram, pretruna starp kriminālkodeksa un civillikuma pantiem liecinātu par likumdošanas sistēmas nesakārtotību.

Par to pašu nepārprotami liecina ari tiesiskā strupceļa situācijas, kad izskatāmā lieta izrādās vispār ārpus esošās likumdošanas.

Atcerēsimies visai pretrunīgo situāciju tā sauktajā piecīšu lietā 1994. gadā par sadarbību ar PSRS VDK. Krimināllieta vai civillieta? Kaut gan lietas izskatīšana notika pēc kriminālprocesa kodeksa, pārbaudāmās personas nebija apsūdzētie, jo par sadarbību ar VDK Latvijas kriminālkodeksā kriminālatbildība nav paredzēta.

Loģiskai pretrunai ir ari zināma pozitīva loma izziņas attīstībā. Visos laikos zinātne vairāk vai mazāk bijusi un būs konfliktā ar to, kas jau nostabilizējies un kļuvis pierasts. Tāpēc loģiskā pretruna starp esošo teoriju heiristiskām (gr. “heurisko” meklēju, atklāju) iespējām un jauniem faktiem stimulē jaunu hipotēžu izvirzīšanu.

Arī izmeklēšanas praksē izvirzīto versiju pretruna ar lietas faktiskiem apstākļiem liecina par to, ka jāmeklē jauna versija.

pretruna UN -PARADOKSS No loģiskām pretrunām jāatšķir loģiskie paradoksi (gr. “paradoxos” — negaidīts, dīvains).

Tie nebalstās uz vienkāršu loģikas likumu prasību neievērošanu. Paradoksi rodas tad, ja pretruna slēpjas pašā priekšmetā vai tā jēdzienā.

Paradoksi var rasties tiklab zinātniskas teorijas ietvaros, kā arī parastajos spriedumos. Viena no paradoksu vēsturiski pirmajām formām bija aporija (gr. “aporia” —- bezizejas stāvoklis). Sengrieķu filozofijā ar šo jēdzienu apzīmēja grūti atrisināmu problēmu, kas saistīta ar pretrunu starp pieredzē gūtām ziņām un to analīzi domās. Piemēram, aporijas raksturs ir iepriekš izskatītajam Evbulīda sofismam “Kaudze".

Pazīstamākās ir Elejas Zēnona (490—430 p.m.ē.) aporijas par kustības iekšējo pretrunīgumu. Piemēram, aporija “Dihotomija " apgalvo — iekams var noiet kādu atstatumu, jānoiet puse no tā, bet, lai noietu pusi. jānoiet puse no šās puses utt. līdz bezgalībai. No tā tiek secināts, ka kustība nemaz nespēj sākties. Kustība nav iedomājama, tātad —tā nav iespējama.

Visspilgtākā loģiskā paradoksa izpausme ir antinomija (gr. “anti-nomia” — pretruna likumā). Tā ir divu loģiski pamatotu spriedumu pret-runība, kad savstarpēji izslēdzoši spriedumi ir vienlīdz pierādāmi un izriet viens no otra.

Loģiskas antinomijas klasisks piemērs ir Evbulīda paradokss “Melis”. Šim paradoksam veltīta plaša loģikas literatūra, bet dažreiz to pat sauc par paradoksu karali.

Kāds cilvēks pasaka tikai vienu frāzi: “Es meloju.” Vai viņš melo vai runā patiesību?

Ja vairāk nekas nav teikts, rodas paradokss. Ja viņš runā patiesību, tad izrādās, ka saskaņā ar teiktā saturu (“es meloju”) viņš melo. Ja viņš melo, tad saskaņā ar teiktā saturu viņš runā patiesību. Patiešām, ja, apgalvojot “es meloju”, Viņš melo, tad viņš saka patiesību.

Tātad, ja runātājs saka patiesību, tad viņš melo, bet, ja viņš melo, tad viņš saka patiesību.

Paradokss “Melis” pastāv vairākās variācijās. Piemēram, viduslaikos franču filozofs Žans

Buridāns formulējis minēto paradoksu šādi. Uz papīra lapas uzrakstīts: “Teikums, kas uzrakstīts uz šīs papīra lapas, ir aplams." Vairāk nekas nav uzrakstīts. Vai šis uzrakstītais teikums ir patiess vai aplams?

Uz nāvi notiesātajam deva pēdējo vārdu. Ja viņa teiktais būs patiess, tad viņu noslīcinās, bet ja aplams—pakārs. Kas jāsaka notiesātajam, lai izbēgtu no nāves? Tikai viena frāze: “Esmu pakārts”. Ja teikto skaidrotu kā patiesību, tad saskaņā ar nosacījumu notiesātais jānoslīcina (tātad — nedrīkst pakārt). Ja teikto skaidro kā aplamību, tad saskaņā ar nosacījumu notiesātais jāpakar (tātad—nedrīkst noslīcināt). Taču sacītais skaidrojams kā patiess vai aplams.Tātad — notiesāto nedrīkst nedz pakārt, nedz noslīcināt.

Paradoksam “Melis” līdzīgi izteicieni sastopami ari parastā sarunvalodā. “Es neko nezinu!” — bet ja “neko”, tad nevari zināt ari par šo nezināšanu. “Neticiet nevienam!” — bet ja “nevienam”, tad nedrīkst ticēt arī šī aicinājuma autoram.

Viegli pārliecināties, ka visi iepriekš minētie paradoksālie izteicieni vēsta par tādiem priekšmetiem, pie kuriem pieder arī paši paradoksu formulējumi. Līdz ar to veidojas it kā apburtais loks, kad izteiciena saturs tiek vērsts pats uz sevi. Tātad paradoksa galvenais cēlonis ir divu valodas līmeņu sajaukšana — priekšmetu valodas un metavalodas.

Priekšmetu valodas līmenī tiek runāts par ārpus valodas esošu priekšmetisko realitāti. Metavalodas līmenī (gr. “meta” — starp, pēc) tiek runāts par pašu priekšmetisko valodu. Aprakstītā tipa paradoksi neizceltos, ja ņemtu vērā nosacījumu, proti — izteicienus, kurus lietojam izteikumiem par ārpus valodas esošu realitāti (priekšmetu valoda), nedrīkst sajaukt ar izteicieniem, kuros par valodas objektu kļūst pati priekšmetiskā valoda (metavaloda).

Cita loģisko paradoksu grupa ir saistīta ar kopu teoriju, ko XIX gadsimta beigās izstrādājis vācu matemātiķis Georgs Kantors (1845— 1918). Kopu teorija ir saistīta ar matemātiskās loģikas nozari, kuras izpētes objekts ir abstraktas kopas.

Kas. ir vairāk — visu naturālo skaitļu kopa (daudzums) vai visu pārskaitļu kopa? Lai cik tas arī nebūtu paradoksāli, taču šīs kopas ir absolūti ekvivalentas. Tas ir viens no kopu teorijas paradoksiem — ja divas kopas ir bezgalīgas, tad tās ir līdzīgas.

Ar kopu teorijas problemātiku ir saistīta angļu filozofa un matemātiķa Bērtranda Rasela (1872—1970) antinomija “Frizieris”. Ciemā dzīvojošais frizieris skuj visus tos un tikai tos sava ciema iedzīvotājus, kuri paši neskujas. Vai viņam jāskujas pašam?

Jebkura atbilde noved pie paradoksa. Ja frizieris neskujas pats, tad saskaņā ar nosacījumu viņam sevi jāskuj (jo viņš neskujas pats). Ja frizieris skūsies pats, tad saskaņa ar to pašu nosacījumu viņš nedrīkst to darīt (jo viņš skujas pats).

ESAMĪBASparadoksi Mūsdienu zinātnē paradoksu loģiskā un filozofiskā izpratne ir viena no svarīgākajām loģisko pamatojumu metodoloģiskajām problēmām. Taču universālo un vispārpieņemto loģisko paradoksu interpretācijas un to izslēgšanas līdzekļu pašlaik nav.

\ Tam ir ne tikai tīri teorētisks cēlonis. Paradoksi un antinomijas nemaz n^v kaut kādi “loģiskie triki". Paradoksāla ir pati esamība, līdz ar lo cilvēka dzīve un tās apzināšana ir pilna nevis ar teorētiskiem, bet reāliem paradoksiem. Paradoksalitāte ir viena no raksturīgākajām esamības un izziņas iezīmēm.

Lūk, kāds personības psiholoģijas paradokss — “odi et aino’’ (“nīstu un mīlu”). Praksē ir pārbaudīts šāds dzīves gudrības paradokss: “festina lente” (“steidzies lēnām”). Mūzikas cienītājiem labi zināmas gan mūsdienu džeza mūzikas paradoksālās harmonijas, gan atonālās mūzikas paradoksi (Arnolds Šēnbergs).

Vispārējs izziņas paradokss — jo dziļākas ir cilvēka zināšanas par pasauli un sevi, jo dziļāka arī viņa pārliecība, ka sasniegtais zināšanu līmenis ir niecīgs, salīdzinot ar esamības dziļumiem, un otrādi: gara tumsībā sen jau viss ir skaidrs.

Dzīve ir bagāta arī ar dažiem sociāli filozofiskiem paradoksiem. Gribot negribot ar tiem jārēķinās.

Brīvības paradokss', cilvēks tiecas pēc brīvības un tajā pašā laikā baidās no tās. Kāpēc? Eksistence brīvībā prasa pašatbildibu un iniciatīvu, uz ko ne katrs ir gatavs.

Kodolieroču paradokss', to saglabāšana ir savdabīga miera garantija. Šķiet visai dīvaini, taču kodolkara izraisīšanu attur bailes tā seku priekšā, jo diez vai izdosies izdzīvot pat uzvarētājam.

Militārās disciplīnas paradokss: komandiera pavēle var būt kļūdaina un pat noziedzīga, taču tās neizpildīšana noved pie armijas sabrukuma.

Prostitūcijas paradokss — atļaut vai aizliegt? Atļaut it kā nedrīkst morālu iemeslu dēļ, bet tieša aizliegšana rada gandrīz neatrisināmu tiesisko problēmu virkni.

Protams, ka minētie paradoksi rada antinomiska rakstura problēmas. Atrisinājuma ceļš? Reālās dzīves paradoksi atrisināmi tikai dzīves īstenības praksē.

Darbības sfēra Tertium non datur Domāšanas alternatīvas un pretstatu vienība

Šis loģikas pamatlikums ir cieši saistīts ar pretrunas likumu. Būtībā trešā izslēgtā likums izriet no pretrunas likuma un ir tā konkretizācija attiecībā pret atsevišķiem spriedumattiecību veidiem.

Sakarā ar šo likumu Aristotelis “Metafizikā” rakstīja: “Nevar būt nekā trešā starp diviem pretrunas locekļiem, un attiecībā pret kaut ko vienu nepieciešams kaut ko vai nu apgalvot, vai noliegt.”[18]

Aristoteļa teiktais dod pamatu šādam trešā izslēgtā likuma (“exclusi tertii principium”) formulējumam: no diviem pretrunīgiem spriedumiem viens ir noteikti patiess, bet otrs aplams.

a V ā

Formula lasāma: patiess vai nu “a”, vai “ne-a”. Šajā tabulā parādīts, ka par patiesu vai aplamu var atzīt jebkuru no diviem stingras disjunkcijas .

locekļiem (1 nozīmē “patiesi”, 0 — “aplami”). Taču jebkurā gadījumā tie nevar būt nedz reizē patiesi, nedz reizē aplami. Salīdzinot ar pretrunas likumu, tā ir galvenā trešā izslēgtā likuma īpatnība, kas izriet no tā darbības sfēras.

Minētā īpatnība jāņem vērā ari trešā izslēgtā likuma apzīmējumā: ar “ā” (“ne-a”) tiek apzīmēti nevis nesavienojamie spriedumi kopumā (kā pretrunas likuma formulā), bet tikai pretrunīgie un tiem pielīdzinātie spriedumi.

DARBĪBASSFĒRA Izskatīsim četrus spriedumus: “visas sievietes ir pērkamas”(A); “neviena sieviete nav pērkama”

(E); “dažas sievietes ir pērkamas” (I); “dažas sievietes nav pērkamas” (O). Attiecības A—E, A—O un E—I pakļaujas pretrunas likumam, respektīvi, šie nesavienojamie spriedumi nevar būt reizē patiesi.

Taču divām no minētajām attiecībām (A—O; E—I) piemīt arī

papildpazīme, proli — tās veidojošie spriedumi nevar būt reizē ne tikai patiesi, bet arī aplami. Vienai attiecībai (A-E) tādas pazīmes nav, jo to veidojošie spriedumi nevar būt reizē patiesi, bet var būt reizē aplami.

Tātad, salīdzinot ar pretrunas likumu, no trešā izslēgtā likuma sfēras izkrīt pretējības attiecība (A—E) un paliek tikai pretrunas attiecība (A— O; E—I). '

Izņēmumu veido pretēji spriedumi, kuros subjekti ir atsevišķie jēdzieni. Tādu spriedumu attiecības skaidrojamas kā attiecības starp pretrunīgiem spriedumiem (8.3. sad.), tāpēc tie arī ietilpst trešā izslēgtā likuma darbības sfērā, piemēram: “Šis noziegums izdarīts tīši” (A) “šis noziegums izdarīts aiz neuzmanības” (B).

No teiktā var secināt, ka trešā izslēgtā likuma darbības sfēra ir šaurāka par pretrunas likuma darbības sieru. Faktiski tas nozīmē — kad darbojas trešā izslēgtā likums, tad darbojas ari pretrunas likums, bet ne otrādi.

Abu likumu darbības sieru salīdzinājums attēlots zemāk tabulā (ar “X” apzīmēts, ka šīs spriedumattiecības ietilpst likumu darbības sfērā).

Nobeigumā izskatīsim iespējamās attiecību kombinācijas starp četriem spriedumiem: I) vakar 21.00 M. atradās savās mājās Ķcngaragā; 2) vakar 21.00 M. skatījās televizoru; 3) vakar 21.00 M. atradās nozieguma vietā Pļavniekos; 4) vakar 21.00 M. neatradās savās mājās Ķcngaragā.

Četras attiecību kombinācijas (1—2, 2—3, 2—4, 3—4) neietilpst nedz pretrunas, nedz trešā izslēgtā likuma sfērā. Tās ir attiecības starp savienojamiem spriedumiem. Viegli pārliecināties, ka spriedumi, kas veido minētās attiecības, var būt (bet var ari nebūt) gan reizē patiesi, gan reizē aplami.

Viena attiecību kombinācija (1—3) ietilpst pretrunas likuma sterā,

kaut gan šo attiecību veidojošiem spriedumiem ir atšķirīgi predikāti. Būtībā šādi spriedumi ir nesavienojami (nav iespējams vienlaikus atrasties divās dažādās vietās), jo starp tiem pastāvošā attiecība atbilst pretējo spriedumu attiecības vispārējai shēmai — tie nevar būt reizē patiesi, bet var būt reizē aplami.

Pēdējā no iespējamām attiecību kombinācijām (1—4) ietilpst ne tikai pretrunas, bet arī trešā izslēgtā likuma sfērā. Spriedumi, kas veido šo attiecību, nevar būt nedz reizē patiesi, nedz reizē aplami.

TERTIUM NON DATUR Vai trešā izslēgtā likumam ir alternatīvs raksturs?

Neapšaubāmi, taču tas vēl neraksturo šī likuma

īpatnību.

Alternatīvs raksturs ir arī pretrunas likumam, jo arī tam pakļautie spriedumi izslēdz viens otru. Piemēram, pieņēmumi, ka nozieguma vietā atrastā lode izšauta no “Valtera” vai “Makarova” tipa pistoles, ir alternatīvas. Taču tās var izrādīties aplamas, ja, piemēram, patiesībā lode ir izšauta no “TT” tipa pistoles. Tātad minētās alternatīvas neietilpst trešā izslēgtā likuma darbības sfērā.

Trešā izslēgtā likuma alternatīvas ne tikai izslēdz viena otru, bet arī jebkuras citas alternatīvas iespēju: vai nu “a”, vai “ne-a”. Pats likuma nosaukums liecina par tā pamatprincipu, proti — “tertium non datur” (“trešais nav dots”).

Kāds karalis, gribēdams atcelt ministru, pavēstīja, ka tā likteni izšķirs lozes ar ierakstiem “aiziet” un “palikt”. Karalis bija viltīgs, tāpēc abās lozēs ierakstīja “aiziet”. Taču ari ministram nebija ko zaudēt. Kad karalis lika izvēlēties, ministrs vienu lozi pat nelasot apēda, teikdams: “Es apēdu savu likteni”. Saskaņā ar principu “tertium non datur” karalim nekas neatlika kā atstāt ministru amatā, jo visi klātesošie taču redzēja, ka atlikušajā lozē bija rakstīts “aiziet”.

Prasmei formulēt alternatīvas saskaņā ar trešā izslēgtā likuma prasībām ir svarīga nozīme hipotēžu (versiju) izvirzīšanā un analīzē. Atkarībā no situācijas šeit var izvēlēties dažādus ceļus. Galvenais ir dihotomijas principa (5.3. sad.) ievērošana, proti — alternatīvas jāformulē tā, lai pilnīgi izslēgtu jebkuru trešo variantu.

Piemēram, ja nav šaubu, ka izšautā lode ir pistoles lode, alternatīvu versiju formulējums varētu būt šāds: 1) šī lode ir izšauta no “Valtera” tipa pistoles; 2) šī lode izšauta no cita tipa pistoles. Ja ir šaubas par to, ka atrastā lode vispār ir pistoles lode, tad alternatīvas mainīsies: 1) šī ir pistoles lode; 2) šī lode izšauta no cita tipa ieroča.

Trešā izslēgtā likums ir teorētiskais pamats pierādījumam “izejot no pretējā” (17. nod.). Pierādīt kāda sprieduma (versijas) patiesumu varam ne tikai tieši, bet ari ar tam pretrunīga sprieduma (versijas) aplamības pierādījumu, un otrādi — atspēkot kādu spriedumu (versiju) varam ar tam pretrunīga sprieduma (versijas) pierādījumu.

Piemēram, atspēkot, ka liecinieks M. vienmēr runā patiesību, varam ar faktiem, ka dažreiz viņš runā nepatiesību: 0(p) —> A(a). Pierādīt, ka nozieguma brīdī aizdomās turētais K. nav bijis nozieguma vietā, varam ar faktiem, ka tā atrašanās nozieguma vietā šajā brīdī nebija iespējama: A(a) —> E(p).

Trešā izslēgtā principam ir liela praktiska nozīme situācijās, kad izvēle ir nenovēršama, bet meklēt kādu trešo starp divām iespējamām alternatīvām ir tikai veltīgs laika zaudējums.

Tāda uzvedība īpaši raksturīga cilvēkiem, kas cenšas sameklēt trešo tur, kur tā nav un nevar būt. Šo uzvedības un domāšanas stilu sauc par eklektisko (gr. “eklcgo” — izvēlos). Eklektika ir dažādu alternatīvu variantu mehāniska savienošana un sajaukšana.

Parasti tāda darbība noved pie domāšanas un uzvedības nekonsekvences. Piemēram, students nevar izšķirties, ko viņam īsti darīt-mācīties vai nemācīties. Atliek tikai viens vai otrs, jo kompromisa varianta izvēle parasti noved pie atskaitīšanas.

Nepieciešamība izvēlēties vienu no divām iespējām formulēta dažādās dzīves uzvedības alternatīvās. “Aut non tentaris, aut perfice” — “vai nu nemēģini nemaz, vai arī izdari līdz galam”. “Aut cum scuto, aut in scuto” — “vai nu ar vairogu, vai uz vairoga” (respektīvi — atgriezties kā uzvarētājam ar vairogu rokās vai, kā kaujā kritušam, uz tā).

Te viegli konstatēt, ka minētajos latīņu izteicienos trešais variants praktiski ir iespējams (piemēram, atgriezties no kaujas kā zaudētājam). Taču šis “trešais” ir izslēgts normatīvi, respektīvi — tas nav pieļaujams šīs morāles sistēmas prasību ietvaros.

Dzīves stratēģijas alternatīva izvēle saskaņā ar principu “tertium non datur” izteikta arī Kārļa Ulmaņa vārdos: “Katra cilvēka rokās ir dota spēja iet uz augšu vai palikt uz vietas un slīdēt atpakaļ”.

DOMĀŠANAS ALTERNATĪVAS UN PRETSTATU vienība Trešā izslēgtā likuma nozīmi juridiskajā praksē pirmām kārtām nosaka tas apstāklis, ka galīgais tiesas spriedums jāformulē pēc principa “vai nu -vai” — vai nu apsūdzētais ir vainīgs, vai nav vainīgs; vai nu bija pārkāpta nepieciešamās aizstāvēšanās robeža, vai tā nebija pārkāpta. “De iure” (“pēc likuma”) trešais nav dots.

Protams, ka trešā izslēgtā likums darbojas tikai divvērtību loģikas robežās ar patiesuma nozīmēm “patiesi” un “aplami”. Neklasiskās daudz-vērtību loģikas sistēmās (10. nod.) darbojas citi likumi. Piemēram, ja sprieduma satursr novērtējams kā “patiesi”, “aplami” vai “nenoteikti”, tad ceturtais nav dots.

Gadās, ka trešā izslēgtā principu identificē ar jebkurām galējībām, piemēram: “cenzūrai jābūt absolūtai” — “cenzūra jālikvidē”. Ja piekristu, ka izvēle iespējama tikai no minētiem variantiem, tad no demokrātiskas sabiedrības idejas sen jau vajadzēja Šķirties. Galēji varianti ir alternatīvas, taču ne vienmēr tās ir vienīgi iespējamās alternatīvas.

Pie nopietnām praktiskām un politiskām kļūdām var novest arī maldīgas alternatīvas. Tirgus ekonomika vai valsts regulēta ekonomika? Viens otru ne tikai neizslēdz, bet savstarpēji papildina saimnieciskā mehānisma sistēmā. “Tīra” tirgus ekonomika noved pie ekonomiskās . anarhijas, “tīra” valsts regulēta ekonomika — pie ekonomisko stimulu zaudēšanas.

Trešā izslēgtā likuma darbības steru nedrīkst absolutizēt un tieši izplatīt to uz objektīvo pasauli. Dažreiz, pat runājot par esamības alternatīvām, jāspriež nevis pēc principa “vai nu viens, vai otrs”, bet gan pēc principa “kā viens, tā otrs”.

Būtība ir tāda, ka jebkurš priekšmets (parādība) ir reālo pretstatu vienība, kas neeksistē viens bez otra. Šī pretstatu vienība piemīt visām esamības sfērām: neorganiskai dabai (galīguma un bezgalīguma vienība), organiskai dabai (asimilācijas un disimilācijas vienība), sabiedrībai (brīvības un nepieciešamības vienība).

Minētā reālas esamības pretstatu vienība rada kādu “trešo”, kas ir pretstatu dialektiskā sintēze.

Piemēram, noturība un mainīgums ir alternatīvi esamības raksturojumi (11.1. sad.), taču reāla attīstība ir “mainīgas noturības” (“noturīga mainīguma”) process. Trešais ir dots? Šajā ziņā — neapšaubāmi, jo bez tādas pretstatu dialektiskas sintēzes reāla esamība nav iespējama.

Protams, ka nule minētajai sintēzei nav nekā kopīga ar domāšanas alternatīvu mehānisku un eklektisku “vienību”. No otras puses, loģikas likums, kas prasa no divām iespējamām alternatīvām izvēlēties tikai vienu, neizslēdz to pašu alternatīvu apjēgšanu kā pretstatu vienību.

Vēl vairāk — tāda aptveršana liecina par cilvēka un cilvēces garīgās attīstības augstāko pakāpi, par spēju donjāt ne tikai nepretrunīgi un konsekventi, bet arī radoši un pamatīgi.

11.4. PIETIEKAMĀ PAMATA LIKUMS

^ Loģiskais pamats un faktiskais pamats Pamatu klasifikācija Aksiomas kā galīgais pamats

Pietiekamā pamata likums raksturo loģiski pareizas domāšanas būtisko iezīmi, proti — patiesai domai jābūt pamatotai ar citām patiesām domām.

Tradicionāli pietiekamā pamata likuma ieviešanu klasiskās loģikas pamatlikumu sistēmā ir pieņemts saistīt ar vācu filozofa Gotfrīda Lcib-nica (1646-—1716) vārdu. Vairākos savos darbos viņš nosauca šo likumu par “lielāko principu”.

Pietiekamā pamata princips reizē ir esamības un izziņas likums: “Nekas nenotiek bez pietiekama pamata, t.i., nenotiek nekas tāds, kam, pilnībā izzinot to, nevarētu norādīt pietiekamu pamatu, kāpēc tas notiek tā, bet ne citādi.”[19]

No Leibnica teiktā izriet pietiekamā pamata likuma (“principium rationis sufficientis”) formulējums: katrai patiesai domai jābūt pietiekamam pamatam.

LOĢISKAIS UN FAKTISKAIS pamats Pietiekamā pamata likums balstās uz jau sen zināmu principu — “ex nihilo nihil līt” (“no nekā pamats nekas nerodas”). Būtībā minētais princips atveido reālas pamata (cēloņu) un seku attiecības.

Šīs attiecības “no pretējā” izsaka vēl viena sena formula: “cessante causa, ccssant cffectus” (“novēršot cēloni, tiek novērstas arī sekas”).

Taču jāņem vērā, ka faktisko (reālo) pamatu un seku attiecības ne vienmēr sakrīt ar loģisko pamatu un seku attiecībām. Tādai sakritībai ir visai ierobežota sfēra (piemēram, matemātikā), ko Leibnics sauca par “prāta patiesuma” sfēru (10.2. sad.).

Parasti izziņas procesā mēs ejam nevis no reāliem pamatiem uz reālām sekām, bet gluži otrādi — pēc patiesām sekām mēģinām rekonstruēt to faktisko pamatu.

Piemēram, ja naktī lijis (a) un tā rezultātā ēku jumti kļuvuši slapji (b), tad šī sakarība atveido faktisko pamata un faktisko seku attiecību (a —» b). Taču mūsu secinājuma “jumti ir slapji, tātad naktī lija” faktiskās sekas pārvērtīsies par loģisko pamatu, bet faktiskais pamats par loģiskām sekām (b —> a). Šajā shēmā teiktais parādīts ar pamata (P) un seku (S) tiešo un atgriezenisko saiti.

Protams, ka reālā izziņas un izmeklēšanas procesā precīzi noteikt faktisko pamalu nav tik viegli kā situācijā ar slapjo jumtu. Vienām un tām pašām reālām sekām iespējami dažādi reālie cēloņi (15. nod.).

Tātad — mūsu domāšana nav pretrunā ar pietiekamā pamata likuma prasībām, ja faktiskais pamats (cēlonis) noteikts pareizi. Šajā sakarībā sengrieķu filozofs Epiktēts brīdināja no pārsteidzīgiem secinājumiem: “Kāds dzer daudz vīna. Saki nevis “viņš dara slikti”, bet “viņš daudz dzer”. Iekams tu nezini viņa rīcības iemeslu, no kurienes tad tev zināms, ka viņš rīkojas slikti?”

PAMATU KLASIFIKĀCIJĀ Ja jau runājam par pietiekamā pamata likumu, tad katram gadījumam jēdziena “pamats” apjomam jābūt plašākam par jēdziena “pietiekams pamats” apjomu. Tātad — vai ir arī tādi pamati, kas nav pietiekami?

Dažreiz mēs savus secinājumus pamatojam ar subjektīva rakstura argumentiem. Piemēram, ja kāds Saeimas deputāts, būdams ārzemēs, nokļuvis nepatīkamā situācijā ar prostitūtām, tad izskaidrot (pamatot) to ar politisko pretinieku intrigām ir vismaz vieglprātīgi. Protams, ieinteresētām personām šāds pamatojums var likties pietiekams, taču tas vēl neliecina, ka arī objektīvi šis pamats tāds ir.

Ari objektīvi ne visi pamati (nosacījumi) ir pietiekami. Tā, piemēram, prasība pēc vismaz vidējās izglītības nav pietiekams nosacījums darbam Latvijas policijā.

Kāda tad būtu pamatu klasifikācija no loģikas viedokļa?

Noteicošais ir tas, ka pamati iedalās pietiekamos un nepieciešamos.

Pietiekami ir tādi pamati, kuriem eksistējot konkrētais notikums vienmēr notiek.

Nepieciešami ir tādi pamati, bez kuriem konkrētais notikums nekad nenotiek. Nepieciešams pamats ir “conditio sine qua non” — priekšnosacījums, bez kura nav iespējams iztikt, tātad obligāts priekšnosacījums.

Jebkurš reāls pamats (nosacījums) vienmēr raksturojas divpusīgi: no vienas puses, kā pietiekams vai nepietiekams, no otras — kā ir nepieciešams vai nav nepieciešams. Tādējādi veidojas trīs reāli darbojošās kombinācijas: 1) nepieciešami, bet nepietiekami pamati; 2) pietiekami, bet

nav nepieciešami pamati; 3) nepieciešami un pietiekami pamati.

Nepieciešami, bet nepietiekami pamati. Piemēram, skaitļa dalāmība ar 3 (bez atlikuma) ir nepieciešama, bet nav pietiekama šā skaitļa dalāmībai ar 6. Kā to saprast? Jebkurš skaitlis, kas nedalās ar 3, nedalās arī ar 6. Taču skaitļa dalāmība ar 3 vēl negarantē tā dalāmību ar 6, piemēram, 9 dalās ar 3, bet ar 6 nedalās.

Atcerēsimies (9.4. sad.), ka nepieciešami, bet nepietiekami pamati veido parastas implikācijas konsekventu (a —> b).

Augstākās izglītības prasība ir nepieciešams nosacījums policijas majora speciālās dienesta pakāpes piešķiršanai (Dienesta gaitas reglamenta 22. p.). Vai šis nosacījums ir arī pietiekams, lai kļūtu par policijas majoru? Protams, ka ne.

Pietiekami, bet nav nepieciešami pamati. Piemēram, skaitļa dalāmība ar 6 ir pietiekama, bet nav nepieciešama tā dalāmībai ar 3. Kā to saprast? Jebkurš skaitlis, kas dalās ar 6, dalās ari ar 3. Taču, ja skaitlis nedalās ar 6, tad droši secināt, ka tas nedalās arī ar 3, nevaram, piemēram, 9 nedalās ar 6, bet ar 3 dalās.

Atcerēsimies, ka pietiekami, bet nav nepieciešami pamati veido parastas implikācijas antecedentu (a —» b).

Pabeidzot Policijas akadēmijas pilnu kursu ar maģistra akadēmisko grādu, policijas darbiniekiem liek piešķirta virsleitnanta speciālā dienesta pakāpe (Dienesta gaitas reglamenta 22. p.). Vai minētais pietiekamais nosacījums ir arī nepieciešams, lai kļūtu par virsleitnantu? Nē, jo nav izslēgti arī citi varianti.

Vai noziedznieka aizturēšana nozieguma vietā ir pietiekams aresta pamats? Protams, taču šis nosacījums nav nepieciešams, jo arests ir iespējams (pieļaujams) arī citās situācijās.

Nepieciešami un pietiekami pamati. Piemēram, skaitļa dalāmība ar 3 un 2 ir nepieciešama un pietiekama šā skaitļa dalāmībai ar 6. Tas nozīmē, ka jebkurš skaitlis, kas dalās ar 3 un 2, dalās arī ar 6, un otrādi — jebkurš skaitlis, kas nedalās ar 3 un 2, nedalās arī ar 6.

Atcerēsimies, ka nepieciešami un pietiekami pamati veido kā ekvivalences (dubultimplikācijas) antecedentutā arī konsekventu (a 2 b).

Visbiežāk nepieciešamo un pietiekamo pamatu komplekss ir nosacījumu konjunkcija no vairākiem locekļiem. Piemēram, tāds komplekss no trim nosacījumiem izteikts Satversmes 9. pantā: “Saeimā var ievelet katru pilntiesīgu (a) Latvijas pilsoni (b), kurš vēlēšanu pirmā diena ir vecāks par divdesmit vienu gadu (c)”.

Pamati, kas nav ncpiccicšami un nav pietiekami īstā vārda nozīmē, nav pamati. Ļoti nosacīti šajā sakarībā var runāt par “nejaušiem pamatiem”. Piemēram, kaut gan daži skaitļi, kas dalās ar 5, dalās arī ar 6 (30, 60, 90), taču skaitļa dalāmība ar 5 nav nedz nepieciešama, nedz pietiekama skaitļa dalāmībai ar 6.

Atzīšanās noziegumā — nepieciešams vai pietiekams pamats apsū-, dzības izvirzīšanai? Ne viens, ne otrs. Šis pamats nav nepieciešams, jo apsūdzību var izvirzīt un pamatot arī tad, ja apsūdzētais nav atzinies noziegumā. Minētais pamats nav arī pietiekams, jo dažādu objektīvu un subjektīvu iemeslu dēļ apsūdzētais var uzņemties arī tādus noziegumus, kuros viņš nav vainīgs.

Arī atzīšanās patiešām izdarītā noziegumā vēl nav pietiekams pamats galīgajam secinājumam par apsūdzētā objektīvo vainu. Piemēram, atzīšanās laupīšanā bez līdzdalībniekiem var būt saistīta ar noziedznieka cerībām uz mīkstāku sodu (KK 141. p. 1. daļa), salīdzinot ar sankciju par laupīšanu personu grupā pēc iepriekšējas norunas (KK 141. p. 2. daļa).

Kriminālprocesuālā praksē pietiekamā pamata likumam ir īpaši liela nozīme, jo krimināllietas materiāliem jābūt pietiekamiem apsūdzības izvirzīšanai, bet tiesas spriedumam — stingri pamatotam saskaņā ar likumu.

AKSIOMAS KĀ GALiGAIS PAMATSJa jau katrai patiesai domai jābūt pietiekamam pamatam, tad vai nav jābūt tādam pamatam arī jebkurai domai, kuru mēs uzskatām par pietiekamu pamatu katrā atsevišķā gadījumā?

Protams, ka jābūt, jo citādi izrādīsies, ka patiesas domas balstās uz nenoteiktiem pamatiem. Taču paša pamala (a^1) pamatojums ar citām patiesām domām (a^2) prasa arī šī pamata turpmāko pamatojumu ar citu pamatu (a^3) utt. līdz bezgalībai. Rezultātā nonākam pie paradoksa “regressus ad infinitum” (“aiziešana bezgalībā”):

? .... —> a^3 -> a^2 -> a^1 -> b

Lai tomēr pietiekamo pamatu meklējumos neaizietu bezgalībā, gribot negribot mums jāapstājas pie tādiem pamatiem, kas vienkārši ir jāpieņem par sākotnējām patiesībām. Šos pamatus sauc par aksiomām.

Aksioma (gr. “axioma” — pieņemts atzinums) ir atzinums, kuru pieņem bez turpmākā pamatojuma. Kritizējot filozofus, kas prasa pamatojumu (pierādījumu) jebkuram atzinumam, Aristotelis rakstīja: “Pierādījuma pamats nav pierādījuma priekšmets.”[20]

Vēlāk īmanuels Kants (1724—1804) pārliecinoši parādīja, ka aksiomu teorētiskā pamatojuma mēģinājumi noved pie antinomijām (11.2. sad.). Piemēram, rodas iespēja pamatot kā apgalvojumu, tā arī noliegumu katrā no šādām “tīrā prāta antinomijām”: 1) pasaule ir galīga — pasaule ir bezgalīga; 2) pasaulē ir brīvība — pasaulē brīvības nav; 3) pasaulei ir pirmcēlonis — pasaulei pirmcēloņa nav.[21]

Aksiomas plaši izmanto visdažādākajās nozarēs. Atcerēsimies kaut vai slavenās Eiklida ģeometrijas aksiomas. Aksiomātiskais raksturs ir ari gravitācijas likumam kā vienam no dabas pamatlikumiem. Uz jautājumu “kāpēc?” šajā sakarā varētu dot tikai atbildi “tāpēc”. Tā jau radīta šī pasaule.

Arī visi reliģijas dogmati ir aksiomas, ko baznīca atzinusi par neapšaubāmām dievišķas izcelsmes patiesībām. Sen jau atzīts, ka ari galvenā aksioma par Dieva eksistenci nav atrisināma teorētiska pamatojuma ceļā,jo tas ir ticības jautājums.

Kāpēc nevar reizē atrasties divās dažādās vietās? Tāpēc, ka tas izriet no loģikas aksiomām. Visi loģikas principi un kārtulas pamatojas uz aksiomām, kas ir loģikas pamatlikumi.

Jebkura teorētiskā (normatīvā) sistēma balstās uz noteiktiem atzinumiem, kas konkrētās sistēmas ietvaros nav pamatojami. Šajā sakarībā jāatšķir relatīvas un absolūtas aksiomas.

Relatīvas aksiomas, kuras bez pamatojuma pieņem noteiktā nozarē, tiek pamatotas citas nozares ietvaros. Piemēram, tiesību sistēmas pamatprincipiem ir relatīvo aksiomu raksturs, proti — pamatidejas, uz kuru bāzes tiek radīta noteikta tiesību normu sistēma, savukārt pamatojas uz sabiedrības vispārējiem sociāliem, politiskiem un morāles principiem.

Vai krimināllikums aizliedz zādzības? Tikai tādā nozīmē, ka par attiecīgo nodarījumu paredzēts sods atbilstoši KK 139. pantam, respektīvi — deontiskās modalitātes nozīmē. Bet varbūt tas nav pareizi un zagļus nevajag sodīt? Atbildi atrodam nevis kriminālkodeksā, bet Bībeles pantā: “Tev nebūs zagt” (Otrā Mozus 20 : 15).

Absolūtām aksiomām ir tikai ārpusloģisks pamatojums, jo tās balstās uz cilvēces praktisko pieredzi. Tās ir tā sauktās mūžīgās patiesības (“aeter-nac veritates”), no kurām dažas jau tika minētas.

Arī pietiekamā pamata likums kā izziņas metodoloģijas vispārīgs princips ir viena no absolūtām domāšanas aksiomām. Uz šo aksiomu balstās visa pierādījuma un argumentācijas teorija, kas savukārt ir pareizas domāšanas pamats jebkurā atsevišķā izziņas nozarē.

VINGRINĀJUMI 1. uzdevums. Kādas identitātes likuma prasības ir pārkāptas šajos spriedumos, prātojumos un dialogos?

1. Šim vadam jābūt citā vietā.

2. Visi Latvijas pilsoņi ir brīvi. Tātad neviens Latvijas pilsonis nevar atrasties cietumā.

3. Kāds klauvē pie durvīm: “Vai jums malka nav vajadzīga?” — “Nē.” Nākošajā dienā saimnieks redz, ka visa malka, kas bija pagalmā, ir nozagta.

4. Kas visvairāk izsalcis, tas ēd visvairāk. Kas vismazāk ēd, tas ir visvairāk izsalcis. Tātad, kas ēd vismazāk, tas ēd visvairāk.

5. Šis pants modina manī jaunības atmiņas.

6. Vācieši ir pedantiski. Helmūts Kols ir vācietis. Tātad Helmūts Kols ir pedantisks.

7. “Skolotāj, sakiet, lūdzu, vai cilvēku var sodīt par to, ko viņš nav izdarījis?”—“Protams, nē!” — “Cik labi! Es neesmu sagatavojis mājas uzdevumus.”

8. Kareivis, aizbēgot no kaujas lauka, rīkojies labi tāpēc, ka viņš savu dzīvību saglabājis nākošajām kaujām.

9. Majors ļoti lepojās ar šo operāciju.

10. Personas brīvības aizskaršana ir cilvēktiesību pārkāpums. Noziedznieka arests ir viņa brīvības ierobežošana. Tātad noziedznieka arests ir cilvēktiesību pārkāpšana.

11. Kāds tēvs reiz pārvedis desu un iedevis to dēlēnam, teikdams: “Dod brālītim pusi, jo dalīti prieki irdubultprieki."—“Bet dalīta desa irpusdesa.'

12. Aleksandra Čaka dzejoļus nevar izlasīt vienā dienā. Dzejoli “Atzīšanās” uzrakstījis Aleksandrs Čaks. Tātad dzejoli “Atzīšanās” nevar izlasīt vienā dienā.

13. Zaglis negrib iegūt neko sliktu. Bet labā iegūšana ir laba lieta. Tātad zaglis vēlas labu.

14. Skolotājs: “Kurā pusē atrodas sirds?" Skolēns: “To jau katrs muļķis zina, ka iekšpusē!"

15. “Es varu visu, varu ari izdzert jūru!” lielījās piedzērušais vergu īpašnieks Ksanfs.To dzirdējis kāds karavadonis un noslēdzis ar Ksanfu derības. No visas savas bagātības zaudēšanas Ksanfu izglāba viņa vergs fabulu rakstnieks Ēzops. Kā viņam tas izdevās?

16. Amerikāņi ir uzņēmīgi. Bils Klintons ir amerikānis. Tātad Bils Klintons ir uzņēmīgs.

17. Skolotājs: “No kā mēs zinām, ka Zeme ir apaļa?” Skolēns: “No globusa."

18. Uzbrukt kādam ir slikti. Karavīrs kādam uzbrūk. Tātad karavīrs rīkojas slikti.

2. uzdevums. Vai attiecībās starp šiem spriedumu pāriem nav pārkāptas pretrunas likuma prasības?

1. Šāda huligānisma izpausme ir noziegums. Šāda huligānisma izpausme nav noziegums.

2. Students Krastiņš mācās labi. Students Krastiņš mācās sliktāk par visiem citiem grupā.

3. Iepriekšējā izmeklēšana K. lietā vēl nav pabeigta. Iepriekšējā izmeklēšana K. lietā ir pabeigta.

4. Šajā upē ir daudz zivju. Šajā upē mīt tikai dažu sugu zivis:

5. Students Bērziņš labi prot vācu valodu. Nav tiesa, ka students Bērziņš labi prot vācu valodu.

6. Apsūdzētais M. rīkojās ar nodomu. Apsūdzētais M. rīkojās neapdomīgi.

7. Visi logi bija spilgti apgaismoti. Daudzi logi bija spilgti apgaismoti.

8. Dažas valstis ir monarhijas. Dažas valstis nav monarhijas.

9. Šī melodija nav populāra. Šīs melodijas autors ir Raimonds Pauls.

10. Aborts nav slepkavība. Aborts ir slepkavība.

11. Visi mūsu grupas studenti nolika eksāmenu loģikā. Daži mūsu grupas studenti nenolika eksāmenu loģikā.

12. Šis ir jautājuma teikums. Šis teikums izsaka spriedumu.

13. Var divreiz iekāpt vienā un tajā pašā upe. Nav iespējams divreiz iekāpt viena un tajā pašā upē.

3. uzdevums. Kuri no šiem piemēriem ir sofismi, bet kuri — paradoksi? Nosakiet šo sofismu un paradoksu cēloņus.

1. “Vai tagad ir taisnība tas, ka tu esi piedzimis?” — “Jā.” — ‘Tātad tu esi piedzimis tagad.”

2. Esmu pārliecināts, ka nekādu pārliecību nemaz nav.

3. “Vai tu pazīsti šo aizplīvuroto cilvēku?” — “Nē.” — “Bet viņš ir tavs tēvs. Tātad tu nepazīsti savu tēvu.”

4. Ja ir pareizi, ka nav likumu bez izņēmumiem, tad no šī likuma ari jābūt izņēmumam. Lūk, šis izņēmums: “Ir likumi bez izņēmumiem”.

5. Tas, ko gudrs cilvēks nevēlas, ir ļaunums. Bet gudrs cilvēks nevēlas zaudēt veselību. Tātad veselība ir ļaunums.

6. “Vai tu zini, ko es tev gribu pajautāt?” — “Nē.” — “Bet tieši to es arī gribu tev pajautāt. Tātad tu nezini to, ko tu zini.”

4. uzdevums. Vai attiecībās starp šiem spriedumu pāriem nav pārkāptas trešā izslēgtā likuma prasības?

1. Vakar vakarā M. likās ar diviem nezināmiem cilvēkiem. Vakar vakarā M. ne ar vienu netikās.

2. Visas apsūdzētā liecības ir aplamas. Dažas apsūdzētā liecības ir aplamas.

3. Šis noziegums izdarīts atbildību pastiprinošos apstākļos. Šis noziegums izdarīts atbildību mīkstinošos apstākļos.

4. Lietus ir labvēlīgs lauksaimniecībai. Lietus ir nelabvēlīgs lauksaimniecībai.

5. Katrai nācijai ir mentalitātes īpašības. Dažām nācijām nav nekādu mentalitātes īpašību.

6. Šis ir lapu koku mežs. Šis ir skuju koku mežs.

7. Dažas liecības nevar būt izmantojamas kā tiesas pierādījumi. Jebkura liecība var būt izmantojama kā tiesas pierādījums.

X. Visi cilvēki ir mācījušies loģiku. Neviens cilvēks nav mācījies loģiku.

9. Bankas aplaupīšanas organizētājs bija K. Bankas aplaupīšanas organizētājs bija M.

5. uzdevums. Raksturojiet spriedumus saskaņā ar pietiekamā pamata likuma prasībām, ņemot vērā pamatu (nosacījumu) klasifikāciju.

1. Darbam īpašu uzdevumu policijas vienībā ir nepieciešama asa reakcija.

2. Šī istaba ■ r gai ša, jo taj ā ir trīs logi.

3. Dainim Bērziņam ir jāmācās loģika, jo viņš ir Policijas akadēmijas students.

4. Dzīvības rašanās uz Zemes būtu neiespējama bez atmosfēras pastāvēšanas.

5. Kur skan dziesmas, tur laime mīt.

6. Lai gūtu panākumus policijas darbā, ir svarīgi izturēt tad, kad apstākļi nav labvēlīgi.

7. Ja sapnī redz brāli vai māsu braucot, tad būs prieks.

8. Ja skaitlis dalās ar 4, tad tas dalās arī ar 2.

9. “Ja visi cilvēki cits citam palīdzētu, tad nevienam netrūktu laimes” (Menandrs).

10. Līdzās noziegumu tiešajiem cēloņiem pastāv ari noziegumus veicinošie apstākļi, kuri var sekmēt vai atvieglot to īstenošanu.

11. Studentam Lācim jāliek laba atzīme loģikā, jo viņš ir labs basketbolists.

12. Lai likvidētu noziedzību, vajadzīgs laiks un dzelzs roka.

13. Par neesošu atzīstama laulība, kas aizliegta laulāto radniecības dēļ (Civillikuma ģimenes tiesību daļas 63. p.).

14. Ūdens ir šķidrs un auksts, tāpēc tas dzēš uguni.

15. Bērnam jāēd drupatas, tad viņš tieksies uz grāmatu.

16. Šis cilvēks ar krāpšanu nenodarbojas, tātad viņu nedrīkst saukt pie kriminālatbildības.

17. Deputāts M. ir LNNK piekritējs, tātad viņš ir Latvijas patriots.

18. Cilvēks dzēruma stāvoklī lielā mērā zaudē spēju kritiski vērtēt savu rīcību.

19. Kam mati aug stāvus, tas ir gudrs tiesas lietās.

20. Kārlis Līcis ir Policijas akadēmijas students, jo viņš mācās loģiku.

21. Bioloģiskās īpatnības un psiholoģiskās novirzes var būt veicinošais apstāklis vardarbīgam noziegumam.

22. Saeimas sēdes var notikt, ja tanīs piedalās vismaz puse Saeimas locekļu (Satversmes 23. p.).

6. uzdevums. Raksturojiet ģeometrisko figūru definīcijās izteiktās pazīmes saskaņā ar pamatu (nosacījumu) loģisko klasifikāciju.

1. Par četrstūri sauc ģeometrisku figūru, kuras diagonāles krustojoties dalās uz pusēm.

2. Par paralelogramu sauc četrstūri, kura divas malas ir vienādas.

3. Par paralelogramu sauc četrstūri, kura divas pretējās malas ir paralēlas.

4. Par paralelogramu sauc ģeometrisku figūru, kuras visas malas pa pāriem ir vienādas un paralēlas.

5. Par taisnstūri sauc četrstūri, kura diagonāles krustojoties dalās uz pusēm.

6. Par taisnstūri sauc četrstūri, kuram ir vismaz divi taisni leņķi.

7. Par taisnstūri sauc paralelogramu, kuram ir vismaz viens taisns leņķis.

8. Par rombu sauc četrstūri, kura diagonāles ir savstarpēji perpendikulāras.

9. Par rombu sauc paralelogramu, kura divas blakus malas ir vienādas.

10. Par kvadrātu sauc tādu ģeometrisku figūru, kuras Četras malas un četri leņķi ir vienādi.

11. Par kvadrātu sauc ģeometrisku figūru, kuras visas malas un visi leņķi ir vienādi.

12. Par kvadrātu sauc rombu, kura diagonāles ir vienādas.

7. uzdevums. Vadoties pēc loģikas pamatlikumu prasībām, atrisiniet šos uzdevumus.

1. Četras policistes Aija, Baiba, Cilda un Dina šaušanas sacensībās ieguva pirmās četras vietas. Lūk, kā trīs līdzjutēji atbildēja uz jautājumu, kādu vietu ieņēma katra policiste. Pirmais: Aija — 2. vietu, Dina — 3. vietu; otrais: Aija— 1. vietu, Baiba—2. vietu; trešais: Cilda—2. vietu, Dina—4. vietu. Izrādījās, ka katrs līdzjutējs vienu reizi kļūdījās. Kādu vietu ieņēma katra policiste?

2. Vai pārdevējs un pircējs vienmēr var norēķināties par preci, kura maksā latos summu, kas ir vesels skaitlis, ja abiem ir tikai Ls 2 un Ls 5 naudaszīmes?

3. Sarunājas trīs draugi — Baltgalvis, Melnis un Rtidgalvis. Tumšmatis saka Baltgalvim: “Interesanti, ka viens no mums ir blonds, otrs tumšmatis, bet trešais—ruds, tomēr nevienam no mums matu krāsa neatbilst uzvārdam.” Kādā krāsā mati katram draugam?

4. Četri policisti Aldis, Bruno, Centis un Dainis sacentās skriešanā. Pēc sacensībām katram jautāja, kādu vietu viņš ieguvis. Aldis: “Es nebiju ne pirmais, ne pēdējais.”Bruno: “Es nebiju pirmais.” Centis: “Es biju pirmais.” Dainis: “Es biju pēdējais.” Trīs no šīm atbildēm ir pareizas, bet viena ne. Kurš bija pirmais, un kurš bija pēdējais?

5. Kādā Latvijas pilsētā iedzīvotāji pārvalda latviešu vai krievu valodu. Latviešu valodu pārvalda 90%, bet krievu valodu—95% visu iedzīvotāju. Cik procentu visu iedzīvotāju pārvalda abas valodas?

6. Kastē sajaukti 10 pāri melnu un 10 pāri baltu zeķu. Kāds vismazākais zeķu skaits tumsā jāņem no šīs kastes, lai droši varētu iegūt: I. Vienu pāri zeķu? 2. Divus pārus zeķu? 3. Piecus pārus zeķu? 4. Divus pārus zeķu vienādā krāsā? 5. Vienu pāri baltu zeķu? 6. Divus pārus zeķu dažādās krāsās? 7. Divus pārus baltu zeķu? 8. Trīs pārus baltu un divus pārus melnu zeķu?

7. Kādā policijas iecirknī strādā trīs draugi: kaprālis, seržants un virsseržants. Viņu uzvārdi — Bērziņš, Kalniņš un Liepiņš. Kaprālim nav ne brāļu, ne māsu; viņš ir pats jaunākais no draugiem. Liepiņš ir precējies ar Bērziņa māsu un ir vecāks nekā seržants. Nosauciet kaprāļa, seržanta un virsseržanta uzvārdus.

8. Viens no pieciem pusaudžiem izsita logu. Andris teica: “Tas ir vai nu Brencis, vai Centis.” Brencis teica: “To neizdarīju ne es, ne Egīls.” Centis teica: “Jūs abi sakal nepatiesību” Dagnis teica: “Nē, viens no viņiem runā patiesību, otrs ne.” Egīls teica: “Nē, Dagni, tev nav taisnība.” Policijas iecirkņa inspektors, kuram, protams, var ticēt, ir pārliecināts, ka ne mazāk ka trīs pusaudži runā patiesību. Kurš izsita logu?

9. Cenšoties atcerēties pagājušā turnīra uzvarētājus, pieci līdzjutēji paziņoja, ka pēc viņu domām: I. Antons bija otrais, Brunis piektais; 2. Cēzars bija otrais, Didzis trešais: 3. Edgars bija pirmais, Brunis trešais; 4. Antons bija trešais, Francis sestais; 5. Cēzars bija trešais, Francis ceturtais. Vēlāk izrādījās, ka katrs vienu reizi kļūdījies. Kāds bija patiesais vietu sadalījums turnīrā?

10. Pudelē, glāzē, krūzē un burkā atrodas piens, alus, kvass un ūdens. Ir zināms, ka: I) ūdens un piens neatrodas pudelē; 2) trauks ar alu stāv starp krūzi un trauku ar kvasu; 3) burkā neatrodas ne alus, ne ūdens; 4) glāze stāv blakus burkai un traukam ar pienu. Kur ieliets katrs šķidrums?

SLEDZIENS

12. nodala. TIEŠIE DEDUKTĪVIE SLEDZIENI

♦ Deduktīvie slēdzieni ♦ Tiešo deduktīvo slēdzienu īpatnības ♦ Pārvēršana + Apgriešana ♦ Pretstatīšana predikātam ♦ Pretstatīšana subjektam

Nav nekāds negods nesaņemt pelnīto, negods ir saņemt nepelnīto.

Arvids Skalbe

Noteikts spriedumu savienojums dod iespēju no šiem spriedumiem secināt jaunu spriedumu, piemēram: “Kontrabanda ir smags noziegums (Kriminālkodeksa 7.1 p.). Kontrabanda ir tīšs noziegums. Tātad daži tīši noziegumi ir smagi noziegumi.”

Secinājums iespējams arī uz viena sprieduma informācijas pamata. Piemēram: “Ja darījuma priekšmets ir pilnīgi nenoteikts, darījums nav spēkā (Civillikuma 1417. p.). Tātad, ja darījums ir spēkā, darījuma priekšmets ir noteikts.”

Minētās loģiskās konstrukcijas sauc par slēdzienu. Slēd/iens ir domāšanas forma, kurā no viena vai vairākiem spriedumiem tiek iegūts jauns spriedums.

Sākotnējos spriedumus sauc par slēdziena premisām (lat. “prae-missa” — priekšnoteikums), bet jauniegūto spriedumu — par slēdziena secinājumu. Tādi ir jebkura slēdziena pamatelementi.

Pēc secinājuma rakstura un īpatnībām slēdzieni iedalāmi trīs lielās grupās: 1) deduktīvie slēdzieni; 2) induktīvie slēdzieni; 3) slēdzieni pēc analoģijas.

DEDUKTĪVIE SLEDZIENIDeduktīvo (lat. “deduetio” — novešana) slē- dzienu īpatnība ir tā, ka secinājums tajos ar loģisko nepieciešamību izriet no premisām saskaņā ar noteiktām loģiskām kārtulām. Deduktīvā slēdziena secinājums ietver

tādas zināšanas par priekšmetiem, kas jau premisās ir netiešā veidā. Nav grūti pārliecināties, ka abiem iepriekš minētiem slēdzieniem ir nule aprakstītās īpatnības.

Citiem vārdiem sakot, deduktīvo slēdzienu secinājums vienkārši tiek iegūts (“deducēts”) no premisām. Tāpēc dedukcija nepaplašina, bet tikai padziļina mūsu zināšanas.

Komentējot un attīstot Aristoteļa loģisko mācību, vārdu “dedukcija ' pirmo reizi lietoja romiešu filozofs un valsts darbinieks Boēcijs (480—524). Jaunajos laikos deduktīvo metodi savu filozofisko sistēmu pamatā lika izcilie filozofi Renē Dekarts un Baruhs Spino/.a.

Deduktīvā metode valda matemātikā. Matemātiskas dedukcijas piemērs: ja “a < b” un “b < c", bet “c = d’, tad “a < d”. Kā zināms, visa sengrieķu matemātiķa Eiklīda ģeometrijas sistēma tika deduceta tikai no 11 aksiomām.

Dedukciju aktīvi lieto ari citās sfērās. Atcerēsimies kaut vai Šerloka Holmsa prātojumus — tic ir spožas deduktīvo slēdzienu ķēdes.

Ņemot vērā deduktīvo slēdzienu īpatnības, tos sauc arī par siloģistis-kiem (grieķ. “syllogismos” — saskaitīšana) atšķirībā no citu slēdzienu veidiem, kurus sauc par nesiloģistiskiem.

Atkarībā no premisu rakstura deduktīvie slēdzieni iedalāmi divās grupās: slēdzienos ar vienkāršām premisām un slēdzienos ar saliktām

premisām. Pirmās grupas deduktīvajos slēdzienos visas premisas ir vienkāršie spriedumi, bet otras grupas deduktīvajos slēdzienos vismaz viena premisa ir salikts spriedums.

Deduktīvie slēdzieni ar vienkāršām premisām ir tiešie deduktīvie slēdzieni un siloģisms. Siloģisms ir deduktīvs slēdziens ar vismaz divām vienkāršām premisām. Tiešo deduktīvo slēdzienu secinājums izriet no vienas vienkāršās premisas.

TIEŠO DEDUKTĪVO slēdzienu ĪpatnībasTiešo deduktīvo slēdzienu būtība ir atributīvo spriedumu loģiskās formas pārveidošana. Šīs

pārveidošanas būtība ir sprieduma loģiskās struktūras (subjekta un predikāta) variācijas saskaņā ar noteiktām loģiskajām kārtulām.

Piemēram, sprieduma "noziegums ir likumpārkāpums” saturs izteicams ari citās loģiskās formās: 1) “neviens noziegums nav ne-likumpārkāpums”; 2) “daži likumpārkāpumi ir noziegumi";

• 3) “neviens ne-likumpārkāpums nav noziegums”; 4) “daži likumpārkāpumi nav ne-noziegumi”. Minētās variācijas dod iespēju precīzi iztulkot sākotnējā sprieduma jēgu un izsmeļoši noskaidrot jēdzienu “noziegums” un “likumpārkāpums" savstarpējās attiecības.

Jāņem vērā, ka atributīvu spriedumu formas pareizs pārveidojums nemaina nedz sākotnējā sprieduma kopējo saturu, nedz attiecības starp tā subjektu un predikātu. Piemēram, ja pārveidojamā spriedumā subjekts vai predikāts nav izvērsti, tad tie nevar būt izvērsti arī spriedumā, kas iegūts pārveidošanas rezultātā.

Salīdzināsim divus atributīvus spriedumus: 1) “es varēju iestāties Latvijas Policijas akadēmijā”; 2) “es nevarēju neiestāties Latvijas Policijas akadēmijā". Šie spriedumi iz.sakadažādu saturu, tāpēc otro spriedumu nevar skaidrot kā pirmā sprieduma loģisku pārveidojumu. Viens no pirmā sprieduma loģiskā pārveidojuma variantiem būtu: “Es neesmu to skaitā, kas nevarēja iestāties Latvijas Policijas akadēmijā.”

Tātad atributīvo spriedumu pārveidojums maina tikai pārveidojuma sprieduma satura loģiskos akcentus un līdz ar to precizē mūsu sākotnējās domas noteiktos aspektus.

Atributīvo spriedumu formas pārveidošana iespējama četros variantos. Līdz ar to izšķir četrus tieša deduktīva slēdziena paveidus: 1) pārvēršana; 2) apgriešana; 3) pretstatīšana predikātam; 4) pretstatīšana subjektam.

12.1. PARVERŠANA

“Nelasu Bībeli” vai “lasu ne-Bībeli”? Vispārēja apgalvojuma spriedums ^ Vispārēja nolieguma spriedums Daļēja apgalvojuma spriedums Daļēja nolieguma spriedums

Pārvēršanā (lat. “obversio”) tiešajā formā atklājas sākotnējā sprieduma subjekta attiecības ar jēdzienu, kas ir pretrunā ar tā paša sprieduma predikātu. Piemēram, apgalvojums, ka tīšu slepkavību parasti izdara viena persona, loģiski ekvivalents spriedumam, ka parasti šo noziegumu neizdara grupveidā.

Pārvēršanā sākotnējā sprieduma subjekts paliek par gala sprieduma subjektu, bet par gala sprieduma predikātu kļūst jēdziens, kas ir pretrunā ar sākotnējā sprieduma predikātu.

Pārvēršana nemaina sprieduma kvantitāti. Mainās tikai pārveidojamā sprieduma kvalitāte, proti — apgalvojuma spriedums pārvēršas noliegumā un otrādi. Tātad pārvēršana notiek ar diviem noliegumiem: viens noliegums attiecas uz kopulu, otrs — uz predikātu. Tā, piemēram, spriedums “Latvija (S) ir Eiropas valsts (P)” pārvēršanā dot spriedumu “Latvija nav ne-Eiropas valsts”.

“NELASU BĪBELI” vai “LASU NE-BĪBELI”? Jebkurā spriedumu formas pārveidošanā sva-rīga nozīme ir sākotnējā sprieduma predikāta pareizai noteikšanai. Pretējā gadījumā ari visās turpmākās loģiskās darbībās subjekta un predikāta attiecības būs sagrozītas.

Pārvēršanā sākotnējā sprieduma predikāta nepareiza noteikšana parasti noved pie tā, ka predikātam pretrunīgs jēdziens skar tikai sākotnējā predikāta daļu un līdz ar to pārvēršanas kopējais rezultāts kļūst nepareizs. Piemēram, tieši šī iemesla dēļ sprieduma “es nelasu Bībeli” pārvēršana “es lasu ne-Bībeli” būtu kļūdaina.

Kļūdas cēlonis ir nepareiza predikāta noteikšana sākotnējā spriedumā. Tas ir nevis “Bībele”, bet “tas, kas nelasa Bībeli”. Ja sākotnējo spriedumu izteiktu izvērstā formā (“es esmu tas, kas nelasa Bībeli”), tad pareiza pārvēršana būs šāda: “Es neesmu tas, kas lasa Bībeli”.

Analizētais piemērs ir raksturīgs vēl vienā svarīgā aspektā. Pareizas predikāta noteikšanas priekšnosacījums ir sākotnējā sprieduma viennozīmīgs kvalitātes skaidrojums. Taču dažos gadījumos teikuma gramatiskās konstrukcijas pieļauj sprieduma kvalitātes divējādu interpretāciju — kā apgalvojuma, tā arī nolieguma. Arī spriedums “es nelasu Bībeli” pieļauj kā tikko analizēto apgalvojuma, tā arī nolieguma skaidrojumu (“es neesmu tas, kas lasa Bībeli”). Skaidrs, ka otrais skaidrojuma variants pārvēršanā un pārveidošanā citās sprieduma formās dos citus rezultātus.

Lietojot pārvēršanas uzbūves shēmu atsevišķiem atributīvo spriedumu veidiem, iegūstam atsevišķas pārvēršanas kārtulas.

VISPĀRĒJĀAPGALVOJUMASPRIEDUMS ^ Vispārējā apgalvojuma spriedums vienmer pārvēršas vispārēja nolieguma spriedumā:

A (visi S ir P) —» E (neviens S nav ne-P)

Piemēram, spriedums “krāpšana (S) ir noziegums ar nodomu (P)” , pārvēršanā dod spriedumu: “Krāpšana nav noziegums ne ar nodomu”.

Pilnā saskaņā ar sākotnējā sprieduma terminu attiecībām pārvēršanas rezultātā tiek akcentēta doma, ka neviena krāpšana nav attiecināma uz predikātam pretrunīga jēdziena apjomu (“noziegums ne ar nodomu”).

Izskatīsim vēl vienu vispārēja apgalvojuma sprieduma pārvēršanu (Kriminālkodeksa 37. p. 2. d.): “Nozieguma izdarīšana organizētā grupā (S) ir atbildību pastiprinošs apstāklis (P)" — “nozieguma izdarīšana organizētā grupā nav atbildību mīkstinošs apstāklis”. Var likties, ka šeit viss ir pareizi, jo pārvēršanas rezultātā saturs ir patiess.

Taču šis secinājums loģiski neizriet no sākotnējā sprieduma, jo starp apstākļiem, kas nemīkstina atbildību, ir tādi, kas neattiecas arī pie atbildību pastiprinošiem apstākļiem. Acīmredzot sākotnējā sprieduma predikātam pretējs jēdziens “atbildību mīkstinošie apstākļi” mūsu secinājumā sajaukts ar pretrunīgu jēdzienu “atbildību nepastiprinošie apstākļi”.

Pareiza pārvēršana būs: “Nozieguma izdarīšana organizētā grupā nav atbildību nepastiprinošs apstāklis.”

VISPĀRĒJANOLIEGUMA SPRIEDUMS Vispārēja nolieguma spriedums vienmēr pārvēr-

§as vispārēja apgalvojuma spriedumā:

E (neviens S nav P) —» A (visi S ir ne-P)

Piemēram, spriedums “kaitniecība (S) nav amatnoziegums (P)” pārvēršanā dod spriedumu: “Kaitniecība ‘ir ne-amatnoziegums”. Pilnā

saskaņā ar sākotnējā sprieduma terminu attiecībām pārvēršanas rezultātā tiek akcentēta doma, ka jebkurā gadījumā kaitniecībai piemīt viena negatīva pazīme — tas ir “ne-amatnoziegums”.

Izskatīsim vēl vienu piemēru. Šķiet, ka spriedumam “krāpšana (S) nav noziegums pret personu (P)” jāpārvēršas spriedumā: “Krāpšana ir noziegums ne pret personu.” Šīs pārvēršanas rezultāts pēc satura atbilst īstenībai. Arī no loģiskās formas puses šī pārvēršana šajā gadījumā ir pareiza, jo ar sākotnējā sprieduma subjektu jau iepriekš saprotam

krāpšanu ka noziegumu (“krapšanas noziegums”), nevis kaut ko citu.

Taču citos gadījumos tāda sakritiba var ari neatkārtoties. Pamēģināsim pārvērst spriedumu “atkāpšanās no saderināšanās nav noziegums pret personu ".Acīmredzot pārvēršana “atkāpšanās no saderināšanās ir noziegums ne pret personu” neatbilst īstenībai pēc satura. Arī no loģiskās formas puses šī pārvēršana iznākusi nepareiza. Kāpēc?

Nav ņcints vērā, kajēdzieni “noziegums pret personu” un “noziegums ne pret personu” ir pretrunīgi tikai attiecībā uz pakāitotāju jēdzienu “noziegums”. Taču attiecībā uz plašāku jēdzienu “nodarījums” par jēdziena “noziegums pret personu pretrunīgo jēdzienu kļūst jēdziens “nodarījums, kas nav noziegums pret personu”. Līdz ar to mūsu sākotnējā sprieduma pareiza pārvēršana būs šāda: “Atkāpšanās no saderināšanās ir nodarījums, kas nav noziegums pret personu.”

daļēja apgalvojuma-SPRIEDUMS Daļēja apgalvojuma spriedums vienmēr pārvēršas daļēja nolieguma spriedumā:

I (daži S ir P) —» O (daži S nav nc-P)

Piemēram, spriedums “daži policisti (S) ir karatisti (P)” pārvēršanā dod spriedumu: “Daži policisti nav ne-karatisti.” Pilnā saskaņā ar sākotnējā sprieduma terminu attiecībām pārvēršanas rezultātā tiek akcentēta doma, ka kādai policistu daļai nepiemīt viena negatīva pazīme — tie nav “ne-karatisti”.

daļēja NOLIEGUMASPRIEDUMS Daļēja nolieguma spriedums vienmēr pārvēršas daļēja apgalvojuma spriedumā:

O (daži S nav P) —> I (daži S ir ne-P)

Piemēram, spriedums “dažas tiesu kļūdas (S) nav labojamas (P)” pārvēršanā dod spriedumu: “Dažas tiesu kļūdas ir nelabojamas”. Pilnā saskaņā ar sākotnējā sprieduma terminu attiecībām pārvēršanas rezultātā tiek akcentēta doma, ka kādai tiesu kļūdu daļai piemīt viena negatīva pazīme — tās ir nelabojamas kļūdas (piemēram, kad kļūdains spriedums par izņēmuma soda veidu ir jau izpildīts).

Vispārēja apgalvojuma spriedums ❖ Vispārēja nolieguma spriedums A Daļēja apgalvojuma spriedums Daļēja nolieguma

«priedums

Apgriešanā (lat. “conversio”) tiešajā formā atklājas sākotnējā sprieduma predikāta attiecības ar tā paša sprieduma subjektu. Piemēram, apgalvojums, ka liela daļa rccidīvistu ir hroniski alkoholiķi, loģiski ekvivalents apgalvojumam, ka starp hroniskiem alkoholiķiem ir liela daļa recidī vistu.

Apgriešanā sākotnējā sprieduma subjekts kļūst par gala sprieduma predikātu, bet sākotnējā sprieduma predikāts kļūst par gala

sprieduma subjektu. Faktiski jau šī pārveidojuma nosaukumā tiek izteikta tā būtība, proti — sākotnēja sprieduma subjekts un predikāts gala spriedumā sakārtoti apgrieztā kārtībā (tie mainās vietām).

Atšķirībā no pārvēršanas apgriešana nemaina sprieduma kvalitāti. Mainīties (vai arī nemainīties) var tikai pārveidojamā sprieduma kvantitāte.

Lietojot apgriešanas uzbūves shēmu atsevišķiem atributīvo spriedumu veidiem, ieguvām atsevišķas apgriešanas kārtulas.

Vispārējā apgalvojuma spriedums parasti apgriežas daļēja apgalvojuma spriedumā:

VISPĀRĒJĀ

APGALVOJUMA

SPRIEDUMS

A (visi S ir P) —» I (daži P ir S)

Piemēram, sprieduma “krimināltiesiskās zinātnes (S) ir juridiskās zinātnes (P)” apgriešanas rezultāts būs šāds: “Dažas juridiskās zinātnes ir krimināltiesiskās zinātnes.” Spriedums “Jānis Čakste (S) ir 1. šķiras Triju zvaigžņu ordeņa kavalieris (P)” apgriežas šādi: “Starp 1. šķiras Triju zvaigžņu ordeņa kavalieriem ir Jānis Čakste.”

Izņēmumu no šīs kārtulas veido vispārēja apgalvojuma spriedumi ar izvērsto predikātu.

Apgriežot šādus spriedumus, iegūstam nevis daļēja, bet vispārējā apgalvojuma spriedumu:

A (visi S ir P) —> A (visi P ir S)

Izskatīsim vispārēja apgalvojuma spriedumu: “Tiesībpārkāpums (S) ir pretsabiedrisks nodarījums, par ko likumā paredzēta sankcija (P).” Šajā spriedumā subjekts un predikāts ir tāpatīgie jēdzieni, tātad predikāts ir izvērsts. No teiktā izriet, ka vienīgais iespējamais šāda veida spriedumu apgriešanas variants ir vispārēja apgalvojuma spriedums: “Jebkurš pretsabiedrisks nodarījums, par ko likumā paredzēta sankcija, ir tiesībpārkāpums.”

Neievērojot šo apgriešanas īpatnību, ir viegli nonākt pie aplama secinājuma, apgriežot spriedumu ar neizvērsto predikātu vispārēja apgalvojuma spriedumā, bet spriedumu ar izvērsto predikātu — daļēja apgalvojuma spriedumā.

Teikto ilustrēsim ar kādu senlaiku dialogu. Barons kliedz uz zemniekiem: “Visi zemnieki ir muļķi!” Zemnieks uz baronu: “Bet visi muļķi nav zemnieki!”

Ja predikāts barona izteiciena būtu izvērsts, tad zemniekiem nebūtu ko iebilst. Protams, ja visi zemnieki un tikai zemnieki ir muļķi, tad šis vispārēja apgalvojuma spriedums apgriežas arī vispārēja apgalvojuma spriedumā.Tādējādi zemniekiem nekas cits neatliks ka tikai secināt: “Visi muļķi ir zemnieki.”

Taču attapīgā zemnieka kontrarguments balstās uz pareizu pieņēmumu, ka barona izteicienā predikāts nav izvērsts. Tātad, pat pieļaujot, ka patiešām visi zemnieki ir muļķi (pret to zemnieks tieši neiebilst), saskaņā ar apgriešanas kārtulu vispārēja apgalvojuma spriedums apgriežas daļēja apgalvojuma spriedumā: “Daži muļķi ir zemnieki.” Apslēptā formā šis secinājums satur apgalvojumu, ka starp muļķiem ir arī ne-zemnieki. tātad varbūt arī daži baroni.

Šķietama predikāta izvērstība var būt saistīta ne tikai ar loģisku, bet ari ar faktisko kļūdu vai vienkārši ar informācijas trūkumu. Piemēram, no konteksta izdalītā Kriminālkodeksa 4. panta pirmās daļas formulējums jāskaidro kā spriedums ar izvērsto predikātu (subjekts un predikāts ir tāpatīgie jēdzieni): “Visas personas, kas izdarījušas noziegumu Latvijas Republikas teritorijā (S), atbild saskaņā ar Latvijas Republikas krimināllikumu (P).”

Taču šī paša panta turpinājums otrajā daļā liecina par to, ka sākotnējā sprieduma predikāts tomēr nav izvērsts: “Saskaņā ar Latvijas Republikas krimināllikumu atbild arī personas, kas noziegumus izdarījušas ārpus Latvijas Republikas teritorijas, atrodoties uz gaisa, jūras un upju kuģiem, ja tie pierakstīti Latvijas Republikas ostās.”

Ar šo papildinājumu mūsu sākotnējais spriedums apgriešanā dod nevis vispārēja apgalvojuma, bet (kā spriedums ar neizvērsto predikātu) daļēja apgalvojuma spriedumu: “Dažas personas, kam jāatbild saskaņā ar Latvijas Republikas krimināllikumu, ir personas, kas izdarījušas noziegumu Latvijas Republikas teritorijā.”

Vispārējā nolieguma spriedums vienmer apgriežas ari vispārēja nolieguma spriedumā:

VISPĀRĒJA

NOLIEGUMA

SPRIEDUMS

E (neviens S nav P) —» E (neviens P nav S)

Piemēram, sprieduma “mantas konfiskācija (S) nav pamatsods (P)” apgriešanas rezultāts būs šāds: “Pie pamatsodu skaita neattiecas mantas

konfiskācija” (sk. Kriminālkodeksa 21. p. otro daļu). Spriedums “apzināti nelikumīga apcietināšana (S) nav noziegums pret personu (P)” apgriežas šādi: “Neviens noziegums pret personu nav kvalificējams kā apzināti nelikumīga apcietināšana” (atbilstoši KK 170. p. tas ir noziegums pret jurisdikciju).

Dažreiz teikuma formulējums pieļauj sprieduma skaidrojumu kā nolieguma, tā arī apgalvojuma nozīmē. Tādos gadījumos jāvienojas par sākotnējā sprieduma predikātu. Piemēram, sprieduma “mīlestība (S) nav par naudu pērkama (P)" predikāts skaidrojams divējādi: 1) “tas, kas ir pērkams par naudu"; 2) “tas, kas ir nepērkams par naudu”. Atkarībā no pirmā vai otrā skaidrojuma arī sākotnējā sprieduma apgriešana iespējama divos variantos: 1) “starp to, kas ir pērkams par naudu, nav mīlestības” (E —¥ E); 2) “dažs no tā, kas ir nepērkams par naudu, ir mīlestība” (A -> I).

DAĻĒJA

APGALVOJUMA

SPRIEDUMS

Daļēja apgalvojuma spriedums parasti apgriežas ari daļēja apgalvojuma spriedumā:

I (daži S ir P) -> I (daži P ir S)

Piemēram, sprieduma “daži noziegumi pret personu (S) izdarīti aiz

neuzmanības (P)” apgriešanas rezultāts būs šāds: “Daži nodarījumi aiz neuzmanības ir noziegumi pret personu.” Spriedums “daži policisti (S) ir mācību teicamnieki (P)” apgriežas šādi: “Daži mācību teicamnieki ir policisti.”

Izņēmumu no šīs kārtulas

veido daļēja apgalvojuma spriedumi ar izvērsto predikātu. Apgriežot šādus spriedumus, iegūstam nevis daļēja, bet vispārēja apgalvojuma spriedumu:

I (daži S ir P) -> A (visi P ir S)

Izskatīsim daļēja apgalvojuma spriedumu: “Daži noziedznieki (S) ir sevišķi bīstami recidīvisti (P).” ŠI sprieduma predikāts pilnīgi ietilpst subjekta apjomā, tātad tas ir izvērsts. No teiktā izriet, ka vienīgais tāda veida daļējo spriedumu apgriešanas variants ir vispārēja apgalvojuma spriedums: “Visi sevišķi bīstami recidīvisti ir noziedznieki.”

daļēja NOLIEGUMASPRIEDUMS Daļēja nolieguma sprie- dums apgriešanas ceļā nav pārveidojams.

Izskatīsim spriedumu: “Daži policisti (S) nav studenti (P).” Apgriešana nemaina sprieduma kvalitāti, tātad gala spriedumam ari jābūt nolieguma spriedumam. Kā jau zinām (8.2. sad.), nolieguma spriedumos predikāts vienmēr ir izvērsts, taču par gala sprieduma predikātu jākļūst sākotnējā sprieduma subjektam, kas daļējos spriedumos nevar būt izvērsts. Izrādās, ka sākotnējā sprieduma neizvērstam terminam gala spriedumā jākļūst par izvērsto terminu.

Taču tas ir pretrunā ar spriedumu pārveidojuma būtību, proti — šie pārveidojumi nemaina sākotnējo spriedumu saturu, līdz ar to nedrīkst mainīties arī sākotnējā sprieduma subjekta un predikāta attiecības.

Mēģinot tomēr pārveidot daļēja nolieguma spriedumu ar apgriešanu, iegūsim visai mākslīgu un nenoteiktu subjekta un predikāta kombināciju: “Neviens students nav dažu policistu skaitā.”

Analoģisks rezultāts gaidāms arī, apgriežot daļēja nolieguma spriedumu ar predikātu, kas pilnīgi ietilpst subjekta apjomā: “Daži noziegumi (S) nav zādzības (P)” — “neviena zādzība nav dažu noziegumu skaitā”.

Protams, ja daļējs spriedums pieļauj kā nolieguma, tā arī apgalvojuma skaidrojumu, tad ši sprieduma apgriešana ir iespējama, bet tikai daļēja apgalvojuma sprieduma apgriešanas ceļā. Piemēram, spriedums “daži cilvēki neprot spēlēt kontrabasu”, skaidrots kā daļēja apgalvojuma spriedums, apgriežas bez problēmām: “Daži kontrabasa spēles nepratēji ir cilvēki.”

12.3. PRETSTATĪŠANA PREDIKĀTAM

Vispārēja apgalvojuma spriedums Vispārēja nolieguma spriedums A Daļēja apgalvojuma spriedums Daļēja nolieguma

spriedums

Pretstatīšanā predikātam (lat. “contrapositio praedicati”) tiešajā formā atklājas sākotnējā sprieduma predikātam pretrunīga jēdziena attiecības ar tā paša sprieduma subjektu. Piemēram, apgalvojums, ka noziegums ir sabiedriski bīstams nodarījums, loģiski ekvivalents spriedumam, ka neviens nodarījums, kas nav sabiedriski bīstams, nav noziegums.

Pretstatīšanā predikātam par gala sprieduma subjektu kļūst jēdziens, kas ir pretrunā ar sākotnējā sprieduma predikātu, bet par gala sprieduma predikātu kļūst sākotnējā sprieduma subjekts. Šīs loģiskās darbības būtība ir pārvēršanas savienošana ar apgriešanu, proti — premisas predikāts mainās uz pretrunīgo jēdzienu (kā (S) pārvēršanā), bet subjekts un predikāts mainās vietām (kā apgriešanā).

Var arī teikt, ka pretstatīšana predikātam ir pārvēršanas apgriešana — sākotnējā sprieduma pārvēršana un iegūtā sprieduma apgriešana jeb shematiskā attēlojumā (M — sākotnējais spriedums, p — pārvēršana, a — apgriešana, pp — pretstatīšana predikātam):

M —» p —» a (= pp)

Sprieduma pārveidojums ar pretstatīšanu predikātam iespējams ari tiešajā formā. Lietojot tās uzbūves shēmu atsevišķiem atributīvo spriedumu veidiem, iegūstam pretstatlšanas predikātam atsevišķas kārtulas.

VISPĀRĒJAAPGALVOJUMA spriedums Vispārēja apgalvojuma spriedums ar pretstatīšanu predikātam vienmēr pārveidojas vispārējanolieguma spriedumā:

A (visi S ir P) —> E (neviens ne-P nav S)

Piemēram, spriedums “ieslodzītā bēgšana no ieslodzījuma vietas (S) ir noziegums pret jurisdikciju (P) ar pretstatīšanu predikātam pārveidojas šādi: “Neviens nodarījums, kas nav noziegums pret jurisdikciju, nav kvalificējams kā ieslodzītā bēgšana no ieslodzījuma vietas” (sk. Kriminālkodeksa 181. p.).

Vēl vienu vispārēja apgalvojuma spriedumu pārveidosim ar pretstatīšanu predikātam pakāpeniski. Sākotnējais spriedums: “Cilvēkiem (S) ir raksturīgi kļūdīties (P)”. Šī sprieduma pārvēršana-. “Cilvēki nav tie, kam nav raksturīgi kļūdīties” (A —> E). Iegūtā sprieduma apgriešana: “Neviens no tiem, kam nav raksturīgi kļūdīties, nav cilvēks ’ (E —> E). Tas ir pretstatīšanas predikātam galīgais rezultāts (A —» E), ko varējām iegūt arī tiešā ceļā, izmantojot nule minēto kārtulu.

vispārējaNOLIEGUMAspriedums Vispārēja nolieguma spriedums ar pretstatīšanu

predikātam vienmēr pārveidojas dalēja apgal-vojuma spriedumā:

E (neviens S nav P) —> I (daži ne-P ir S)

Piemēram, spriedums “nosacīta pirmstermiņa atbrīvošana no soda (S) nav piemērojama sevišķi bīstamam recidīvistam (P)” ar pretstatīšanu predikātam pārveidojas šādi: “Starp līdzekļiem, kas ir nepiemērojami sevišķi bīstamam recidīvistam, ir nosacīta pirmstermiņa atbrīvošana no soda” (sk. Kriminālkodeksa 50.1 p. pirmo daļu).

Daļēja apgalvojuma spriedums ar pretstatīšanu predikātam nav pārveidojams.

DAĻĒJA

APGALVOJUMA

SPRIEDUMS

Izskatīsim spriedumu: “Daži studenti (S) mācās loģiku (P)”. Mēģināsim iegūt pretstatīšanu predikātam netiešā ceļā, respektīvi, ar sākotnējā sprieduma pārvēršanu un iegūtā sprieduma apgriešanu. Taču jau pirmā no minētām loģiskajām darbībām noved strupceļā: “Daži studenti nav tie,

kas nemācās loģiku.” Ka zināms, daļēja nolieguma spriedumi nav apgriežami.

Mēģinot tomēr pārveidot daļēja apgalvojuma spriedumu ar pretstatīšanu predikātam, iegūsim visai mākslīgu un nenoteiktu subjekta un predikāta kombināciju: “Neviens no tiem, kas nemācās loģiku, nav dažu studentu skaitā.”

Tagad izskatīsim spriedumu: “Pretošanās policijas darbiniekam (S) ir noziegums pret ' pārvaldes kārtību (P).” Šķiet, pārveidojums ar pretstatīšanu predikātam šeit neradīs pārsteigumu. Tas patiešām tā būtu, ja to skaidrotu kā vispārēja apgalvojuma spriedumu. Taču šāds skaidrojums būtu kļūdains. Kāpēc?

Kā jau zinām, jebkurš spriedums skaidrojams kā vispārēja apgalvojuma spriedums tikai tad, ja tā subjekts pilnīgi ietilpst predikāta apjomā. Taču mūsu sprieduma subjekts un predikāts ir krustojošies jēdzieni—pretošanās policijas darbiniekam ir noziegums pret pārvaldes kārtību tikai tad, ja policijas darbinieks izpilda tam uzliktos sabiedriskās kārtības uzturēšanas pienākumus (sk. Kriminālkodeksa 184.1 p.). Taču nav izslēgts, ka tāda pretošanās notiek neitrālā situācijā vai arī likumu pārkāpjot policijas darbiniekam. Tādējādi sākotnējais spriedums ir daļēja apgalvojuma spriedums, bet tādi spriedumi ar pretstatīšanu predikātam nav pārveidojami.

DAĻĒJA NOLIEGUMASPRIEDUMS Daļēja nolieguma spriedums ar pretstatīšanu predikātam vienmēr pārveidojas daļēja apgalvojuma spriedumā:

O (daži S nav P) -> I (daži ne-P ir S)

Piemēram, spriedums “daži juristi (S) nav prokurori (P)” ar pretstatīšanu predikātam pārveidojams šādi: “Daži ne-prokurori ir juristi.” Vēl viens piemērs: “Daži tiesas spriedumi (S) nav attaisnojoši (P)” — “daži neattaisnojoša rakstura lēmumi ir tiesas spriedumi”.

12.4. PRETSTATĪŠANA SUBJEKTAM

Vispārēja apgalvojuma spriedums Vispārēja nolieguma spriedums ^ Daļēja apgalvojuma spriedums ❖ Daļēja nolieguma

spriedums

Pretstatīšanā subjektam (lat. “contrapositio subjecti”) tiešajā formā atklājas sākotnējā sprieduma subjektam pretrunīga jēdziena attiecības ar

tā paša sprieduma predikātu. Piemēram, apgalvojums, ka spiegošana ir valsts noziegums (Kriminālkodeksa 60. p.), loģiski ekvivalents spriedumam, ka daži valsts noziegumi nav ne-spiegošana.

Tiesa gan, ka šim pārveidojumam ir nedaudz mākslīgs raksturs, tāpēc arī gandrīz nevienā loģikas mācību grāmatā pretstatīšana subjektam netiek apskatīta. Taču anali/es pilnība prasa izskatīt arī šo pēdējo atributīvo spriedumu pārveidojuma veidu.

Pretstatīšanā subjektam par gala sprieduma subjektu kļūst sākotnējā sprieduma predikāts, bet par gala sprieduma predikātu kļūst jēdziens, kas ir pretrunā ar sākotnējā sprieduma subjektu. Nav grūti pārliecināties, ka šī loģiskā operācija ir savdabīgs pretstatīšanas predikātam spoguļattēls.

Tāpēc atšķirībā no iepriekšējā pārveidojuma veida pretstatīšanas subjektam būtība ir apgriešanas pārvēršana, proti — sākotnējā sprieduma apgriešana un iegūtā sprieduma pārvēršana jeb shematiskā attēlojumā (M — sākotnējais spriedums, a — apgriešana, p — pārvēršana, ps — pretstatīšana subjektam):

M —» a —> p (= ps)

Tāpat kā iepriekšējais pārveidojums pretstatīšana subjektam iespējama arī tiešajā formā. Lietojot tās uzbūves shēmu atsevišķiem atributīvo spriedumu veidiem, iegūstam atsevišķas pretstatīšanas subjektam kārtulas.

vispārējāAPGALVOJi MA SPRIEDUMSVispārēja apgalvojuma spriedums ar pretstatī-

šanU subjektam parasti pārveidojas daļēja nolie- . . _

guma sprieduma:

A (visi S ir P) —» () (daži P nav ne-S)

Piemēram, spriedums “kratīšana (S) ir izmeklēšanas darbības veids (P)” ar pretstatīšanu subjektam pārveidojas šādi: “Daži izmeklēšanas darbības veidi nav ne-kratīšanas.’

Vēl vienu vispārēja apgalvojuma spriedumu pārveidosim ar pretstatīšanu subjektam pakāpeniski. Sākotnējais spriedums:

“Latvijas policisti (S) nodod zvērestu (P).”

Šī sprieduma apgriešana-. “Daži no tiem,

kas nodod zvērestu, ir Latvijas policisti” (A —> I). Iegūtā sprieduma pārvēršana: “Daži no tiem, kas nodod zvērestu, nav ne-Latvijas policisti” (I —> O). Tas ir pretstatīšanas subjektam galīgais rezultāts (A —» O), ko varējām iegūt arī tiešā ceļā, izmantojot nule minēto kārtulu.

Šīs kārtulas izņēmumu tāpat kā apgriešanā — veido vispārēja apgalvojuma spriedumi ar izvērsto predikātu. Tādi spriedumi prctstatīšanā subjektam pārveidojas vispārēja nolieguma spriedumos:

A (visi S ir P) —> E (neviens P nav ne-S)

Izskatīsim spriedumu: “Personas, kas nodarbojas ar laupīšanu (S), tiek sauktas pie kriminālatbildības atbilstoši Kriminālkodeksa 141. pantam (P).” Šī vispārēja apgalvojuma sprieduma subjekts un predikāts ir tāpatīgie jēdzieni, tātad predikāts ir izvērsts. Pret-statīšanā subjektam iegūstam spriedumu: “Neviens, saukts pie kriminālatbildības atbilstoši Kriminālkodeksa 141. pantam, nav persona, kas nenodarbojas ar laupīšanu.”

Vispārēja nolieguma spriedums ar pretstatīšanu subjektam vienmēr pārveidojas vispārēja apgalvojuma spriedumā:

iens S nav P) —> A (visi P ir ne-S)

Piemēram, spriedums “bandītisms (S) nav noziegums pret īpašumu (P)” ar pretstatīšanu subjektam pārveidojas šādi: “Jebkurš noziegums pret īpašumu ir ne-bandī-tisms” (atbilstoši Kriminālkodeksa 72. pantam bandītisms ir valsts noziegums).

Daļēja apgalvojuma spriedums ar pretstatīšanu subjektam parasti pārveidojas daļēja nolieguma spriedumā:

DAĻĒJA

APGALVOJUMA

SPRIEDUMS

I (daži S ir P) —> O (daži P nav ne-S)

Piemēram, spriedums “daži Latvijas policisti (S) ir kriminālpolicijas inspektori (P)” ar pretstatīšanu subjektam pārveidojas šādi: “Daži kriminālpolicijas inspektori nav ne-Latvijas policisti.”

Šīs kārtulas izņēmumu — tāpat kā apgriešanā — veido daļēja apgalvojuma spriedumi ar izvērsto predikātu. Tādi spriedumi ar pretstatīšanu subjektam pārveidojas vispārēja nolieguma spriedumos:

I (daži S ir P) —» E (neviens P nav ne-S)

Izskatīsim spriedumu: “Dažas Eiropas valstis (S) ir Baltijas valstis (P).” Šī daļēja apgalvojuma sprieduma predikāts pilnīgi ietilpst subjekta apjomā, tātad predikāts ir izvērsts. Pretstatīšanā subjektam iegūstam spriedumu: “Neviena Baltijas valsts nav ne-Eiropas valsts.”

DAĻĒJA NOLIEGUMA SPRIEDUMS Daļēja nolieguma spriedums ar pretstatīšanusubjektam nav pārveidojams.

Izskatīsim spriedumu: “Dažas zādzības (S) nav noziegums pret valsts īpašumu (P).” Mēģināsim iegūt pretstatīšanu subjektam netiešā ceļā, respektīvi, ar sākotnējā sprieduma apgriešanu un iegūtā sprieduma pārvēršanu. Taču pat pirmo no minētajām loģiskajām darbībām īstenot nav iespējams, jo daļēja nolieguma spriedums nav apgriežams.

Visu izskatīto atributīvo spriedumu pārveidojumu kārtulas attēlotas koptabulā (sk. nākošo lpp.).

Nobeigumā pārveidosim dažus atributīvus spriedumus visos iespējamos variantos.

Vispārēja apgalvojuma spriedums “visi katoļi (S) ir kristieši (P)” pārveidojams četros variantos. Ar

pārvēršanu'. “Neviens katolis nav ne-kristie-tis” (A -» E). Ar apgriešanu: “Daži kristieši ir katoļi” (A —> I). Ar pretstatīšanu predikātam: “Neviens ne-kristietis nav katolis” (A —» E). Ar pretstatīšanu subjektam'. “Daži kristieši nav ne-katoļi” (A —> 0).

Vispārēja nolieguma spriedums “Kuldīga (S) nav Zemgales pilsēta (P)” arī pārveidojams četros variantos. Ar pārvēršanu: “Kuldīga ir ne-Zemgales pilsēta” (E —> A). Ar apgriešanu: “Neviena Zemgales pilsēta nav Kuldīga” (E —> E). Ar pretstatīšanu predikātam: “Starp ne-Zemgales pilsētām ir Kuldīga” (E —» I). Ar pretstatīšanu subjektam: “Zemgales pilsētas ir ne-Kuldīgas” (E —> A).

Daļēja apgalvojuma spriedums “daži studenti (S) spēlē pūtēju orķestrī (P)” pārveidojams trīs variantos. Ar pārvēršami: “Daži studenti nav tie, kas nespēlē pūtēju orķestrī” (I —O). Ar apgriešanu: “Daži no tiem, kas spēlē pūtēju orķestrī, ir studenti” (I —> 1). Ar pretstatīšanu subjektam: “Daži

no tiem, kas spēlē pūtēju orķestri, nav ne-studenti” (I -> O). Ar pretstatīšanu predikātam daļēja apgalvojuma spriedums nav pārveidojams.

Daļēja apgalvojuma spriedums ar izvērsto predikātu “daži karavīri (S) ir robežsargi (P)” ari pārveidojams trīs variantos. Ar pārvēršanu-. “Daži karavīri nav ne-robežsar-gi” (I —> O). Ar apgriešanu:

“Visi robežsargi ir karavīri”

(1 —> A). Ar pretstatīšanu subjektam: “Neviens robežsargs nav nc-karavlrs” (I —> E). Ar pretstatīšanu predikātam šis spriedums tāpat kā iepriekšējais nav pārveidojams.

Daļēja nolieguma spriedums “dažiem policistiem (S) nav augstākās izglītības (P)” pārveidojams tikai divos variantos.

Ar pārvēršanu: “Dažiem policistiem ir ne-augstākā izglītība”

(O —> I). Ar pretstatīšanu predikātam: “Dažas personas ar ne-augstāko izglītību ir policisti”

(O —» I). Ar apgriešanu un pretstatīšanu subjektam daļēja nolieguma spriedums nav pārveidojams.

Dažreiz pirms kaila sprieduma pārveidošanas tas jāizsaka stingrā loģiskajā formā kādā 110 četriem atributivo spriedumu veidiem. Šajā sakarībā izskatīsim epigrāfa ininēto latviešu dzejniekaArvīda Skalbes izteicienu: “Nav nekāds negods nesaņemt pelnīto, negods ir saņemt nepelnīto.”

Šī saliktā sprieduma pirmā daļa formulēta ar vispārēja nolieguma spriedumu: “Nesaņemt pelnīto nav negods” (E). Pārveidosim šo spriedumu visos iespējamos variantos.Kxpārvēršanu\ “Nesaņemt pelnīto irtas, kas neattiecas pie negodīgām lietām” (E—» A).Ar apgriešanu: “Starp negodīgām lietām nav pelnītā nesaņemšana” (E—» E). Ar pretstatīšanu predikātam: “Dažas no lietām, kas nav negodīgas, ir pelnītā nesaņemšana” (A —» 1). Ar pretstatīšanu subjektam: “Negodīgas lietas ir tas, kas nav saistīts ar pelnītā nesaņemšanu” (E -> A).

Minētā saliktā sprieduma otrā daļa formulēta ar vispārēja apgalvojuma spriedumu: “Saņemt nepelnīto ir negods” (A). Ari šo spriedumu pārveidosim visos iespējamos variantos. Ar pārvēršanu: “Saņemt nepelnīto nav gods” (A —> E). Ar apgriešanu: “Starp negodīgām lietām ir nepelnītā saņemšana” (A —> I). Ar pretstatīšanu predikātam: “Neviena godīga liela nevar būt saistīta ar nepelnītā saņemšanu ’ (A —> E). Ar pretstatīšanu subjektam: “Dažas negodīgas lietas nav saistītas ar nepelnītā nesaņemšanu” (A —> O).

VINGRINĀJUMI 1. uzdevums. Pārveidojiet atributīvos spriedumus ar pārvēršanu. Subjekta un predikāta attiecības attēlojiet apļu shēmās.

1. Tiesas spriedumam jābūt motivētam.

2. Dažas valstis nav federatīvas republikas.

3. Daži liecinieki pazina cietušo.

4. Nekas ievērojams nav viegls.

5. Dažas galvaspilsētas nav Baltijas pilsētas.

6. Nozieguma izdarīšana draudu ietekmē iratbildību mīkstinošs apstāklis (Kriminālkodeksa 36. p. 3. d.).

7. Dažus noziegumus var izdarīt tikai aktīvas darbības veidā.

8. Cilvēki nedzīvo uz Marsa.

9. Daži tiesas spriedumi nav apsūdzoši.

10. Es braucu ar divriteni.

11. Daži noziedznieki izcieš sodu slēgtajos cietumos.

12. Neviens liecinieks nedrīkst dot nepatiesu liecību.

13. Daži ziloņi nedzīvo Āfrikā.

14. Dažas valstis ir parlamentāras republikas.

15. Daži likumpārkāpumi nav sabiedriski bīstami.

16. Dažas personas nodarbojas ar tirdzniecību.

17. Pilsoņu vajāšana par kritiku nav noziegums pret personu (Kriminālkodeksa 134.1 p.).

18. Daži cilvēki prot slēpt savas jūtas.

2. uzdevums. Pārveidojiet atributīvos spriedumus ar apgriešanu. Subjekta un predikāta attiecības attēlojiet apļu shēmās.

1. Novešana līdz pašnāvībai ir noziegums pret personu (Kriminālkodeksa 104. p.).

2. Dažiem noziegumiem ir paaugstināta sabiedriskā bīstamība.

3. Daži noziegumi netiek izdarīti ar nodomu.

4. Kara propaganda ir publiskie aicinājumi uz karu vai militāra konflikta izraisīšanu (Kriminālkodeksa 66. p.).

5. Daži rombi ir taisnstūri.

6. Personas, kas nodarbojas ar viltotas naudas izgatavošanu, tiek sauktas pie kriminālatbildības.

7. Kriminālsods nav pašmērķis (Kriminālkodeksa 20. p.).

8. Daudzi pusaudži izdarījuši noziegumus grupas biedru ietekmē.

9. Noziegumu recidīvs ir cieši saistīts ar nepilngadīgo noziedzību.

10. Apzināti nepatiess ziņojums par nozieguma izdarīšanu ir noziegums pret jurisdikciju (Kriminālkodeksa 173. p.).

11 Daži taisnstūri ir kvadrāti.

12. Slepkavības galvenokārt tiek izdarītas brīvajās dienās.

13. Personām, kas notiesātas par huligānismu, ir raksturīgs ļoti zems izglītības un kultūras līmenis.

14. Starp sevišķi bīstamiem recidīvistiem ir personas, kas agrāk bijušas notiesātas par bandītismu.

15. Vecāku pienākums ir rūpēties par nepilngadīgu bērnu sagatavošanu derīgai darbībai.

3. uzdevums. Pārveidojiet atributīvos spriedumus ar pretstatīšanu predikātam. Subjekta un predikāta attiecības attēlojiet apļu shēmās.

1. Kaitniecību var izdarīt tikai ar tiešu nodomu.

2. Dažas čūskas ir indīgas.

3. Baltijas valstis nerealizē agresīvu ārpolitiku.

4. Daži rombi nav kvadrāti.

5. Par smagiem noziegumiem atzīstamas tīšas darbības, kam ir paaugstināta sabiedriskā bīstamība (Kriminālkodeksa 7.' p.).

6. Neviens cilvēks nav apmeklējis planētu Satums.

7. Daži policisti nav latvieši.

8. Neviens trīsstūris nav paralelograms.

9. Daži kriminālsoda veidi nav saistīti ar brīvības atņemšanu.

10. Daži dzīvnieki nav suņi.

11. Kriminālsodu piemēro tikai tiesa.

12. Daži Latvijas Saeimas deputāti nav juristi.

4. u/devums. Pārveidojiet atributīvos spriedumus ar pretstatīšanu subjektam. Subjekta un predikāta attiecības attēlojiet apļu shēmās.

1. Daži noziedznieki ir nepilngadīgie.

2. Trīsstūris ir ģeometriskā figūra.

3. Neviens sliņķis nav pelnījis uzslavu.

4. Daži Latvijas cietumi ir slēgtie cietumi.

5. Kvadrāti ir taisnleņķa rombi.

6. Nāvessods ir izņēmuma soda veids (Kriminālkodeksa 22. p.).

7. Daži zinātnieki ir komponisti.

8. Labi audzināts cilvēks ir laipns.

9. Dažiem policistiem ir vidējā juridiskā izglītība.

10. Laupīšana ir noziegums pret īpašumu.

5. uzdevums. Pārveidojiet katru atributīvo spriedumu visos iespējamos variantos.

1. Latvija ir Baltijas valsts.

2. Daži policisti ir labi futbolisti.

3. Man ir pa spēkam mācīties teicami.

4. Daži noziegumi nav zādzības.

5. Reliģija nav zinātne.

6. Daži policisti ir kriminālpolicijas inspektori.

7. Dažas zinātnes nav juridiskās zinātnes.

8. Vilks ir plēsoņa.

9. Dažas Baltijas valstis ir monarhijas.

10. Izspiešana nav noziegums pret personu.

11. Daži muzikanti ir trompetisti.

12. Zelts ir metāls.

13. Daži policisti nav vīrieši.

14. Daugavpils ir Latgales lielākā pilsēta.

15. Daži ticīgie ir musulmaņi.

16. Daži studenti ir policijas seržanti.

13. nodaļa. SILOĢISMS

♦ Siloģisma struktūra 4- Siloģisma vispārējas kārtulas

♦ Siloģisma figūras un modi ♦ Saīsinātie un saliktie siloģismi

Siloģistiskas formas izgudrojums ir viens no svarīgākiem cilvēka gara atklājumiem.

Gotfrīds I-eibnics

Deduktīvo slēdzienu ar vismaz divām vienkāršām premisām sauc par kategorisko siloģismu, jo tā premisas ir vienkārši alributīvie (kategoriskie) spriedumi. Bieži vien jēdziens “siloģisms” tiek lietots kā jēdziena “kategoriskais siloģisms” nozīmes ekvivalents.

Vispārīgu siloģistikas teoriju rūpīgi izstrādāja Aristotelis loģikas traktātā “Pirmā analītiķa”. Aristoteļa siloģistika kā deduktīva secinājuma teorija vēsturiski bija pirmā mācība par loģisko dedukciju.

13.1. SILOĢISMA STRUKTŪRA

4- Siloģisma termini 4- Premisu secība 4- Vidējā termina loma 4- Siloģisma akslbma

Vienkāršais kategoriskais siloģisms sastāv no trim atributīviem spriedumiem: divi no tiem ir siloģisma premisas, trešais — secinājums (gala spriedums). Piemēram:

Bandītam ir jāsēž cietumā

Fokss ir bandīts_

Foksam ir jāsēž cietumā

Jēdzienus, kas ietilpst siloģisma premisās un secinājumā, sauc par siloģisma terminiem.

SILOĢISMA Vienkārša kategoriska siloģisma sastāvā ietilpst trīs TERMINI termini: mazākais, lielākais un vidējais.

Par siloģisma mazāko terminu (lai. “terminus mi-nor”) sauc secinājuma subjektu. Šis termins ietilpst ari vienā no premisām. Piemēram, mūsu siloģisma mazākais termins “Fokss” ieņem subjekta vietu secinājumā un subjekta vietu otrā premisā. Mazāko terminu apzīmē ar burtu “S”.

Par siloģisma lielāko terminu Hat. “terminus major”) sauc secinājuma predikātu. Šis termins ietilpst arī vienā no premisām. Piemēram, mūsu siloģismā lielākais termins “tas, kam jāsēž cietumā” ieņem predikāta vietu secinājumā un predikāta vietu pirmajā premisā. Lielāko terminu apzīmē ar burtu “P”.

Lielākais un mazākais termins ir siloģisma galējie termini, kas ietilpst gan premisās, gan secinājumā.

Jāņem vērā, ka galējo terminu burtu apzīmējums siloģisma teorijā ir nosacīts un nesakrīt ar jau ierastiem sprieduma subjekta un predikāta apzīmējumiem. Siloģisma mazākais termins (S) var atrasties premisā gan subjekta, gan ari predikāta vietā. Tāpat arī siloģisma lielākais termins (P) var ieņemt premisā gan predikāta, gan subjekta vietu. Vienīgais, kas siloģismu struktūrā nemainās, ir galējo terminu izvietojums secinājumā: šeit mazākais termins (S) var ieņemt tikai gala sprieduma subjekta vielu, bet lielākais termins (P) — tikai gala sprieduma predikāta vietu.

Siloģisma trešo terminu sauc par vidējo terminu (lat. “terminus medius”) — tas ietilpst abās premisās, bet neietilpst secinājumā. Piemēram, šajā siloģismā vidējais termins ir “bandīts”, kas ieņem subjekta vietu pirmajā premisā un predikāta vietu otrajā premisā. Vidējo terminu apzīmē ar burtu “M”.

Teikto par siloģisma terminiem varam attēlot ar iepriekš minētā siloģisma

strukturālo shēmu. Premisu, kuras sastāvā ietilpst lielākais termins (P), sauc par lielāko premisu (“bandītam ir jāsēž cietumā”). Premisu, kuras sastāvā ietilpst mazākais termins (S), sauc par mazāko premisu (“Fokss ir bandīts”).

PREMISU SECĪBA

Siloģisma sastāvdaļas ir pieņemts pierakstīt šādā secībā: pirmā vielā — lielāko premisu, otrā — mazāko premisu un trešā vietā — secinājumu. Taču

šis noteikums nav obligāts un ir pieņemts tikai siloģisma analīzes ērtības labad, lai nejauktu lielāko premisu ar mazāko.

Izšķirošais noteikums secinājumam šeit ir nevis premisu secība, bet lielākā un mazākā termina ietilpšana attiecīgajā premisā. Jebkura

gadījumā lielākā premisā ietilpst termini P un M (vai M un P), mazākā — termini S un M (vai M un S), bet secinājumā — termini S un P. Taču gan lielākā, gan mazākā premisa principā var ieņemt gan pirmo, gan otro vietu siloģisma struktūrā.

Piemēram, abu zemāk minēto siloģismu loģiskā jēga ir absolūti vienāda, neskatoties uz lielākās un mazākās premisas dažādu izvietojumu (kreisajā , siloģismā lielākā premisa ieņem pirmo vietu, bet labajā siloģismā — otro):

Cilvēki (M) var maldīties (P) Policisti (S) ir cilvēki (M)

Policisti (S) ir cilvēki (M) Cilvēki (M) var maldīties (P)

Policisti (S) var maldīties (P) Policisti (S) var maldīties (P)

No teiktā izriet, ka siloģisma analīze jāsāk no secinājuma, lai noteiktu mazāko un lielāko terminu un līdz ar to — siloģisma mazāko un lielāko premisu.

Šajā sakarībā jāpiebilst, ka domāšanas praksē mēs dažreiz sākam tieši ar mazāko premisu, konstatējot kādu faktu, un tikai pēc tam lielākā premisā formulējam kādu vispārēju atzinumu (tēzi). Citiem vārdiem sakot, konstatējam faktu, bet pēc tam šo konstatāciju ierindojam kādā vispārējā atzinumā. Piemēram:

Apsūdzētais (S) izdarīja tīšu slepkavību (M)

Tīša slepkavība (M) ir smags noziegums (P)

Apsūdzētais (S) izdarīja smagu noziegumu (P)

Ja siloģisms ir pilnā sastāvā (abas premisas un secinājums), tad ar lielākās un mazākās premisas noteikšanu nav problēmu. Taču, ja siloģisma secinājums vēl nav zināms, skaidrot premisas kā lielāku un mazāku var vienīgi pēc iepriekšējas vienošanās. Šīs vienošanās rezultāts noteiks arī gala spriedumu.

Piemēram, secinājums no premisām “visiem studentiem jāliek eksāmeni” un “daži policisti ir studenti” atkarībā no premisu skaidrojuma būs dažāds. Ja pirmo premisu skaidrosim kā lielāko, bet otru kā mazāko, tad siloģisms ar gala spriedumu izskatīsies šādi:

Visiem studentiem (M) jāliek eksāmeni (P)

Daži policisti (S) ir studenti (M)_

Dažiem policistiem (S) jāliek eksāmeni (P)

Taču minēto premisu pretējs skaidrojums vedis pie cita rezultāta:

Daži policisti (P) ir studenti (M)

Visiem studentiem (M) jāliek eksāmeni (S)___

Daži no tiem, kuriem jāliek eksāmeni (S), ir policisti (P)

Lai izvairītos no pārpratumiem, parasti situācijās, kad nav dots secinājums un speciālas norādes par premisu skaidrošanu, ir pieņemts pirmo rakstīto vai izteikto premisu skaidrot kā lielāko, bet otro — kā mazāko.

VIDĒJA TERMINALOMA Vidējam terminam ir īpaša loma siloģisma struktūrā, proti — tā ir starpnieka loma. Vidējais

termins saista galējus terminus (mazāko un lielāko), bet gala spriedumā šis termins neietilpst tieši tāpēc, ka savu starpnieka lomu tas izpildījis premisās.

No otras puses, ja tāda starpnieka nav, secinājums no premisām nav iespējams. Nav vidējā termina — nav arī galējo terminu. Tā, piemēram, neviens zemāk minēto premisu termins neietilpst abās premisās, līdz ar to saistīt tajās izteikto saturu gala spriedumā nav iespējams:

Kaitniecība ir valsts noziegums

Nolaidība jr amatnoziegums

?

Vidējais termins savieno (pilnībā vai daļēji) vai atvieno (pilnībā vai daļēji) mazāko un lielāko terminu premisās. Parādīsim šīs vidējā termina funkcijas trīs dažādos variantos ar siloģisma terminu attiecību attēlojumu apļu shēmās:

No teiktā izriet vēl viena siloģisma definīcija: tas ir secinājums par divu galējo terminu (S un P) attiecību, kas balstās u/, zināšanām par šo terminu attiecībām ar vidējo terminu (M) premisās.

SILOĢISMA AKSIOMA Siloģisma būtība izpaužas vienā no svarīgākajiem loģikas likumiem, ko dēvē par siloģisma aksiomu.

Šīs aksiomas nozīme ir tā, ka tā pamato siloģisma uzbūvi kopumā un galu galā nosaka secinājuma pareizību.

Siloģisma aksiomas saīsināts klasiskais formulējums: “Dictum de oinni et de nullo” (“teiktais par jebkuru un ne par vienu”). Tas pats izvērstā formā: viss, kas tiek apgalvots (noliegts) par visiem klases priekšmetiem, tiek apgalvots (noliegts) arī par jebkuru šīs klases priekšmetu daļu.

Siloģisma aksioma neprasa pierādījumu, jo tās saturs ir acīmredzams. Nav grūti pamanīt, ka šī aksioma formulē prasības pret siloģisma terminu savstarpējam attiecībām.

Piemēram, ja apgalvojam, ka saskaņā ar Kriminālkodeksa 37. pantu nozieguma izdarīšana ar sevišķu cietsirdību ir atbildību pastiprinošs apstāklis, bel šis noziegums ir izdarīts ar sevišķu cietsirdību, tad līdz ar to arī apgalvojam, ka šajā noziegumā ir atbildību pastiprinoši apstākļi (sk. iepriekš minēto apļu shēmu pa kreisi).

Un otrādi — ja apgalvojam, ka neviens nodarījums aiz neuzmanības neattiecas pie smagiem noziegumiem, tad līdz ar to apgalvojam, ka arī nonāvēšana aiz neuzmanības (Kriminālkodeksa 103. p.) nav smags noziegums (sk. iepriekš minēto apļu shēmu vidū).

Uz siloģisma aksiomas pamata balstās visa siloģisma teorija. Maksimāli koncentrētā formā šī aksioma ietver arī visas siloģisma kārtulas, kas būtībā nav nekas cits kā siloģisma aksiomas lietošana konkrētās domāšanas situācijās.

13.2. SILOĢISMA VISPĀRĒJĀS KĀRTULAS

Pirmā kārtula ^ Otrā kārtula ^ Trešā kārtula Ceturtā kārtula 4- Piektā kārtula Sestā kārtula A Septītā kārtula ^ Astotā kārtula

Jebkura deduktīva slēdziena secinājums ir paliess, ja tiek ievēroti divi priekšnoteikumi: 1) visu premisu saturs ir patiess, respektīvi, tas atbilst īstenībai; 2) nav pārkāptas loģiskās kārtulas.

Kategoriska siloģisma vispārējās kārtulas ir prasības, kas jāievēro visās iespējamās premisu kombinācijās. Katra no šīm kārtulām ir nepieciešamais pareiza gala sprieduma nosacījums. Tāpēc, ja kaut viena no siloģisma vispārējām kārtulām tiek pārkāpta, pareizs secinājums ir neiespējams.

Taču pareiza gala sprieduma nepieciešamo un pietiekamo nosacījumu kopu nodrošina tikai visu turpmāk izskatīto siloģisma kārtulu ievērošana.

Astoņas siloģisma vispārējās kārtulas sadalāmas divās grupās: 1) terminu kārtulas (trīs pirmās kārtulas); 2) premisu kārtulas (piecas pārējās kārtulas).

PIRMĀKĀRTULA Siloģismā jāhūt tikai trim terminiem. Būtībā šī kārtula prasa, lai siloģisma premisās būtu viens

kopējs jēdziens, kam ir vidējā termina loma.

Skaidrs, ka secinājumu nevar iegul no premisām, kurās kopumā ietilpst tikai divi dažādi jēdzieni. Piemēram:

Konstitūcija ir likums

Likums ir likums

?

Nekāds secinājums nav iespējams ari no premisām ar četriem dažādiem jēdzieniem. Kā jau teikts, šādā gadījumā vidējā termina trūkums neļauj loģiski sasaistīt premisu saturu gala spriedumā. Piemēram:

Laupīšana ir tīšs noziegums Bandītisms ir smags noziegums

?

Ja mūsu piemērā pirmā premisa būtu “bandītisms ir valsts noziegums”, tad secinājums būtu iespējams (“daži smagi noziegumi ir valsts noziegumi”), jo šajā siloģismā parādās vidējais termins “bandītisms”.

Loģisko kļūdu, kas visbiežāk saistīta ar pirmās kārtulas pārkāpšanu, sauc par terminu četrkāršošanu (lat. “quaternio terminorum”). Parasti šī kļūda izpaužas apslēptā formā, kad viens un tas pats vārds liek lietots premisās divās dažādās nozīmēs. Piemēram:

Likumi jāpublicē oficiālajos izdevumos

Dabiskā izlase ir likums _

Dabiskā izlase ir tas, kas jāpublicē oficiālajos izdevumos

Šis jocīgais secinājums ir saskaņā ar visām siloģisma kārtulām, izņemot pirmo. Pat šķiet, ka arī šī kārtula nav pārkāpta, jo no pirmā acu uzmetiena šajā siloģismā ir trīs termini. Taču nav grūti pārliecināties, ka šķietamā vidējā termina “likums” nozīmes pirmajā un otrajā premisā ir dažādas. Pirmajā premisā vārds “likums” ir domāts juridiskā, bet otrā — dabas likuma nozīme. Tāpēc siloģisma abās premisās kopā ir nevis trīs, bet četri jēdzieni, no kuriem divi izteikti ar vienu un to pašu vārdu.

Cits apslēptas terminu četrkāršošanas kļūdas piemērs, tikai ar citu šķietamā vidējā termina izvietojumu:

Šis pants ir lielisks

Šis pants paredz kriminālatbildību par zādzību _____

Dažs no tā, kas paredz kriminālatbildību par zādzību, ir lielisks

Arī šajā siloģismā neviena siloģisma kārtula nav pārkāpta, ja neskaita vārda “pants” divdomīgo lietojumu: pirmajā premisā literārā, bet otrā — juridiskā nozīmē. Līdz ar to arī šeit kuriozais secinājums terminu četrkāršošanas kļūdas dēļ bija it kā ieprogrammēts premisās.

Nav grūti pamanīt, ka tāda tipa secinājumu pamatā ir vārdu homonīmijas ignorēšana un identitātes likuma neievērošana. Dažreiz četrkāršošanas kļūda parādās neuzmanības dēļ, ja kāds no premisu terminiem noteikts nepareizi, piemēram:

Nevienai pelei nav jagu

Kaķi ķer peles_

Kaķi ķer tos, kam nav ragu

Ar tāpatības likumu šeit viss ir kārtībā. Bel kā ar mūsu pirmo kārtulu kopumā? Saskaitīsim šī siloģisma terminus. Pirmās premisas subjekts un

predikāts: “pele” un “tas, kam ir ragi”. Otrās premisas subjekts un predikāts: “kaķis” un “tas, kas ķer peles”. Izrādās, ka pirmās premisas subjekts un otrās premisas predikāts nevar izpildīt vidējā termina lomu, jo tie ir pavisam dažādi jēdzieni (pat ne homonīmi). Līdz ar to arī šeit siloģisma pirmā kārtula pārkāpta.

Var gadīties, ka vienā no premisām siloģisma vidējais termins izteikts netieši, līdz ar to parādās termina šķietama četrkāršošana. Piemēram:

Visas lapsenes ir nesabiedriskas

Visi kucēni ir sabiedriski

?

No pirmā acu uzmetiena šajā siloģismā trūkst vidējā termina. Taču ar mazākās premisas pārvēršanu šis termins parādās: “Neviens kucēns nav nesabiedrisks.” Līdz ar to pareizs secinājums ir iespējams: “Neviens kucēns nav lapsene.”

OTRĀ

KĀRTULA

Vidējam terminam jābūt izvērstam vismaz vienā premisā. Pretējā gadījumā attiecība starp siloģisma galējiem terminiem ir nenoteikta.

Izskatīsim siloģismu:

Šajā siloģismā vidējais termins “tīšs noziegums” (M) lielākajā premisā nav izvērsts, jo tā apjoms tikai daļēji ietilpst lielākā termina “krāpšana” (P)

apjomā. Taču mazākajā premisā vidējais termins ir izvērsts, jo tā apjoms pilnīgi izslēgts no mazākā termina “šis noziegums” (S) apjoma. Līdz ar to siloģisma otrā kārtula nav pārkāpta un pareizs secinājums ir iespējams.

Dažreiz rodas situācijas, kad otrā kārtula nav pārkāpta, taču siloģisma terminu attiecību shematiskais attēlojums nav viennozīmīgs. Izskatīsim šādu siloģismu:

Vidējais termins “advokāti” (M) lielākajā premisā ir izvērsts (kā jebkura vispārēja sprieduma subjekts). Taču mazākā premisa rada problēmas ar mazākā (S) termina izvietojumu attiecībā pret pārējiem siloģisma terminiem. Kā var redzēt no shēmas, šis izvietojums pilnā saskaņā ar mazāko premisu “daži

advokāti (M) ir muzikanti (S)” iespējams trīs variantos: 1) visi muzikanti (S^22) ir advokāti (M), līdz ar to visi muzikanti ir arī juristi (P); 2) visi muzikanti (S^23) ir juristi (P), bet tikai daļa muzikantu ir advokāti (M); 3) tikai daži muzikanti (S^24) ir juristi (P), un daļa muzikantu-juristu ir advokāti (M).

Rodas jautājums — vai šīs mazākā termina izvietojuma variācijas nav pretrunā ar siloģisma gala spriedumu?

Šajā sakarā jāņem vērā kāds svarīgs apstāklis, kas skar visu siloģisma teoriju. Kvantitatīvo operatoru “daži” siloģisma gala spriedumā ir pieņemts skaidrot nenoteiktajā nozīmē (kā, piemēram, arī loģiskā kvadrāta attiecībās): vismaz daži, bet varbūt ari visi. Ar šo nosacījumu neviens no trim iespējamiem mazākā termina izvietojuma variantiem nav pretrunā ar dotā siloģisma secinājumu, proti—jebkurā gadījumā daži (vismaz daži!) muzikanti ir juristi.

Izskatīsim citu piemēru, kur ari parādās mazākā termina izvietojuma problēma. Taču šeit rodas problēma arī ar gala spriedumu:

Termins, kurš nav izvērsts premisā, nevar būt izvērsts secinājumā. Pretējā gadījumā attiecība starp siloģisma galējiem terminiem ir nenoteikta.

Parbaudīsim siloģisma pareizību:

Uzreiz konstatējam, ka otrā kārtula šeit nav pārkāpta, jo vidējais termins “noziegums pret personu” (M) mazākajā premisā ir izvērsts kā nolieguma sprieduma predikāts. Taču siloģisma pārbaude pēc trešās kārtulas vienmēr jāsāk ar tā galējā termina noteikšanu, kurš nav izvērsts kādā premisā.

TREŠĀ

KĀRTULA

Šajā siloģismā mazākais termins “noziegums pret īpašumu” (S) ir izvērsts savā premisā kā jebkura vispārēja nolieguma sprieduma subjekts. Lielākais termins “tīšs noziegums” (P) premisā nav izvērsts kā parasta (neizdaloša) daļēja apgalvojuma sprieduma predikāts. Taču secinājumā lielākais termins ir izvērsts kā vispārēja nolieguma sprieduma subjekts.

Līdz ar to izrādās, ka termins, kas nav izvērsts premisā, tiek izvērsts gala spriedumā. Pārkāpta siloģisma trešā kārtula, tāpēc arī secinājums nav pareizs.

No šīm premisām viennozīmīgs gala spriedums vispār nav iespējams. Kā var redzēt shēmā, mazākā termina izvietojums attiecībā pret lielāko terminu (P) pilnā saskaņā ar mazāko premisu “noziegums pret īpašumu (S)

nav noziegums pret personu (M)” iespējams trīs variantos: 1) neviens noziegums pret īpašumu ($') nav tīšs noziegums (P); 2) visi noziegumi pret īpašumu (S^2) ir tīši noziegumi (P); 3) daži noziegumi pret īpašumu (S^3) ir tīši noziegumi (P). Būtībā patiess ir trešais variants: ja tāds noziegums pret īpašumu kā krāpšana (Kriminālkodeksa 142. p.) ir tīšs noziegums, tad mantas iznīcināšana vai bojāšana aiz neuzmanības (Kriminālkodeksa 146.1 p.) nav tīšs noziegums. Taču secinājums pēc trešā varianta (kā arī pēc pirmā vai otrā) neizriet no premisām ar loģisko nepieciešamību.

CETURTĀ KĀRTULA No divām daļējām premisām secinājumu iegut nevar. Runa ir par jebkuru daļēju premisu

kombinācijām: vai nu abas premisas ir apgalvojošas (I un 1), vai tās ir noliedzošas (() un ()), vai viena apgalvojoša, bet otra noliedzoša (1 un O).

Izskatīsim siloģisma piemēru, kurā abas premisas ir daļēji apgalvojuma spriedumi:

Daži policisti (M) ir sporta meistari (P)

Dažiem policistiem (M) ir augstākā izglītība (S)

Kā var redzēt no shēmas, mazākā termina "cilvēks ar augstāko izglītību” (S) izvietojums attiecībā pret lielāko terminu “sporta meistars” (P) pilnā saskaņā ar mazāko premisu iespējams piecos variantos, daži no kuriem ir

savstarpēji izslēdzoši. Saskaņā ar trešo variantu pareizs secinājums būtu iespējams: “Daži cilvēki ar augstāko izglītību (S) ir sporta meistari (P)”. Taču tāds gala spriedums, kā ari secinājums pēc jebkura no pārējiem mazākā termina izvietojuma variantiem neizriet no premisām ar loģisko nepieciešamību. Turklāt šī siloģisma vidējais termins “policisti” nevienā premisā nav izvērsts.

Šajā sakarībā arī vidējā termina izvērstība neglābtu situāciju. Izskatīsim siloģisma piemēru, kurā lielākā premisa ir daļēji apgalvojuma, bet mazākā

— daļēji nolieguma spriedums:

Daži latvieši (M) ir komponisti (P)

Daži zināt 11 ieki (S) nav latvieši (M)

?

Ar vidējā termina (“latvieši”) izvērstību viss ir kārtībā, proti — mazākajā premisā tas ir izvērsts kā jebkura nolieguma sprieduma predikāts. Neskatoties uz šo apstākli, viennozīmīgs secinājums arī šeil nav iespējams. Kā redzams shēmā, mazākā termina “zinātnieks” (S) izvietojums attiecībā pret abiem pārējiem terminiem pilnā saskaņā ar mazāko premisu arī ir iespējams piecos variantos, daži 110 kuriem ir savstarpēji izslēdzoši. Piemēram, izdarīt it kā pareizo secinājumu saskaņā ar otro, ceturto vai piekto mazākā termina izvietojuma variantu “daži zinātnieki (S) nav komponisti (P)” nevaram, jo arī secinājums saskaņā ar pirmo mazākā termina izvietojuma variantu “visi zinātnieki (S) ir komponisti (P)” nav pretrunā ar premisām un tāpēc ir loģiski pieļaujams.

Atšķirībā no trijām siloģisma terminu kārtulām premisu kārtulas nav universālas. Dažreiz tās nav spēkā attiecībā uz siloģismiem, kuros viena vai abas premisas ir izdalošie spriedumi (spriedumi ar izvērstu predikātu, kas pilnībā ietilpst subjekta apjomā). Izskatīsim siloģismu:

Daži noziedznieki (P) ir recidīvisti (M)

Daži recidivisti (M) ir ģitāristi (S)

Daži ģitāristi (S) ir noziedznieki (P)

Tātad no divām daļējām premisām iegūts secinājums. Pārbaudīsim, vai nav pārkāpta ceturtā kārtula. Ar jebkuras premisu kārtulas pārkāpšanu siloģismā noteikti jābūt pārkāptai kādai terminu kārtulai. Pirmā kārtula nav pārkāpta — šajā siloģismā ir tikai trīs termini. Otrā kārtula arī nav pārkāpta, jo vidējais termins “recidīvists” ir izvērsts lielākajā premisā. Nav pārkāpta arī trešā kārtula, proti — neviens galējais termins secinājumā nav izvērsts.

Kā var redzēt no shēmas, neviens no mazākā termina “ģitārists” (S) trijiem izvietojuma variantiem nau pretrunā ar secinājumu, ka daži ģitāristi (vismaz daži!) ir noziedznieki. Šis gala spriedums no divām daļējām premisām kļuva iespējams tikai tāpēc, ka šī siloģisma lielākā premisa ir nevis vienkāršs, bet izdalošs daļēja apgalvojuma spriedums ar izvērsto predikātu (“tikai daži noziedznieki un tikai noziedznieki ir recidīvisti”).

PIEKTĀ KĀRTULA

Ja viena no premisām ir daļēja (I vai O), tad arī secinājums var būt tikai daļējs. Izskatīsim šādu siloģismu:

Neviens kukuļņēmējs (M) nav cienījams (P) Daži valsis ierēdņi (S) ir kukuļņēmēji (M) Daži valsts ierēdņi (S) nav cienījami (P)

Neviena terminu kārtula šeit nav pārkāpta: siloģismā ir trīs termini, vidējais termins “kukuļņēmējs” (M) ir izvērsts lielākajā premisā, mazākais termins “valsts ierēdnis” (S), kas nav izvērsts premisā, nav izvērsts arī gala

spriedumā. Kā redzams shēmā, mazākā termina izvietojums piecās iespējamās kombinācijās piejauj tikai daļēju nolieguma secinājumu, kas loģiski izriet no premisām: daži (vismaz daži!) valsts ierēdņi nav cienījami.

Arī piekto kārtulu skar izņēmums par silo'ģismiem, kuros starp premisām ir izdalošie spriedumi. Izskatīsim siloģismu:

Visi policisti (M) dod zvērestu (P)

Daži policisti (M) ir kriminālpolicijas inspektori (S)

Visi kriminālpolicijas inspektori (S) dod zvērestu (P)

Neviena terminu kārtula šeit nav pārkāpta, bet pareizs secinājums ir nevis daļējs, kā vajadzēja būt saskaņā ar piekto kārtulu, bet vispārējs. Pievērsīsim uzmanību mazākajai premisai — tas ir izdalošs daļēja apgalvojuma spriedums ar izvērsto predikātu. Kā var redzēt shēmā, šajā gadījumā ir iespējams tikai vispārēja apgalvojuma secinājums. Taču, ja mazākās premisas predikāts būtu neizvērsts (“daži policisti ir vīrieši”), tad arī secinājumam saskaņā ar piekto kārtulu būtu jābūt tikai daļējam (“daži vīrieši dod zvērestu”).

Jāņem vērā, ka minētais izņēmums nav obligāts visiem siloģismiem, kuros kāda premisa ir izdalošs spriedums. Šis nosacījums ir nepieciešams, bet nav pietiekams, lai siloģisma secinājums kļūtu izņēmums. Izskatīsim šādu siloģismu:

Daži noziegumi (M) ir amatnoziegumi (P)

Visi noziegumi (M) ir likumpārkāpumi (S)

Daži likumpārkāpumi (S) ir amatnoziegumi (P)

Neviena terminu kārtula arī šeit nav pārkāpta. Taču, neskatoties uz to, ka lielākā premisa ir izdalošs daļēja apgalvojuma spriedums, vienīgais iespējamais pareizais daļēja apgalvojuma secinājums tomēr izdarīts saskaņā ar siloģisma piekto kārtulu.

SeSTĀKĀRTULA No divām noliedzošām premisām secinājumu

iegūt nevar. Runa ir par jebkuru noliedzošu

premisu kombināciju: vai nu abas premisas ir vispārējas (E un E), vai tās ir daļējas (O un O), vai viena vispārēja, bet otra daļēja (E un O).

Izskatīsim siloģismu, kura abās premisās ir vispārēja nolieguma spriedumi:

Astronomija (M) nav juridiskā zinātne (P)

Kriminālpsiholoģija (S) nav astronomija (M)

?

Kā redzams shēmā, mazākā termina “kriminālpsiholoģija” (S) izvietojums attiecībā pret lielāko terminu “juridiskā zinātne” (P) saskaņā ar mazāko premisu iespējams divos savstarpēji izslēdzošos variantos. Tāpēc

viennozīmīgs secinājums šeit nav iespējams.

Izskatīsim cilu siloģismu ar divām nolieguma premisām, kurā lielākā premisa ir daļēja nolieguma, bet mazākā — vispārēja nolieguma spriedums:

Daži latvieši (P) nav katoļi (M)

Neviens katolis (M) nav musulmanis (S)

7

Ari šeit viennozīmīgs secinājums nav iespējams. Kā varam redzēt shēmā, mazākā termina “musulmanis” (S) izvietojums attiecībā pret lielāko terminu “latvieši” (P) pieļauj trīs variantus. Nav grūti pārliecināties, ka daži secinājumi par mazākā un lielākā termina attiecību saskaņā ar šiem variantiem ir savstarpēji izslēdzoši.

Arī uz sesto kārtulu attiecas izņēmums par siloģismiem, kuros starp premisām ir izdalošie spriedumi. Izskatīsim siloģismu:

Daži noziegumi (M) nav zādzības (P)

Ubagošana (S) nav noziegums (M)

Ubagošana (S) nav zādzība (P)

No divām noliedzošam premisām tiek iegūts pareizs secinājums, neskatoties uz to, ka šeit it kā pārkāpta ne tikai sestā, bet arī piektā kārtula,

proti — viena no premisām ir daļēja, het secinājums ir vispārējs spriedums. Taču, kā redzams shēmā, šajā siloģismā gala spriedums ne tikai ir iespējams, bet tas bez variantiem var būt tikai vispārēja nolieguma spriedums. Siloģisma lielākā premisa ir izdalošs daļēja nolieguma spriedums ar izvērstu predikātu. Ja šis premisas predikāts būtu neizvērsts (“daži noziegumi nav tīši nodarījumi”), tad pareizs secinājums nebūtu iespējams.

SEPTĪTĀKĀRTULA Ja viena no premisām ir noliedzoša (E vai O),

tad arī secinājums var būt tikai noliedzošs.

Izskatīsim siloģismu:

Kapteinis Žiglovs (M) nebija gļēvulis (P)

Kapteinis Žiglovs (M) cīnījās pret bandītismu (S)

Daži no tiem, kas cīnījās pret bandītismu (S), nebija gļēvuļi (P)

Kā var redzēt shēmā, mazākā termina “tie, kas cīnījās pret bandītismu” (S) izvietojums attiecībā pret diviem pārējiem terminiem trīs iespējamās kombinācijās pieļauj tikai daļēja nolieguma secinājumu, kas loģiski izriet no premisām: daži (vismaz daži!) no tiem, kas cīnījās pret bandītismu, nebija gļēvuļi.

Izņēmums par siloģismiem, kuros starp premisām ir izdalošie spriedumi, skar arī septīto kārtulu. Izskatīsim siloģismu:

Daži noziegumi (P) nav zādzības (M)

Dažas zādzības (M) ir zādzības no dzīvokļiem (S) Zādzības 110 dzīvokļiem (S) ir noziegums (P)

No pirmā acu uzmetiena šajā siloģismā pārkāpta ne tikai septītā (viena premisa ir noliedzoša, taču secinājums ir apgalvojošs), bet ari ceturtā kārtula (no divām daļējām premisām secinājums nav iespējams). Kā var redzēt no shēmas, terminu savstarpējā attiecība tomēr noved pie viena vienīga secinājuma. Tā nav nejaušība, jo abas šī siloģisma premisas ir izdalošie spriedumi.

ASTOTĀKĀRTULA Ja abas premisas ir apgalvojošas, tad seci-

nājums var būt tikai apgalvojošs. Runa ir par

jebkuru apgalvojošo premisu kombināciju: vai nu

abas premisas vispārējās (A un A), vai viena vispārēja, bet otra daļēja (A un

I).

Izskatīsim siloģismu, kura abas premisas ir vispārējā apgalvojuma spriedumi:

Visi Interpola darbinieki (M) parvalda svešvalodas (P)

Jānis Priede (S) ir Interpola darbinieks (M)

Jānis Priede (S) pārvalda svešvalodas (P)

Kā var redzēt siloģisma terminu savstarpējo attiecību shematiskā attēlojumā, vidējais termins (M) pilnīgi ietilpst lielākā termina (P) apjomā, bet mazākais termins (S) — vidējā termina (M) apjomā. Līdz ar to nekāds cits secinājums, izņemot vispārēja apgalvojuma spriedumu, šeit nav iespējams.

Atkarībā no vidējā termina izvietojuma no divām vispārēja apgalvojuma premisām iespējams arī daļēja apgalvojuma secinājums. Piemēram:

Bandītisms (M) ir smags noziegums (P)

Bandītisms (M) ir tīšs noziegums (S)_

Daži tīši noziegumi (S) ir smagi noziegumi (P)

Ari šeit pēc siloģisma terminu savstarpējo attiecību attēlojuma varam redzēt, ka jebkurā kombinācijā mazākā termina (S) apjoms vismaz daļēji

ietilpst lielākā termina (P) apjomā. Tādējādi vispārēja nolieguma secinājums ir izslēgts. Nav iespējams arī daļēja nolieguma secinājums, jo tas būtu pretrunā ar vienu no loģiski iespējamiem mazākā termina izvietojuma variantiem (S^2).

Nobeigumā izskatīsim siloģismu ar vispārēja apgalvojuma ua daļēja apgalvojuma spriedumu premisās:

Visiem zagļiem (M) jāizcieš kriminālsods (P)

Daži nepilngadīgie (S) ir zagļi (M)_______

Dažiem nepilngadīgajiem (S) jāizcieš kriminālsods (P)

Siloģisma terminu savstarpējo attiecību shematiskais attēlojums apliecina, ka ari šeit jebkurš noliedzošs secinājums ir izslēgts. Daļēja nolieguma secinājums būtu pretrunā ar diviem mazākā termina izvietojuma iespējamiem variantiem (S^1 un S^3),

bet vispārēja nolieguma secinājums — ar visiem trim variantiem. Tātad visām trim mazākā termina izvietojuma kombinācijām atbilst vienīgi daļēja apgalvojuma secinājums.

13.3. SILOĢISMA FIGŪRAS UN MODI

^ Kas ir siloģisma figūras? > Kas ir siloģisma modi?

4- Pareizo modu atlase ^ Pirmās figūras kārtulas un pareizie modi Otrās figūras kārtulas un pareizie modi Trešās figūras kārtulas un pareizie modi ^ Ceturtās figūras kārtulas un pareizie modi ^ Siloģisma figūru reducēšana uz pirmo figūru

Kā jau redzējām vairākos siloģismu piemēros, to vidējā termina izvietojums premisās var būt dažāds. Turklāt premisas un secinājums izveido vairākas kombinācijas atkarībā no to veidoto spriedumu kvalitātes un kvantitātes. Minētie apstākļi nosaka siloģisma figūru un modu pastāvēšanu.

KAS IR SILOĢISMA Nav grūti pamanīt, ka vidējā termina izvietojums FIGŪRAS? premisās iespējams tikai četros variantos: 1) sub

jekta vietā lielākajā un predikāta vietā mazākajā premisā; 2) predikāta vietā abās premisās; 3) subjekta vietā abās premisās; 4) predikāta vietā lielākajā un subjekta vietā mazākajā premisā.

Atkarībā no vidējā termina vietas premisās izšķir četras siloģisma figūras:

Lai figūru shēmas vieglāk iegaumētu, vidējā termina vietas premisās (M) savieno ar vertikālo vai diagonālo līniju, bet premisas apzīmē ar horizontālām līnijām. Ņemot vērā, ka lielākajā premisā līdz ar vidējo terminu vienmēr ietilpst ari lielākais termins (P), bet mazākajā premisā līdz ar vidējo terminu — arī mazākais termins (S), siloģisma figūru attēlojums izskatīsies ļoti vienkāršs. Viegli saprast, kāpēc šajās vienkāršotajās shēmās trūkst gala sprieduma: jebkurā siloģisma figūrā mazākā un lielākā termina izvietojums secinājumā ir vienāds.

Katras figūras premisas veido spriedumi ar noteiktu kvalitāti un kvantitāti. Ņemot vērā atributīvo spriedumu klasifikāciju (A, E, I, O), varam sastādīt

Katra no 16 premisu kombinācijām kopā ar noteiktu secinājumu (A, E, I, O) savukārt veido četras savas kombinācijas. Piemēram, pirmās premisu kombinācijas AA iespējamie varianti kopā ar secinājumu ir šādi: AAA, AAE, AAI, AAO. Tātad premisu un secinājumu kopējais kombināciju skaits katrā figūrā ir 64 (16x4) kombinācijas.

KAS IR SILOĢISMA MODI?

visas iespejamās premisu kombinācijas:

Šīs kombinācijas sauc par siloģisma modiem (lat. “modus” — veids) — tie ir siloģisma paveidi, kas atšķiras pēc premisu un secinājumu kvalitātes un kvantitātes. Konkrēto figūru modi atšķiras arī pēc vidējā termina izvietojuma premisās. Tātad kopēj tu s matemātiski iespējamais modu skaits visās četrās figūrās sasniedz 256 (64x4).

PAREIZO MODUATLASE Vai pēc visām iespējamām premisu un secinājumu kombinācijām varam iegūt pareizo gala spriedumu?

Viegli pamanīt, ka tā tas nav. Piemēram, mods AOI būtu pretrunā ar siloģisma 7. vispārējo kārtulu, proti — viena no premisām šeit ir noliedzoša, tātad arī secinājumam jābūt nevis apgalvojuma, bet nolieguma spriedumam. Mods IAE būtu pretrunā ar 5. un 8. kārtulu: viena no premisām šeit ir daļēja, tātad arī secinājumam jābūt nevis vispārējam, bet daļējam spriedumam; abas premisas šeit ir apgalvojošas, tātad arī secinājumam jābūt nevis nolieguma, bet apgalvojuma spriedumam.

Jau premisu iespējamo kombināciju analīze dod iespēju izslēgt tādas kombinācijas, kas ir pretrunā ar siloģisma vispārējām kārtulām. Trīs kombinācijas (II, IO, OI) ir pretrunā ar siloģisma 4. kārtulu, jo no divām daļējām premisām secinājums nav iespējams. Trīs citas kombinācijas (EE,‘ EO, OE) ir pretrunā ar siloģisma 6. kārtulu, jo arī no divām noliegumā

premisām secinājumu iegūt nevar. Vēl viena kombinācija (OO) ir pretrunā kā ar 4., tā ari ar 6. kārtulu, jo tās abas premisas ir daļējas un noliedzošas.

Viena no izskatāmām kombinācijām (IE) atbilst premisu kārtulām, taču tā ir pretrunā ar kādu terminu kārtulu.[25] Saskaņā ar 5. un 7. kārtulu secinājumam šeit jābūt daļējam un noliedzošam, tātad — daļēja nolieguma spriedumam. Šāda sprieduma predikāts vienmēr ir i/vērsts. Taču secinājuma predikāts ir arī siloģisma lielākais termins, kas savā premisā (I) šajā gadījumā nevar būt izvērsts kā jebkurš daļēja apgalvojuma sprieduma termins (subjekts vai predikāts). Izrādās, ka termins, kurš nav izvērsts premisā, tiek izvērsts secinājumā, bet tas ir pretrunā ar siloģisma 3. kārtulu.

Tātad no 16 premisu kombinācijām astoņas neatbilst siloģisma vispārējo kārtulu prasībām. Astoņas atlikušās kombinācijas nav pretrunā ar siloģisma kārtulām, taču arī tās sadalāmas divās grupās. Pirmajā ietilpst piecas premisu kombinācijas (AI, IA, AO, OA, EI) ar vienu iespējamo secinājuma variantu:

AII — secinājums var būt tikai daļēja apgalvojuma spriedums (saskaņā ar 5. un 8. kārtulu);

IAI — secinājums var būt tikai daļēja apgalvojuma spriedums (saskaņā ar tām pašām kārtulām);

AOO — secinājums var būt tikai daļēja nolieguma spriedums (saskaņā ar 5. un 7. kārtulu);

OAO — secinājums var būt tikai daļēja nolieguma spriedums (saskaņā ar tām pašām kārtulām);

EIO — secinājums var būt tikai daļēja nolieguma spriedums (saskaņā ar tām pašām kārtulām).

Atlikušās trīs pareizās premisu kombinācijas (AA, AE, EA) pieļauj divus iespējamos secinājumu variantus, kas nav pretrunā ar siloģisma kārtulām:

AA — iespējams kā vispārēja apgalvojuma (AAA), tā arī daļēja apgalvojuma (AAI) secinājums;

AE — iespējams kā vispārēja nolieguma (AEE), tā arī daļēja nolieguma (AEO) secinājums;

EA — iespējams kā vispārēja nolieguma (EAE), tā arī daļēja nolieguma (EAO) secinājums.

Tādējādi kopumā ieguvām tikai 11 siloģisma modus, kas atbilst visām siloģisma vispārējām kārtulām. Viegli pamanīt, ka saskaņā ar šīm

AAA kārtulām jebkurā no pareiziem modiem vismaz vienā no

AAI premisām ir apgalvojuma spriedums (A vai ī) un vismaz

AEE vienā no premisām — vispārējs spriedums (A vai E).

AEO Taču ne visi šeit minētie modi derīgi katrai siloģisma

Ali figūrai. Piemēram, ja mods EIO atļauj secinājumu jebkurā

AOO no četrām siloģisma figūrām, tad mods EAE — tikai

EAE pirmajā un otrajā, bet mods OAO — vienīgi trešajā figūrā.

EAO Kāpēc?

EIO Atkarībā no siloģisma terminu izvietojuma premisās

LAI un secinājumā daži pareizi modi nonāk pretrunā ar

OAO speciālām figūru prasībām. Šīs prasības koncentrējas siloģisma figūru kārtulās. Katrā figūrā ir divas speciālās

kārtulas, kas būtībā ir siloģisma vispārējo kārtulu piemērošana atsevišķu figūru īpatnībām.

Tāpat kā siloģisma vispārējās kārtulās arī figūru kārtulās netiek ņemti vērā siloģismi, kur premisās ir izdalošie spriedumi. Tādu siloģismu secinājumi var arī nepakļauties figūru kārtulām.

PIRMĀS FIGŪRASKĀRTULAS UN PAREIZIE MODI Pirmajai figūrai, kur vidējais termins ir lielākās

premisas subjekts un mazākās premisas predikāts,

ir gādas kārlu]as (Lp _ ]ie]ākā premisa) MP —

mazākā premisa):

1. Lielākajai premisai jābūt vispārējai

LP -» (A V E)

2. Mazākajai premisai jābūt apgalvojošai

MP ->(AV I)

Kā jau teicām, figūru kārtulas izriet no siloģisma vispārējām kārtulām, pieskaņojoties figūru īpatnībām. Pierādīsini to vispirms attiecībā uz pirmās

figūras otro kārtulu. Ja mazākā premisa būtu noliedzoša, tad arī secinājumam būtu jābūt noliedzošam (siloģisma 7. vispārējā kārtula). Kā ir zināms, nolieguma sprieduma predikāts vienmēr ir izvērsts. Tātad siloģisma lielākajam terminam, kas ir secinājuma predikāts, jābūt izvērstam ari lielākajā premisā (siloģisma 3. vispārējā kārtula). Ņemot vērā lielākā termina izvietojumu premisā (predikāta vietā), tas var būt izvērsts tikai nolieguma spriedumos. Iznāk, ka abām premisām būtu jābūt noliedzošām, taču tas ir pretrunā ar siloģisma 6. vispārējo kārtulu. Tātad mūsu pieņēmums, ka mazākā premisa var būt noliedzoša, neatbilst īstenībai. Mazākā premisa var būt tikai apgalvojoša (A vai I).

Izskatīsim pirmās figūras siloģismu:

Policisti (M) var maldīties (P)

Suns (S) nav policists (M)

Suns (S) nevar maldīties (P)

Kā varam redzēt no shēmā attēlotiem trim mazākā termina “suns” (S) izvietojuma variantiem, viennozīmīgs secinājums šeit nav iespējams, bet

izdarītais kļūdainais secinājums atbilst tikai vientuli mazākā termina izvietojuma variantam (S^3). Kļūdas cēlonis ir līgūras otrās, kā arī siloģisma 3. vispārējās kārtulas pārkāpšana, proti — lielākais termins “tie, kas var maldīties” (P) premisā nav izvērsts, taču secinājumā tas ir izvērsts.

Figūras pirmās kārtulas pierādījums balstās uz nule pierādīto otro kārtulu. Ņemot vērā vidējā termina izvietojumu mazākajā premisā (predikāta vietā), kā ari to apstākli, ka šī premisa var būt tikai apgalvojoša, varam secināt, ka vidējais termins mazākajā premisā nav izvērsts. Līdz ar to vidējam terminam noteikti jābūt izvērstam lielākajā premisā (siloģisma 2. vispārējā kārtula). Ņemot vērā vidējā termina izvietojumu šajā premisā (subjekta vietā), varam secināt, ka vidējā termina izvērstība lielākajā premisā ir iespējama tad un tikai tad, ja šī premisa ir vispārēja (A vai E), jo daļējo spriedumu subjekts nav izvērsts.

Izskatīsim pirmās figūras siloģismu:

Daži policijas virsnieki (M) ir labi sportisti (P)

Visi policijas iecirkņu priekšnieki (S) ir policijas virsnieki (M)

Visi policijas iecirkņu priekšnieki (S) ir labi sportisti (P)

Ari šeit viennozīmīgs secinājums nav iespējams, jo trīs mazākā termina “policijas iecirkņa priekšnieks” (S) izvietojuma varianti pieļauj līdz ar izdarīto

kļūdaino secinājumu (saskaņā ar S^1) arī citus secinājumus. Kļūdas cēlonis ir pirmās figūras pirmās, kā arī siloģisma

2. vispārējās kārtulas pārkāpšana — vidējais termins “policijas virsnieks” (M) nav izvērsts nevienā no premisām.

Izskatīsim vēl vienu pirmās figūras siloģismu:

Zādzība (M) ir mantas nolaupīšana (P)

Apsūdzētais (S) izdarīja /.ādzību (M)_

Apsūdzētais (S) ir vainīgs mantas nolaupīšanā (P)

Šķiet, ka šeit neviena pirmās figūras kārtula nav pārkāpta. Taču tie, kas uzmanīgi iepazinušies ar Kriminālkodeksa devītā nodaļu "Noziegumi pret pārvaldes kārtību”, pamanīs, ka lielākā premisa nav vispārēja. Saskaņā ar Latvijas krimināllikumu tikai dažas zādzības ir mantas nolaupīšana, jo pastāv arī tādi noziegumi kā “zīmogu zādzība” (KK 188. p.) un “pasu zādzība” (KK 189. p.). Līdz ar to šī siloģisma secinājums nav pareizs, jo pārkāpta figūras pirmā kārtula.

Vadoties no pirmās figūras kārtulām, no 11 modiem, kas atbilst siloģisma vispārējām kārtulām, varam atlasīt tos, kas atbilst arī pirmās figūras prasībām. Modi IAI un OAO neatbilst figūras pirmajai kārtulai — to lielākās premisas ir nevis vispārējas, bet daļējas. Modi AEE, AEO un AOO neatbilst figūras otrajai kārtulai, jo to mazākās premisas ir nevis apgalvojošas, bet noliedzošas.

Tātad paliek seši modi, kas atbilst kā siloģisma vispārējām, tā ari pirmās figūras speciālajām kārtulām: AAA, AAI, Ali, EAE, KAO, EIO.

Bet tas vēl nav viss. Daži no šiem modiem ir tā sauktie vājie modi, saskaņā ar kuriem kaut arī daļējs secinājums izriet no premisām, tomēr tās pašas premisas pilnīgi pieļauj ari vispārējo gala spriedumu.

Izskatīsim siloģismu, kurā premisas un secinājums atbilst pirmās figūras modam AAA:

Ķīlnieku sagrābšana (M) ir smags noziegums (P)

Šie cilvēki (S) izdarījuši ķīlnieku saglābšanu (M)

Šie cilvēki (S) izdarījuši smagu noziegumu (P)

Šajā siloģismā secinājums viennozīmīgi izriet no premisām. Taču arī secinājums saskaņā ar modu AAI šeit nebūtu aplams: “Daži no šiem cilvēkiem (S) izdarījuši smagu noziegumu (P)”. Atcerēsimies, ka siloģisma teorijā kvantitatīvajam operatoram “daži” ir nenoteikta (“vismaz daži”) nozīme.

Izskatīsim pirmās figūras siloģismu, kurā premisas un secinājums atbilst modam EAE:

Smags noziegums (M) netiek izdarīts aiz neuzmanības (P)

Kaitniecība (S) ir smags noziegums (M)_

Kaitniecība (S) netiek izdarīta aiz neuzmanības (P)

Arī šajā siloģismā secinājums ir loģiski nepieciešams. Taču arī secinājums saskaņā ar modu EAO šeit nebūtu aplams: “Dažas kaitniecības (S) netiek izdarītas aiz neuzmanības

(P).”

Kaut gan abi minētie vājie pirmās figūras modi AAI un EAO nav pretrunā ar siloģisma vispārējām un figūras kārtulām, tos nav pieņemts iekļaut pirmās figūras pareizo modu pamatsarakstā. Var teikt, ka šo modu “reprezentāciju” pilnā mērā īsteno attiecīgie stiprākie modi AAA un EAE, kur no tām pašām premisām var iegūt vispārējos secinājumus.

Tādējādi galīgajā pirmās figūras pareizo modu sarakstā paliek tikai četri modi: AAA, EAE, Ali, EIO.

Lai figūru pareizo modu vieglāk paturētu prātā, viduslaikos to apzīmēšanai izdomāja speciālu mnemonisko (gr. “mnemonika” — iegaumēšanas māksla) dzejoli.[26] Šis heksametra formā uzrakstītais dzejolis (gr. “hexametros” — antīkās episkās dzejas sešpēdu pantmērs) mūsdienu lasītājam pilnā apjomā grūti saprotams. Taču šī dzejoļa galvenie vārdi izmantojami ari šodien loģikas studijās, jo tajos ir iešifrēta svarīga siloģisma teorijas informācija.

Galvenais ir tas, ka katrs šo latīņu vārdu patskanis apzīmē kādas figūras pareizo modu sastāvu, proti — premisas un gala spriedumu. Kas attiecas uz pirmo figūru, tad tās četri pareizie modi ar minētā dzejoļa pirmās rindiņas vārdiem attēlojami šādi:

Barbara

AAA

Celarent

EAE

Ferio

EIO

Darii

AII

Kā jau teicām, arī uz siloģisma figūru kārtulām attiecas izņēmumi par siloģismiem ari/dalošiem spriedumiem premisās. Izskatīsim pirmās figūras siloģismu:

Latvijas galvaspilsēta (M) ir Rīga (F)

Neviena Francijas pilsēta (S) nav Latvijas galvaspilsēta (M)

Neviena Francijas pilsēta (S) nav Rīga (P)

Šķiet, ka pirmās figūras otrā kārtula šeit neapšaubāmi pārkāpta, jo mazākai premisai jābūt apgalvojošai, bet tā ir noliedzoša. Taču secinājums ir pareizs saskaņā ar visām siloģisma vispārējām kārtulām. Kāpēc? Pateicoties tam apstāklim, ka lielākā premisa ir izdalošs spriedums (subjekts un predikāts

ir tāpatīgie jēdzieni), lielākais termins “Rīga” (P) ir izvērsts. Ja lielākā premisa būtu vienkāršs (neizdalošs) vispārējs spriedums, kurā predikāts nav izvērsts, tad kombinācija ar noliedzošu mazāko premisu būtu neiespējama. Piemēram, ar lielāko premisu “Latvijas galvaspilsēta (M) ir skaista pilsēta (P)” un lo pašu noliedzošo mazāko premisu secinājumu iegūt nevar.

Cits piemērs ar pirmās figūras kārtulu šķietamo pārkāpšanu:

Daži noziedznieki (M) ir recidīvisti (P)

Daži vīrieši (S) nav noziedznieki (M)

Daži vīrieši (S) nav recidīvisti (P)

Šķiet, ka šeit ir pārkāptas abas pirmās figūras kārtulas. It kā pārkāpta arī siloģisma

4. vispārējā kārtula, jo secinājums iegūts no divām daļējām premisām. Taču secinājums ir

pareizs, jo atbilst visām siloģisma terminu kārtulām. Ari šī “paradoksa" cēlonis ir tas pats, proti — lielākā premisa ir izdalošs daļēja apgalvojuma spriedums. Kā redzams arī siloģisma terminu attiecību shematiskajā attēlojumā, secinājums izriet no premisām ar loģisko nepieciešamību — daži (vismaz daži) vīrieši nav recidīvisti.

Siloģisma pirmajai figūrai ir īpaša nozīme siloģisma teorijā. Nereti pirmo figūru sauc par siloģisma klasisko formu. Aristotelis šo figūru dēvēja par visstiprāko no visām siloģisma figūrām.

Pirmkārt, tikai pēc pirmās figūras var secināt (pierādīt) jebkuru no četriem atributīvo spriedumu veidiem (A, E, I, O). Otrkārt, šī figūra ir vienīgā, kur secinājumā var iegūt vispārēja apgalvojuma spriedumu.

Mods ar tādu secinājumu Barbara (AAA) ir visstingrākais no visu figūru modiem. Šim modam ir vislielākā nozīme izziņas procesā, jo zinātnes likumi vienmēr tiek formulēti vispārēja apgalvojuma spriedumos.

Šo modu dažreiz sauc arī par “tiesu modu”: jebkurš apsūdzošs tiesas spriedums būtībā ir vispārīgas likuma normas (A) attiecināšana uz konkrētu nozieguma fakta konstatāciju (A) un secinājums par soda noteikšanu (A).

OTRĀS FIGŪRAS Otrajai figūrai, kut vidējais termins ir predikāts abās KĀRTULAS UN premisās, ir šādas kārtulas:

PAREIZIE MODI

1. Lielākajai premisai jābūt vispārējai

LP -» (A V E)

2. Vienai no premisām jābūt noliedzošai

(LP V MP) -> (E V O)

Vispirms pierādīsim otro kārtulu. Ja abas premisas būtu apgalvojošas, tad, ņemot vērā vidējā termina izvietojumu, tas nebūtu nevienā premisā izvērsts kā apgalvojuma sprieduma predikāts. Taču vidējam terminam jābūt izvērstam vismaz vienā premisā (siloģisma 2. vispārējā kārtula). Tātad

pieņēmums, ka abas premisas var būt apgalvojošas, ir nepareizs. Vienai no premisām noteikti jābūt noliedzošai (K vai ()). Izskatīsim otrās figūras siloģismu:

Krāpšana (P) ir tīšs noziegums (M)

Apsūdzētais (S) izdarījis līšu noziegumu (M)

Apsūdzētais (S) izdarījis krāpšanu (P)

Secinājums neizriet no premisām, jo mazākā termina “apsūdzētais” (S) divi iespējamie izvietojuma varianti attiecībā pret lielāko terminu (P) ir

savstarpēji izslēdzoši. Nekāds viennozīmīgs secinājums no šīm premisām vispār nav iespējams, jo pārkāpta figūras otrā kārtula. Līdz ar to pārkāpta ari siloģisma 2. vispārējā kārtula, jo vidējais termins “tīšs noziegums” (M) nav izvērsts nevienā premisā.

Figūras pirmās kārtulas pierādījums balstās uz nule pierādīto otro kārtulu. Ja viena no premisām ir noliedzoša, tad arī secinājumam jābūt noliedzošam (siloģisma 7. vispārējā kārtula). Tas nozīmē, ka secinājuma predikāts (siloģisma lielākais termins) ir izvērsts. Tātad — tam jābūt izvērstam arī premisā (siloģisma 3. vispārējā kārtula). Ņemot vērā lielākā termina izvietojumu premisā (subjekta vietā), varam droši apgalvot, ka tas var būt izvērsts tikai vispārējā spriedumā. Tātad lielākajai premisai jābūt vispārējai (A vai E).

Izskatīsim citu otrās figūras siloģismu:

Daži Latvijas cietumi (P) ir slēgtie cietumi (M)

Olaines cietums (S) »av slēgtais cietums (M)

Olaines cietums (S) nav Latvijas cietums (P)

Arī šeit secinājums neizriet no premisām, jo mazākā termina “Olaines cietums” (S) divi iespējamie izvietojuma varianti attiecībā pret lielāko terminu (P) ir savstarpēji izslēdzoši. Viennozīmīgs secinājums no šīm premisām vispār nav iespējams, jo pārkāpta figūras pirmā kārtula. Līdz ar to pārkāpta arī siloģisma 3. vispārējā kārtula, proti — termins “Latvijas cietums” (P), kurš nav izvērsts premisā, liek izvērsts secinājumā.

Vadoties no otrās l'igūras kārtulām, varam atlasīt modus, kas atbilst šīs figūras prasībām. No 11 modiem, kas atbilst siloģisma vispārējām kārtulām, mods OAO ir pretrunā ar figūras pirmo kārtulu — tā lielākā premisa ir nevis vispārēja, bet daļēja. Modi AAA, AAI un Ali neatbilst otrās kārtulas prasībām — to abas premisas ir apgalvojošas. Mods IAI ir pretrunā ar abām kārtulām — tā lielākā premisa ir daļēja, turklāt abas premisas ir apgalvojošas.

Paliek seši modi, kas atbilst kā siloģisma vispārējām kārtulām, tā arī otrās figūras speciālajām kārtulām: AEE, AEO, AOO, EAE, EAO, EIO.

Tāpat kā pirmajā figūrā divi no šiem modiem ir vāji: AEO un EAO. Kaut gan tie nav pretrunā ar siloģisma teorijas prasībām, arī šo modu “reprezentāciju” pareizo modu pamatsarakstā realizē attiecīgie stiprākie modi AEE un EAE, kur no tām pašām premisām var iegūt vispārējos secinājumus.

Tādējādi galīgajā otrās figūras pareizo modu sarakstā paliek tikai četri modi. Ar iepriekš minētā mnemoniskā dzejoļa otrās rindiņas vārdiem tie attēlojami šādi:

Cesarc Camestres Festino Baroco

EAE AEE EIO AOO

Ari otrās figūras siloģismi ar izdalošiem spriedumiem premisās var neatbilst figūru prasībām. Izskatīsim siloģismu:

Latvijas galvaspilsēta (P) ir Rīga (M)

Vislielākā Latvijas pilsēta (S) ir Rīga (M)_

Vislielākā Latvijas pilsēta (S) ir Latvijas galvaspilsēta (P)

Neskatoties uz apstākli, ka figūras otrā kārtula šeit it kā ir pārkāpta, secinājums saskaņā ar visām siloģisma vispārējām kārtulām viennozīmīgi izriet no premisām.

Kāpēc? Vidējā termina izvērslības problēma šeit zūd sakarā ar to, ka mazākā premisa ir izdalošs vispārējs apgalvojošs spriedums (subjekts un predikāts ir tāpatīgie jēdzieni). Pat ja mazākā premisa būtu neizdalošs apgalvojošs spriedums, pareizs secinājums tomēr būtu iespējams, jo vidējais termins “Rīga” (M) ir izvērsts ari lielākajā premisā. Otrās figūras īpatnība ir tā, ka šeit secinājumā ir iespējams tikai nolieguma spriedums (E vai O). Tāpēc šī moda galvenais uzdevums ir atspēkojuma funkcija. Šajā sakarībā atšķirībā no “apsūdzošā” pirmās figūras

moda Barbara divus otrās figūras modus Cesare un Camestres var nosaukt par “attaisnojošiem”.

Parasti ;ir otro figūru tiek noraidīta aplama pakārtotīha. Piemēram, saskaņā ar modu Camestres, ja visiem kādas klases priekšmetiem ir noteikta pazīme (A), bet kādai citai priekšmetu klasei šīs pazīmes nav (E), tad varam droši secināt, ka otra priekšmetu klase ir pilnīgi izslēgta no pirmās priekšmetu klases (E).

Šī moda praktiskā ilustrācija: ja tiek konstatēts, ka izdarīt nāvējošu sitienu varēja tikai cilvēks ar lielu fizisko spēku, bet apsūdzētajam tāds nepiemīt, tad varam droši secināt, ka šis cilvēks nevarēja būt šī nozieguma izpildītājs.

TREŠĀS FIGŪRAS KĀRTULAS UN PAREIZIE MODI

Trešajai figūrai, kurā vidējais termins ir subjekts abās premisās, ir šādas kārtulas (MP— mazākā premisa, S — secinājums):

Sāksim ar pirmās kārtulas pierādīšanu. Ja mazākā premisa būtu noliedzoša, tad noliedzošam būtu jābūt ari secinājumam (siloģisma7. vispārējā kārtula). Līdz ar to secinājuma predikāts (siloģisma lielākais termins) būtu

i/.versis. ja termins ir izvērsts secinājumā, lam jābūt izvērstam arī premisā (siloģisma 3. vispārējā kārtula). Ņemot vērā lielākā termina izvietojumu premisā (predikāta vietā), varam droši apgalvot, ka tas var būt izvērsts tikai

nolieguma spriedumā. Tātad no mūsu pieņēmuma, ka mazākā premisa var būt noliedzoša, izriet, ka tādā gadījumā arī lielākajai premisai jābūt noliedzošai. Taču no divām noliedzošām premisām secinājumu iegūt nevar (siloģisma 6. vispārējā kārtula). No teiktā izriet, ka pieņēmums nav pareizs — mazākajai premisai jābut apgalvojošai (A vai 1).

Izskatīsim trešās figūras siloģismu:

Kukuļņemšana (M) ir amatnoziegums (P)

Kukuļņemšana (M) nav kukuļdošana (S)

Kukuļdošana (S) nav amatnoziegums (P)

Siloģisma secinājums neizriet no premisām. Viennozīmīgs secinājums šeit vispār nav iespējams, jo daži mazākā termina “kukuļdošana" (S) iespējamie izvietojuma varianti ir savstarpēji izslēdzoši. Kļūdaina secinājuma cēlonis ir figūras pirmās, kā arī siloģisma 3. vispārējās kārtulas pārkāpšana.

Rezultātā lielākais termins “amatnoziegums” (P), kas nav izvērsts premisā, izrādās izvērsts secinājumā.

Figūras otrās kārtulas pierādījums balstās uz nule pierādīto pirmo kārtulu. Ja mazākā premisa ir apgalvojoša, tad, ņemot vērā mazākā termina (S) izvietojumu premisā (predikāta vietā), tas nevar būt izvērsts. Tātad mazākais termins nevar būt izvērsts arī secinājumā (siloģisma

3. vispārējā kārtula). Ņemot vērā mazākā termina izvietojumu gala spriedumā (subjekta vietā), kā arī to apstākli, ka subjekts nav izvērsts tikai daļējos spriedumos, varam droši apgalvot, ka secinājumam jābūt daļējam spriedumam (f vai O).

Izskatīsim citu trešās figūras siloģismu:

Sarūgtinājumi (M) ir nepatīkami (P)

Daži sarūgtinājumi (M) ir derīgi (S)

Viss derīgais (S) ir nepatīkams (P)

Arī šī siloģisma secinājums neizriet no premisām, kā varam redzēt arī no shēmā attēlotā mazākā termina “tas, kas ir derīgs” (S) izvietojuma

variantiem. Kļūdainā secinājuma cēlonis ir figūras otrās, kā arī siloģisma 3. vispārējās kārtulas pārkāpšana. Ņemot vērā, ka abas minētās kārtulas attiecas uz secinājumu, pareizs gala spriedums šeit ir iespējams: "Dažas derīgas lietas (S) ir nepatīkamas (P).”

Vadoties no trešās figūras kārtulām# varam atlasīt modus, kas atbilst šīs figūras prasībām. No

11 modiem, kas atbilst siloģisma vispārējām kārtulām, modi AEO un AOO ir pretrunā ar figūras pirmo kārtulu — to mazākās premisas ir nevis apgalvojošas, bet noliedzošas. Modi AAA un EAE neatbilst figūras otrajai kārtulai — to secinājums ir nevis daļējs, bet vispārējs spriedums. Mods AEE ir pretrunā ar abām figūras kārtulām — tā mazākā premisa ir noliedzoša, bet spriedums ir vispārējs.

Paliek seši modi, kas atbilst kā siloģisma vispārējām, tā arī trešās figūras speciālajām kārtulām. Ar mnemoniskā dzejoļa trešās rindiņas vārdiem tie attēlojami šādi:

Darapti Disamis Datisi Felapton Bocardo Ferison AAI IAI Ali EAO OAO EIO

An trešās figūras siloģismi ar izdalošiem spriedumiem premisās var neatbilst figūru prasībām. Izskatīsim siloģismu:

Visi policisti (M) dod zvērestu (P)

Daži policisti (M) ir kriminālpolicijas inspektori (S)

Visi kriminālpolicijas inspektori (S) dod zvērestu (P)

Saskaņā ar figūras otro kārtulu, kā ari ar siloģisma 5. vispārējo kārtulu secinājumam šeit it kā jābūt daļējam. Taču mazākais termins “kriminālpolicijas inspektori” (S) ir izdaloša daļēja apgalvojuma sprieduma predikāts. Tātad tas ir izvērsts premisā un tāpēc var būt izvērsts ari secinājumā, kas ir vispārēja apgalvojuma spriedums. Pieņemsim, ka mazākā premisa būtu šāda: “Daži policisti (M) mācās (S).” Šajā gadījumā mazākais termins nav izvērsts, tāpēc to arī nevar izvērst secinājumā. Līdz ar to gala spriedumam jāatbilst trešās figūras otrajai kārtulai: “Daži no tiem, kas mācās (S), dod zvērestu (P).”

Trešās figūras īpatnība ir tā, ka šeit secinājumā ir iespējams tikai daļējs (I vai O) spriedums. Trešā figūra parasti tiek lietota nolūkā pierādīt kādu vispārējās kārtulas izņēmumu (daļēja apgalvojuma secinājums) vai atspēkot kādu vispārēju atzinumu ar norādījumu uz atsevišķiem gadījumiem, kas ir pretrunā ar vispārējo atzinumu (daļēja nolieguma secinājums).

CETURTĀS FIGŪRAS KĀRTUUAS UN PAREIZIE MODI Aristotelis savos loģikas traktātos analizē tikai trīs siloģisma figūras. Ceturtās figūras modus pētījaviņa māceklis Teofrasts (372—287 p.m.ē.), bet kā siloģisma patstāvīgo figūru to loģikā ieviesa ārsts un domātājs Klaudijs Galēns (129—200). Tāpēc šo figūru dažreiz sauc par “Galēna figūru”.

Daži mūsdienu loģiķi neuzskata par vajadzīgu analizēt ceturto figūru, pamatojoties uz to, ka lās secinājumiem ir mākslīgs raksturs. Domāšanas konstrukcijas pēc ceturtās figūras patiešām ir samērā reli sastopamas praksē. Turklāt ceturtās figūras struktūra ir savdabīgs pirmās figūras spoguļattēls. Tomēr ari ceturtajai figūrai ir sava vieta un loma siloģisma teorijā.

Ceturtajai figūrai, kur vidējais termins ir lielākās premisas predikāts un mazākās premisas subjekts, ir šādas kārtulas:

1. Ja lielākā premisa ir apgalvojoša, tad mazākajai premisai jābūt vispārējai

LP (A V I) -> MP (A V E)

2. Ja viena no premisām ir noliedzoša, tad lielakajai premisai jābut vispārējai

Pierādīsim pirmo kārtulu. Lielākajā premisā vidējais termins ieņem predikāta vietu, tāpēc apgalvojuma spriedumā (A vai I) tas nevar būt izvērsts. Tas nozīmē, ka mazākajā premisā vidējam terminam noteikti jābūt izvērstam,

jo citādi tiek pārkāpta siloģisma 2. vispārējā kārtula. Mazākajā premisā vidējais termins ieņem subjekta vietu, taču subjekts ir izvērsts tikai vispārējos spriedumos. Tātad mazākajai premisai jābūt vispārējai (A vai E).

Izskatīsim ceturtās figūras siloģismu:

Visi prokurori (P) ir juristi (M)

Visi juristi (M) ir mācījušies loģiku (S)_

Daži no tiem, kas mācījušies loģiku (S), ir prokurori (P)

Vidējais termins “juristi” (M) lielākajā premisā nav izvērsts. Ja mazākā premisa būtu daļēja, tad vidējais termins nebūtu izvērsts nevienā premisā.

Sakarā ar to, ka mazākā premisa ir vispārēja, pareizs secinājums ir iespējams. To apliecina arī siloģisma terminu izvietojuma shematisks attēlojums.

Pierādīsim otro kārtulu. Ja viena no premisām ir noliedzoša, tad secinājumam arī jābūt noliedzošam (siloģisma 7. vispārējā kārtula). Ja secinājums ir noliedzošs spriedums (E vai O), tad tā predikāts vienmēr ir izvērsts. Terminam, kas ir izvērsts secinājumā, noteikti jābūt izvērstam arī savā premisā (siloģisma 3. vispārējā kārtula). Secinājuma predikāts ir siloģisma lielākais termins, kas savā premisā ieņem subjekta vietu. Taču subjekts ir izvērsts tikai vispārējos spriedumos. Tātad lielākajai premisai jābūt vispārējai (A vai E).

Izskatīsim citu ceturtās figūras siloģismu:

Neviens Latvijas policists (P) nav Francijas pilsonis (M)

Daži Francijas pilsoņi (M) ir policisti (S)

Daži policisti (S) nav Latvijas policisti (P)

Lielākā premisa ir noliedzoša, tātad tai noteikti jābūt vispārējai. Ja tā būtu daļēji noliedzoša, tad lielākais termins “Latvijas policists” (P), kas nav izvērsts premisā, nevar būt izvērsts arī secinājumā (turklāt būtu pārkāpta arī siloģisma 4. vispārējā kārtula). Taču secinājumā lielākais termins ir izvērsts, tāpēc premisā tas šajā gadījumā var būt izvērsts tikai vispārēja

nolieguma spriedumā. Kā var redzēt no mazākā termina (S) izvietojuma variantiem, tie atļauj vienu vienīgu pareizo secinājumu, kas ari tika izdarīts.

Vadoties 110 ceturtās figūras kārtulām, varam atlasīt modus, kas atbilst šis figūras prasībām. No 11 modiem, kas atbilst siloģisma vispārējām kārtulām, modi ЛП un ЛОО neatbilst figūras pirmajai kārtulai: to lielākās premisas ir apgalvojošas, bet mazākās premisas ir nevis vispārējas, bet daļējas. Mods ОАО neatbilst figūras otrajai kārtulai: viena tā premisa ir noliedzoša, bet lielākā premisa ir nevis vispārēja, bet daļēja.

Modi AAA un КАК atbilst abām ceturtās figūras speciālajām kārtulām, taču tic ir pretrunā ar siloģisma 3. vispārējo kārtulu. Mazākais termins ieņem savā premisā predikāta vietu, tātad vispārēja apgalvojuma spriedumā tas nevar būt izvērsts. Taču saskaņā ar šiem modiem mazākajam terminam secinājumā jābūt izvērstam kā vispārēja sprieduma (A vai K) subjektam. Termins, kas nav izvērsts premisā, nevar būt izvērsts gala spriedumā.

Paliek seši modi, kas atbilst kā siloģisma vispārējām, tā arī ceturtās figūras speciālajām kārtulām: AAI, ЛЕЕ, ЛЕО, ЕЛО, ЕЮ, IAI. Tāpat kā daži pirmās un otrās figūras modi, mods ЛЕО ir vājš un tā “reprezentāciju” pareizo modu pamatsarakstā realizē stingrākais mods А ЕЕ.

Tādējādi galīgajā ceturtās figūras pareizo modu sarakstā paliek pieci modi. Ar mnemoniskā dzejoļa ceturtās rindiņas vārdiem tie attēlojami šādi:

Bramantip Camcnes Dimaris Fesapo Fresison AAI ЛЕЕ IAI ЕЛО ЕЮ

Ja secinājumi pēc otrās figūras var būt tikai noliedzoši (E vai O), bet pēc trešās figūras — tikai daļēji (I vai O), tad pēc ceturtās figūras iespējami visu veidu gala spriedumi, izņemot vispārēja apgalvojuma secinājumu (E, I, O).

Izanalizējot visas četras siloģisma figūras, varam secināt, ka kopumā tajās ir iespējami 24 (6x^274) modi. No tiem pieci ir vājie modi: AAI un EAO pirmajā figūrā, ЛЕО un EAO otrajā figūrā, AEO ceturtajā figūrā.* Tātad pareizo modu pamatsarakstā visās figūrās paliek 19 modi: 4 pirmajā figūrā, 4 otrajā figūrā, 6 trešajā figūrā 1111 5 ceturtajā figūrā.

Kā jau teikts, pirmā figūra no visām siloģisma figūrām ir visstiprākā. Būtībā pirmā figūra ir vispārliecinošākā un vispārskatāmākā pierādīšanas forma. Tāpēc Aristotelis un viduslaiku

loģiķi izstrādājuši speciālās kārtulas siloģisma figūru reducēšanai (pārveidošanai) uz pirmo figūru.

Siloģisma figuru un modu analīzes rezultāti apkopoti šaja tabula:

SILOĢISMA FIGŪRU REDUCĒŠANA UZ PIRMO FIGŪRU

Šajā sakarībā ir pienācis laiks atklāt vēl dažus iepriekš minēto mnemonisko vārdu noslēpumus.

Tikai pirmās figūras pareizo modu simboliskajos apzīmējumos nav informācijas, izņemot norādījumus ar patskaņiem uz modu sastāvu. Visu pārējo figūru modos ar līdzskaņiem iešifrēta noteikta papildinformācija, proti — tic ir norādījumi šo figūru reducēšanai uz pirmo figūru.

Vārda pirmais burts norāda, ka moda reducēšana notiek uz noteiktu pirmās figūras modu ar lādu pašu pirmo burtu moda nosaukumā. Piemēram,

otrās figūras mods Cesare reducējams pie pirmās figūras moda Celarent, bet trešās figūras mods Disamis — pie moda Darii.

Burts “s” norāda, ka ar iepriekšējo patskani apzīmētajam spriedumam jāizdara apgriešanas loģiskā operācija. Turklāt apgriešanas rezultātā sprieduma kvantitāte paliek bez izmaiņām. Piemēram, otrās figūras moda Cesare apgriešana jāizdara ar lielāko premisu (E), bet ceturtās figūras moda Fresison — ar lielāko premisu (E) un mazāko premisu (I).

Burts “p” ari norāda, ka ar iepriekšējo patskani apzīmētajam spriedumam jāizdara apgriešanas loģiskā operācija. Taču šajā gadījumā apgriešanas rezultātā sprieduma kvantitāte mainās — vispārējais spriedums kļūst par daļējo vai otrādi. Piemēram, trešās figūras modā Darapti tāda apgriešana jāizdara ar mazāko premisu (A).

Burts “m” norāda, ka premisas jāapmaina vietām. Piemēram, ceturtās figūras modā Camenes tas jāizdara ar lielāko premisu (A) un mazāko premisu (E), turklāt ar secinājumu (E) jāizdara apgriešana bez sprieduma kvantitātes izmaiņas.

Izskatīsim dažus piemērus. Siloģisms pēc trešās figūras moda Darapti:

Krāpšana (M) ir noziegums pret īpašumu (P)

Krāpšana (M) ir tīšs noziegums (S)_

Daži tīši noziegumi (S) ir noziegumi pret īpašumu (P)

Moda nosaukuma pirmais burts norāda, ka šis siloģisms reducējams pie pirmās figūras moda Darii. Līdzskanis “p” norāda, ka mazākā premisa (A) apgriežas, kvantitatīvi mainoties. Reducēšanas rezultāts:

Krāpšana (M) ir noziegums pret īpašumu (P)

Daži tīši noziegumi (S) ir krāpšanas (M)_

Daži tīši noziegumi (S) ir noziegumi pret īpašumu (P)

Siloģisms pēc ceturtās figūras moda Fesapo:

Neviens baptists (P) nav pareizticīgais (M)

Visi pareizticīgie (M) ir kristieši (S)

Daži kristieši (S) nav baptisti (P)

Moda nosaukuma pirmais burts norāda, ka šis siloģisms reducējams pie pirmās figūras moda Ferio. Līdzskanis “s” norāda, ka lielākā premisa (E) apgriežas bez kvantitātes izmaiņas, bet līdzskanis “p” — ka mazākā premisa (A) apgriežas ar kvantitātes izmaiņu. Reducēšanas rezultāts:

Neviens pareizticīgais (M) nav baptists (P) Daži kristieši (S) ir pareizticīgie (M)

Daži kristieši (S) nav baptisti (P)

Siloģisms pec otras figūras moda Camestrcs:

Visi rīdzinieki (P) ir Latvijas iedzīvotāji (M)

Neviens Indijas policists (S) nav Latvijas iedzīvotājs (M)

Neviens Indijas policists (S) nav rīdzinieks (P)

Moda nosaukuma pirmais burts norāda, ka šis siloģisms reducējams pie pirmās figūras moda Cclarcnt. Līdzskanis “m” norāda, ka lielākajai premisai (A) un mazākajai premisai (E) jāapmainās vietām. Divi burti “s” norāda, ka mazākā premisa (E) un secinājums (E) apgriežas bez kvantitātes izmaiņām. Reducēšanas rezultāts:

Neviens Latvijas iedzīvotājs (M) nav Indijas policists (P)

Visi rīdzinieki (S) ir Latvijas iedzīvotāji (M)

Neviens rīdzinieks (S) nav Indijas policists (P)

Siloģisms pēc ceturtās figūras moda Bramantip:

Kukuļdošana (P) ir noziegums (M)

Noziegums (M) ir sabiedriski bīstama darbība (S)_

Dažas sabiedriski bīstamas darbības (S) ir kukuļdošanas (P)

Moda nosaukuma pirmais burts norāda, ka šis siloģisms reducējams pie pirmās figūras moda Barbara. Līdzskanis “m” norāda, ka lielākajai premisai (A) un mazākajai premisai (A) jāapmainās vietām. Burts “p” norāda, ka secinājums apgriežas ar kvantitātes izmaiņu. Reducēšanas rezultāts:

Noziegums (M) ir sabiedriski bīstama darbība (P)

Kukuļdošana (S) ir noziegums (M)__

Kukuļdošana (S) ir sabiedriski bīstama darbība (P)

No visiem pareiziem figūru modiem tikai divi nav reducējami pie pirmās figūras pēc iepriekš minētajām kārtulām. Tie ir otrās figūras mods Baroco un trešās figūras mods Bocardo. Modu nosaukumu pirmie burti norāda, ka šo modu reducēšanā jāizmanto pirmās figūras mods Barbara, bet līdzskanis “c” — ka reducēšanas veids šajā gadījumā ir “reduetio ad absurdum” (“novešana līdz aplamībai”).

Izskatīsim šā paņēmiena būtību ar otrās figūras moda Baroco piemēru:

Policijas darbinieks (P) ir valsts kalpotājs (M)

Daži cilvēki (S) nav valsts kalpotāji (M)

Daži cilvēki (S) nav policijas darbinieki (P)

Pieņemsim, ka šī siloģisma premisas ir patiesas, bet secinājums (O) ir aplams. No šī pieņēmuma izriet, ka secinājuma pretrunīgajam spriedumam “visi cilvēki ir policijas darbinieki” (A) saskaņā ar “loģiskā kvadrāta” kārtulām noteikti jābūl patiesam. Tagad ievietosim šo spriedumu mazākās premisas vietā (uz to norāda burts “c” pēc mazākās premisas). Rezultātā kopā ar sākotnējo lielāko premisu veidosies siloģisms pēc pirmās figūras moda Barbara (ar P vidējā termina lomā):

Policijas darbinieks (P) ir valsts kalpotājs (M)

Visi cilvēki (S) ir policijas darbinieki (P)

Visi cilvēki (S) ir valsts kalpotāji (M)

Nav grūti pamanīt, ka jauniegūtais siloģisms ir loģiski pareizs, taču tā secinājums ir pretrunā ar patiesā sākotnējā siloģisma mazāko premisu. Tātad mūsu pieņēmums, ka sākotnējā siloģisma secinājums ir aplams, neatbilst īstenībai.

Izskatīsim paņēmienu “reduetio ad absurdum” arī attiecībā uz trešās figūras modu Bocardo:

Daži komponisti (M) nav kordiriģenti (P)

Visi komponisti (M) ir mūziķi (S)

Daži mūziķi (S) nav kordiriģenti (P)

Pieņemsim, ka šī siloģisma premisas ir patiesas, bet secinājums (O) ir aplams. No šī pieņēmuma izriet, ka secinājuma pretrunīgajam spriedumam “visi mūziķi ir kordiriģenti” (A) noteikti jābūt patiesam. Tagad liksim šo spriedumu lielākās premisas vietā (uz. to norāda burts “c” pēc lielākās premisas). Rezultātā kopā ar sākotnējo mazāko premisu veidosies siloģisms pēc pirmās figūras moda Barbara (ar S vidējā termina lomā):

Visi mūziķi (S) ir kordiriģenti (P)

Visi komponisti (M) ir mūziķi (S)

Visi komponisti (M) ir kordiriģenti (P)

Arī šis jauniegūtais siloģisms ir loģiski pareizs, taču tā secinājums ir pretrunā ar patiesu sākotnējā siloģisma lielāko premisu. Tātad mūsu pieņēmums, ka sākotnējā siloģisma secinājums ir aplams, neatbilst īstenībai.

13.4. SAĪSINĀTIE UN SALIKTIE SILOĢISMI -v" Entimēma ^ Epiheirēma ^ Polisiloģisms un sorits

Parastā sarunvalodā izvērsta siloģisma forma sastopama samērā reti. Daudz biežāk mēs runājam vai domājam saīsinātās formās, kurās kāda siloģisma sastāvdaļa nav izteikta, bet ir tikai domāta. Tas attiecas ne tikai uz kategorisko siloģismu, bet arī uz citām deduktīvo slēdzienu formām (sk. 14. nod.).

No otras puses, visu veidu siloģistiskie slēdzieni pastāv ne tikai vienkāršās (divas premisas un secinājums), bet arī saliktās formās, kad vairāku slēdzienu savienojums izveido dažādas siloģistiskās ķēdes.

ENTIMĒMA Saīsināto siloģistisko slēdzienu, kurā izlaista kāda no premisām vai secinājums, sauc par entimēmu (grieķ. “cn thumos” — prātā). Tā, piemēram: “Cerība vēl nav zaudēta. Tātad viss vēl nav zaudēts.’’ Šeit ir domāta, bet nav izteikta lielākā premisa: “Pēdējā zūd cerība.”

Atkarībā no tā, kāds siloģisma pamatelements nav izteikts, izšķir trīs entimēmas paveidus.

Entimēma ar izlaistu lielāko premisu: “Pilsonis B. nav saucams pie kriminālatbildības atbilstoši Kriminālkodeksa 164.1 pantam, jo viņš nebija starpnieks kukuļošanā.” Šajā saīsinātajā siloģismā ir domāta, bet nav izteikta lielākā premisa: “Starpniecība kukuļošanā sodāma atbilstoši Kriminālkodeksa 164. 1 pantam.”

Entimēma ar izlaistu mazāko premisu: “Kriminālkodeksa 142. pants attiecas uz personām, kas nodarbojas ar krāpšanu. Tātad uz pilsoni K. šis pants neattiecas.” Šajā saīsinātajā siloģismā ir domāta, bet nav izteikta mazākā premisa: “Pilsonis K. ar krāpšanu nenodarbojas.”

Entimēma ar izlaistu secinājumu: “Apsūdzētajam nav jāpierāda savs nevainīgums, bet pilsonis M. ir apsūdzētais.” Saīsinātajā siloģismā ir domāts, bet nav izteikts secinājums: “Pilsonim M. nav jāpierāda savs nevainīgums.” Ievērot loģisko kļūdu entimēmā ir grūtāk nekā pilnā siloģismā. Tas izskaidrojams ar to, ka izlaistā premisa var būt aplama, taču tā nav izteikta un tāpēc tās aplamība nav acīmredzama.

Šajā sakarībā vārds antīkajam filozofam Epiktētain: “Šādi apgalvojumi nav savienojami: “Es esmu bagātāks par tevi, tātad vairāk vērts nekā tu.” Daudz, labāk savienojami ir šādi apgalvojumi: “F!s esmu bagātāks par tevi, tātad mana mantība ir vairāk vērta nekā tava.” Bet pats tu neesi nekāda mantība.”

Slavenā filozofa prātojumā nav izteiktas, bet ir domātas divas dažādas lielākās premisas. Attiecībā uz pirmo enlimēmu: “Bagātība ir personības vērtība.” Attiecībā uz otro entimēmu: “Bagātība ir mantas vērtība.” Kā redzams, abu entimēmu secinājums loģiski izriet no savām premisām. Taču pirmā entimēma balstās uz aplamu litlāko premisu, tāpēc arī tās secinājums ir aplams.

Tātad entimēmas pārbaude balstās uz tās atjaunošanu līdz pilnam siloģismam. Teiktais attiecas arī uz otro entimēmas “zemūdens akmeni”, proti — tīri loģiska veida kļūdām, kas slēpjas siloģisma saīsinātā formā.

Izskatīsim entimēmu ar izlaistu secinājumu: “Zādzība ir noziegums, bet atrastas mantas piesavināšanās nav zādzība.” Entimēmas pārbaudei pierakstīsim šo siloģismu izvērstā formā ar secinājumu, kas it kā izriet no premisām:

Zādzība (M) ir noziegums (P)

Atrastas mantas piesavināšanās (S) nav zādzība (M)

Atrastas mantas piesavināšanās (S) nav noziegums (P)

Kā redzams, secinājums neizriet no premisām, jo pārkāpta pirmās figūras otrā kārtula — mazākajai premisai jābūt apgalvojošai. Pārkāpta arī siloģisma 3. vispārējā kārtula — lielākais termins “noziegums” (P) ir izvērsts secinājumā, taču premisā tas nav izvērsts. Atbilstoši Kriminālkodeksa 145.1 pantam noteiktos apstākļos atrastas mantas piesavināšanās kvalificējama kā noziegums.

EPIHEIRĒMA Saīsināto siloģismu, kur abās premisās ir en-timēmas, sauc par epiheirēmu (grieķ. “slēdziens”). Epiheirēmas gala spriedums izriet no entimēmu secinājumiem, kam šajā gadījumā ir premisu loma.

Tātad epiheirēmas atjaunošana izpaužas abu entimēmu atjaunošanā līdz pilnam siloģismam un turpmāko gala spriedumu iegūst no iegūtajiem entimēmu secinājumiem.

Izskatīsim epiheirēmu: “Daži amatnoziegumi ir smagi noziegumi, jo kukuļņemšana ir smags noziegums.” Šis saīsināti salikts siloģisms sadalāms divās entimēmās. Pirmā entimēma: “Kukuļņemšana ir smags noziegums, jo tā minēta Kriminālkodeksa 7.1 pantā.” Otrā entimēma: “Kukuļņemšana ir amatnoziegums, jo KK septītajā nodaļā minētie noziegumi ir amatnoziegumi.”

Atjaunosim līdz pilnam siloģismam pirmo entimēmu, kur ir izlaista lielākā premisa:

Kriminālkodeksa 7.1 pantā minētie noziegumi (A) ir smagi noziegumi (B)

Kukuļņemšana (C) ir minēta Kriminālkodeksa 7.' pantā (A)

Kukuļņemšana (C) ir smags noziegums (B)

Atjaunosim līdz pilnam siloģismam otru entimēmu, kur ir izlaista mazākā premisa:

Kriminālkodeksa septītajā nodaļā minētie noziegumi (D) ir amatnoziegumi (E)

Kukuļņemšana (C) ir minēta Kriminālkodeksa septītajā nodaļā (D)

Kukuļņemšana (C) ir amatnoziegums (E)

Tagad īstenosim gala spriedumu no abu siloģismu secinājumiem:

Kukuļņemšana (C) ir smags noziegums (B)

Kukuļņemšana (C) ir amatnoziegums (E)_

Daži amatnoziegumi (E) ir smagi noziegumi (B)

Epiheirēmas gala spriedums ir pareizs, jo pirmais un otrais siloģisms atbilst pirmās figūras pareizam modam Barbara, bet galīgais siloģisms — trešās figūras pareizam modam Darapti.

POLISILOĢISMS -UN SORITS Saliktu siloģismu, kurā viena siloģisma secinājums kļūst par sekojošā siloģisma premisu, sauc par polisiloģismu (grieķ. “poly” — daudz).

Polisiloģisma piemērs:

Cilvēki (A) var maldīties (B)

Policisti (C) ir cilvēki (A)

Policisti (C) var maldīties (B)

Kriminālpolicijas inspektori (D) ir policisti (C)

Kriminālpolicijas inspektori (D) var maldīties (B)

Policists Ozoliņš (E) ir kriminālpolicijas inspektors (D)

Policists Ozoliņš (E) var maldīties (B)

Domāšanas procesā polisiloģisms parasti tiek izmantots saīsinātā formā. Saīsinātu polisiloģismu, kurā nav izteikti starpposmu secinājumi, sauc par sorītu (grieķ. “soros” — kaudze). Nule minētā polisiloģisma saīsinātas formas struktūra attēlojama šādi:

Nav grūti pamanīt, kādi polisiloģisma starpposmi šeit ir izlaisti: tie ir pirmā vienkāršā siloģisma secinājums un vienlaikus sekojošā siloģisma lielākā premisa “C ir B”, kā arī otrā vienkāršā siloģisma secinājums un vienlaikus sekojošā siloģisma lielākā premisa “D ir B”.

VINGRINĀJUMI 1. uzdevums. Nosakiet siloģismu struktūru: lielāko un mazāko premisu, secinājumu, siloģisma terminus. Attiecības starp terminiem attēlojiet apļu shēmās.

1. Nevienu nevainīgo nedrīkst saukt pie kriminālatbildības. Tātad pilsoni M. nedrīkst saukt pie kriminālatbildības, jo viņš ir nevainīgs.

2. Reliģija nav zinātne. Reliģija ir kultūras forma. Tātad dažas kultūras formas nav zinātne.

3. Apsūdzētā M. rīcība nav krāpšana, jo viņa darbībā nebija nodoma. Taču krāpšanu var izdarīt tikai ar nodomu.

4. Visi prokurori ir cilvēki. Neviens prokurors nav advokāts. Tātad daži cilvēki nav advokāti.

5. Dažiem policistiem ir augstākā juridiskā izglītība. Visi cilvēki ar augstāko juridisko izglītību ir mācījušies loģiku. Tātad daži no tiem, kas mācījušies loģiku, ir policisti.

6. Daži advokāti ir Latvijas pilsoņi. Visiem advokātiem ir augstākā juridiskā izglītība. Tātad dažiem Latvijas pilsoņiem ir augstākā juridiskā izglītība.

7. Neviena roze nav bez ērkšķiem. Dažas puķes ir rozes. Tātad dažas puķes nav bez ērkšķiem.

8. Ieslodzīto bēgšana no Grīvas cietuma ir noziegums pret jurisdikciju. Ieslodzīto bēgšana no Grīvas cietuma bija labi organizēta. Tātad daži noziegumi pret jurisdikciju ir labi organizēti.

2. uzdevums. Nosakiet siloģisma figūru. Pārbaudiet, vai ir izpildītas siloģisma vispārējās un attiecīgo figūru kārtulas. Atbildes pamatojumam izmantojiet apļu shēmas.

1. Sevišķi bīstamiem recidīvistiem nosacīta pirmstermiņa atbrīvošana no soda nav piemērojama. Notiesātajam M. nosacīta pirmstermiņa atbrīvošana nav piemērojama. Tātad notiesātais M. ir sevišķi bīstams recidīvists.

2. Kaitniecību var izdarīt tikai ar tīšu nodomu. Apsūdzētais M. rīkojies ar tīšu nodomu. Tātad apsūdzētā M. rīcība ir kaitniecība.

3. Šī rota ir skaista. Šī rota ir Mobilā policijas pulka sastāvdaļa. Tātad dažas Mobilā policijas pulka sastāvdaļas ir skaistas.

4. Visi noziegumi ir sabiedriski nosodāmi. Dotā rīcība nav noziegums. Tātad dotā rīcība nav sabiedriski nosodāma.

5. Daži latvieši ir bagāti. Daži latvieši ir namīpašnieki. Tātad daži namīpašnieki ir bagāti.

6. Katram pareizam siloģismam ir trīs termini. Dotajā siloģismā ir trīs termini. Tātad dotais siloģisms ir pareizs.

7. Izspiešana organizētā grupā ir smags noziegums. Apsūdzētais M. nav vainīgs izspiešanā organizētā grupā. Tātad apsūdzētais M. nav izdarījis smagu noziegumu.

8. Visi metāli ir ķīmiskie elementi. Bronza ir metāls. Tātad bronza ir ķīmisks elements.

9. Novešana līdz pašnāvībai ir noziegums pret personu. Apsūdzētais K. ir izdarījis noziegumu pret personu. Tātad apsūdzētais K. noveda cilvēku līdz pašnāvībai.

10. Visi suņi ir mirstīgi. Neviens suns nav kaķis. Tātad neviens kaķis nav mirstīgs.

11. Visi kvadrāti ir taisnstūri. Daži taisnstūri ir rombi. Tātad daž.i rombi ir kvadrāti.

12. Neviens liecinieks nepazina cietušo. Pilsonis M. nav liecinieks. Tātad pilsonis M. nepazina cietušo.

13. Mūžīgs miers ir laime. Nāve ir mūžīgs miers. Tātad nāve ir laime.

14. Daudzi zinātkāri cilvēki aizraujas ar delektīvliteratūru. Es neaizraujos ar detektīvliteratūru. Tātad es neesmu zinātkārs cilvēks.

15. Visi kaķi ir mirstīgi. Neviens suns nav kaķis. Tātad neviens suns nav mirstīgs.

16. Vīns silda. ;‘Vīns” ir lietvārds. Tātad daži lietvārdi silda.

17. Neviens godīgs cilvēks nezog. Ministrs K. nezog. Tātad ministrs K. ir godīgs cilvēks.

18. Diversija ir tīšs noziegums. Slepkavība nav diversija. Tātad slepkavība nav tīšs noziegums.

19. Latvija atrodas Āfrikā. Latvijā ir subtropisks klimats. Tātad dažas valstis ar subtropisku klimatu atrodas Āfrikā.

20. Visi kvadrāti ir paralelogrami. Daži paralelogrami nav rombi. Tātad daži rombi nav kvadrāti.

21. Daudzi policisti labi mācās. Gandrīz visi policisti nodarbojas ar sportu. Tātad tie, kas nodarbojas ar sportu, labi mācās.

22. Personas, kas izdarījušas noziegumu, var sodīt ar brīvības atņemšanu. Pilsonis M. nav sodīts ar brīvības atņemšanu. Tātad pilsonis M. nav izdarījis noziegumu.

23. Tie. kas kopē citu personu parakstus, ir kriminālnoziedznieki. Gravieri kopē citu personu parakstus. Tātad gravieri ir kriminālnoziedznieki.

24. Neviens smags noziegums netiek izdarīts aiz neuzmanības. Daži noziegumi ir smagi noziegumi. Tātad daži noziegumi netiek izdarīti aiz neuzmanības.

25. Visas planētas ir apaļas. Visi riteņi ir apaļi. Tātad visi riteņi ir planētas.

26. Banāni ir garšīgi. Kartupelisjiav banāns. Tātad kartupelis nav garšīgs.

27. Visas zvaigznes ir Zemes pavadoņi. Marss ir zvaigzne. Tātad Marss ir Zemes pavadonis.

28. Dažas čūskas ir indīgas. Zalktis ir čūska. Tātad zalktis ir indīgs.

29. Visi studenti mācās svešvalodas. Policists Bērziņš mācās svešvalodas. Tātad policists Bērziņš ir students.

30. Visi suņi ir uzticīgi. Daži vīri nav uzticīgi. Tātad daži vīri nav suņi.

31. Visas planētas ir debess ķermeņi. Mēness nav planēta. Tātad Mēness nav debess ķermenis.

32. Daži latvieši ir kristieši. Daži kristieši ir katoļi. Tātad daži katoļi ir latvieši.

33. Katrs godīgs cilvēks cītīgi dara savu darbu. Pilsonis M. cītīgi dara savu darbu. Tātad pilsonis M. ir godīgs cilvēks.

3. uzdevums. Vai no šiem premisu pāriem var izdarīt pareizu secinājumu? Atbildi pamatojiet ar siloģisma vispārējām kārtulām, figūru kārtulām un apļu shēmām.

1. Persona, kas nodarbojas ar krāpšanu, tiek saukta pie kriminālatbildības. Pilsonis M. ar krāpšanu nenodarbojas. Tātad...

2. Delfīni nav zivis. Līdaka nav delfīns. Tātad...

3. Slepkavība ar nodomu sodāma ar brīvības atņemšanu uz laiku līdz desmit gadiem. Notiesātais K. ir sodīts ar brīvības atņemšanu uz desmit gadiem. Tātad...

4. Apzināti nelikumīga apcietināšana tiek sodīta ar brīvības atņemšanu uz laiku līdz trim gadiem. Apzināti nelikumīga apcietināšana ir noziegums pret jurisdikciju. Tātad...

5. Daži policisti ir labi šahisti. Daž.i labi šahisti ir vīrieši. Tātad...

6. Daži policisti ir labi šahisti. Bērziņš ir policists. Tātad...

7. Visi neticamie stāsti rada šaubas. Visi šie stāsti ir pilnīgi ticami. Tātad...

8. Konfiskācijai pakļauta tikai tā manta, kas ir notiesātā personiskais īpašums. Dotā manta ir notiesātā M. personiskais īpašums. Tātad...

9. Tīģeris ēd galu. Tīģeris ir dzīvnieks. Tātad...

10. Organizētā grupā izdarīts noziegums ir vainu pastiprinošs apstāklis. Apsūdzētais M. izdarīja noziegumu viens. Tātad...

11. Visam, kas pastāv, ir savs cēlonis. Dievs pastāv. Tātad...

12. Daži cilvēki neēd gaļu. Daži dzīvnieki neēd gaļu. Tātad...

13. I .eibnics ir devis izcilu ieguldījumu loģikas attīstībā. Leibnics ir izcils vācu filozofs. Tātad...

14. Cilvēks, kas neko nedara, ir sliņķis. Šis cilvēks neko nedara. Tātad...

15. Visiem studentiem jāliek eksāmeni. Bērziņš nav students. Tātad...

16. Visiem studentiem jāliek eksāmeni. Krūmiņam jāliek eksāmeni. Tātad...

17. Daži policisti ir studenti. Visiem studentiem jāliek eksāmeni. Tātad...

18. Strausi ir putni. Strausi nelido. Tātad...

19. Grāmatas ir zināšanu un prieka avots. Kriminālkodekss ir grāmata. Tātad...

20. Augi elpo. Cilvēks nav augs. Tātad...

21. Visiem lāčiem garšo medus. Man garšo medus. Tātad...

22. Daži noziegumi nav tīši nodarījumi. Daži noziegumi ir miesas bojājumu nodarīšana. Tātad...

23. Kustība ir mūžīga. Iešana skolā ir kustība. Tātad...

24. Daži augi ir indīgi. Baltās sēnes ir augi. Tātad...

25. Visas planētas riņķo ap Sauli. Marss riņķo ap Sauli. Tātad...

26. Noziegums ir sabiedriski bīstama darbība. Dažās sabiedriski bīstamās darbībās nav nozieguma sastāva pazīmju. Tātad...

27. Latvijas pilsoņiem jāievēro Latvijas Republikas likumi. Žirinovskis nav Latvijas pilsonis. Tātad...

28. Tīģeris ir svītrains dzīvnieks. Zebra ir svītrains dzīvnieks. Tātad...

29. Policisti nodod zvērestu. Policisti ir cilvēki. Tātad...

30. Daži augi nav ziedi. Neviens suns nav augs. Tātad...

31. Daži policisti ir latvieši. Daži drosmīgi cilvēki ir policisti. Tātad...

32. Es esmu cilvēks. Viņš nav es. Tātad...

33. Persona, kas izdarījusi noziegumu dzērumā, nav atbrīvojajna no kriminālatbildības. Apsūdzētais M. nav atbrīvojams no kriminālatbildības. Tātad...

34. Plikgalvim ķemme nav vajadzīga. Nevienai ķirzakai nav matu. Tātad...

35. Nozieguma izdarīšana ar sevišķu cietsirdību ir atbildību pastiprinošs apstāklis. Šis noziegums nebija izdarīts ar sevišķu cietsirdību. Tātad...

36. Dažas peles nav baltas. Daži kaķi nav balti. Tātad...

37. Notiesātie, kuri uz daļēji slēgto cietumu pārcelti no slēgtā cietuma, izcieš sodu vidējā režīma pakāpē. Notiesātais M. izcieš sodu vidējā režīma pakāpē. Tātad...

38. Daži nēģeri ir kristieši. Daži džeza muzikanti ir nēģeri. Tātad...

39. Policistiem jābūt disciplinētiem. Seržants Gailis nav policists. Tātad...

40. Lietussargi mēdz būt ļoti noderīgi ceļā. Viss, kas ceļā nav vajadzīgs, jāatstāj mājās. Tātad...

4. uzdevums. Balstoties uz siloģisma vispārējām kārtulām, pierādiet, kāpēc nevar būt pareizi:

1. Pēc pirmās figūras — modi IAI, OAO, AEE. AEO, AOO.

2. Pēc otrās figūras — modi OAO, AAA, AAI, Ali, IAI.

3. Pēc trešās figūras — modi AEO, AOO, AAA, EAE, AEE.

4. Pēc ceturtās figūras — modi Ali, AOO, OAO, AAA, EAE.

5. uzdevums. Saskaņā ar dotajām attiecībām izveidojiet starp terminiem pareizus siloģismus pēc visām iespējamām siloģisma figūrām.

A — policijas seržants B — policists C — cilvēks

A — katolis B — kristietis C — musulmanis

6. uzdevums. Pārveidojiet šos siloģismus pirmajā figūrā.

1. Kukuļņemšana ir smags noziegums. Neviens .«mags noziegums netiek izdarīts aiz neuzmanības. Tātad neviens aiz neuzmanības izdarīts noziegums nav kukuļņemšana.

2. Čūskām nav kāju. Čūska ir dzīvnieks. Tātad dažiem dzīvniekiem nav kāju.

3. Visi kvadrāti ir rombi. Visi rombi ir paralelogrami. Tātad daži paralelogrami ir kvadrāti.

4. Nozieguma izdarīšana ar sevišķu cietsirdību ir atbildību pastiprinošs apstāklis. Šajā noziegumā nav atbildību pastiprinošu apstākļu. Tātad šis noziegums nav izdarīts ar sevišķu cietsirdību.

5. Neviens prokurors nav advokāts. Visi advokāti ir juristi. Tātad daži juristi nav prokurori.

7. uzdevums. Atjaunojiet entimēmas līdz pilniem siloģismiem. To pareizību pārbaudiet ār siloģisma vispārējām un figūru kārtulām.

1. Aizdomās turētais ir izdarījis noziegumu, jo viņš atzina sevi par vainīgu.

2. Visiem snaiperiem ir stingra roka un asa redze, bet policistam Ābolam ir stingra roka un asa redze.

3. Apsūdzētajam ir tiesības uz aizstāvību, tātad arī pilsonim K. ir tiesības uz aizstāvību.

4. Pilsonim M. nav vēlēšanu tiesību, jo viņš ir nepilngadīgs.

5. Mantkāre ir nosodāma, jo jebkurš netikums ir nosodāms.

6. Pareizam siloģismam ir trīs termini, un šim siloģismam ir trīs termini.

7. Šis cilvēks ir zaglis, tāpēc viņam jāsēž cietumā.

8. Aizdomās turētā aizturēšana bija labi organizēta, tātad tā noritēja sekmīgi.

9. Aizdomās turētā aizturēšana noritēja sekmīgi, tātad tā bija labi organizēta.

10. Visiem Latvijas policistiem ir noteiktā kārtībā piešķirta speciālā dienesta pakāpe, bet Krūmiņš ir policists.

11. Valzivs elpo ar plaušām, tātad tā nav zivs.

12. Policists Bērziņš nav pārkāpis nepieciešamās aizstāvēšanās robežas, jo viņa darbība atbilda apdraudējuma raksturam un bīstamībai.

13. Eksperiments plaši izmantots ceļu policijas darbībā, bet eksperiments ir zinātniskās izziņas metode.

14. Dotā slepkavība izdarīta ar sevišķu cietsirdību, tātad tā ir tīša slepkavība vainu pastiprinošos apstākļos.

15. Daži policisti mācās, tātad Krastiņš ir policists.

16. Daži policisti mācās, bet Krastiņš ir policists.

17. Pilsonim M. jāierodas tiesā, jo viņš ir izsaukts uz tiesu kā liecinieks.

18. Ziemas mēnešos dienas ir īsas, tātad decembri dienas ir īsas.

19. Visas zinātnes ir derīgas, bet loģika ir zinātne.

20. Novešana līdz pašnāvībai Kriminālkodeksa 7.' pantā nav minēta, tātad tas nav smags noziegums.

21. Bandītisms ir valsts noziegums, tātad daži smagi noziegumi ir valsts noziegumi.

14. nodaļa. DEDUKTĪVIE SLEDZIENI AR SALIKTĀM PREMISĀM

♦ Nosacījuma slēdziens ♦ Nosacījuma kategoriskais slēdziens ♦ Sadalāmi kategoriskais slēdziens

♦ Nosacījuma sadalāmais slēdziens

Kas savu tēvu valodu kopj un godā, tas savus tēvus godā, un, kas tos godā, tas pats ir godājams.

Atis Kronvalds

Līdz ar kategorisko siloģismu siloģistiskiem slēdzieniem pieskaitāmi ari deduktīvie slēdzieni, kuros vismaz viena premisa ir salikts spriedums.

Atkarībā no premisu veida un to kombinācijas izšķir četras tādu slēdzienu pamatformas: nosacījuma slēdziens, nosacījuma kategoriskais slēdziens, sadalāmi kategoriskais slēdziens un nosacījuma sadalāmais slēdziens.

14.1. NOSACĪJUMA SLĒDZIENS

"v* Nosacījuma slēdziens ar vienu premisu ^ Nosacījuma slēdziens ar vairākām premisām A Saīsināti slēdzieni A Nosacījuma slēdziens ar viena termina noliegumu

Nosacījuma slēdzienā visas premisas ir nosacījuma spriedumi (implikācijas).

Izšķir divus nosacījuma slēdziena paveidus: nosacījuma slēdziens ar vienu premisu un nosacījuma slēdziens ar vairākām premisām.

NOSACĪJUMA Būtībā nosacījuma slēdziens ar vienu premisu ir SLEDZIENS implikatīva sprieduma loģiskais pārveidojums. Šī ar \ ienu PREMISU i_0ģiskā darbība izpaužas nosacījuma sprieduma

deskriptīvu terminu vienkāršā kontrapozīcijā, kad ar noliegumu maina implikācijas antecedenta un konsekventa vietas.

Piemēram:

Kas māk (a), tam nāk (b)

Kam nenāk (b ), tas nemāk (ā-)

Attiecībā uz iztirzājamo nosacījuma slēdziena paveidu vienkāršas kontrapozīcijas likums formulējams šādi: ja premisā antecedents (a) nosaka konsekventu (b), tad secinājumā konsekventa noliegums (b) nosaka antecedenta noliegumu (a). Šis likums shematiskā attēlojumā:

Jāņem vērā, ka atkarībā no premisas antecedenta un konsekventa loģiskās jēgas secinājuma antecedents un konsekvents var būt ne tikai noliedzošs, bet arī vienkāršs apgalvojošs spriedums. Piemēram:

Ja tiesas spriedums nav pamatots (a), tad tas ir nelikumīgs (b)

Ja tiesas spriedums ir likumīgs (b ), tad tas ir pamatots (ā~)

Secinājuma antecedents (h) saskaņā ar kontrapozīcijas likumu noliedz premisas konsekventu (b). Taču secinājuma antecedents šajā gadījumā ir apgalvojuma spriedums, jo premisas konsekventa noliegums ir dubultnoliegums, kas loģiski ekvivalents apgalvojumam (tiesas spriedums, kas nav nelikumīgs, ir likumīgs). To pašu var teikt arī par secinājuma konsekventu (a) attiecībā pret premisas antecedentu (a).

NOSACĪJUMASLĒDZIENS AR VAIRAKAM PREMISĀM Šāda slēdziena secinājums arī ir nosacījuma F spriedums, kas izriet vismaz no divām nosacījuma premisām. Piemēram: "Ja tiesas spriedums nav r

pamatots (a), tad tas ir nelikumīgs (b). Ja tiesas

spriedums ir nelikumīgs (b), tad tam jābūt atceltam

(c). Tātad, ja tiesas spriedums nav pamatots (a), tad tam jābūt atceltam (c).”

Shematiskajā attēlojumā šis nosacījuma slēdziena paveids vienkāršākajā

gadījumā izskatās šādi (punkts starp premisām šeit un turpmāk apzīmē

konjunkciju):

Nav grūti saprast, ka saistošā posma lomā starp nosacījuma premisām šeit ir iepriekšējās premisas konsekvents un sekojošās premisas antecedents, respektīvi — tas pēc satura ir viens un tas pats vienkāršais spriedums. Faktiski šī saistošā posma loma ir līdzīga vidējā termina lomai kategoriskajā siloģismā.

Teiktais izpaužas nosacījuma slēdziena aksiomā — seku sekas ir pamata sekas.

Jāņem vērā, ka nosacījuma slēdzienos loģiski nepieciešamas ir nevis atsevišķo premisu pamata un seku attiecības, bet attiecības starp iepriekšējās premisas antecedentu (a) un sekojošās premisas konsekventu (c), kas loģiski saista pirmās premisas konsekventu un otrās premisas antecedentu (b).

Citiem vārdiem sakot, no apgalvojuma, ka “a” ir “b” pietiekamais pamats un ka “b” ir “c” pietiekamais pamats, pēc loģiskas nepieciešamības izriet, ka “a” ir “c” pietiekamais pamats.

Nule iztirzātā mehānisma būtību nemaina tas apstāklis, ka nosacījuma slēdziena premisu skaits var būt lielāks par divām. Šajos gadījumos nosacījuma slēdziena aksioma saglabā savu spēku no pirmās premisas antecedenta (pamata) līdz pēdējās premisas konsekventam (sekām).

Piemēram, romiešu filozofa Senekas slēdzienā ietilpst piecas nosacījuma premisas: “Kas ar gaišu prātu apdāvināts (a), tas ir atturīgs (b); kas atturīgs (b), tas ir stiprs (c); kas stiprs (c), tas neuzbudināms (d); kas neuzbudināms (d), tas ir bez bēdām (e); kas ir bez bēdām (e), tas ir laimīgs (f). Tātad, kam ir gaišs prāts (a), tas ir laimīgs (f).” Šis slēdziens shematiskā attēlojumā:

Nosacījuma slēdziena premisu skaits teorētiski nav ierobežots. Taču arī šeit paliek spēkā slēdziena patiesuma vispārējs nosacījums: loģiski pareizā slēdzienā secinājums ir neapšaubāmi patiess tikai tad, ja patiesas ir visas tā premisas. Attiecībā uz nosacījuma slēdzienu tas nozīmē, ka katrā premisā antecedentam jābūt pietiekamam konsekventa nosacījumam.

Izskatīsim šādu nosacījuma premisu virkni ar it kā no tām izrietošu secinājumu:

Sastrīdējās ar sievu (a) -» sagribējās iedzert (b)

Sagribējās iedzert (b) —> atrada pudelesbrāli (c)

Atrada pudelesbrāli (c) —> piedzērās līdz nemaņai (d)

Piedzērās līdz nemaņai (d) -> piekāva pudelesbrāli (e)

Piekāva pudelesbrāli (e) -» izsita viņam aci (f )

Izsita pudelesbrālim aci (f ) —> sods atbilstoši KK 105. p. (g)

Sastridējās ar sievu (a) -» sods atbilstoši KK 105. p. (g)

Analizējot šo premisu patiesumu, nav grūti secināt, ka tikai pēdējā premisā konsekvents loģiski izriet 110 antecedenta (f —> g). Visu pārējo premisu pamats nav pietiekams attiecīgo seku nosacījums. Pastāv latīņu izteiciens: “Aliud ex alio malum” (“110 viena ļaunuma rodas cits”). Minēto premisu virkni varētu skaidrot kā faktisku konkrētā izteiciena ilustrāciju, taču loģiskas sakarības starp pirmās premisas antecedentu (a) un pēdējās premisas konsekventu (g) šeit. protams, nav.

Tāpat kā kategoriskā siloģismā izskatāmais slēdzienu paveids pieļauj saīsinātas formas (entimēmas), kad nav izteikts, bet ir domāts kāds

SAĪSINĀTI

SLĒDZIENI

slēdziena pamatelements.

Nosacījuma slēdzienā tāds saīsinājums visbiežāk attiecas uz. secinājumu, piemēram: “Sēsi rīcību (a) — pļausi paradumu (b), sēsi paradumu (b) — pļausi raksturu (c), sēsi raksturu (c) — pļausi likteni (d).” Šajā slēdzienā nav izteikts, bet ir domāts secinājums: “Sēsi rīcību (a) — pļausi likteni (d).” Pilna slēdziena shematiskais attēlojums:

Bieži vien atjaunot saisinata nosacījuma slēdziena pamatelementus nav tik viegli, īpaši tad, ja nav izteiktas premisas.

Šajā ziņā klasisks piemērs varētu būt pamata un seku attiecība starp kaķu skaitu un āboliņa ražu. Kādā ciemā krasi samazinājās āboliņa raža. Ļaudis griezās pie Čārlza Darvina un lūdza palīdzēt. Zinātnieks ieteica palielināt kaķu skaitu. Kāpēc?

Izrādās, ka kaķu skaits āboliņa ražu zināmā mērā ietekmē ar nosacījuma premisu virkni: “Kaķu skaits (a) ietekmē lauku peļu skaitu (b). I.auku peļu skaits (b) ietekmē kameņu ligzdu skaitu (c). Kameņu ligzdu skaits (c) ietekmē āboliņa apputeksnēšanas intensitāti (d). Āboliņa apputeksnēšanas intensitāte (d) ietekmē āboliņa ražu (e).” Pilna slēdziena shematiskais attēlojums:

Parasti nosacījuma slēdzienā ar divām premisām ietilpst tikai trīs termini (a, b, c). Ja kāds no pirmās premisas terminiem (antecedents vai konsekvents) otrajā premisā tiek noliegts, tad terminu kopskaits faktiski palielinās līdz četriem terminiem. Izšķir

NOSACĪJUMA SLĒDZIENS AR VIENA TERMINA NOLIEGUMU

divus pareizus nosacījuma slēdzienu modus ar tadam premisām.

Pi rma moda formula atbilst sledziena shēmai ar diviem pareiziem secinājumiem:

Katrs secinājums viegli izdarāms, pārveidojot vienu no premisām saskaņā ar vienkāršas kontrapozīcijas likumu. Pārveidosim pirmo premisu: (a -> b) = ■ (b -» a ). Tātad:

Pārveidosim otro premisu: (a -» c) = (c -» ā”) & (c -> a). Apmainot premisas vietām, kas nav aizliegts attiecībā uz konjunkcijas locekļiem, iegūstam:

Nosacījuma slēdziena piemērs, kura premisas un secinājums atbilst izskatītā moda shēmai: “Ja viņš prata peldēt (a), tad viņu uzņēma garāmbraucošs kuģis (b); ja viņš neprata peldēt (a ), tad noslīka (c). Tātad, ja viņu neuzņēma garāmbraucošs kuģis (b), tad viņš noslīka (c). Bet, ja viņš nenoslīka (c ), tad viņu uzņēma garāmbraucošs kuģis (b).”

Otrais no minētiem pareiziem modiem atbilst shēmai ar diviem pareiziem secinājumiem:

Ari ši moda secinājumi viegli izdarami, pārveidojot vienu no premisām saskaņā ar vienkāršas kontrapozīcijas likumu. Pārveidosim otru premisu:

Tatad:

Pārveidosim pirmo premisu: (a —> b) = (b -> a). Apmainot premisas vietām, iegūstam:

Nosacījuma slēdziena piemērs, kura premisas un secinājums atbilst izskatītā moda shēmai: “Ja aizdomās turētais patiešām izdarīja šo slepkavību (a), tad nozieguma brīdī viņam bija jābūt savā dzīvoklī (b); ja var ticēt dzīvokļa kaimiņiem (c), tad nozieguma brīdī aizdomās turētais nebija savā dzīvoklī (V). Tātad, ja aizdomās turētais patiešām izdarīja šo slepkavību (a), tad dzīvokļa kaimiņiem nevar ticēt (c ). Bet, ja dzīvokļa kaimiņiem var ticēt (c), tad aizdomās turētais neizdarīja šo slepkavību (āT).”

14.2. NOSACĪJUMA KATEGORISKAIS SLĒDZIENS

Apgalvojošs mods A Noliedzošs mods 4- Slēdzieni ar ekvivalences spriedumu premisā ^ Saīsinātie slēdzieni

Nosacījuma kategoriskā slēdziena struktūru veido divas premisas un secinājums: pirmā premisa ir nosacījuma spriedums (implikācija), otrā premisa un secinājums — kategoriskie spriedumi.

Kategoriskā premisa apgalvo vai noliedz vienu implikācijas terminu (pamatu vai sekas), bet secinājums apgalvo vai noliedz atlikušo implikācijas terminu. Piemēram:

Kas grūtuma baidās (a), to grūtums pārvar (b)

Šis cilvēks grūtuma baidās (a)

Šo cilvēku grūtums pārvar (b)

Izšķir divus nosacījuma kategoriskā slēdziena pareizus modus: apgalvojošo un noliedzošo.

Pareiza apgalvojoša moda “modus ponens” (lat. “ponere” — likt, novietot) secinājums izriet no implikācijas pamata apgalvojuma. Šis mods

APGALVOJOŠS

MODS

shematiskaja attēlojuma:

Šī formula balstās uz implikācijas likumu: implikācijas antecedents ir pietiekams konsekventa nosacījums (9.4. sad.). Līdz ar to no implikācijas pamata apgalvojuma (a) varam droši secināt par seku apgalvojumu (b).

Izskatīsim nosacījuma kategorisko slēdzienu, kas atbilst pareizam apgalvojošam modam:

Ja es atrodos Talsos (a), tad es atrodos Kurzemē (b)

Es atrodos Talsos (a)

Es atrodos Kurzemē (b)

Varbūt pareizs secinājums iespējams ari no implikācijas seku apgalvojuma? Pārbaudīsim slēdzienu ar to pašu nosacījuma premisu:

Ja es atrodos Talsos (a), tad es atrodos Kurzemē (b)

Es atrodos Kurzemē (b)

Es atrodos Talsos (a)

Šis secinājums neizriet no premisām ar loģisko nepieciešamību. Implikācijas sekas ir nepieciešams, bet nav pietiekams pamata nosacījums, līdz ar to no konsekventa apgalvojuma (b) iespējams gan apgalvojošs (a), gan arī noliedzošs (a) secinājums.

Tātad, apgalvojot implikācijas sekas, secinājumam ir tikai varbūtējs raksturs. Līdz ar to šo modu sauc par nepareizo apgalvojošo modu, kura shematiskais attēlojums ir šāds:

Izskatīsim nosacījuma kategorisko slēdzienu ar Civillikuma saistību tiesību daļas 1417. pantu nosacījuma premisā: “Ja darījuma priekšmets ir pilnīgi nenoteikts (a), darījums nav spēkā (b). Šī darījuma priekšmets ir pilnīgi nenoteikts (a). Tātad šis darījums nav spēkā (b).” Šis slēdziens atbilst pareiza apgalvojoša moda shēmai.

Tagad pārbaudīsim slēdzienu ar to pašu nosacījuma premisu un izmainīto kategorisko premisu: “Ja darījuma priekšmets ir pilnīgi nenoteikts (a), darījums nav spēkā (b). Šis darījums nav spēkā (b). Tātad šī darījuma priekšmets ir pilnīgi nenoteikts (a).” Šis ir secinājums pēc nepareiza moda. Ja darījums nav spēkā (b), tad tā priekšmets var būt gan pilnīgi nenoteikts, gan arī pilnīgi noteikts (a ? ā~). Pēdējā gadījumā darījums var nebūt spēkā, ja viņa priekšmets vai tā lielākā daļa vairs nepastāv (atbilstoši Civillikuma 1454. p.).

Izskatītajos nosacījuma kategoriskā slēdziena piemēros implikatīvas premisas struktūru veido divi vienkārši spriedumi. Taču kā implikācijas antecedenta, tā arī konsekventa lomā var būt arī saliktie spriedumi.

Izskatīsim slēdzienu pēc apgalvojoša moda ar iekšējo disjunkciju nosacījuma premisā (Satversmes 20. p.): “Saeimas prezidijam ir jāsasauc Saeimas sēde (d), ja to prasa Valsts Prezidents (a), ministru prezidents (b) vai ne mazāk kā viena trešā daļa Saeimas locekļu (c). Valsts Prezidents prasa sasaukt Saeimas sēdi (a). Tātad Saeimas prezidijam ir jāsasauc Saeimas sēde (d).” Šis slēdziens shematiskā attēlojumā:

Kā redzams no šī slēdziena loģiskās konstrukcijas, implikācijas ante-ccdents ir vāja disjunkcija. Taču vāja disjunkcija ir patiesa, ja ir patiess vismaz viens tās loceklis (9. 2. sad.). Tāpēc kategoriskā premisā varam apgalvot ne tikai antecedentu pilnā sastāvā (“a • b • c”), bet arī katru tā locekli atsevišķi vai arī visās iespējamās kombinācijās (“a • b”, “a • c”, “b • c”).

Pareiza noliedzoša moda “modus tollcns” (lat. “tollere” — atcelt, izbeigt) secinājums izriet no implikācijas seku nolieguma. Šis mods shematiskā

NOLIEDZOŠS

MODS

attēlojuma:

Arī šī formula balstās uz implikācijas likumu: implikācijas konsekvents ir nepieciešams antecedenta nosacījums (9. 4. sad. ). Līdz ar to no implikācijas seku nolieguma (b) varam droši secināt par pamata noliegumu (a ).

Izskatīsim nosacījuma kategorisko slēdzienu, kas atbilst pareizam noliedzošam modam:

Ja es atrodos Talsos (a), tad es atrodos Kurzemē (b)

Es neatrodos Kurzemē (b )

Es neatrodos Talsos (a )

Varbūt pareizs secinājums iespējams arī no implikācijas pamata nolieguma? Pārbaudīsim slēdzienu ar to pašu nosacījuma premisu:

Ja es atrodos Talsos (a). tad es atrodos Kurzemē (b)

Es neatrodos Talsos (a )

Es neatrodos Kurzemē (ĪT)

Šis secinājums neizriet no premisām ar loģisko nepieciešamību. Implikācijas pamats ir pietiekams, bet nav nepieciešams seku nosacījums, līdz ar to no antecedenta nolieguma (a) iespējams gan noliedzošs (b), gan arī apgalvojošs (b) secinājums.

Tātad, noliedzot implikācijas pamatu, secinājumam ir tikai varbūtējs raksturs. Līdz ar to šo modu sauc par nepareizu noliedzošo modu, kura shematiskais attēlojums ir šāds:

Izskatīsim nosacījuma kategorisko slēdzienu ar Kriminālkodeksa 22. p. otrās daļas fragmentu nosacījuma premisā: “Personām, kas līdz nozieguma izdarīšanai nav sasniegušas 18 gadu vecumu (a), nevar piespriest nāvessodu (b). Šai personai var piespriest nāvessodu (b ). Tātad šī persona līdz nozieguma izdarīšanai ir sasniegusi 18 gadu vecumu (a ).” Šis slēdziens atbilst pareiza noliedzoša moda shēmai.

Tagad pārbaudīsim slēdzienu ar to pašu nosacījuma premisu un izmainītu kategorisko premisu: “Personām, kas līdz nozieguma izdarīšanai nav sasniegušas 18 gadu vecumu (a), nevar piespriest nāvessodu (b). Šī persona līdz nozieguma izdarīšanai ir sasniegusi 18 gadu

• vecumu (a ). Tātad šai personai var piespriest nāvessodu (b ).” Tas ir secinājums pēc nepareiza moda. Personai, kas līdz nozieguma izdarīšanai ir sasniegusi 18 gadu vecumu (a ), var piespriest nāvessodu (b ), ja šī persona ir vīrietis. Taču šādai personai nevar piespriest nāvessodu (b). ja, piemēram, tā ir sieviete, kas nozieguma izdarīšanas laikā bijusi grūtniecības stāvoklī (atbilstoši tai pašai Kriminālkodeksa 22. p. otrai daļai).

Izskatīsim izmeklēšanas prakses piemēru. Kā zināms, ja nāve iestājas no pārdzesēšanas (a), tās sekas ir Višņevska plankumi^28 līķi (b). Tātad, ja šie plankumi līķa sekcijā netiek konstatēti (h), var droši secināt, ka nāves cēlonis nav ķermeņa pārdzesēšana(a). Taču pati par sevi tādu plankumu konstatācija

(b) vēl nepierāda, ka nāve iestājusies no pārdzesēšanas (a). Nosalšana varēja iestāties ari pēc iepriekšējas slepkavības.

Tagad izskatīsim vispārinātu nosacījuma kategoriskā slēdziena piemēru, kurā ar vienu un to pašu nosacījuma premisu mainīsim tikai kategorisko premisu visos iespējamos variantos. Tātad — nosacījuma premisa: “Ja cilvēkam nav asas reakcijas (a), tad viņš nevar strādāt īpašu uzdevumu policijas vienībā (b).” Pareizs secinājums no pamata apgalvojuma: “Šim cilvēkam nav asas reakcijas (a), tātad viņš nevar strādāt īpašu uzdevumu policijas vienībā (b).” Pareizs secinājums no seku nolieguma: “Šis cilvēks var strādāt īpašu uzdevumu policijas vienībā (b ), tātad viņam ir asa reakcija (a ).”

Viennozīmīgs secinājums no pamata nolieguma nav iespējams: “Šim cilvēkam ir asa reakcija (a), tātad... (?).” Iespējams, ka šis cilvēks ar asu reakciju var strādāt īpašu uzdevumu policijas vienībā (b), bet varbūt viņš neatbilst kādai vispārējai policijas darba prasībai (b).

Viennozīmīgs secinājums nav iespējams ari no seku apgalvojuma: “Šis cilvēks nevar strādāt īpašu uzdevumu policijas vienībā (b), tātad... (?).” Iespējams, ka šis cilvēks nevar strādāt īpašu uzdevumu policijas vienībā asas reakcijas trūkuma dēļ (a), bet varbūt šis indivīds ar asu reakciju (a) ir slims.

Neskatoties uz to. ka nepareiziem modiem ir tikai varbūtējs raksturs, tie ir visai efektīvi hipotēžu (versiju) izvirzīšanai pirmatnējās stadijās.

Izskatīsim nosacījuma kategorisko slēdzienu pēc nepareiza apgalvojoša moda: “Ja aizdomās turētais izdarījis šo slepkavību (a), tad viņš noteikti ir bijis slepkavības vietā (b). Aizdomās turētais noteikti ir bijis slepkavības vietā (b). Tātad nav izslēgts, ka aizdomās

turētais izdarīja šo slepkavību (a '? a ).” Skaidrs, ka ar tādu kategorisku premisu neturēt aizdomās nevar.

Arī slēdziens pēc nepareiza noliedzoša moda var būt konstruktīvs turpmākai analīzei un izmeklēšanai: “Ja aizdomās turētais izdarījis šo slepkavību (a). tad viņš noteikti ir bijis slepkavības vietā (b). Aizdomās turētais nav izdarījis šo slepkavību (ā-). Tātad nav izslēgts, ka aizdomās turētais ir bijis slepkavības vietā (b ? ĪT).” Arī šī slēdziena kategoriskā premisa neizslēdz aizdomās turētā līdzdalību noziegumā, piemēram, viņš tomēr varēja piedalīties šajā slepkavībā kā uzkūdītājs.

Teiktais par nosacījuma kategoriskā slēdziena pareiziem un nepareiziem modiem neattiecas uz slēdzieniem, kuros nosacījuma premisa ir ekvivalences spriedums. Tādos slēdzienos visi četri iespējamie modi ir pareizi. Šie modi shematiskā attēlojumā:

SLĒDZIENI AR EKVIVALENCES SPRIEDUMU PREMISĀ

Izskatīsim dažus slēdzienus ar vienu un to pašu nosacījuma premisu, kas ir ekvivalences spriedums: “Ja apkārt šautai brūcei ir pulvera pēdas (a), tad šauts no tuva attāluma (b).” Tagad mainīsim kategorisko premisu saskaņā ar visiem iespējamiem modiem.

Kā jebkurā nosacījuma kategoriskajā slēdzienā secinājums no pamata apgalvojuma ir pareizs: “Šajā gadījumā apkārt šautai brūcei ir pulvera pēdas (a), tātad šauts no tuva attāluma (b).”

Kā jebkurā nosacījuma kategoriskajā slēdzienā arī secinājums no seku nolieguma ir pareizs: “Šajā gadījumā netika šauts no tuva attāluma (b), tātad apkārt šautai brūcei nevar būt pulvera pēdu (a).”

Pareizo secinājumu ieguvām arī no pamata nolieguma, jo ekvivalences sprieduma antecedents ir ne tikai pietiekams, bet ari nepieciešams konsekventa nosacījums: “Šajā gadījumā apkārt šautai brūcei nav pulvera pēdu (a), tātad šāviens nebija izdarīts no tuva attāluma (b).”

Arī no seku apgalvojuma ieguvām pareizo secinājumu, jo ekvivalences sprieduma konsekvents ir ne tikai nepieciešams, bet arī pietiekams antecedenta nosacījums: “Šajā gadījumā šauts no tuva attāluma (b), tātad apkārt šautai brūcei jābūt pulvera pēdām (a).”

SAĪSINĀTIE

SLĒDZIENI

Kā jebkurš deduktīva slēdziena paveids nosacījuma kategoriskie slēdzieni iespējami entimēmas formā, kad nav izteikta kāda premisa vai secinājums.

Izskatīsim saīsināto slēdzienu: “Pilsonis Bērziņš jau atrodas laulībā (a), tātad jauna laulība viņam ir aizliegta (b).” Šajā entimēmā nav izteikta nosacījuma premisa (Civillikuma ģimenes tiesību daļas 38. p.): “Aizliegta jauna laulība (b) personai, kas jau atrodas laulībā (a).”

Minēsim citu saīsinātu slēdzienu: “Personai, kas jau atrodas laulībā (a), jauna laulība aizliegta (b), tātad pilsonim Bērziņam jauna laulība aizliegta

(b).” Šajā entimēmā nav izteikta kategoriskā premisa: “Pilsonis Bērziņš jau atrodas laulībā (a).”

Un vēl viena entimēmā: “Personai, kas jau atrodas laulībā (a), jauna laulība aizliegta (b), bet pilsonim Ozolam jauna laulība nav aizliegta (b).” Šajā saīsinātajā slēdzienā nav izteikts secinājums: “Pilsonis Ozols neatrodas laulībā (a).”

14.3. SADALĀMI KATEGORISKAIS SLĒDZIENS

Apgalvojoši noliedzošs mods ^ Noliedzoši apgalvojošs mods -v^29 Saīsinātie slēdzieni A Sadalāms slēdziens

Sadalāmi kategoriskā slēdziena struktūru veido divas premisas un secinājums.

Pirmā premisa vienmēr ir sadalāmais spriedums (disjunkcija), bet otrā premisa ir vienkāršs vai salikts (konjunkcija) kategoriskais spriedums.* Sadalāmi kategoriskā slēdziena secinājums var būt gan vienkāršs vai salikts kategoriskais spriedums, gan arī sadalāmais spriedums.

Izšķir divus sadalāmi kategoriskā slēdziena modus: apgalvojoši noliedzošo un noliedzoši apgalvojošo.

APGALVOJOŠI NOLIEDZOŠS MODS Apgalvojoši noliedzošā modā “modus ponendo tollens” kategoriskā premisa apgalvo vienu no disjunktlvās premisas locekļiem, bet secinājumā

tiek noliegti atlikušie disjunkcijas locekli.

Slēdziena piemērs pēc šī moda: “Jebkura darbība tiesiskajā nozīmē ir vai nu aizliegta (a), vai atļauta (b). Šī darbība tiesiskajā nozīmē ir aizliegta (a). Tātad tiesiskajā nozīmē šī darbība nav atļauta (b).”

Apgalvojoši noliedzoša moda shematiskais attēlojums vienkāršākajā gadījumā:

Izskatīsim citu sadalāmi kategorisko slēdzienu ar apgalvojošo kategorisko premisu: “Ikviens, kuram savā profesijā ir lieli panākumi, ir vai nu apdāvināts (a), vai strādīgs (b). Raimonds Pauls ir apdāvināts mūziķis (a). Tātad Raimonds Pauls nav strādīgs mūziķis (b).”

Šī slēdziena secinājums ir aplams, jo labi zināms, ka Raimonds Pauls ir ne tikai apdāvināts, bet arī strādīgs mūziķis. Ņemot vērā, ka abas premisas ir patiesas, varam droši secināt, ka šajā gadījumā pārkāpta kāda loģiskā kārtula.

Secinājums pēc apgalvojoši noliedzoša moda ir pareizs ar nosacījumu, ka sadalāmā premisa ir stingra (izslēdzoša) disjunkcija.

Tātad disjunktīvai premisai jābūt alternatīvam raksturam. Pēdējā no nule minētiem slēdzieniem šī kārtula ir pārkāpta, proti — sadalāmā premisa ir nevis stingra, bet vāja (neizslēdzoša) disjunkcija.

Pēc apgalvojoši noliedzoša moda varam apgalvot tikai vienu disjunktīvas premisas locekli. Šī prasība balstās uz stingras disjunkcijas patiesuma nosacījumu (9.3. sad.) — izslēdzoša disjunkcija ir paliesa, ja ir patiess viens un tikai viens no tās locekļiem.

Ja sadalāmā premisā ietilpst trīs un vairākas sastāvdaļas, tad secinājumā tiek noliegti divi un vairāki disjunkcijas locekļi, izņemot vienu, kas tiek apgalvots kategoriskā premisā.

Šajos gadījumos secinājums ir salikts kategoriskais spriedums konjunkcijas formā. Piemēram: “Ugunsgrēks varēja izcelties dedzināšanas (a) vai ugunsdrošības noteikumu pārkāpšanas (b), vai dabas katastrofas (c) rezultātā. Šajā gadījumā ugunsgrēks izcēlies dabas katastrofas (c) rezultātā. Tātad ugunsgrēka cēlonis nebija dedzināšana (a) un ugunsdrošības noteikumu pārkāpšana (b).” Minētais slēdziens shematiskā attēlojumā:

No teiktā izriet, ka secinājumam pēc apgalvojoši noliedzoša moda ar vāju disjunkciju sadalāmajā premisā nav loģiski nepieciešama rakstura.

Tomēr versiju (hipotēžu) izvirzīšanas stadijā arī tādi secinājumi ir visai efektīvi. Piemēram: “Šo zādzību varēja izdarīt aizdomās turētie Bērziņš (a), Priede (b) vai Ozols (c). Aizdomās turētais Ozols noteikti piedalījies šajā zādzībā (c). Tātad iespējams, ka šajā zādzībā piedalījās arī aizdomās turētie Bērziņš (a) un Priede (b).” Šī slēdziena shematisks attēlojums:

Noliedzoši apgalvojoša moda “modus tollendo ponens” kategoriskā premisa noliedz vienu vai vairākus disjunktīvās premisas locekļus, bet secinājumā tiek apgalvoti atlikušie disjunkcijas locekļi.

NOLIEDZOŠI

APGALVOJOŠS

MODS

■r _ Vr _____ .1 ... itr _____ry_____ ___Ir*____s:______1____1_ -1______

Slēdziena piemers pec si moda: Laupi sanas gadījuma vardarbība var būt gan fiziska (a), gan psihiska (b). Šajā laupīšanas gadījumā vardarbība nebija fiziska (ā~). Tātad šajā laupīšanas gadījumā vardarbība bija psihiska (b).” Noliedzoši apgalvojoša moda shematiskais attēlojums vienkāršākajā gadījumā:

Izskatīsim citu sadalāmi kategorisko slēdzienu ar noliedzošu kategorisko premisu: “Izvarošana ir dzimumsakari, lietojot vardarbību (a) vai draudus (b). Izvarošanā vainīgais K. nelietoja vardarbību (a ). Tātad izvarošanā vainīgais K. lietoja draudus (b).”

Šī slēdziena secinājums neizriet no premisām viennozīmīgi, jo atbilstoši Kriminālkodeksa 121. pantam izvarošanas nozieguma sastāvs tiek konstatēts arī cietušās bezpalīdzības stāvokļa izmantošanas gadījumā. Ņemot vērā, ka abas premisas ir patiesas, varam droši secināt, ka šajā gadījumā pārkāpta kāda loģiskā kārtula.

Secinājums pēc noliedzoši apgalvojoša moda ir pareizs ar nosacījumu, ka disjunktīvajā premisā tiek minēti visi iespējamie šl jautājuma varianti.

Tikai šajā gadījumā, izslēdzot vienu vai vairākus sadalāmās premisas locekļus, varam ar loģisko nepieciešamību apgalvot atlikušos disjunkcijas locekļus. Pēdējā no nule minētajiem slēdzieniem šī kārtula ir pārkāpta, jo disjunktīvajā premisā nav minēta viena no pietiekamām izvarošanas pazīmēm.

Ja sadalāmajā premisā ietilpst trīs un vairākas sastāvdaļas, tad atkarībā no kategoriskās premisas rakstura secinājums pēc noliedzoši apgalvojoša moda var būt gan kategoriskais, gan sadalāmais spriedums.

Sadalāmi kategoriska slēdziena piemērs pēc noliedzoši apgalvojoša moda ar vienkāršu kategorisku spriedumu premisā un disjunkciju secinājumā: “Nozieguma brīdī aizdomās turētais vai nu ir bijis savās mājās (a), vai

nozieguma vieta (b), vai cita vieta (c). Pieradīts, ka nozieguma brīdī aizdomas turētais nav bijis savās mājās (a). Tātad nozieguma brīdī aizdomās turētais ir bijis nozieguma vietā (b) vai citā vietā (c).” Šī slēdziena shematisks attēlojums:

Sadalāmi kategoriskā slēdziena piemērs pēc noliedzoši apgalvojoša moda ar saliktu kategorisko spriedumu (konjunkciju) premisā un vienkāršu kategorisko spriedumu secinājumā: “Šo izspiešanu varēja izdarīt tikai aizdomās turētie Lācis (a), Zaķis (b) vai Lapsa (c). Šajā izspiešanā aizdomās turētie Lācis (a) un Zaķis (b) nav vainīgie. Tātad šo izspiešanu izdarīja aizdomās turētais Lapsa (c).” Šī slēdziena shematiskais attēlojums:

Sadalāmi kategoriskā slēdziena piemērs pēc noliedzoši apgalvojoša moda ar saliktu kategorisko spriedumu (konjunkciju) premisā un disjunkciju secinājumā: “Krāpšanā vainīgās personas nereti izmanto viltotus dokumentus (a), falsificētus priekšmetus (b), formas tērpu (c), kā arī citus līdzekļus (d). Krāpšanā vainīgais M. neizmantoja falsificētus priekšmetus (b) un formas tērpu (c). Tātad krāpšanā vainīgais M. izmantoja viltotus dokumentus (a) vai citus līdzekļus (d).” Minētā slēdziena shematiskais attēlojums:

Ņemot vērā izskatīto pareizo slēdzienu piemērus, par kļūdainu jāatzīst atzinums, ka noliedzoši apgalvojošā modā kategoriskā premisa noliedz vienu no alternatīvām.[30] Kā redzējām, šī moda kategoriskā premisa var noliegt arī divus vai vairākus disjunktīvas premisas locekļus. Turklāt šī moda disjunktīvās premisas locekļiem var būt arī nealternatīvs (neizslēdzošs) raksturs.

Atšķirībā no apgalvojoši noliedzoša moda prasība pēc sadalāmās premisas locekļu alternatīva rakstura noliedzoši apgalvojošā modā nav obligāta.

Sadalāmā premisa šeit var būt gan stingra (izslēdzoša), gan arī vāja (neizslēdzoša) disjunkcija.

No otras puses, apgalvojoši noliedzošam modam nav obligāta prasība, lai sadalāmajā premisā būlu minēti visi iespējamie varianti. Atzinumi, ka šī prasība obligāta visiem sadalāmi kategoriskajiem slēdzieniem^31 vai tieši apgalvojoši noliedzošam modam^32, jāatzīst par kļūdainiem.

Izskatīsim sadalāmi kategorisko slēdzienu: “Nāve var iestāties vai nu slepkavības (a), pašnāvības (b) vai nelaimes gadījuma (c) rezultātā. Šī nāve nevarēja iestāties nelaimes gadījuma rezultātā (c ). Tātad šīs nāves cēlonis bija slepkavība (a) vai pašnāvība (b).”

Šis secinājums pēc noliedzoši apgalvojošā moda neizriet no premisām ar loģisko nepieciešamību, jo disjunktīvajā premisā nav minēti visi iespējamie varianti (nāve var iestāties arī slimības rezultātā).

Taču pēc apgalvojoši noliedzoša moda viennozīmīgs secinājums ar to pašu sadalāmo premisu ir iespējams: “Nāve var iestāties vai nu slepkavības (a), vai pašnāvības (b), vai nelaimes gadījuma (c) rezultātā. Šī nāve iestājās nelaimes gadījuma (c) rezultātā. Tātad šīs nāves cēlonis nebija slepkavība (a ) un pašnāvība (b ).”

Tātad secinājumam pēc noliedzoši apgalvojoša moda ar sadalāmo premisu, kur nav minēti visi iespējamie izskatāmā gadījuma varianti, ir tikai varbūtējs raksturs.

Tomēr ari lādi secinājumi izmantojami domāšanas procesā versiju (hipotēžu) izvirzīšanas stadijā. Izskatīsim sadalāmu kategorisko slēdzienu: “Slepkavības brīdī aizdomās turētais varēja atrasties savās mājās (a) vai nozieguma vietā (b). Pierādīts, ka slepkavības brīdī aizdomās turētais nebija savās mājās (a ). Tātad iespējams, ka slepkavības brīdī aizdomās lūrētais varēja atrasties nozieguma vietā (b).”

Šī secinājuma varbūtējo raksturu nosaka tas apstāklis, ka sadalāmajā premisā nav minēta Irešā alternatīva, proli — slepkavības brīdī aizdomās turētais varēja atrasties arī kādā trešajā vietā (c). Līdz ar to minētā slēdziena shematiskais attēlojums izskatīsies šādi:

Sadalāma kategoriskā slēdziena noliedzoši apgalvojošs mods ir teorētiskais pamats vienam no netieša pierādījuma veidiem (sk. 17.2. sad.). Šis mods tiek izmantots nolūkā pierādīt vienu no iespējamām versijām, pakāpeniski izslēdzot visas pārējās.

Jebkurš sadalāmi kategoriskais slēdziens iespējams ari entimēmas formā, kad nav izteikta kāda premisa vai secinājums.

Izskatīsim saīsināto slēdzienu: “Cietušajam M. nav nodarīts fizisks zaudējums. Tātad cietušajam M. ir nodarīts psihisks vai mantisks zaudējums.” Šajā entimemā nav izteikta sadalāmā premisa: “Cietušajam var tikt nodarīts fizisks (a), psihisks (b) vai mantisks (c) zaudējums.” Atjaunots slēdziens dod pareizu secinājumu pēc noliedzoši apgalvojoša moda:

SAĪSINĀTIE

SLĒDZIENI

Tieši izlaistās sadalāmās premisās visbiežāk ir it kā ieliktas saīsināto sadalāmi kategorisko slēdzienu kļūdas. Piemēram: “Nozieguma brīdī aizdomās turētais bija savās mājās. Tātad šajā slepkavībā viņš nepiedalījās.” Arī šajā enti mēmā nav izteikta sadalāmā premisa: “Aizdomās turētais vai nu piedalījās šajā slepkavībā (a), vai nozieguma brīdī viņš bija savās mājās (b).” Atjaunojot sadalāmo premisu, redzam, ka loģiski nepieciešams secinājums pēc apgalvojoši noliedzoša moda šeit nav iespējams — disjunktīvas premisas locekļiem nav alternatīva rakstura (aizdomās turētais varēja piedalīties šajā slepkavībā kā nozieguma organizators). Tāpēc secinājumam šajā gadījumā ir tikai varbūtējs raksturs saskaņā ar pilna slēdziena shēmu:

SADALĀMS

SLĒDZIENS

Līdz ar izskatītajiem sadalāmi kategoriskā slēdziena paveidiem pastāv arī slēdzieni, kur visas (divas vai vairāk) premisas un secinājums ir sada-

lāmi spriedumi.

Vienkāršākajā gadījumā sadalāma slēdziena shematisks attēlojums izskatās šādi:

Piemēram: “Noziegumi var būt tīši (a) vai aiz neuzmanības izdarīti noziegumi (b). Tīši noziegumi iedalās smagos noziegumos (a^1) un pārējos tīšos noziegumos (a^2). Tātad noziegumi var būt smagi noziegumi (a^1), tīši

noziegumi, kas nav smagi noziegumi (a^2), vai aiz neuzmanības izdarīti noziegumi (b).”

Tātad sadalāma slēdziena pirmo premisu veido divas vai vairākas alternatīvas, bet tālākās premisās ir iekšējas alternatīvas viena vai vairāku pirmās premisas locekļu ietvaros;

14.4. NOSACĪJUMA SADALĀMAIS SLĒDZIENS

Vienkārša konstruktīva dilemma Salikta konstruktīva dilemma "v* Vienkārša destruktīva dilemma -$■ Salikta destruktīva dilemma

> Trilemma

Par nosacījuma sadalāmo slēdzienu sauc slēdzienu, kurā viena premisa ir divi vai vairāki nosacījuma spriedumi (implikācija), bet otra premisa — sadalāmais spriedums (disjunkcija). Nosacījuma sadalāmā slēdziena secinājums var būt gan vienkāršs kategoriskais, gan sadalāmais spriedums.

Nosacījuma sadalāmos slēdzienus sauc ari par lemmatiskiem slēdzieniem (grieķ “lemma” — pieņēmums). Atkarībā no disjunktīvās premisas locekļu skaita izšķir tādas lemmatiska slēdziena pamatformas kā dilemma un polilemma.

Domāšanas procesā visbiežāk tiek izmantoti prātojumi dilemmas formā (grieķ. “divējāds pieņēmums”). Dilemmas pirmā premisa ir divu implikāciju konjunkcija, bet otrā premisa — sadalāms spriedums ar diviem locekļiem.

Dilemmas iedalāmas konstruktīvajās un destruktīvajās. Pēc cita iedalījuma pamata izšķir vienkāršas un saliktas dilemmas.

VIENKĀRŠA

KONSTRUKTĪVA

DILEMMA

Vienkāršā konstruktīvā dilemmā (lat. “construo”— radu) sadalāmā premisa apgalvo abu implikāciju pamatus, *bet secinājums apgalvo to kopējās sekas. Šīs dilemmas shēma:

Vienkāršas konstruktīvas dilemmas piemērs: “Par svešas mantas slepenu nolaupīšanu draud sods atbilstoši Kriminālkodeksa 139. pantam (a -» b). Par svešas mantas atklātu nolaupīšanu draud sods atbilstoši Kriminālkodeksa 139. pantam (c —» b). Apsūdzētais M. ir vainīgs svešas mantas slepenā vai atklātā nolaupīšanā (a V c). Tātad apsūdzētais M. tiks sodīts atbilstoši Kriminālkodeksa 139. pantam (b).”

Gandrīz visās mācību grāmatās loģikā dilemmas sadalāmās premisas locekļus sauc par alternatīvām.* Tas ir neprecīzi, ja alternatīvu viennozīmīgi skaidrotu kā savstarpēji izslēdzošas iespējamības (“neizslēdzoša” alternatīva ir tas pats, kas “apaļš kvadrāts”). īstenībā dilemmas sadalāmā premisa var būt gan stingra (alternatīva), gan vāja (nealternatīva) disjunkcija.

Minēsim citu vienkāršas konstruktīvas dilemmas piemēru ar alternatīvām disjunktīvajā premisā: “Ja “Vairoga” futbolisti šajā spēlē uzvarēs, tad viņi kļūs par Latvijas čempioniem (a -> b). Ja “Vairoga” futbolisti šajā spēlē neuzvarēs, viņi tāpat kļūs par Latvijas čempioniem (c -> b). Taču šajā spēlē “Vairoga” futbolisti var vai nu uzvarēt, vai neuzvarēt (a V c). Tātad jebkurā gadījumā “Vairoga” futbolisti kļūs par Latvijas čempioniem (b).” Vienkārša konstruktīva dilemma, kur sadalāmās premisas locekļi atrodas nealternatīvās attiecībās: “Ja persona neizpilda policijas darbinieka likumīgās prasības, tad tā jāaiztur (a -» b). Ja persona pretojas policijas darbiniekam dienesta pienākumu izpildes laikā, tad tā jāaiztur (c —> b). Šī persona vai nu neizpilda policijas darbinieka likumīgās prasības, vai pretojas policijas darbiniekam viņa dienesta pienākumu izpildes laikā (a v c). Tātad šī persona jāaiztur (b).”

Reālā domāšanas procesā prātojumi pēc dilemmas shēmas parasti notiek saīsinātās (entimēmas) formās. Atcerēsimies kapteiņa Žiglova dilemmu no filmas “Tikšanās vietu mainīt nedrīkst'’: “Ja aizdomās turētais ir vainīgs, tad viņu atbrīvot nedrīkst (a —> b). Ja aizdomās turētais nav vainīgs, tad šajā situācijā arī viņu atbrīvot nedrīkst (c —> b), jo pretējā gadījumā īstais slepkava noslēpsies. Tātad jebkurā gadījumā šajā situācijā aizdomās turētajam jāpaliek cietumā (b).’’ Viegli saprast, ka šajā vienkāršā konstruktīvā dilemmā domāta arī sadalāmā premisa: “Aizdomās turētais ir vai nu vainīgs, vai nevainīgs (a V c).”

Citā operatīvās izmeklēšanas prakses situācijā iespējams domas gājiens pēc tās pašas vienkāršās konstruktīvās dilemmas shēmas, bet ar pretēju secinājumu: “Ja aizdomās turētais nav vainīgs, tad viņš jāatbrīvo (a —> b). Ja aizdomās turētais ir vainīgs, tad šajā situācijā ir lietderīgi viņu atbrīvot un veikt operatīvo novērošanu ar mērķi atklāt līdzdalībniekus (c —> b). Tātad jebkurā gadījumā šajā situācijā aizdomās turētais jāatbrīvo (b)."

Saliktā konstruktīvā dilemmā sadalāmā premisa apgalvo abu implikāciju pamatus, bet secinājums apgalvo abu implikāciju sekas. Šīs dilemmas shēma:

SALIKTA

KONSTRUKTĪVA

DILEMMA

* Piemēram, kādā mācību grāmatā viennozīmīgi apgalvots, ka jebkurā dilemmā saiklim “vai” obligāti jābūt ar tīri sadalāmo nozīmi (sk. tfcopManutasi .lormca. Yqe6nHK jtitM <J>Hjiococj)CKHx cļ)aKyjn,TeTOB. JlcHHiirpaji, 1977 rojt, c. 120).

Saliktas konstruktīvas dilemmas piemērs ar alternatīvām disjunktīvajā premisā: “Ja apbruņots noziedznieks padodas, tad viņš jāapcietina (a -> b). Ja apbruņots noziedznieks nepadodas, tad viņš jāpadara nekaitīgs (c -» d). Apbruņots noziedznieks var vai nu padoties, vai nepadoties (a V c). Tātad apbruņots noziedznieks vai nu jāapcietina, vai jāpadara nekaitīgs (b V d).” Vēl viens saliktas konstruktīvas dilemmas piemērs — virsleitnanta Sarapova dilemma no jau pieminētās filmas ar alternatīvām izlaistā disjunktīvajā premisā: “Iekļūt bandā — tas nozīmē pakļaut sevi lielam riskam (a —> b). Neiekļūt bandā — tas nozīmē palaist garām drošu iespēju saņemt bandu ciet (c —> d). Tātad vai nu es pakļaušu sevi lielam riskam, vai nu mēs palaidīsim garām iespēju saņemt bandu (b V d).” Nav grūti saprast, ka šajā dilemmā ir domāta arī īlisjunktivā premisa: “Es varu iekļūt vai neiekļūt bandā (a V c).”

Salikta konstruktīva dilemma, kur sadalāmās premisas locekļi atrodas nealternatīvās attiecībās: “Ja karavīrs nezina armijas disciplīnas prasības, tad viņam tās jāiemāca (a —> b). Ja karavīrs negrib izpildīt armijas disciplīnas prasības, tad viņam jāliek tās izpildīt (c -» d). Šis karavīrs vai nu nezina armijas disciplīnas prasības, vai negrib tās izpildīt (a v c). Tātad viņš vai nu jāiemāca, vai jāpiespiež to darīt (b v d).”

Konstruktīvas dilemmas bieži izmanto argumentācijā un pierādījumā. Piemēram, sengrieķu filozofs Epikūrs saliktas konstruktīvas dilemmas formā pierādīja, ka nāve uz mums neattiecas: “Kamēr mēs dzīvojam, tikmēr nāves nav, bet, kad nāve iestājas, tad mūsu vairs nav.”

Ar dilemmas palīdzību viegli pierādīt oponenta domāšanas vai rīcības nekonsekvenci, īpaši tad, ja tas kadā jautājumā cenšas izvairīties no tiešas un skaidras pozīcijas.

Piemēram, pamatojoties uz Mihaila Gorbačova apgalvojumu, ka viņam nav bijis zināms par tankiem pie Viļņas telecentra 1991. gada janvārī, var sastādīt šādu dilemmu: “Ja Gorbačovs patiešām neko nezināja par tankiem pie Viļņas telecentra, tad viņš nav prezidents (a —> b). Ja Gorbačovs zināja par šiem notikumiem, tad viņš ir melis (c -> d). Bet Gorbačovs varēja vai nu nezināt, vai zināt par šiem notikumiem (a V c). Tātad viņš vai nu nav prezidents, vai ir melis (b V d).”

Viduslaikos nosacījuma sadalāmā slēdziena alternatīvas sauca par dilemmas “ragiem”. Šajā sakarībā izteiciens “sēsties dilemmai uz ragiem” nozīmē izvēlēties starp diviem vienādi nepatīkamiem rīcības variantiem. Tāpēc bieži vien konstruktīva dilemma ir grūta alternatīva izvēle. Tādas situācijas, piemēram, ir raksturīgas policijas operācijām ķīlnieku atbrīvošanā.

Dažas dilemmas var novest pie traģēdijām personiskajā un sociālajā dzīvē, kad zelta vidusceļš nepastāv, bet cilvēks vai sabiedrība nevar izdarīt alternatīvu izvēli. Tādu situāciju tēlaini raksturoja franču filozofs Mišels Montēņs retoriskā jautājumā: “Kā gan lai palīdz tam, kuram nav drosmes paciest ne nāvi, ne dzīvi, kurš nevēlas ne pretoties, ne bēgt?”

Situācijā “dilemmas priekšā” ir pieņemts no diviem ļaunumiem izvēlēties

mazāko. Taču problēma ir tā. ka dažreiz ir ļoti grūti izšķirties, kurš no šiem ļaunumiem patiešām ir mazāks. Ja izvēle tomēr notiek, tad nevis saskaņā ar loģiskām kārtulām, bet ar personības dzīves vērtību orientācijām.

Teikto ilustrēsim ar divām dilemmām no Dimā romāna “Trīs musketieri”. D’Artanjana izvēli romāna sākumā varam rekonstruēt saliktā konstruktīvā dilemmā ar izlaisto disjunkiī-vo premisu: “Ja es necīnīšos duelī ar Atosu, Portosu un Aramisu, tad viņu acīs būšu gļēvulis (a -> b). Ja es cīnīšos šajos dueļos, tad droši vien tikšu nogalināts vienā no tiem (c —> d). Tātad — vai nu es izrādīšos gļēvulis musketieru acīs, vai droši vien tikšu nogalināts vienā no dueļiem (b V d).”

Tiem, kas lasīja romānu. D’Artanjana izvēle ir zināma. Ir zināma arī milēdijas izvēle sakarā ar kardināla priekšlikumu organizēt hercoga Bekingema slepkavību. Taču šī izvēle pamatojas uz pavisam citām vērtību orientācijām: "Ja es nepiekritīšu, tad vērsīšu uz sevi viņa majestātes dusmas (a —> b). Ja piekritīšu, tad kļūšu slepkavības līdzdalībniece (c —> d). Tātad — vai nu es vērsīšu uz sevi viņa majestātes dusmas, vai kļūšu slepkavības līdzdalībniece (b V d).” Loģisko kļūdu cēlonis prātojumos pēc dilemmas shēmas parasti ir saistīts ar nepilnu premisu locekļu uzskaitījumu. Šajā ziņā klasiskais piemērs ir kalifa Omara (arābu karavadonis VII gadsimtā) maldīgā dilemma.

Kalifam jautāja: ko darīt ar slavenās Aleksandrijas (pilsēta Ēģiptē) bibliotēkas grāmatām? Kalifa atbilde: “Ja šajās grāmatās ir teikts tas pats, kas Korānā, tad viņas nav vajadzīgas (a —> b). Ja šīs grāmatas runā Korānam pretī, tad tās ir kaitīgas (c —> d). Tātad šīs grāmatas vai nu nav vajadzīgas, vai ir kaitīgas (b V d).’’

Minētajā premisā, kā arī izlaistajā disjunktīvajā premisā kalifs “aizmirsa” trešo variantu, proti — grāmatas, kuru saturs neskar Korāna problēmas (piemēram, grāmatas matemātikā, dabaszinātnēs u.c.). Šīs saliktās konstruktīvās dilemmas aplamais secinājums bija pamats loģiski pareizai, bet traģiski liktenīgai vienkāršai konstruktīvai dilemmai: “Ja šīs grāmatas nav vajadzīgas, tad tās jāsadedzina (a -» h). Ja šīs grāmatas ir kaitīgas, tad ari tās jāsadedzina (c —> b). Tātad jebkurā gadījumā šīs grāmatas jāsadedzina (b).”

VIENKĀRŠA

DESTRUKTĪVA

DILEMMA

Vienkāršā destruktīvā dilemmā (lat. "destruo” — sagrauju) sadalāmā premisa noliedz abu implikāciju sekas, bet secinājums noliedz to kopējo pamatu. Šīs dilemmas shēma:

Vienkāršas destruktīvas dilemmas piemērs: “Ja skaitlis dalās ar 6, tad tas dalās ari ar 2 (a —> b). Ja skaitlis dalās ar 6, tad tas dalās arī ar 3 (a —> c). Ja skaitlis nedalās ar 2 vai ar 3 (b v c ), tad skaitlis nedalās ar 6 (a ).”

Saliktā destruktīvā dilemmā sadalāmā premisa noliedz abu implikāciju sekas, bet secinājums noliedz abu implikāciju pamatus. Šis dilemmas

SALIKTA

DESTRUKTĪVA

DILEMMA

shēma:

Saliktas destruktīvas dilemmas piemērs: “Ja skaitlis dalās ar 4, tad tas dalās ari ar 2 (a —» b). Ja skaitlis dalās ar 6, tad tas dalās arī ar 3 (c —> d). Ja skaitlis nedalās ar 2 vai ar 3 (b v d ), tad skaitlis nedalās ar 4 vai ar 6 (a v

. veļ.”

Salikta destruktīva dilemma ar izlaistu sadalāmo premisu: “Ja prezidents būtu gudrs, tad viņš saredzētu savu kļūdu (a -> b). Ja prezidents nebūtu stūrgalvīgs, tad viņš atzītu savu kļūdu (c —> d). Tātad prezidents vai nu nav gudrs, vai ir stūrgalvīgs (a v c ).”

Dažreiz ar dilemmām sajauc slēdzienus, kuros otrā premisa ir nevis sadalāms, bet konjunktīvs spriedums. Arī dažās mācību grāmatās tādas šķietamas dilemmas kļūdaini skaidro kā īstas dilemmas.

Izskatīsim slēdzienu ar dažām saliktas destruktīvas dilemmas ārējām pazīmēm: "Ja apsūdzētais ir vainīgs kukuļņemšanā, tad viņš jāsoda atbilstoši Kriminālkodeksa 164. pantam (a —> b). Ja apsūdzētais ir vainīgs kukuļdošanā, tad viņš jāsoda atbilstoši Kriminālkodeksa 165. pantam (c —> d). Apsūdzētā rīcībā nebija nozieguma sastāva, kas paredzēts Kriminālkodeksa 164. un 165. pantos (b~ aT). Tātad apsūdzētais nav vainīgs kukuļņemšanā vai kukuļdošanā (a a c ).”

Kā redzams,'starp šī slēdziena premisām nav sadalāmā sprieduma, bet ir divas implikācijas un konjunkcija. Arī secinājums ir tikai šķietama disjunkcija, bet patiesībā tas ir savienojuma spriedums. Būtībā šajā loģiskajā konstrukcijā vienkārši apvienoti divi nosacījuma kategoriski slēdzieni pēc noliedzoša moda:

Nosacījuma sadalāmo slēdzienu, kurā disjunktīvas premisas locekļg skaits ir lielāks par diviem, sauc pat polilemmu.

TRILEMMA

lāpāt kā dilemmas, polilemmas var būt, no vienas puses, gan konstruktīvas, gan destruktīvas, no otras puses — gan vienkāršas, gan saliktas.

Polilemmas visizplatītākā l'orma ir trilcmma (grieķ. “trīskāršs pieņēmums”). Tā ir polilemma ar trim implikācijām pirmajā premisā un disjunkciju no trim locekļiem otrajā premisā.

Vienkārša konstruktīva trilcmma, kuras pirmā premisa ir Civillikuma saistību tiesību daļas 1529. pants: “Neviens līgums, kas veicina kaut ko pretlikumīgu (a), nelikumīgu (c) vai negodīgu (d), nesaista (b). Šis līgums veicina pretlikumīgu, nelikumīgu vai negodīgu darbību (avev d). Tātad šis līgums nesaista (b).”

Visi droši vien atceras pasaku varoņu grūto izvēli no trim iespējamām alternatīvām. Taču laikam ne visi zina, ka tā ir izvēle saliktas konstruktīvas trilemmas formā: “Pa labi brauksi — zirgu zaudēsi (a -» b). Pa kreisi brauksi — pats iesi bojā (c -» d). Taisni brauksi — būsi aukstumā un badā (e —» f). Taču braukt var tikai pa labi, pa kreisi vai taisni (a V c V c).” Atjaunojot izlaisto secinājumu, varam izteikt šo trilemmu shematiskā attēlojumā:

Sadalot pirmo premisu trīs implikacijas, varam izteikt šo trilemmu shematiskā attēlojumā:

Polilemmu ar četriem locekļiem sadalāmajā premisā sauc par tctralemmu. Polilemmas premisās var hūt arī lielāks pamatelementu skaits. Tāpat kā dilemmās, polilemmās kļūdas parasti ir saistītas ar nepilnu premisu locekļu uzskaitījumu. VINGRINĀJUMI 1. uzdevums. No premisām izdariet secinājumus un sastādiet nosacījuma slēdzienu shēmas.

I. Ja tiesas spriedums nav pamatots, tad tas tiks atcelts.

2. Kam nav kauna, tam nav goda.

3. Ja tiesnesis ir cietušais, tad viņš nevar piedalīties dotās lietas izskatīšanā.

4. Ja trīsstūrim visas malas ir vienādas, tad visi tā leņķi ari ir vienādi.

5. Ja darījums neatbilst likuma prasībām, tad tas nav spēkā.

6. Ja izpildījumam nav noteikts termiņš, tad kreditors var to prasīt katrā laikā (Civillikuma 1829. p.).

7. “Piedod tik ilgi, kamēr mīl“ (LaroŠfuko).

8. Tev vajag, tātad tu spēj ("debes, ergo potes").

9. Ja es klūšu bagāts, tad nopirkšu automobili. Ja nekļūšu bagāts, tad nopirkšu velosipēdu.

2. uzdevums. Izveidojiet nosacījuma kategoriskā slēdziena shēmu un pārbaudiet tā pareizību. Nepareizos modos norādiet kļūdas cēloni.

1. Ja Latvijas pilsonim nav vidējās izglītības, tad viņam nav tiesību iestāties Latvijas Policijas akadēmijā. Latvijas pilsonim Baumanim nav tiesību iestāties Latvijas Policijas akadēmijā. Tātad viņam nav vidējās izglītības.

2. Nevar ierosināt krimināllietu, ja nav nozieguma sastāva. Dotajā gadījumā nozieguma sastāva nav. Tātad krimināllietu ierosināt nevar.

3. Persona, kas nodarbojas ar krāpšanu, tiek saukta pie kriminālatbildības. Šis cilvēks ar krāpšanu nenodarbojas. Tātad viņu nevar saukt pie kriminālatbildības.

4. Nevar atrisināt uzdevumu loģikā, ja nav apgūts teorētiskais materiāls. Students Lācis apguvis teorētisko materiālu. Tātad viņš atrisinās uzdevumu loģikā.

5. Darbu beidz, līksmot steidz. Studenti līksmojas. Tātad viņi beidza darbu.

6. Tiesnesis nevar piedalīties lietas izskatīšanā, ja viņš šajā lietā ir cietušais. Tiesnesis Krastiņš šajā lietā nav cietušais. Tātad viņš var piedalīties šīs lietas izskatīšanā.

7. Ja liesas spriedums nav pamatots, tad tas tiks atcelts. Dotais tiesas spriedums ir

* atcelts. Tātad tas nav pamatots.

8. Smēķēt ir kaitīgi veselībai. Ivars nesmēķē. Tātad viņš nekaitē savai veselībai.

9. Ja nozieguma brīdī cietušais uz noziedznieka ķermeņa ir atstājis skrambas, tad tām tur jābūt. Uz aizdomās turētā sejas ir skrambas. Tātad tās atstājis cietušais.

10. Ja liecinieki nav pieaicināti, tad kriminālprocesuālā kārtība nav ievērota. Liecinieki ir pieaicināti. Tātad kriminālprocesuālā kārtība ir ievērota.

11. Ja skaitlis dalās ar 9. tad tas dalās arī ar 3. Dotais skaitlis dalās ar 3. Tātad tas dalās arī ar 9.

12. Tiesas spriedums nevar palikt spēkā, ja liecinieku liecības ir šaubīgas. Dotais tiesas spriedums var tikt atstāts spēkā. Tātad liecinieku liecības neizraisa šaubas.

13. Ja nepārkodīsi riekstu, neapēdīsi kodolu. Dace pārkoda riekstu. Tātad viņa apēda kodolu.

14. Persona, kura nodarbojas ar izspiešanu, tiek saukta pie kriminālatbildības. Šis cilvēks tiek saukts pie kriminālatbildības. Tātad viņš nodarbojas ar izspiešanu.

15. Ja ir bijis sals, tad upe ir aizsalusi. Sals vēl nav bijis. Tātad upe vēl nav aizsalusi.

16. Ja personai nebija pieejama vieta, kurā izdarīts noziegums, tad pirkstu nospiedumus tā varēja atstāt, tikai izdarot noziegumu. Aizdomās turētajam bija pieejama nozieguma vieta. Tātad pirkstu nospiedumus viņš atstāja, izdarot noziegumu.

17. Ja malka ir mitra, tad tā ilgi neaizdegas. Šī malka ilgi neaizdegas. Tātad tā ir mitra.

3. uzdevums. Pārbaudiet pareiza secinājuma iespējas ar dažādiem kategoriskās premisas variantiem. Atbildi pamatojiet ar nosacījuma kategoriskā slēdziena shēmām.

1. Ja Latvijas basketbolisti neuzvarēs šajā spēlē, tad viņi neieņems turnīrā pirmo vietu.

a) Latvijas basketbolisti uzvarēja šajā spēlē. Tātad...

b) Latvijas basketbolisti neuzvarēja šajā spēlē. Vātad...

c) Latvijas basketbolisti neieņēma turnīrā pirmo vietu. Tātad...

d) I.atvijas basketbolisti ieņēma turnīrā pirmo vietu. Tātad...

2. Tikai tad, ja Latvijas volejbolisti uzvarēs šajā spēlē, viņi ieņems turnīrā pirmo vietu.

a) Latvijas volejbolisti uzvarēja šajā spēlē. Tātad...

b) Latvijas volejbolisti neuzvarēja šajā spēlē. Tātad...

c) Latvijas volejbolisti neieņēma turnīrā pirmo vietu. Tātad...

d) Latvijas volejbolisti ieņēma turnīrā pirmo vietu. Tātad...

3. Ja automobilim būtu bojātas bremzes, tad tas nevarētu, braucot lielā ātrumā, izdarīt pagriezienu.

a) Automobilim bija bojātas bremzes. Tātad...

b) Automobilim bremzes bija kārtībā. Tātad...

c) Automobilis, braucot lielā ātrumā, nevarēja izdarīt pagriezienu. Tātad...

d) Automobilis, braucot lielā ātrumā, varēja izdarīt pagriezienu. Tātad...

4. Ja vadītājs būtu strauji bremzējis, tad uz asfalta būtu protektoru pēdas.

a) Vadītājs strauji bremzēja. Tātad...

b) Vadītājs strauji nebremzēja. Tātad...

c) Uz asfalta bija protektoru pēdas. Tātad...

d) Uz asfalta nebija protektoru pēdu. Tātad...

5. Kas skaidri domā, tas arī skaidri izsakās.

a) Viņš skaidri domā. Tātad...

b) Viņš neskaidri domā. Tātad...

c) Viņš skaidri izsakās. Tātad...

d) Viņš neizsakās skaidri. Tātad...

6. Ja nav nozieguma sastāva, tad nevar ierosināt krimināllietu.

a) Nozieguma sastāva nav. Tātad...

b) Nozieguma sastāvs ir. Tātad...

c) Krimināllietu nevar ierosināt. Tātad...

d) Krimināllietu var ierosināt. Tātad...

7. Kamēr eksistē cietumi, vienmēr kāds mēģinās no tiem bēgt.

a) Cietumi eksistē. Tātad...

b) Cietumi neeksistē. Tātad...

c) Kāds mēģina bēgt no cietuma. Tātad...

d) Neviens nemēģina bēgt no cietuma. Tātad...

8. Kas vīnu dzer, tas sevi postā dzen.

a) Kārlis dzer vīnu. Tātad...

b) Kārlis nedzer vīnu. Tātad...

c) Kārlis dzen sevi postā. Tātad...

d) Kārlis nedzen sevi postā. Tātad...

9. Kamēr elpoju, es ceru ("dum spiro, spero“).

a) Es elpoju. Tātad...

b) Es neelpoju. Tātad...

c) Es ceru. Tātad...

d) Es neceru. Tātad...

10. Ja skaitlis dalās ar 4, tad tas dalās arī ar 2.

a) Šis skaitlis dalās ar 4. Tātad...

b) Šis skaitlis nedalās ar 4. Tātad...

c) Šis skaitlis dalās ar 2. Tātad...

d) Šis skaitlis nedalās ar 2. Tātad...

4. uzdevums. Izveidojiet sadalāmi kategoriskā slēdziena shēmu un pārbaudiet tā pareizību. Nepareizajos slēdzienos norādiet kļūdas cēloni.

1. Personas, kuras ir izdarījušas noziegumu, var sodīt ar brīvības atņemšanu vai mantas konfiskāciju. Notiesātais M. nav sodīts ar mantas konfiskāciju. Tātad viņš ir sodīts ar brīvības atņemšanu.

2. NovēroSanas objekts vai nu nenopirka biļeti, vai nokavēja seansa sākumu. Novērošanas objekts nokavēja seansa sākumu. Tātad viņš nopirka biļeti.

3. Leņķi ir vai nu šauri, vai plati. Šis leņķis nav šaurs. Tātad šis leņķis ir plats.

4. Šo zādzību varēja izdarīt tikai aizdomās turētie Līcis vai Gorbunovs. Pierādīts, ka Līcis piedalījās šajā zādzībā. Tātad Gorbunovs šajā zādzībā nepiedalījās.

5. Cilvēks korī var dziedāt puņio vai otro balsi. Ilgvars kori nedzied pirmo balsi. Tātad viņš dzied otro balsi.

6. Kriminālsods izpaužas noteiktu notiesātā tiesību ierobežošanā vai atņemšanā. Notiesātais M. nav sodīts ar kādu tiesību atņemšanu. Tātad viņš ir sodīts .ir kādu tiesību ierobežošanu.

7. “Mīlestību dziedē bads, ja ne tas — tad laiks, bet, ja arī laiks tevi neglābj, tad atliek tikai viens: pakārties” (Kratēts).

5. uzdevums. Vai var izdarīt pareizu secinājumu no minētajām premisām? Atbildi pamatojiet ar sadalāma vai sadalāmi kategoriskā slēdziena shēmām.

1. Nozieguma līdzdalībnieks var būt gan nozieguma izpildītājs, gan organizētājs, gan uzkūdītājs. Apsūdzētais M. nebija nedz. nozieguma izpildītājs, nedz nozieguma organizētājs. Tātad...

2. Pasaules reliģiju piekritēji ir kristieši, musulmaņi vai budisti. Kristietības piekritēji ir katoļi, protestanti vai pareizticīgie. Tātad...

3. Cietušajam var nodarīt fizisku, psihisku vai mantisku zaudējumu. Cietušajam K. nodarīts fizisks zaudējums. Tātad...

4. Šī darbība ir atļauta vai aizliegta. Tā nav atļauta. Tātad...

5. Gribu var izteikt noteikti vai klusējot. Noteikti gribu var izteikt ar vārdiem vai zīmēm, kam ir vārdu nozīme. Ar vārdiem gribu var izteikt mutiski vai rakstiski. Tātad...

6. Personām, kas izdarījušas noziegumu, var piemērot brīvības atņemšanu vai citus soda veidus. Notiesātajam M. piemērota brīvības atņemšana. Tātad...

7. Kafiju var dzert ar pienu vai melnu. Šajā tasē kafijai piens nav pieliets. Tātad...

8. Brīvības atņemšanas sodu izpilda slēgtajā cietumā, daļēji slēgtajā cietumā vai atklātajā cietumā. Ar brīvības atņemšanu notiesātais K. neizcieš sodu nedz slēgtajā cietumā, nedz atklātajā cietumā. Tātad...

6. uzdevums. Uz šo premisu pamata sastādiet nosacījuma sadalāmos slēdzienus dilemmas vai trilemmas formā ar shematisku attēlojumu.

1. “Kas pārvar citus, tam daudz spēka, kas pārvar sevi, tas ir varens“ (Daodedzin).

2. “Kam darīšana ar zinīgo, tas kļūst pats zinīgs, bet kas ir draugos ar neprašām, tas piedzīvos nelaimi“ (Sal. Pam.).

3. Ja skaitlis dalās ar 10, tad tas dalās ar 2. Ja skaitlis dalās ar 10, tad tas dalās ar 5.

4. “Vai nu tu dzīvo šeit un esi pieradis, vai ej prom un to arī gribi, vai arī mirsti un esi jau nokalpojis. Vairāk nav nekā. Priecājies taču!” (Marks Aurēlijs).

5. “Nemīli miegu, lai tu nekļūtu nabags; lai tavas acis pastāvīgi būtu modras, tad tev maizes pietiks” (Sal. Pam.).

6. “Tas, kas izvēlas dvēseles labumus, rod dievišķo, bet tas, kas kāro pēc miesas labumiem, gūst cilvēcīgo” (Dēmokrits).

7. “Ja tevi sarūgtina kaut kas ārējs, tad ne jau tas tevi nomoka, bet spriedums par to. Bet to izdzēst — no tevis vien atkarīgs. Bet, ja sarūgtina kaut kas tavā dvēseles stāvoklī, kas var tevi kavēt izmainīt pamatatzinumus?” (Marks Aurēlijs).

8. Ja notiesātais uzvedas labi, tad soda izpildes režīmu viņam var mīkstināt. Ja notiesātais izdara režīma pārkāpumus, tad soda izpildes režīmu viņam var pastiprināt.

9. “Neizglītotie parasti savās nelaimēs vaino citus, iesācēji — paši sevi. Pilnīgi izglītotie nevaino nedz kādu cilu, nedz arī paši sevi” (Epiktēts).

10. “Kas baidās no nāves, tas baidās vai nu no pilnīga sajūtu trūkuma, vai no citas kādas sajūtas. Bet, ja sajūtu nav, tad nejutīsi arī nelaimi, bet, ja iegūsi citas sajūtas, lad būsi cita būtne, un tava dzīve nebeigsies” (Marks Aurēlijs).

11. Ja skaitlis dalās ar 10, tad tas dalās ar 5. Ja skaitlis dalās ar 15, lad tas dalās ar 5.

12. “Tas ir vislabākais, kurš pats visu apjauš, krietns ir arī tas, kurš paklausa labam padomam, toties las, kurš pats neko nejēdz un, ari citus uzklausīdams, neņemas prātā, ir nederīgs cilvēks” (Hēsiods).

13. Ja cietušajam izdarīs operāciju, viņš var nomirt. Ja cietušajam neizdarīs operāciju, arī lad viņš var nomirt.

14. “Kas izprot citus, lam daudz prāta, kas izprot sevi, las gudrs” (Daodedzin).

Populārās indukcijas vispārinājums ir visai efektīvs izziņas paņēmiens galvenokārt hipotēzes (versijas) izvirzīšanai sākotnējās stadijās. Šajā sakarībā iespējams secināt pat no vienas premisas. Piemēram, no informācijas, ka meklējamais noziedznieks vakar vakarā bija viesnīcas “Tūrists” restorānā, varam pieņemt, ka šo restorānu viņš apmeklē sistemātiski.

• _ SELEKCIJAS INDUKCIJA Indukciju ar vispārināmo gadījumu mērktiecīgu atlasi sauc par selekcijas (lat. “selectio”

— atlase) indukciju.

Piemēram, saņemta aģentūras informācija, ka ar autotransportu sistemātiski caur noteiktu Latvijas robežas iecirkni nelegāli ieved preces. Šīs informācijas pārbaude ar selekcijas indukcijas metodi var būt šāda: 1) pēc izvēles pārbaudīt kā smagos, tā arī vieglos automobiļus; 2) pārbaudi rīkot kā dienas, tā arī nakts laikā; 3) pārbaudi rīkot kā darba, tā arī svētku dienās.

Protams, minētās informācijas pārbaudi var veikt arī pēc populārās indukcijas metodes. Piemēram, pārbaudot tikai smagās automašīnas, tikai dienas laikā un tikai darbdienās. Nav izslēgts, ka tieši šādas pārbaudes rezultātā uzreiz nonāksim pie pārbaudāmās informācijas apstiprinājuma. Bet ja nu informācija neapstiprināsies?

Nav grūti saprast, ka izlases pārbaudes rezultāti būs daudz precīzāki, ja to veiks pēc noteiktas sistēmas. Jebkura selekcijas indukcijas secinājuma pamatotības pakāpe, salīdzinot ar populāro indukciju, ir ievērojami augstāka.

Tomēr ari secinājumam pēc selekcijas indukcijas metodes ir tikai varbūtējs raksturs.

KA PAAUGSTINĀTINDUKTĪVA SECINĀ jumaPAMATOTĪBU? - KI . .. . \ , . .... ... . Lai paaugstinātu jebkura induktīva secinājuma pamatotību (patiesasecinājuma varbūtības pakāpi), jāievēro trīs nosacījumi.

1. Noteiktas klases izpētīto priekšmetu

skaitam jābūt pēc iespējas lielākam.

Piemēram, iepriekšējā gadā I .iepājā izlases pārbaude tika veikta 20, bet šajā gadā — 40 veikalos. Abos gadījumos pārbaudes rezultātu aktos bija ierakstīts: “Visos Liepājas veikalos ir kases aparāti.” Neapšaubāmi, ka otrajā gadījumā secinājuma pamatotība ir ievērojami augstāka.

Cils induktīva slēdziena piemērs: “Zviedrija un Dānija ir Baltijas jūras valstis, kur oficiālā reliģija ir luterānisms. Tālad visās Baltijas jūras valstis oficiālā reliģija ir luterānisms.” Šī secinājuma pamatojums ir ļoti vājš, jo no astoņām Baltijas jūras valstīm premisās minētas tikai divas. Tāpēc nav jābrīnās, ka šī slēdziena gala spriedums ir aplams, proti — Polijā valsts reliģija ir katolicisms, bel dažās citās valstīs oficiālās konfesijas vispār nepastāv.

2.1/.pētītajiem priekšmetiem jābūt daudzveidīgiem. Ciliem vārdiem sakot, noteiktas klases izpētītiem priekšmetiem pēc iespējas vairāk jāatšķiras vienam no otra.

Piemēram, ienākusi informācija par iespējamo Daugavas ūdeņu piesārņojumu ar Novopolockas (Baltkrievija) naftas ķīmijas kombināta atkritumiem. Pārbaudot šo informāciju, varam ņeml ūdens paraugus Rīgā, Ogrē un Lielvārdē un izdarīt secinājumu: “Daugavas ūdens nav piesārņots.” Kā novērtēt šī secinājuma pamatotību? Kā samērā zemu, jo paraugi ūdens analīzei paņemti tikai Daugavas lejtecē. Secinājuma pamatotības pakāpi būtiski nemainīs arī ūdens paraugu mehānisks palielinājums, ja, piemēram, pievienosim ūdens analīzes rezultātus Ikšķilē un Ķegumā (arī Daugavas lejtecē). Taču, ja analīzes rezultātu sarakstā figurēs arī Pļaviņas, Jēkabpils un Līvāni (Daugavas vidustece), kā arī Daugavpils un Krāslava (Daugavas augštece), tad minētā secinājuma pamatotības pakāpe būtiski paaugstināsies.

Dažreiz izskatītā nosacījuma pārkāpumi izskaidrojami ar ļoti vienkāršu cilvēcisku vājību — mēs redzam tikai to, ko gribam redzēt. Vienā no Frānsisa Bēkona traktātiem izteikta asprātīga šīs vājības ilustrācija. Kāds cilvēks apskatījis templī attēlu ar jūras braucējiem, kuri paglābušies no bojāejas, d(xiot solījumu dieviem. Uz jautājumu, vai viņš atzīst dievu varenību, šis cilvēks savukārt atjautājis: “Bet kur attēloti tie, kuri tomēr aizgāja bojā pēc dieviem dotā solījuma?”

3. Pazīmēm, pēc kurām tiek izdarīts induktīvais vispārinājums, jābūt cieši saistītām ar aplūkojamās klases priekšmetu būtību.

Izskatīsim induktīvo slēdzienu: “Latvijā, Zviedrijā, Vācijā, Francijā, Itālijā, Bulgārijā un Grieķijā ir viena valsts valoda. Tātad visās Eiropas valstīs ir viena valsts valoda.” Šī slēdziena secinājumu atspēkot nav grūti: Somijā ir divas valsts valodas (somu un zviedru), bet Šveicē — trīs (vācu, franču un itāliešu).

Pat ja premisās krietni palielinātu Eiropas valstu skaitu un to ģeogrāfisko daudzveidību (līdz ar to maksimāli rūpīgi ievērojot pirmo un otro nosacījumu), ari tad nebūtu drošas garantijas pret aplamu secinājumu. Kāpēc? Pārkāpts trešais nosacījums — starp valsts valodu skaitu un valsts būtību nav nepieciešamās (noturīgas) sakarības.

STATISTISKIE VISPĀRLNĀJUMI Induktīvo slēdzienu paveids ir statistiskie vispārinājumi. Visbiežāk tādi vispārinājumi ir saistīti ar masveida sabiedrisko parādību analīzi.

Atšķirībā 110 parastas indukcijas statistiskie secinājumi (vispārinājumi) attiecas nevis uz katru atsevišķo pētījamo parādību locekļu daudzumu, bet uz visu daudzumu kopumā.

Piemēram, tādi ir dzimstības un mūža vidējā ilguma rādītāji, satiksmes negadījumu statistiskie dati vai kriminālstatistikas rādītāji. Arī secinājumam par šaujamieroču tehniskajām īpašībām pēc atsevišķu to eksemplāru izmēģinājuma ir statistiskā vispārinājuma raksturs.

Attiecībā uz statistiskajiem vispārinājumiem darbojas tā sauktais lielo skaitļu likums, saskaņā ar kuru masveida parādību likumsakarības konstatējamas tikai pēc pietiekami liela novērojumu skaita. Piemēram, Latvijā noziegumu dinamikas statistiskie rādītāji ir visai efektīvi ar nosacījumu, ka to faktoloģiskā bāze aptver pietiekami lielu laika periodu.

Uz statistiskajiem vispārinājumiem attiecas visi induktīva slēdziena pamatotības paaugstināšanas nosacījumi. Piemēram, visdažādākajās sabiedriskās domas aptaujās ir ļoti svarīgi ievērot reprezentativitātes principu (fr. “representatif ’ — pārstāvniecisks). Saskaņā ar šo principu aptaujāto respondentu (angļ. “respond” — atbildēt) skaitam un kvalitātei pareizi jāatspoguļo visas grupas (sabiedrības) viedoklis.

Piemēram, iedzīvotāju aptauja par viņu attieksmi pret kādu valdības lēmumu nedos pietiekamu pamatu adekvātam statistiskam vispārinājumam, ja aptaujāto skaits būs pārāk mazs. Pie tam respondentu izvēlē jābūt maksimālai dažādībai pēc vecuma, dzimuma, sociālā stāvokļa un pat izglītības līmeņa. Amerikāņu sabiedriskās domas aptaujas institūta (Gellapa institūts) līdzstrādnieki parasti aptaujā ne vairāk kā 2000 cilvēku. Sakarā ar augsti kvalificētu izlases metodiku pēc vienas (!) dienas ASV prezidenta rīcībā ir sabiedriskās domas aptaujas rezultāti valsts mērogā.

Kriminoloģiskajos pētījumos plaši izmanto tādu aptaujas paveidu kā anketēšanas metodi. Dažkārt kriminologi praktizē arī ekspertu (kompetentu personu) aptauju.

Kriminoloģiskajās aptaujās dažreiz ir nepieciešams izmantot kontrolgrupas metodi. Piemēram, nolūkā izvairīties no nepareiziem secinājumiem vienlaikus ar recidīvistu aptauju tiek apsekoti arī tie noziedznieki, kas noziegumu izdarījuši pirmo reizi.

PAR TĀ SAUKTO PILNO INDUKCIJUDažreiz kā populāro, tā arī selekcijas indukciju sauc par nepilno indukciju (“induetio incompJeta”)-Kāpēc? Pastāv ari tāds slēdziena paveids, ko pēc tradīcijas pieņemts dēvēt par pilno indukciju (“induetio completa”).

Atšķirībā no parastās indukcijas pilnā indukcijā secinājums par visu priekšmetu klasi balstās uz zināšanām par katru šīs klases priekšmetu. Shematiskā attēlojumā ar S^1, S^2, S^3 un S^4 apzīmēti visi priekšmetu klases S

pārstāvji, kam piemīt pazīme P. Shēma lasāma: “S^1, S^2, S^3 un S^4 ir pazīme P. Tātad visiem S klases pārstāvjiem ir pazīme P.” Piemēram, Latvijas Saeimas deputātu ienākumu deklarāciju pareizību var pārbaudīt ar parastām indukcijas metodēm, proti — kā ar populāro, tā arī ar selekcijas indukciju. Taču

ši parbaude iesējama arī ar pilnas indukcijas metodi, pārbaudot katra deputāta deklarāciju.

Nav grūti saprasv. ka pilnas indukcijas secinājumam atšķirībā no parastas indukcijas ir nevis varbūtējs, bet neapšaubāms (viennozīmīgs) raksturs. Secinājuma pamatotības pakāpe šeit ir absolūta.

Otrā atšķirība irtā, ka pilnas indukcijas secinājumā notiek nevis premisu informācijas vispārinājums, bet tās vienkārša summēšana. Citiem vārdiem sakot, secinājumā tiek apgalvots (vai noliegts) tas pats, kas jau izteikts katrā premisā. Mainās tikai apgalvojuma (nolieguma) forma: premisās tas attiecas uz katru atsevišķu klases priekšmetu, bet secinājumā — uz visiem klases priekšmetiem, kas minSn premisās. Secinājums izrādās vienkāršs premisu rezumējums. \

Teiktais dod pamatu apbalvojumam, ka vārda “indukcija” īstajā nozīmē pilna indukcija nav induknvais slēdziens. Būtībā pēc savām nule norādītajām īpatnībām pi)\^a indukcija tuvojas deduktīvajam slēdzienam. Ne velti Aristotelis pilnu indukciju raksturoja kā “siloģismu pēc indukcijas”.

Lai efektīvi izmantotu pilnas indukcijas rriētodi, jāievēro divi nosacījumi:

1) precīzi jāzina, ka premisās izskatīti visi šīs klases priekšmeti; 2) noteiktas klases izpētīto priekšmetu skaitam jābūt ne pārāk lielam.

Pirmā nosacījuma neievērošana noved pie tā, ka pilnā indukcija izrādās šķietama. Līdz ar to secinājums no viennozīmīga klust par varbūtēju.

Otram nosacījumam ir izņēmumi. Dažreiz, arī ņemot vērā lielu priekšmetu skaitu, iztikt bez pilnas indukcijas nav iespējams, piemēram — tautas skaitīšanā.

Ja klases priekšmetu skaits nav liels, tad pārbaudei pēc pilnas indukcijas metodes jādod priekšroka. Piemēram, apgalvojumu “visas Skandināvijas valstis ir konstitucionālas monarhijas” varam pārbaudīt ari ar nepilnu indukciju, konstatējot premisās: “Zviedrija un Norvēģija ir konstitucionālas monarhijas.” Šīs divas premisas atbilst patiesībai, taču trešais (un pēdējais) klases “Skandināvijas valsts” pārstāvis atspēko pārbaudāmo tēzi — Somija ir parlamentāra republika.

Pilnas indukcijas slēdziens iespējams arī ar noliedzošu secinājumu. Piemēram, ja liek precīzi konstatēts, ka noziedznieks nevarēja iekļūt muzeja telpās caur durvīm, logiem, jumtu, grīdu vai pagrabu, tad varam secināt, ka ļ viņš vispār nevarēja iekļūt no ārienes. Tas nozīmē, ka viņš, noslēpies muzeja telpās, tajās ieslēgts uz.nakti.

Neskatoties uz pilnas indukcijas slēdziena efektivitāti atsevišķās , situācijās, visumā tā praktiska izmantošana ir visai ierobežota. Šī ierobežojuma galvenais iemesls ir pētījamo priekšmetu skaits — ja tas ir pārāk liels, secinājuma pamatojums pilnas indukcijas ceļā kļūst nelietderīgs.

Dažās situācijās pilnas indukcijas metodes izmantošana praktiski jr^dzjcd/.īga, kaut gan principā iespējama. Piemēram, nolūkā pārbaudīt kādas importa/alkoholisko dzērienu partijas kvalitāti pēc pilnas indukcijas metodes vajadzētu attaisīt visas pudeles.

Dažreiz secinājums pēc pilnas indukcijas vispār nav icsj>ējan,s- Tiem. kas par to šaubās, var piedāvāt ar pilnas indukcijas metodi pamatot secinājumu “neviens suns neprot lasīt avīzes”. jr *

INDUKCIJAS UN DEDUKCIJAS MIJIEDARBĪBA

Jauno laiku filozofijas vēsturē daži filozofi absolutizēja gan indukcijas (Bekons), gan dedukcijas (Dekarts) nozīmi izziņas procesā. Citi XVII—XVIII gadsimta zinātnes un filozofijas pārstāvji mēģināja pārvarēt šo vienpusīgo pretstatu, ajalizējot izziņas procesu kā indukcijas un dedukcijas mijiedarbību (Ņūton9TLeibnics, Kants).

Indukcijai ir svarīga loma izziņas attīstlbā^airāku zinātnes atklājumu stimuls, it īpaši dabaszinātnēs, bija induktīvieiccinājumi (Arhimēda likums, pasaules gravitācijas likums). Arī policijas praksē induktīviem secinājumiem nereti ir konstruktīvu pieņēmumu loma itftākā noziegumu izmeklēšanā.

Taču neviens esamības likums nav pamatojams “tīras” indukcijas ceļā. Atkārtošanās un nepieciešamība nav viens un tas pats. Vai gravitācijas likumu pamato jau kuro reizi atkārtojies gaisā pamestas bumbiņas kritiens uz zemes? Atbildei jābūt noliedzošai, kaul gan tāda atbilde var likties pretrunā ar veselo saprātu.

Cilvēka un cilvēces induktīvā pieredze tikai uzvedina uz domām par •utisko un nepieciešamo esamības parādību savstarpējo sakarību. Taču šo 'omu galīgais pamatojums notiek deduktīvas secināšanas ceļā (no likumiem, as jau ir zināmi) vai vispār tiek pieņemts bez loģiskā pamatojuma kā esamības ►siomps (postulāti).

Piemēram, kaut gan jebkurš ļaužu novērojums pamatojas uz induktīviem secinājumiem, nēr to zinātniskais pamatojums iespējams, tikai balstoties uz noteiktiem jau zināmiem bas likumiem. ,

No otras puses, deduktīviem secinājumiem ir loģiski nepieciešams ksturs. Protams, ja deduktīva slēdziena premisas ir patiesas (piemēram, loģismā), tad saskaņa ar noteiktām loģiskajām kārtulām iegūsim ennozīmīgi patiesu secinājumu. Bet kā dedukcijas ceļā pamatot (pārbaudīt ) išu premisu patiesumu? Ļoti bieži šajā nolūkā mēs griežamies pie )vērojumu un eksperimentu rezultātu vispārinājumiem, respektīvi — pēc idukcijas palīdzības.

Tādējādi tikai savstarpējā mijiedarbībā indukcija 1111 dedukcija .ompensē savas iekšējās nepilnības. Jāuzsver, ka aplama secinājuma ļriesmas induktīva slēdziena ceļā nav nedz mazākas, nedz lielākas, salīdzinot [is ar deduktīvo slēdzienu. Vienkārši tās ir dažādas briesmas.

Secinājumi “a priori” (no iepriekš zināmā) un secinājumi “a posteriori” (11/. pieredzes pamata) ir mūsu domu pretējas ievirzes vienība. Tīri loģiska secināšana (dedukcija) un secināšana no atsevišķā uz vispārējiem atzinumiem (indukcija) reālā izziņas procesā ir divas iekšēji saistītas un savstarpēji determinējošas (nosakošas) puses.

15.3. CĒLOŅSAKARĪBU NOSKAIDROŠANAS INDUKCIJA

Kas ir cēloņsakarība? Līdzības metode Atšķirības metode ■$- Līdzteku pārmaiņu metode A Atlikuma metode

Līdz ar parasto indukciju pastāv arī tāds īpatnējs induktīvo slēdzienu paveids un izziņas metode, ko dažreiz dēvē par zinātnisko indukciju.

Kaut gan šis nosaukums ir visai nosacīts, tam ir vēsturisks pamatojums. Jaunajos laikos sakarā ar dabaszinātņu strauju attīstību stipri pieauga sociāla vajadzība pēc efektīviem zinātniskas izziņas metodoloģijas principiem. Dažus no tiem XVII gadsimtā formulēja Frānsiss Bekons traktātā “Jaunais Organons jeb Patiesi norādījumi dabas interpretāci jā” (1620).

Tie bija indukcijas principi, kas balstās uz noturīgas un viennozīmīgas sakarības fiksāciju starp parādībām. Visbūtiskākā lādu sakarību izpausme ir cēloņsakarība. Bekons, ņemot vērā sengrieķu filozofu viedokli, rakstīja: "Pareizs ir uzskats: īsti zināt nozīmē zināt cēloņus.”[33]

Tātad zinātniskās indukcijas precīzs nosaukums ir cēloņsakarību noskaidrošanas indukcija. XIX gadsimtā jfrs indukcijas principus sistematizēja un papildināja Džons Stjuarts Mills (1806— l873)jsav'a “Loģikas sistēmā”. Tāpēc cēloņsakarību noskaidrošanas indukcijas metodes dēvē par Bēkona—Milla kanoniem (principiem).

KAS IR CĒLOŅSAKARĪBA? Lietu un parādību savstarpējo nosacītību sauc par determi nāciju (lat.

“determino” — noteikt). Galvenā sakarība, kas determinē īstenības lietas un parādības, ir cēloņsakarība.

To sauc arī par kauzalitāti (lat. “causa” — cēlonis). Kauzalitātes attiecības pretējās puses ir cēlonis un sekas.

Par cēloni sauc relatīvi aktīvo kauzalitātes attiecības pusi. Cēlonis ir parādība vai parādību kopums, kas noteiktos apstākļos tieši nosaka (izraisa) citu parādību vai parādību kopu.

Par sekām sauc relatīvi pasīvo kauzalitātes attiecības pusi. Tā ir darbība, ko radījis cēlonis.

Cēloņsakarības pazīmes ir: 1) objektivitāte un vispārējība; 2) nepieciešamība un viennozīmīgums; 3) noteikta secību kārtība.

Cēloņsakarība ir objektīva un vispārēja. Tas nozīmē, ka bezcēloņu parādību nav, bet ir parādības ar mums jau zināmiem cēloņiem, kā arī tādas, kuru cēloņi vēl nav zināmi. Piemēram, tā sauktie nemotivētie noziegumi nemaz nav darbības bez cēloņiem, taču to adekvāta iztulkošana dažreiz ir iespējama tikai noziedznieka zemapziņas līmenī.

Cēloņsakarība ir nepieciešama un viennozīmīga. Tas nozīmē, ka jebkurām sekām ir savs reāls cēlonis, tāpat kā arī jebkurš cēlonis noteiktos apstākļos izraisa noteiktas sekas.

Vai vienām un tām pašām sekām var būt dažādi cēloņi? Šķietami neapšaubāmi apgalvojoša atbilde uz šo jautājumu bieži vien pamatojas pārpratumā. Nedrīkst sajaukt divus dažādus analīzes līmeņus — vispārējo un atsevišķo. Kādai vispārējai un tāpēc konkrēti nenoteiktai parādībai jābūt arī dažādiem vispārējiem cēloņiem. Piemēram, noziedzībai kā komplicētai sociālai parādībai ir ekonomiskie, sociāli kulturālie un citi cēloņi. Taču katrā konkrētā gadījumā nozieguma cēlonis ir absolūti noteikts, jo nenoteikts cēlonis nevar izraisīt noteiktas sekas.

Ņemot vērā pasaules cēloņsakarību daudzveidību, mēs, protams, varam pieņemt, ka arī noteiktām sekām (S) varēja būt dažādi iespējamie cēloņi (C^1, C^2 vai CJ). Taču reāli tām sekām, kas jau īstenojas, ir viens un tikai viens īsts cēlonis. Viduslaiku filozofi šādu cēloni sauca “causa activa” (“darbīgais cēlonis”).

Katrā reālā cēloņsakarībā ir jāatšķir cēlonis un tā darbības nosacījumi. Cēloņa darbības nosacījumi (shēmā apzīmēti ar “n”) ir tā vides un zināmu

apstākļu kopums, kurā realizējas noteiktas sekas. Šie nosacījumi ir nepieciešami, taču pasi par sevi tie nav pietiekami, lai iestātos sekas. Turpretī parādība “a” uzskatāma par “b” parādības cēloni tad un tikai tad, ja pirmās izcelšanās noteiktos apstākļos ir pilnīgi pietiekams otrās pamats.

Piemēram, alkoholisko dzērienu pārmērīga lietošana nevar būt uzskatāma par huligānisma cēloni, jo starp šīm parādībām nav nepieciešamās viennozīmīgās sakarības (ne katru piedzērušu

cilvēku saista huligāniskas izdarības). īslais huligānisma cēlonis ir vispārēja personības degradācija, taču žūpība un alkoholisms neapšaubāmi ir viens no būtiskiem nosacījumiem šī cēloņa realizācijai.

Cēloņsakarība ir noteikta secības kārtība: cēloņa darbības sākums vienmēr ir pirms sekām. Šajā sakarībā dažreiz dzirdētie apgalvojumi, ka cēlonis un sekas var mainīties vidum, jāatzīst kā absolūti nekorekti.

Protams, jebkurai parādībai var vienlaikus būt kā seku loma attiecībā uz savu cēloni (C^1 —> S^1), tā arī cēloņa loma, bet tikai attiecībā uz savām turpmākām sekām (C^2 > S^2). Piemēram, alkoholismam katrā atsevišķā gadījumā ir kā savs cēlonis, tā arī savas sekas.

Teiktais nenozīmē, ka jebkura parādību secība laikā ir cēloņsakarība. Viena no visbiežāk sastopamām induktīvas secināšanas kļūdām ir kļūda “post hoc ergo propter hoc” (“pēc tā nozīmē tāpēc”): divu parādību secību laikā skaidro kā cēloņsakarību.

Patiesībā divu notikumu secība laikā vēl nenozīmē, ka starp tiem ir cēloniska sakarība. Piemēram, pavasaris vienmēr ir pirms vasaras, taču tas nav vasaras cēlonis.

Teiktais jāsaprot tā, ka noteikta parādību secība laikā ir nepieciešams, bet vēl nav pietiekams nosacījums cēloņsakarības konstatācijai. Uz minēto kļūdu balstās vairākas māņticības. Piemēram, nepatīkamas sekas bieži vien saista ar melnu kaķi. sasistu spoguli vai izbērtu sāli. Diez vai šo “nelaimes nesēju” saistība ar reālām sekām skaidrojama kā cēloņsakarīga — lā nav nedz vispārīga, nedz nepieciešama.

Ari izmeklēšanas praksē minētā kļūda var novest pie aplamiem secinājumiem. Piemēram, pēc liecinieku liecībām pilsonis B. draudēja savam pudclesbrālim C. ar nāvi. Vēlāk tika atrasts C. līķis. Tātad šo slepkavību izdarījis B.? Šāds secinājums ir pieņemams, bet tikai versiju izvirzīšanas pakāpē. Nav izslēgts, ka izmeklēšanas turpinājumā šī versija tiks atspēkota.

Cēloņsakarību noskaidrošanas indukcija balstās uz pētāmās parādības līdztekus apstākļu analīzi. Atkaribā no šo apstākļu kombinācijas izšķir minētās indukcijas pamatveidus: līdzības, atšķirības, līdzteku pārmaiņu un atlikumu

metodes.

Jāņem vērā, ka arī secinājumiem pēc šīs indukcijas metodēm ir tikai varbūtējs raksturs. Tāpēc visi induktīva secinājuma pamatotības paaugstināšanas nosacījumi (15.2. sad.) šeit ir spēkā.

Taču no visiem induktīvo slēdzienu veidiem cēloņsakarību noskaidrošanas indukcijas secinājumi ir visprecīzākie.

Šī metode balstās uz vienīga vienāda apstākļa konstatāciju, kas pavada noteikto parādību visās dažadu apstākļu kombinācijās.

LĪDZĪBAS

METODE

Būtībā tā ir vienīgās sakritības metode. Tās shematiskais attēlojums lasāms šādi: “Ja apstākļu kopums ABC, ABD un ACD izraisa parādību “a”,

tad acīmredzot šīs parādības cēlonis ir apstāklis A.” No shēmas var redzēt, ka . secinājums nebūtu iespējams, ja mēs aprobežotos tikai ar diviem no trim minētiem gadījumiem jebkurā kombinācijā. Apstākļu kopas ABC un ABD neizslēdz, ka “a” parādības cēlonis vai cēloņa daļa ir B. To pašu var teikt par apstākļu ABC un ACD kombināciju (nav izslēgts, ka C) vai ABD un ACD kombināciju (nav izslēgts, ka D).

Minēsim šāda slēdziena piemēru. Tiek konstatēts, ka no četriem policistiem, kam bija pieejama slepena informācija (A, B, C, D), tikai viens atkārtojās visos trīs informācijas noplūdes gadījumos (A). Spriežot pēc līdzības metodes, varam izdarīt varbūtēju secinājumu par slepenās informācijas noplūdes avotu.

Cits piemērs. Kādā nelielā pilsētiņā palielinājās saindēšanās gadījumi ar pārtiku. Noskaidroja, ka visi pilsētas slimnīcā nonākušie pēdējās nedē|as laikā lietojuši Vācijā ražotus konservus. Citi kopēji apstākļi, kam sekoja saindēšanās, netika konstatēti. Tātad, spriežot pēc līdzības metodes, var secināt iespējamo saindēšanās iemeslu.

Izmantojot līdzības metodi, jāņem vērā, ka secinājums vairāk vai mazāk pamatots ir tikai tad, ja starp līdzīgo apstākli un pētāmo parādību pastāv būtiska sakarība. Kopēji apstākļi (pazīmes) un būtiskie apstākļi nav viens un tas pats. Ja mēs vadīsimies tikai pēc formālas dažādu gadījumu kopējas pazīmes fiksācijas principa, tad varam viegli nonākt pat pie absurdiem secinājumiem. Tā, piemēram, no konstatācijas, ka 99% cilvēku, kas nomira no kuņģa vēža, ēda gurķus, var aplami secināt, ka tieši gurķi ir šīs slimības cēlonis.

Līdzības metode parasti balstās mērķtiecīgos novērojumos. Taču jāņem vērā, ka starp apstākļiem, kurus esam izdalījuši novērošanas rezultātā, īstais cēlonis varēja arī nebūt. Tāpēc nav izslēgts, ka novērošanas turpinājumā kārtējā apstākļu kombinācijā jau konstatētais kopīgais apstāklis neparādīsies.

Piemēram, ilgu laiku AIDS uzskatīja par homoseksuālistu slimību, jo šādi kontakti bija vienīgais kopīgais apstāklis, kuru konstatēja visos saslimšanas gadījumos. Vēlāk, kad tika konstatēti ar šo parādību nesaistīti saslimšanas gadījumi, secinājums tika paplašināts, proti — cēlonis ir asins vispārēja saindēšanās neatkarīgi no tā, kādā veidā tas noticis.

ATŠĶIRĪBASMETODE ši metode balstās uz divu gadījumu sa-līdzināšanu, kuri atšķiras tikai ar vienu apstākli

— tas ir klāt vienā gadījumā un trūkst otrā.

Būtībā tā ir vienīgās atšķirības metode. Tās shematiskais attēlojums

lasāms šādi: “Ja apstākļu kopums ABC izraisa parādību “a”, bet apstākļu kopa BC to pašu neizraisa, tad acīmredzot parādības "a” cēlonis ir apstāklis A.” No shēmas var redzēt, ka secinājums nebūtu iespējams, ja

otrā gadījumā figurētu likai viens (B vai C) apstāklis.

Turpināsim piemēru ar slepenas informācijas noplūdi, kurā aizdomās lūrēti tikai trīs policisti (A, 15, C). Uz laiku vienam no viņiem (A) liedzot piekļūšanu pie šīs informācijas, varam pēc atšķirības metodes secināt (ja informācijas noplūde beigsies), ka acīmredzot tieši šis policists ir slepenās informācijas noplūdes avots.

Cils piemērs: Bauskā uz pastāvīgu dzīvi ieradās sodu izcietušais M., agrāk seifu uzlauzējs. Pēc mēneša no kāda veikala, uzlaužot seifu, tika nolaupīta liela naudas summa. Pēdējo gadu laikā Bauskā neviena zādzība tādā veidā nebija konstatēta. Tātad varam secināt, ka šo zādzību varēja izdarīt M.

Atšķirībā no līdzības metodes atšķirības metode parasti balstās uz eksperimentu. Tas ļauj mērķtiecīgi pētāmās parādības analīzei radīt maksimāli labvēlīgu situāciju. No visām indukcijas metodēm tā ir visdrošākā un tai ir vislielākais pierādījuma spēks.

Secinājuma pamatotības pakāpe būs vēl augstāka, ja atšķirības metodi izmantosim kombinācijā ar līdzības metodi. Kā redzams no šīs apvienotās

lllVylUUUo C»11V-- I I I (I l I > l\ «I ļ ( I € I ( I V I V » J II I I I tl , tll-

šķirības metodei tādā kombinācijā ir papildpārbaudes loma. Piemēram, lai atklātu nekārtību (nemieru) organizētāju cietumā, aprobežoties tikai ar pirmo (ABC) un otro (AI)K) gadījumu konstatāciju būtu nepietiekami pamatotam secinājumam, ka nemieru organizētājs ir apsūdzētais A. Ja

turpmākais eksperiments (vai novērošana) parādīs, ka aizdomās turēto BC un DE klātbūtnē nemieri neizcēlās, tad sākotnējā secinājuma pamatotības pakāpe kļūst ievērojami augstāka.

Ši metode balstās uz viena vienīga apstākļa izmaiņas konstatāciju, kas izraisa izmaiņas pētāmajā parādībā.

LĪDZTEKU

PĀRMAIŅU

METODE

Secinājums pēc šīs metodes ir iespējams tikai

tad, ja pārējie apstākļi, izņemot vienu, visos izskatāmajos gadījumos paliek nemainīgi. Šīs metodes shematiskais attēlojums lasāms Šādi: “Ja apstākļu _ kopums ABC i/.raisa parādību “a’’, pie tam visos gadījumos tikai A apstākļa

izpausmes pakāpes (AJ, A^2, A^3) izraisa izmaiņas pētāmā parādībā (a\ a^2, a^3), tad acīmredzot šīs parādības cēlonis ir apstāklis A.”

Piemēram, šaušanā no pistoles bija vērojami vāji rezultāti. Kāds tam cēlonis?

Trīs šāvienu sērijā mainīsim tikai vienu apstākli — pistoles gaiļa nospiešanas vienmērīgumu. Ja šaušanas rezultāti mainīsies, varam secināt par slikto rezultātu cēloni. Ja rezultāti tomēr nemainīsies, tad šāvienu sērijas jāturpina, mainot cilu apstākli, piemēram — mērķēšanas raksturu (centrā, zem centra utt.).

Līdzteku pārmaiņu metode īpaši efektīva ir dinamisko parādību analīzē. Piemēram, lai noskaidrotu huligānisma gadījumu pieaugumu Bolderājā, varam izanalizēt kārtības policijas patruļdienesta darbu mikrorajonā pēdējā gada laikā. Ja konstatēta šī darba pasliktināšanās (policijas patruļu skaita un patrulēšanas intensitātes samazināšanās utt.), tad citos līdzīgos apstākļos ar augstu varbūtības pakāpi varam secināt par pētāmās parādības cēloņiem.

Līdzteku pārmaiņu metodes vājums ir tas, ka ļoti bieži pētāmās parādības cēlonis ir nevis kāds vienpatīgs apstāklis, bet noteiktu apstākļu kombinācija. Piemēram, minētā piemērā ar huligānisma gadījumu skaita pieaugumu starp apstākļiem, kas analīzē nav ņemti vērā, varēja būt ari no ieslodzījuma atbrīvoto noziedznieku grupas parādīšanās Bolderājā.

Līdzteku pārmaiņu metode daļēji atgādina līdzības metodi. Atšķirība ir tā, ka šeit varam nevis pasīvi novērot kāda apstākļa esamību vai neesamību, bet eksperimentāli mainīt tā izpausmes pakāpi. Piemēram, izmeklēšanas eksperimentā šis paņēmiens ir visai efektīvs.

Ši metode balstās uz konstatāciju, ka noteikta apstakļu kopas daļa izraisa noteiktu saliktas parādības daļu.

ATLIKUMA

METODE

Atlikuma metode ir vienīgā, kura pētāmā parādība ir nevis vienkārša, bet salikta. Šīs metodes shematiskais attēlojums lasāms šādi: “Ja apstākļu

kopums ABC izraisa saliktu parādību “abc” un ir zināms, ka B un C (kopā vai atsevišķi) izraisa “b” un “c” parādības, tad acīmredzot “a” parādības cēlonis ir atlikušais apstāklis A.”

Prātojumi pēc atlikuma metodes ir

visai efektīvi, kad tiek konstatēts acīmredzams pētāmās saliktās parādības

un pavadošo apstākļu nesamērīgums. Šajā gadījumā parasti izvirza pieņēmumu (versiju) par kāda papildapstākla esamību. Piemēram, divas sievietes (BC) atzinās draudzenes slepkavībā un aplaupīšanā (bc). Taču pirmstiesas izmeklēšanā konstatēja ari izvarošanas laktu (a). Tātad kā trešais nozieguma līdzdalībnieks bija jāmeklē ari vīrietis (A).

Cits piemērs. Caur vēdlodziņu izdarīta dzīvokļa zādzība. Pēc kāda laika pie diviem aizturētajiem (BC) tika atrasta nozagtā manta (bc). Taču aizturētie bija vīrieši, kas nevarēja iekļūt dzīvoklī pa vēdlodziņu. Lai izskaidrotu šo apstākli (a), varēja pieņemt, ka trešais zādzības līdzdalībnieks bija neliela auguma bērns (A).

Domāšanas procesā, arī noziegumu izmeklēšanas praksē visas izskatītās cēloņsakarības noskaidrošanas indukcijas metodes nereti tiek lietotas visdažādākajās kombinācijās. Rezultātā induktīvā secinājuma varbūtības pakāpe maksimāli pieaug, praktiski robežojoties ar neapšaubāmību. VINGRINĀJUMI 1. uzdevums. Pamatojiet šādus apgalvojumus ar populārās, selekcijas un pilnās (ja tas ir iespējams) indukcijas metodēm.

1. Veikalā sistemātiski pārdod importa pārtiku, kurai beidzies lietošanas termiņš.

2. Šodien kriminālistikas lekcijā piedalās visi musu kursa studenti.

3. Visas Saules sistēmas planētas riņķo ap Sauli.

4. Visu janvāri bija auksts laiks.

5. Visi ziloņi ir mirstīgi.

6. Atklātai zādzībai un laupīšanai raksturīgs tas, ka šos noziegumus vainīgie pārsvarā izdara iereibušā stāvoklī.

7. Visi kari noved pie cilvēku bojāejas.

8. Visi Jēzus Kristus apustuļi cēlušies no Galilejas.

9. Nevienā gada mēnesī nav vairāk par 31 dienu.

10. Visi mūsu grupas studenti mācās labi un teicami.

11. Šīs jaunās zāles ir visai efektīvas.

12. Pēc ziemas noteikti iestāsies pavasaris.

2. uzdevums. Pārbaudiet šo induktīvo secinājumu patiesumu. Patiesos slēdzienos mēģiniet paaugstināt secinājuma pamatotības pakāpi.

1. Angļu dzejnieks Džordžs Bairons (1788—1824), franču dzejnieks Arturs Rembo (1854—1891), krievu dzejnieks Sergejs Jeseņins (1895—1925) un latviešu dzejniece Austra Skujiņa (1909—1932) nomija agri. Tātad visi dzejnieki mirst agri.

2. Uz Veneras un Merkura dzīvība nav iespējama. Tātad ne uz vienas no Saules sistēmas planētām, izņemot Zemi, dzīvība nav iespējama.

3. Francijā, Lielbritānijā, Spānijā un Portugālē valdošā reliģija ir kristietība. Tātad visās Eiropas valstīs valdsšā reliģija ir kristietība.

4. Visi mūsu grupas studenti sekmīgi nokārtoja eksāmenu loģikā. Tātad visi mūsu kursa studenti sekmīgi nokārtoja eksāmenu loģikā.

5. Bolīvijā, Venecuēlā, Gvatemalā, Kolumbijā. Kubā. Meksikā, Nikaragvā, Panamā, Salvadorā, Urugvajā un Čīlē oficiālā (valsts) valoda ir spāņu valoda. Tātad visās 1 atīņamerikas valstīs (Vidusamerikā un Dienvidamerikā) oficiālā valoda ir spāņu.

3. uzdevums. Vai minētie tautas novērojumi skaidrojami kā cēloņsakarības?

1. Ja ziedi sāk spēcīgi smaržot, būs lielus.

2. Ja kaķis uz sliekšņa mazgājas, būs tāls ciemiņš.

3. Ja vasarā suns elš un neēd, būs pērkons.

4. Ja kaķis zāli ēd, būs lietus. *

5. Mēnesim nedrīkst ar pirkstu rādīt, tad būs nelaime.

6. Ja vasaras rītā nav rasas, pievakarē līs.

7. Ja meitas pēc ēšanas ilgi tur galdu nenokoptu, tad paliks vecmeitās.

8. Ja bezdelīgas lido tuvu zemei, būs lietus.

4. uzdevums. No premisām izdariet secinājumus pēc cēloņsakarību noskaidrošanas indukcijas metodēm. Atbildi pamatojiet ar slēdzienu shematisko attēlojumu.

1. Lidostā, veicot speciālo metāla priekšmetu kontroli, atskanēja signāls. Kad pārbaudāmā persona izņēma no kabatas atslēgas, signāls pārtraucās.

2. Būdami skaidrā prātā, šāvēji trāpīja mērķī 80%, bet pēc alkohola lietošanas — tikai 20% gadījumu.

3. Normālā gaisā svece deg, bel gaisā, kurā nav skābekļa, dziest.

4. Istabā nodzisa gaisma, bel elektriskās instalācijas bojājums ir izslēgts.

5. Katru reizi, lietojot vannu, dzīvoklī jūt stipru gāzes smaku. Tajās dienās, kad vannu nelieto, šo smaku nejūt.

6. Apsūdzētie D. un K. atzinās, ka, pārvietojot dzelzceļa konteineru, viņi to uzlauzuši un izzaguši no tā preces. Taču izmeklēšanas eksperiments parādīja, ka pakustināt pilnu konteineru varēja ne mazāk kā trīs cilvēki.

7. Pēc kādas personas aiziešanas dzīvokļa saimnieks konstatēja lielas naudas summas pazušanu. Izņemot sievu un dēlu, kuru nevainīgums ir pierādīts, neviens istabā nav ienācis.

5. uzdevums. Izmantojot līdzības metodi, sadaliet slēdzienus pēc secinājuma pamatotības pakāpes.

7. uzdevums. Kādu cēloņsakarību noskaidrošanas indukcijas metodi varam izmantot šo apgalvojumu pamatošanai? Atbildi argumentējiet ar slēdziena shēmas palīdzību.

1. Pretalkohola kampaņas izraisa kandžas aparātu skaita pieaugumu.

6. uzdevums. Izmantojot atšķirību metodi, sadaliet sledzienus pec

secinājuma pamatotības pakapcs.

2. Šajā gadījumā labības sliktās augšanas cēlonis ir augu kaitēkļi.

3. Redzes uztveres centrs atrodas pakauša daļā galvas smadzenēs.

4. Svārsta stieņa garums nosaka tā svārstību periodu.

5. Zināmas smadzeņu daļas darbības traucējumi noved pie noteiktu psihisko funkciju traucējumiem.

6. Sadzīves noziegumu skaits un dzeršana ir savstarpēji saistīti.

16. nodala. ANALOĢIJA

♦ Analoģijas būtība un veidi ♦ Analoģija izziņas procesā

♦ Analoģija un tiesības

Tikai gribēšanas lauri būtībā ir sausas lapas, kas nekad nav zaļojušas.

Georgs Hēgelis

16.1. ANALOĢIJAS BŪTĪBA UN VEIDI

Analoģijas būtība īpašību 1111 attiecību analoģijas

> Kā paaugstināt analoģijas secinājumu pamatotību? ^ Alegoriskas

analoģijas

Līdz ar dedukciju un indukciju analoģija ir viens no slēdzienu pamatveidiem. Dažreiz slēdzienu pēc analoģijas vienkārši skaidro kā induktīvo slēdzienu. Zināms pamats tādai interpretācijai ir, jo indukcijai un analoģijai ir līdzīgas vairākas būtiskas īpašības.

Tomēr analoģijas īpatnības dod pamatu apskatīt to kā relatīvi patstāvīgu slēdziena veidu un izzinās metodi.

’ * analoģijas BŪTĪBASenās Grieķijas matemātiķi vārdu “analoģija” (grieķ. “proporcija”, “līdzība”, “atbilstība”) iz

mantoja skaitļu attiecības apzīmēšanai. Piemēram, šajā ziņā matemātiskās attiecības “6 pret 9” un “8 pret 12” skaidrojamas kā analoģiskas.

Turpmāk analoģijas jēdzienu sāka skaidrot plašākajā nozīmē kā jebkuru priekšmetu (parādību) līdzību noteiktās īpašībās vai attiecībās. Piemēram, divus noziegumus sauc par analoģiskiem, ja tie ir līdzīgi pēc īstenošanas veida īpatnībām.

v _ __j v _

Saurakajā nozīmē ar analoģiju saprot īpašti slēdziena paveidu, kura pec divu priekšmetu līdzības dažas pazīmes secina par to līdzību arī citās pazīmēs.

Priekšmetam A ir pazīmes “a”, “b”, “c”, “d”

Priekšmetam B ir pazimes “a”, “b ”, “c”

Priekšmetam B ir pazīme “d”

Piemēram, kāda persona ir aizturēta dzīvokļa zādzībā (A ). Pēc “rokraksta” šī zādzība ir līdzīga neatklātai dzīvokļu zādzībai tajā pašā mikrorajonā (B) pēc noteiktām pazīmēm (“a”, “b”, “c”). Tātad varam secināt, ka ari šai neatklātajai zādzībai piemīt pazīme “d”, respektīvi — to izdarījusi tā pati persona.

Kā redzams, analoģijas slēdziena uzbūvi veido divas premisas un secinājums. Katra no premisām ir salikts spriedums (konjunkcija), kurā tiek apgalvota noteiktu pazīmju piederība kopējam sprieduma subjektam.

Kas attiecas uz secinājumu, tad slēd/.ienā pēc analoģijas tam vienmēr ir varbūtējs raksturs. Šī īpatnība līdzina analoģiju ar indukciju, jo arī analoģija ir zināšanu ekstrapolācija (paplašināšana). Atšķirība ir tā, ka parasta induktīva slēdziena premisās izteiktā informācija tiek ekstrapolēta no atsevišķā uz vispārējo, bet slēdzienā pēc analoģijas — no atsevišķā u/. atsevišķo.

Citiem vārdiem sakot, indukcijā noteiktas klases dažu priekšmetu īpašības tiek izplatītas uz visiem tās pašas klases priekšmetiem. Analoģijas ekstrapolācijas specifika ir pielīdzinājums, respektīvi, pazīmju loģiska pārnešana no viena priekšmeta uz otru.

ĪPAŠĪBU UNATTIECĪBUANALOĢIJAS Pēc pārnesamo pazīmju rakstura izšķir divus analoģijas paveidus — īpašību analoģiju un attieclbu analoģiju.

Dažreiz šajā sakarībā min ari priekšmetu analoģiju. Tas nav precīzi, jo jebkurā analoģijā salīdzina priekšmetus (loģiskajā nozīmē), tikai salīdzinājuma pamats var būt dažāds — pēc priekšmetu īpašībām vai to attiecībām.

Īpašību analoģijā pārnesamas pazīmes ir priekšmetu īpašības. Piemēram, šīs analoģijas izpausme ir ārsta diagnosta profesionālās izziņas metode. Pēc kādas slimības simptomu analoģijas dažiem slimniekiem kvalificēts ārsts ātri nosaka slimības diagnozi arī citiem slimniekiem.

Tāpat kvalificēta kriminālpolicijas inspektora domāšana lielā mērā balstās uz īpašību analoģiju pamata pēc analoģijas ar līdzīgiem noziegumu gadījumiem, piemēram — pēc vardarbīgo riclbu īpatnībām vai pēc ielaušanās paņēmiena.

Attiecību analoģijā pārnesamā pazīme ir attiecības starp priekšmetiem. Šīs analoģijas vienkāršs piemērs ir telpas attiecības ģeogrāfiskajā kartē, kas ir analoģiskas noteiktām telpas attiecībām īstenībā.

Uz attiecību analoģijas balstās angļu fiziķa Ernesta Rezerforda (1871—1937) atoma planetārais modelis: attieksmes starp atoma kodolu un elektroniem skaidrotas kā līdzīgas attieksmēm starp Sauli un planētām.

KA PAAUGSTINĀTANALOĢIJAS PAMATOTĪBU? Lai paaugstinātu analoģijas secinājuma pamatotību, jāievēro trīs nosacījumi.

l' Salidzināma.)iem priekšmetiem jābūt

līdzīgiem pēc būtiskām pazīmēm.

Šī nosacījuma neievērošana bieži vien noved pie paviršām un pat kļūdainām analoģijām. Atcerēsimies virsleitnanta Šarapova kļūdu, kad viņš atlaida Foksu, vadoties pēc bandīta līdzības ar frontinieku: ordenis, dāvināts ierocis, uzticību izraisoša āriene.

2. Salīdzināmie priekšmeti nedrīkst atšķirties pēc būtiskām pazīmēm.

Šis nosacījums ir iepriekšējā nosacījuma turpinājums un konkreti/.ācija.

Piemēram, ESM (elektroniskā skaitļošanas mašīna) “smadzenes” ir līdzīgas cilvēka smadzenēm pēc vairākām būtiskām pazīmēm. Šajā ziņā ESM pat sauc par cilvēka smadzeņu analogu. Taču secināt par ESM citām iespējām pēc analoģijas ar cilvēku (kas bieži tiek darīts fantastiskajos romānos) būtu teorētiski un loģiski kļūdaini. Kāpēc?

Atšķirības ir arī būtiskas — ja cilvēks ir spējīgs uz neparedzamo (gan radošā darbībā, gan arī noziedzīgās rīcībās), tad mašīna darbojas saskaņā ar noteikto programmu. Protams, šajās programmās var ielikt dažādus rīcības variantus, bet arī ne vairāk.

3. Pārnesamai (ekstrapolējamai) pazīmei jābūt cieši saistītai ar līdzīgām pazīmēm. Citiem vārdiem sakot, minētai saistībai jābūt nepieciešamai un būtiskai.

Izskatīsim slēdzienu pēc analoģijas: “Lācis un Līcis ir kriminālpolicijas inspektori no Alūksnes, abi ir policijas leitnanti, abiem ir labi darba rādītāji, abi ir labi sportisti un abi mācās Policijas akadēmijā neklātienē. Lācis mācās teicami. Tātad arī Līcis mācās teicami.”

Pirmais un otrais iepriekš izskatītais nosacījums šeit nav pārkāpti. Arī pārnesamā pazīme (“mācīties teicami”) ir zināmā mērā saistīta ar dažām līdzīgām pazīmēm. Taču šīs saistības nepieciešamība tomēr nav pietiekama, lai policistam Ivācim piemītošo pazīmi ekstrapolētu (pārnestu) arī uz policistu Līci.

ALEGORISKAS Nule minētie analoģiju piemēri balstījās uz vienas ANALOĢIJAS klases vai vismaz vienas dabas priekšmetu salīdzināšanu. Tāda lipa analoģijas var nosau kt par

tiešām analoģijām.

Taču pastāv un tiek plaši izmantotas ari analoģijas starp dažādām un reizēm pat ļoti atšķirīgām esamības sfērām.

Šīs ir alegoriskas analoģijas, kas balstās uz vienas parādības aizstāšanu ar citu panidīhu ar uzskatāma teļa palīdzību.

Piemēram, tāda ir romiešu dzejnieka Horācija (65—8 p. m. ē.) analoģija: “Uzdrošinies būt gudrs, sac: las, kurš vilcinās ar savas dzīves saprātīgu iekārtošanu, ir līdzīgs zemniekam, kurš, vēlēdamies tikt otrā krastā, gaida, līdz aiztecēs visi upes ūdeņi; bet tā viļņodamās plūst un plūdīs mūžīgi.” Alegorisko analoģiju objektīvs pamats ir dažādu esamības sfēru īpašību un attiecību līd/.ība. Piemēram, nav grūti saredzēt analoģiju (asociāciju) starp jēdzieniem "‘students" un “eksāmens” vai “eksāmens” un “špikeris”. Principā analoģiju virkni var noteikt starp absolūti dažādiem priekšmetiem (jēdzieniem).

Noskaidrots, ka parasti tādu virkņu garums nepārsniedz piecus posmus. Piemēram, mēģināsim sasaistīt ar analoģiju ķēdi jēdzienus “policists” un “cietums": “policists” — “tiesības” — “tiesībpārkāpums" — “noziegums” — "cietums”. Izmantojot to pašu paņēmienu, no “policista” varam nonākt līdz jebkuram citam jēdzienam, piemēram: “policists” — “formas tērps” — “audums” — “drēbnieks”.

Stingri ņemot, alegoriskas analoģijas nav slēdziens pēc analoģijas. I>īzāk tas ir domāšanas paņēmiens un izziņas metode, kas atšķirībā no tiešām analoģijām prasa ari zināmas iztēles spējas.

No otras puses, tāpat kā tiešās analoģijas, arī alegoriskās analoģijas pamatojas uz priekšmetu īpašību vai attiecību līdzību.

Piemēram, franču rakstnieka Fransuā Larošfuko (1613— l(>80) alegoriska analoģija balstās uz īpašību līdzību: “Glaimi ir viltota nauda, kurai vērtību piešķir tikai mūsu iedomība.” Cita franču rakstnieka un filozofa Denī Didro (1713—1784) alegoriskas analoģijas pamatā ir alticcibu “daba—izziņa” un “sieviete—vīrietis” līdzība: “Daba ir kā sieviete, kas mīl pārģērbties un kuras dažādie tērpi atstāj nesegtu drīz vienu, drīz otru tās daļu, dodot cerību tiem, kas tai veltī daudz uzmanības, iepazīt to kādreiz visā pilnībā.”

Dažas alegoriskas analoģijas balstās uz īpašību vai attiecību pretstatu. Piemēram, tāda ir Raiņa analoģija starp naudu un laiku: “Nomet velti zemē sauju kapeiku, tu dabūsi citu, bet nomet velti jel vienu minūti, tu nedabūsi alpakaļ nevienas, nekad.”

Savdabīgs alegorisko analoģiju paveids ir tautu parunas un sakāmvārdi. Parasti salīdzinājuma otrā puse šeit vispār nav izteikta un atrodama tikai zemtekstā. Taču tā precīzs skaidrojums arī tieši veido tādu analoģiju iekšējo jēgu.

Alegorisko analoģiju piemēri, kas balstās uz zemtekstā domātām cilvēka īpašībānv. “Ar muti Rīgā, ar darbiem aizkrāsnē”; “kas neprot dancot, tas dusmīgs uz bungām”.

Alegorisko analoģiju piemēri, kas balstās uz zemtekstā domātām cilvēku attiecībām: “Kas žēlo vilku, nežēlo aitu”; “es kungs, tu kungs — kas cūkas ganīs?”.

Alegorisko analoģiju tēlainas iespējas ir ļoti lielas, taču tās nav neierobežotas. Jebkurai analoģijai tomēr jābalstās uz būtisko un nepieciešamo sakarību starp salīdzināmiem priekšmetiem. Pretējā gadījumā analoģija zaudē savu heiristisko (atklāsmes) lomu un pārvēršas vienkāršā vārdu spēlē.

Kā tādu analoģiju piemēru vai; minēt cenšanos kaul ko pielīdzināt skaitļiem un attieksmēm starp tiem. Dažreiz šajā sakarībā pat runā par skaitļu ietekmi uz reālo nolikumu gaitu ("nelaimīgs skaitlis 13”, “sātana skaitlis 666”) vai meklč likumsakarības starp burtu ' skaitu cilvēka vārdā un uzvārdā, no vienas puses, un viņa dzīves gaitu un likteni, no otras puses.

16.2. ANALOĢIJA IZZINĀS PROCESĀ

Nesaprotamā reducēšana uz saprotamo A Jaunu ideju ģenerators "y- Analoģija un modelēšanas metode Analoģija sociālajā izziņā Vēsturiskas analoģijas Analoģijas Bībelē

Analoģijas loma izziņas procesā balstās ļoti vienkāršā apstāklī: visu jauno mēs saprotam un varam saprast tikai no jau zināmā aspekta. Ne velti ir teikts, ka viss ir izzināms salīdzinājumā.

NESAPROTAMĀ REDUCESANA UZsaproTAMO Ne tikai cilvēki, bet arī dzīvnieki bieži vien secina pēc analoģijas. Kāpēc sists suns baidās no kairas

nūjas? Acīmredzot katram gadījumam, pamatojoties uz savu bēdīgo pieredzi analoģiskos gadījumos.

Analoģijas metodes būtība un mērķis izziņas procesā ir nesaprotamā reducēšana uz saprotamo. Tāpēc nav nejaušība, ka pirmatnējā cilvēka dzīvē analoģija bija ne tikai visdabiskākā, bet arī gandrīz vienīgā iespējamā pasaules izziņas metode. Analoģija ir viena no pirmajām cilvēka secinājuma formām.

Ari bērna prātojumos analoģija ir viernf no sākotnējām pasaules izziņas formām. Tas ir saprotami, jo bērna domāšana savā attīstībā koncentrētā veidā atkārto visu cilvēces domāšanas attīstības vēsturi. Piemēram, pasaku realitāti bērns uztver ļoti nopietni, jo tā pēc būtības ir reālās dzīves analoģija.

Viena no secināšanas pēc analoģijas raksturīgām vēsturiskām izpausmēm ir antropomorfisms cilvēka īpašību piedēvēšana dabas parādībām, augiem un dzīvniekiem, kā arī mitoloģijas būtnēm. Pagānismā tāda veida piedēvēšanu saistīja ar cilvēka īpašību pārnešanu uz neorganiskās dabas priekšmetiem (fetišisms), kā arī uz dzīvniekiem (toiēmisms).

Arī pasaules reliģijās Dieva īpašības nereti skaidroja pēc analoģijas ar cilvēka īpašībām. Ļoti precīzi šo paņēmienu aprakstīja Deivids Hjūins: “Ideja par Dievu, kas apzīmē bezgalīgi zinošu, gudru un labu bčtni, ceļas no pārdomām par mūsu pašu prāta darbībām, kad mēs bezgalīgi paplašinām šo labestības un gudrības īpašību robežas.”

Tiesa gan pirmatnējā cilvēka analoģijas secinājumi nereti balstās uz ārējo sakritību un nejaušo līdzību. Piemēram, pēc neveiksmīgu medību analoģijas bušmeņu c ilis (pašlaik ap 50 tūkstoši cilvēku Dienvidāfrikā) vīrieši nekad nelieto bultu, kura kaut reizi nav trāpījusi mērķī. Toties bultas, kuras trāpījušas mērķi, tiek vtrtctas ļoti augstu.

Ari vairākas mūsdienu sabiedrības māņticības balstās aplamās analoģijās. Tas izpaužas šodien ļoti populārajā ticībā visdažādākajām zīmēm, kā arī kāršu likšanā vai visāda veida zīlēšanā. Taču zīlēšanas rezultāti viegli skaidrojami arī kā secinājumi pēc analoģijas ar zīlniecei esošo informāciju par klientu (kaut pēc ārējā izskata), nevis kā analoģija starp “dzīves līnijām” rokas delnā un cilvēka reālo likteni.

JAUNU IDEJU ĢENERATORS Par analoģijas lomu izziņas procesā liecina arī zināt-nes un tehnikas vēsture. Secinājumi pēc analoģijas vienmēr bija jaunu ideju un hipotēžu ģenerators.

Uz analoģijas pamata izdarīti vairāki zinātnes atklājumi. Piemēram, tikai no fizikas vēstures var minēt veselas analoģiju virknes. Sākumā pēc ūdens viļņu analoģijas izskaidroja skaņas izplatīšanos. Vēlāk jau pēc īpašību analoģijas ar ūdens un skaņas viļņiem holandiešu fiziķis Kristiāns Heigenss (1629—1695) nāca uz. domām, ka arī gaismai ir viļņu daba (gaismas viļņu teorija). Beidzot angļu fiziķis Dfeimss Maksvels (1831-—1879) attiecināja šo secinājumu uz elektromagnētisko lauku kopumā (elektromagnētiskā lauka teorija).

Zinātnes vēsturē atrodamas arī visai brīvas analoģijas. Piemēram, vācu zinātnieks Johanness Keplers (1571—1630) izmantoja attiecību analoģiju, pielīdzinot debess ķermeņu pievilkšanos savstarpējai mīlestībai. Šī analoģija noveda pie planētu kustības likumu atklāšanas (trīs Keplera likumi).

Uz analoģiju balstās arī vairāki tehniskie izgudrojumi. Tā, piemēram, lidmašīnas ideja radās pēc analoģijas ar putna spārniem, radiolokatora — pēc analoģijas ar sikspārni. Vācu tipogrāfs Johans Gūtenbergs (1394—1468) pēc analoģijas ar monētu kalšanu nonāca pie kustīgo burtstabiņu idejas, ar ko aizsākās grāmatu iespiešana.

ANALOĢIJA UN MODELEŠANAS METodE Uz analoģiju kā vienu no efektīvām mūsdienu

zinātniskās izziņas metodēm balstās modelēšana.

Jā ir objekta pētīšana ar modeļa palīdzību. Bet kas

ir modelis?

Modelis ir noteikta sistēma, kas reprezentē (pārstāv) kādu cilu sistēmu

_ v _ _

noteiktās īpašības un attiecības. Sīs “reprezentešanas” mērķis ir viens — noteiktas informācijas pārnešana no modeļa uz pētāmo objektu. Tātad modelēšanas metodes struktūra izskatās šādi:

Šajā attēlojumā ar punktēto bultiņu (1) apzīmēta modeļa radīšana. Lai modelis varētu izpildīt savas reprezentatīvās funkcijas, tam jāatbilst visām tām prasībām, kuras uzstādītas analoģijai.

Izšķir materiālus un ideālus (izdomātus) modeļus. Materiāli modeļi tiek plaši izmantoti rūpniecībā (kuģu, lidmašīnu modelēšana), bet ideāli — zinātniskās izziņas procesā (shēmas, formulas). Uz ideāliem modeļiem balstās kibernētika. Būtībā jebkura teorija vai hipotēze (versija) ir īstenības ideālais modelis.

Ar bulliņām (2, 3) apzīmēta modeļa izpēte, kas bieži notiek eksperimentālā formā.

Vajadzība pēc eksperimenta ar modeli rodas dažādu iemeslu dēļ: 1) ja objekta tieša pētīšana vispār nav iespējama (vēsturiskā izziņā, noziegumu izmeklēšanā); 2) ja pētāmais objekts nav pieejams (noziedznieka iespējamo rīcību modelēšana); 3) ja kādu citu iemeslu dēļ tieši eksperimentēt ar objektu nav iespējams vai nav izdevīgi (piemēram, morālu vai ekonomisku iemeslu dēļ).

Ar bultiņu (4) apzīmēts modelēšanas metodes nobeiguma posms un galamērķis, proti — modeļa izpētes rezultātā iegūtās informācijas ekstrapolācija uz, pētāmo objektu. Būtībā tas ir secinājums pēc analoģijas.

Modelēšanas metodi plaši izmanto dažādās zinātņu nozarēs: bioloģijā, matemātikā, kibernētikā, ekonomikā. Ari tiesībās modelēšanu izmanto kā visai efektīvu izziņas metodi.

Modelēšanas metode ir teorētiskais izmeklēšanas eksperimenta pamats. Izmeklēšanas eksperiments iespējams k^ ar materiālas modelēšanas elementiem (piemēram, ceļu satiksmes negadījumu izmeklēšanā), tā arī uz ideālo modeļu pamata (piemēram, versiju izstrādē).

Modeļa eksperimenta metode ir visai efektīva arī noziedznieka liecību pārbaudē.

ANALOĢIJA SOCIĀLAJĀ IZZIŅA Sevišķa loma analoģijas secinājumiem ir sociālajā izziņā, kas izskaidrojams ar sociālo attiecību un sociālo institūciju struktūru īpašo sarežģītību.

Tāpēc socioloģijā un valsts tiesību zinātnēs

bieži vien lika izmantotas tēlainas analoģijas. Piemēram, angļu filozofs Tomass Hobss (1588—1679) valsts funkcijas uzskatāmi izskaidroja ar cilvēka ķermeņa funkcijām: likumdošanas vara ir galva, izpildvara — rokas, tiesas vara — sirds, bet valsts finanses un naudas apgrozījuma sistēma ir asinsrite.

Tā ir tipiska analoģija “valsts—cilvēks”. Iespējama arī pretēja analoģija “cilvēks—valsts”. Piemēram, šāda Aristoteļa analoģija: “Nesavaldīgais atgādina valsti, kur visi nobalso par to, par ko vajag, un kur ir pareizi likumi, bet tie netiek likti lietā; turpretim nelietīgs cilvēks ir līdzīgs valstij, kurlikumus liek lietā, bet tie ir nederīgi.”

Minēsim vēl Frānsisa Bēkona tiesību un dabas analoģiju: “Viens nekrietns liesas spriedums nodara vairāk posta nekā daudz nekrietnu rīcības piemēru, jo pēdējie piegāna straumi, bet pirmais — pašu avotu.”

A _ _ _

' VĒSTURISKAS ANALOĢIJAS Visai efektīvs sociālās izziņas paņēmiens ir

vēsturiskā analoģija. Šis analoģijas paveids balstās uz aksiomātisko pieņēmumu par vēsturiskās likumsakarības pastāvēšanu. Sabiedrības vēsturē viss ne tikai plūst un mainās, bet arī atkārtojas. Kā teikts Salamana Mācītāja grāmatā: “Kas ir jau bijis, tas atkal būs, un kas jau ir nolicis, tas atkal notiks, jo nekā jauna nav zem saules” (1:9).

Tāpēc galvenais labums no cilvēces vēstures studijām un zināšanām ir nevis kaili fakti, bet spēja operēt ar vēsturiskām analoģijām. I )a/.reiz. saprast to, kas notiek sabiedrībā un valstī, daudz labāk un dziļāk var pēc analoģijas ar pagātnes notikumiem un procesiem: “historia lux veritas, vita memoriae” (“vēsture ir patiesības gaisma, dzīva atmiņa”).

Piemēram, dažām attiecību niansēm starp I,atvijas likumdošanas (Saeima) un izpildvaru (ministru kabinets) ir zināmas analoģijas 30-jos gados. Tāpat sociāli politiskā situācija Krievijā 1996. gadā daudzējādā ziņā bija analoģiska 1917. gada bezvaldības situācijai starp februāra un oktobra valsts apvērsumiem.

Vēsturiskās analoģijas bieži vien ne tikai palīdz saprast mūsdienu sociālo procesu būtību, bet arī uz vairāku vēsturisko situāciju vispārinājuma pamata ļauj saskatīt noteiktas sociālās likumsakarības.

Vienu no tādām likumsakarībām franču filozofs Mišels Montēņs (1533—1592) formulēja ar šādu analoģiju: “Tie, kas satricina valsts iekārtu, parasti ir pirmie, kas aiziet bojā, tai brūkot. Dumpja augļi nekad netiek tam, kas to izraisījis; viņš tikai saviļņo un saduļķo ūdeni, lai cili tajā varētu ķert zivis.”

Jāiiem vērā, ka vēsturiskās analoģijas prasa pievērst īpašu uzmanību stingrai konkrētu vēsturisko apstākļu ievērošanai. Neviena vēsturiska situācija neatkārtojas attiecībā “viens pret vienu”. Šajā sakarībā nedrīkst aizmirst senu latīņu izteicienu: “omne simile claudicat” (“ikviens salīdzinājums klibo”).

Piemēram, izmantot atsauksmi uz Latvijas 1922. gada likumu par īpašumu, zemi vai pilsonību izšķirošo argumentu lomā no loģikas viedokļa ir visai apšaubāmi. Arī dažas analoģijas starp padomju—afgāņu un krievu—čečenu karu nav tik precīzas, kā tas šķiet dažiem žurnālistiem.

ANALOĢIJAS BĪBELĒDaži cilvēki, kas ķeras pie Bībeles, mēģina meklēt t.ajā gatavas atbildes uz svarīgākajiem jautājumiem

par dzīvi un tās jēgu. Atbildes ir, bet tās nav “gatavas”, jo Bībele nav telefonu grāmata.

Lasot Svēto rakstu tekstus, jāņem vērā, ka tie ir savdabīgs alegorisko analoģiju krājums. So analoģiju skaidrošana nav viegla problēma, jo tā prasa speciālu metožu izmantošanu. Pastāv garīgās kultūras pieminekļu un vispār tekstu interpretācijas teorija, ko sauc par hermeneitiku (grieķ. “hermeneutikos” — tulkojums, izskaidrojums).

Minēsim dažus alegorisko analoģiju piemērus no Jaunās Derības.

Īpašību analoģija 110 Mateja evaņģēlija, kur Jēzus izskaidro, kā atpazīt viltus praviešus: “Labs koks nevar nest nelabus augļus, un nelāga koks nevar nest labus augļus. Katrs koks, kas nenes labus augļus, top nocirsts un iemests ugunī. Tāpēc no viņu augļiem jums tos būs pazīt” (7:18—20).

Attiecību analoģija no Jēkaba vēstules: “Līdzīgi, kā miesa bez gara ir nedzīva, tāpat arī nedzīva ir ticība bez darbiem” (2:26).

Ar kristietības rašanos radās ļoti svarīga sociāla un personiska problēma, kas bija saistīta ar savdabīgu “divvaldību”: no vienas puses, cilvēkam bija jārēķinās ar valsts varas likumiem, bet no otras — jāpilda Svēto rakstu baušļi. Vai šeit nav pretruna?

Uz šo jautājumu Jēzus atbildēja ar analoģiju par Dieva valstības un laicīgās valstības attiecībām. Lūk. kā šī analoģija aprakstīta Mateja evaņģēlijā. Farizeji (šeit — liekuļi) sūtīja pie Jēzus savus mācekļus, un tie jautāja: “Kā tev šķiet, vai ir atļauts ķeizaram dot nodevas, vai nē?” Un Jēzus, nomanīdams viņu ļaunprātību, sacīja: “Kam jūs mani kārdināt, jūs liekuļi? Parādait man nodevu naudu.” Un tie atnesa viņam vienu denariju. Un viņš sacīja tiem: “Kā attēls šis un uzraksts?” Tie sacīja: “Ķeizara.” Tad viņš tiem teica: “Tad dodiet ķeizaram, kas ķeizaram pieder, un Dievam, kas Dievam pieder” (22:16—21).

16.3. ANALOĢIJA UN TIESĪBAS

Analoģija noziegumu izmeklēšanā ^ Likuma analoģija ^ Tiesiskais novērtējums pēc precedenta

Kā jau varējām redzēt no iepriekš izklāstītā, secinājumi pēc analoģijas tiek plaši izmantoti tiesību procesā. Sevišķi liela loma analoģijai ir noziegumu izmeklēšanas praksē.

ANALOĢIJANOZIEGUMU IZMEKLĒŠANA . - _ , Šeit iespejami divi pretēji analoģijas secinājumā

virzieni: 1) no līdzīgiem cēloņiem pie līdzīgām

.

rīcībām (sekām); 2) no līdzīgam paradībam (sekām)

pie līdzīgiem cēloņiem.

Analoģijas secināšana no līdzīgiem cēloņiem pie līdzīgām rīcībām ir

raksturīga pieņēmumos par kādas personas iespējamo uzvedības modeli. Piemēram, spriežot pēc analoģijas, ir visai varbūtīgi, ka pēc ieslodzījuma atbrīvots recidīvists mēģinās atjaunot kontaktus ar saviem krimināJpasaules kolēģiem.

Analoģijas secināšana no līdzīgām parādībām pie līdzīgiem cēloņiem

ir visai efektīva noziegumu salīdzināšanā pēc to īstenošanas īpatnībām: “crimine ab uno disce omnes” (“no viena nozieguma mācies pazīt tos visus”).

Tāda analoģijas secināšana ir īpaši veiksmīga, izmeklējot noziegumus ar krasi izteiktu “rokrakstu”: dzīvokļu zādzības, krāpšanas, daži seksuālo noziegumu paveidi. Piemēram, seksuāhi maniaka noziegumu izmeklēšanā analoģija ir viena no galvenajām izziņas metodēm.

Atcerēsimies vienu no kapteiņa Žiglova pamācībām: “Nedzirdētu noziegumu nevar būt, viss kādreiz jau bijis."

Arī kriminālistikas identifikācijas loģisku būtība ir secinājums pēc analoģijas no līdzīgām parādībām pie līdzīgiem cēloņiem.

Piemēram, salīdzinot divas izšautas patronu čaulītes, pOc būtiskam pazīmēm konstatējam to līdzību. Viena 110 izpētītajām čaulītēm atrasta slepkavības vietā, bet otra iegūta pēc eksperimentāla šāviena 110 pistoles, kas atrasta pie aizdomās turētā. Tātad pēc analoģijas varam secināt, ka arī slepkavības vietā atrastā čaulīte izšauta no pistoles, kas atrasta pie aizdomās turētā.

Līdzīgas prātojuma shēmas var būt arī cilos kriminālistiskās identifikācijas gadījumos: personu noteikšanā pēc pirkstu nospiedumiem, kāju, roku vai zobu pēdām; teksta vai paraksta izpildītāja konstatācijā. Kriminālistikas identifikācijas secinājumiem ir svarīga operatīva nozīme versiju izveidošanā un pamatošanā.

Nozieguma pirmstiesas izmeklēšanas stadijā analoģijas metodes izmantošana ir pilnīgi pamatota un visai efektīva. Galvenais ir tas, ka analoģijas secinājumi veicina pārdomas, meklējot atbildes uz pamatjautājumiem: kas? kur? kādi motīvi?

Taču nedrīkst aizmirst, ka arī šeit analoģijas secinājumiem ir tikai varbūtējs raksturs, jo pēc analoģijas izvirzītās versijas jāpamato ar ciliem līdzekļiem. Jāņem vērā, ka pat visprecīzākā analoģija pati par sevi nav pierādījums.

Protams, mēs varam pēc krāpšanas īpatnībām noteikt noziedznieka “rokrakstu”, uz šī apstākļa pamata secināt par iespējamo aizdomās turēto

loku un beidzot nonākt pie noziedznieka. Taču, ja šī versija netiks pamatota ar faktiem, nevar būt ne runas par pieņēmuma izmantošanu apsūdzības argumenta lomā.

Pat ja secinājumam pēc analoģijas ir ļoti augsta varbūtības pakāpe, tā nav garantija, ka izmeklēšana atrodas uz pareizā ceļa. Piemēram, secinājums pēc analoģijas, kurš balstās uz to, ka parasti vīrieša asins un spermas grupas sakrīt, var būt arī aplams. Seksuālo noziegumu izmeklēšanā jāņem vērā, ka tādas sakritības var arī nebūt. Tas gadās ļoti reti, tomēr kriminālistikas laboratoriju speciālisti dažreiz saduras ar tādiem faktiem. Starp citu, bēdīgi slavenais seksuālais maniaks Čikatilo vairākkārt tika aizturēts, bet tomēr atbrīvots tieši tāpēc, ka spermas grupa viņam bija trešā, bet asins grupa — ceturtā.

Arī ekspertu secinājumiem ir tikai hipotētisks raksturs, kaut gan to varbūtības pakāpe dažreiz robežojas ar neapšaubāmību. Tomēr arī tādiem eksperta atzinumiem nevar būt vienīgā argumenta loma tiesas sprieduma pamatošanā.

Tikai kopumā ar citiem krimināllietas apstākļiem eksperta secinājumi un citi slēdzieni pēc analoģijas veido nepieciešamo un pietiekamo pamatu objektīvam tiesas spriedumam.

LIKUMAANALOĢIJA Analoģijas secinājums tiek izmantots ari atsevišķos

tiesiskā novērtējuma gadījumos.

Parasti nodarījuma juridisko novērtēšanu izdara siloģisma formā (visbiežāk pēc pirmās figūras), kurā lielākā premisa ir noteikta tiesību norma, bet mazākā premisa — konkrēta fakta konstatācija.

Taču var gadīties, ka tiesību sistēmā trūkst normas, kas tieši paredz konkrētu attiecību vai nodarījumu veidu. Šādus likumā neparedzētus gadījumus novērtē pēc normām, kas regulē līdzīgas attiecības vai nodiirījumus.

Likuma analoģija ir konkrētas tiesību normas attiecināšana uz likumā neparedzētu gadījumu uz līdzības pamata.

Piemēram, likumā paredzētajai darbībai A ir pazīmes “a”, “b”, “c”, “d” un tiesiskās sekas S. Likumā neparedzētai darbībai B ir pazīmes “a”, “b”, “c” un “e”. Pēc likuma analoģijas varam secināt, ka arī darbībai B ir piemērojamas darbībai A paredzētās sekas S.

Secinot pēc likuma analoģijas, jāņem vērā, ka darbību A un B līdzīgajām pazīmēm (“a”, “b”, “c”) jābūt juridiski būtiskām, un otrādi — atšķirīgām pazīmēm (“d” un “e”) jābūt maznozīmīgām un 110 tiesiskā viedokļa nebūtiskām.

I.atvijas krimināllikumā secinājums pēc likuma analoģijas nav paredzēts. Civillikumā lada secinājuma iespējamība speciāli atrunāta “Ievada” 4. pantā: “Likuma noteikumi skaidrojami vispirms pēc to tieša jēguma; vajadzības gadījumā tie skaidrojami ari pēc likuma sistēmas, pamata un mērķa un, beidzot, arī pēc analoģijas.”

Bez likuma analoģijas jēdziena tiesību teorijā tiek lietota arī kategorija “tiesību analoģija”. Parasti ar tiesību analoģiju saprot novērtējumu pēc tiesību vispārējiem principiem. Minētā Civillikuma pantā 1as ir novērtējums pēc likuma sistēmas, pamata un mērķa.

Arī šis tiesību novērtējuma paveids nav paredzēts Latvijas krimināllikumā. Taču PSRS tiesību vēsturē novērtējums pēc tiesību analoģijas no 20-to gadu vidus līdz 1958. gadam pastāvēja arī krimināllietu izskatīšanā. Tajos laikos tiesību analoģijas piemērošana krimināllikumā tika pamatota ar “revolucionāras likumības" un “revolucionāras tiesiskas apziņas” principiem.

No loģikas viedokļa tiesību analoģija nav slēdziens pēc analoģijas, bel ir atsevišķo gadījumu kvalificēšana saskaņā ar noteiktām vispārējām aksiomām vienkārša siloģisma formā. Terminoloģiskai līdzībai šeit ir nejaušs raksturs.

TIESISKAIS NOVERI'EJUMS PĒC PRECEDENTA

Jēdziena "tiesību avots” apjoms ir plašāks par jēdziena “normatīvais akts” apjomu. Pastāv arī tāds tiesību avota paveids ka precedents.

Nodarījumu tiesiskajā novērtējumā pēc precedenta tiesa balstās uz agrāk pieņemtu lēmumu līdzīga lielā. Romiešu tiesībās precedenta princips bija formulēts kā “auetoritas rei iudicatae”-tiesas lēmuma precedents, kas iegūst likuma spēku.

Tiesību precedentu sistēma ir raksturīga tādām valstīm kā Lielbritānija un ASV. Arī juristu sagatavošanas sistēmai šajās valstīs ir sava specifika, proti — mācību grāmatas tiesību teorijā pamatojas uz dažādu tiesu kāzusu izskatīšanu.

Kiropas valstīs ir pieņemtas kodificētas tiesību sistēmas, kurās tiesību precedentam nav tiesību avota nozīmes.

1. uzdevums. Nosakiet attiecības starp pirmā saraksta jēdzienu pāriem un atrodiet otrajā sarakstā jēdzienu pāri ar analoģisku attiecību.

VINGRINĀJUMI

1. Izbailes — bēgšana

2. Loģika — zinātne

3. Dobe — sakņu dārzs

4. Mundrs — gurdens •

5. Pilsēta — valsts

6. Vārds — teikums

7. Atriebība — aizdedzināšana

8. Uzslava — rājiens

9. Desmit — skaitlis

10. Raudāt — brēkt

11. Nodaļa — romāns

12. Krāpšana — neuzticība

13. Vēsums — sals

14. Dziedāšana — māksla

15. Drosme — varonība

2. saraksts

1. saraksts

1. Aita — ganāmpulks

2. Zādzība — noziegums

3. Bataljons — pulks

4. Uzvarēt — zaudēt

5. Noindēšana — nāve

6. Pretinieks — ienaidnieks

2. uzdevums. Sniedziet argumentētu atbildi par šo analoģiju (analoģijas secinājumu) pamatotības pakāpi. Kādi precīzas analoģijas nosacījumi ir pārkāpti?

1. Latvija un Dānija ir Baltijas jūras unitāras valstis ar sarkano un balto krāsu valsts karogā. Dānija ir konstitucionāla monarhija. Tātad ari Latvija ir konstitucionāla monarhija.

2. Zivis un vaļi dzīvo ūdenī. Zivis elpo ar žaunām. Tātad arī val/ivs elpo ar žaunām.

3. Ja caurdur zvēra izbāzni. tad medības būs veiksmīgas.

4. Šodien es salasīju sēnes, kas ārēji ļoti līdzīgas tām, kuras es salasīju iepriekšējā gadā. Iepriekšējā gadā sēnes bija ļoti garšīgas. Tātad arī šīs būs ļoti garšīgas.

5. Latvija un Somija ir nelielas mūsdienu Baltijas jūras valstis. Somijā ir divas valsts valodas. Tātad Latvijā ari ir divas valsts valodas.

6. Zeme un Venera ir blakus izvietotas Saules sistēmas planētas, kas ir apmēram līdzīgas lielumā. Uz Zemes ir dzīvība. Tātad uz Veneras arī ir dzīvība.

7. "‘Kā afgāņu tauta aizstāvējās pret padomju okupantiem, tāpat arī abhāzu tautai jāaizstāvas pret gruzīnu okupantiem" (Zviads Gamsahurdija)

3. uzdevums. Paskaidrojiet šo alegorisko analoģiju zemtekstu. Kādas cilvēku īpašības vai attiecības starp cilvēkiem tajās ir domātas?

1. Koks nekrīt no pirmā cirtiena.

2. Mīl kū vilks jēru

3. Pret sauli pat suns nerej.

4. Kas sliņķi cels p;ir saimnieku, āzi par dārznieku?

5. N'o vilka bēg. uz lāci krīt.

6. Melns darbs — balta maize.

7. Cilvēks — loks. domas — bultas, taisnība — mērķis.

8. "Aquila non captat muscas" (“ērglis neķer mušas”).

4. uzdevums. Izskaidrojiet šīs alegoriskās analoģijas. Kādas īpašības vai attiecības tajās ir domātas?

1. Kur ir tava manta, tur būs arī tava sirds (Matejs 6:21).

2. Draudzība, kas balstās uz savstarpēji izdevīgo, pastāv starp tirgotājiem (Aristotelis).

3. Māksla dzīvot vairāk līdzinās dūru cīņas mākslai, nevis dejns mākslai, jo vajag stāvēt stingri un būt vienmēr gatavam uz necerēto, jievis uz to. kas iepriekš zināms (Marks Aurēlijs).

4. Vairumam cilvēku tāpat kā augiem ir slēptas īpašības, ko atklāj tikai gadījums (Larošfuko).

5. Tās acis, ko māte savā mīlestībā skūpstījusi, nekad tumšas nepaliek (J. Jaun-sudrabiņš).

6. Gudrajam ir divas mēles: viena runā patiesību, otra izteicas, ievērojot laiku un apstākļus (Roterdamas Erasms).

7. Roku mazgā tikai roka; ja tu gribi ņemt, tad tev arī jādod (Epiharms).

8. Klaudziniet, tad jums taps atvērts (Matejs 7:7).

9. Mīla, tāpat kā uguns, nevar pastāvēt bez nemitīgas kustības; tā mirst, līdzko beidz cerēt un bažīties (Larošfuko).

10. Kam ir kalsns ķermenis, tas to dara apaļīgāku ar bieziem tērpiem; kam nevarīga doma, tas to uzpūš ar vārdiem (Montēņs).

I ]. Ir ļaudis, kas līdzīgi vodeviļām gūst ievērību tikai uz zināmu laiku (Larošfuko)

12. Pēteris sacīja: “Kungs, ja tu tas esi, tad liec man nākt pie tevLs pa ūdens virsu.” Jēzus sacīja: "Nāc!” Un Pēteris izkāpa no laivas, gāja pa ūdens virsu un nāca pie Jēzus. Bet lielu vētru redzēdams, viņš izbijās un sāka grimt, viņš brēca un sacīja: “Kungs, palīdzi man!” Un tūdaļ roku izstiepis, Jēzus viņu satvēra un viņam sacīja: “Mazticīgais, kāpēc tu šaubījies?” (Malējs I4:2K II).

17. nodaļa. PIERĀDĪJUMĀ TEORIJA

♦ Pierādījumā būtība ♦ Pierādījumā veidi ♦ Pierādījumā loģiskās prasības ♦ Polemikas māksla

Veritatem sequi et tueri iustitiam.

Patiesību meklēt un taisnību ievērot.

17.1. PIERĀDĪJUMA BŪTĪBA

Patiesība un pierādījums ^ Problēma un hipotēze ^ Pierādījuma

loģiskā uzbūve

Pēc Aristoteļa viedokļa visraksturīgākā cilvēka iezīme ir prasme pierādīt. Šī prasme, kas izpaužas domāšanas un argumentācijas precizitātē, ir ari loģikas studiju galamērķis.

Mācība par pierādījumu ir loģikas kursa galamērķis ari tajā ziņā, ka visas izskatītās domāšanas formas galarezultātā it kā virzītas pierādījuma pusē, bet mācība par pierādījumu tieši balstās uz mācību par slēdzienu. Šajā ziņā pierādījums skaidrojams kā atsevišķs slēdziena gadījums. Teiktais atbilst Platona definīcijai: “Pierādījums ir patiess prātojuma, kas pamatojas uz slēdzienu.”[34]

Tātad pierādījums ir domāšanas process, kurā sprieduma patiesums tiek loģiski pamatots ar citiem patiesiem spriedumiem.

PATIESĪBA UN PIERĀDĪJUMS Patiesība un pierādījums ir divi dažādi sprieduma satura novērtējumi izzināšanas aspektā. Jebkurai patiesībai ir objektīvs raksturs tajā ziņā, ka tās saturs ir neatkarīgs no mūsu viedokļa un subjektīvās pārliecības. Taču, kamēr patiesība nav pierādīta, tā paliek nevis drošas ticamības, bet varbūtīga pieņēmuma statusā.

Šajā sakarībā līdz ar jēdzienu "objektīva patiesība" dažreiz lieto vārdkopu "juridiskā patiesība”. Būtībā šī jēdziena saturs sakrīt ar pierādītas patiesības statusu.

Tieši juridiskās patiesības jēdziens domāts nevainīguma prezumpcijas principā. Konstitucionālā likuma 18. pantā šis princips formulēts šādi: “Ikviens uzskatāms par nevainīgu, iekams viņa vaina nav pierādīta liesā saskaņā ar likumu.”

Ņemot vērā sprieduma epistēmiskās modalitātes apakšveidus (10.2. sad.),

izziņas procesa loģiskā uzbūve attēlojama ar četru “P” vienību: patiesība, pierādījums, pārliecība, prakse. Minētā shēma prasa dažus komentārus.

Šķiet, ka prakse un izziņa ir divas savstarpēji nesavienojamas cilvēka darbības sfēras: prakses mērķis ir pasaules pārveidošana, bel izziņa virzīta uz esamības būtības pilnīgāku atveidošanu. Taču īstenībā starp šiem patiešām loģiski nesavienojamiem jēdzieniem paslav visdziļākā iekšējā mijiedarbība, kas izpaužas filozofijas formulā: prakse ir izzinās pamats un galvenais virzošais spēks.

Kā var redzēt shēmā, patiesībai ir četri iespējamie ceļi uz praksi: 1) caur pilnu virkni “patiesība—pierādījums—pārliecība prakse”; 2) caur pilnu virkni “patiesība—pārliecība—pierādījums—prakse”; 3)caur saīsināto virkni “patiesība—pierādījums—prakse”; 4) caur saīsināto virkni “patiesība—pārliecība—prakse”.

Pirmais ceļš ir domāts parastiem bezaltcrnatīviem atzinumiem (piemēram, ka noziegumā ir vainīga konkrēta persona).

Otrais ceļš ir saistīts tu- vairāku hipotēžu (versiju) izvirzīšanu un to turpmāko pamatojumu.

Trešais ceļš raksturīgs izziņas sfērām, kurās pierādījums liecina pats par sevi, bet pārliecības posmam nav patstāvīgas lomas (piemēram, matemātikā). Var teikt, ka pierādījumam šeit faktiski ir arī pārliecības loma.

Ceturtais ceļš ir domāts ticības patiesībām, kas neprasa loģisko pamatojumu.

Kā jau zinām, neprasa pierādījumu arī aksiomas (11.4. sad.). Neprasa pierādījumu arī tas, kas ir acīmredzams. “Adversus solem ne loquitor” (“pret sauli nerunā”) — respektīvi, netērē laiku, pierādot to, kas jau ir skaidrs.

Taču dažreiz acīmredzamība prasa pareizu skaidrojumu no domāšanas puses. Piemēram, mūsdienu skolnieks labi zina, ka apgalvojums “Zeme ir plakana” neatbilst patiesībai, taču acīmredzamība apstiprina tieši šo aplamo atzinumu! Līdzīgas situācijas gadās arī noziegumu izmeklēšanā (17.2. sad.).

Nc jau katrs patiess atzinums uzreiz pamatojams zinātnes un prakses vēsturiskās ierobežotības dēļ. “Temporis filia veritas“ (“patiesība ir laika meita”) — respektīvi, patiesība ar laiku nāk gaismā.

Piemēram. XIX gadsimta tiesu ballistikas un tiesu medicīnas ierobežotās iespējas neļāva atklāt vairākus tā sauktos tumšos noziegumus*, kas ar XX gadsimta beigu kriminālistiskās ekspertīzes iespējām vairs nerada problēmas.

Nav izslēgtas arī situācijas, ka šodien var rasties vajadzība pēc jauniem pierādījumiem tam, kas jau bija pierādīts vakar. Piemēram, nozieguma izmeklēšana pēc jaunatklātiem krimināllietas apstākļiem var prasīt pat jau pierādītas versijas revidēšanu.

Ne jau katrai cilvēka rīcībai ir iespējams atrast racionālu pamatojumu. Piemēram, tā saukto nemotivēto noziegumu problēma neslēpjas apstāklī, ka noziegumam nav motīvu. Problēma ir tā, ka dažu noziegumu motivācija (piemēram, huligānisma) jāmeklē nevis subjekta apziņā, bet iracionālās zemapziņas (neapzināto kompleksu) sierā.

Ja zināšanas nav pamatotas, tad tās kādu laiku atrodas hipotēzes (versijas) statusā. Hipotēze ir savdabīga “terra incognita” (“neizpētītā zeme”) starp jau zināmo un vēl nezināmo.

PROBLĒMA UN hipotēze Hipotēzes izvirzīšana saistīta ar izziņas problēmu kā pētnieciskā jautājuma paveidu (7.3. sad.).

Apzināta, bcl neatrisināta pretruna starp esošām un nepieciešamām zināšanām rada problēmsituāciju. Problēmsituācija noved pie problēmas formulējuma, bet problēmas atrisinājuma varianti tiek izteikti hipotēzes formā.

* Sk.; Topnaii.n IO. Bck KpMMmiaiiicTHKH. MocKua, 1991 iofl.

Izziņas problēma ir pētniecisks jautājums, uz kuru nav atrodama atbilde esošajās zināšanās. Visa cilvēces izziņas attīstības vēsture nav nekas cits kā visdažādāko problēmu nostādne un atrisinājums. Vācu biologs Erasts Hekels grāmatā “Pasaules noslēpumi" (1899) formulējis fundamentālo zinātņu problēmas, no kurām vairākas nav galīgi atrisinātas arī mūsdienās. Piemēram, nav atklāts dzīvības noslēpums, jo pat vienkāršāko dzīvības formu mākslīgā ceļā sintezēt pagaidām nav izdevies. Nav viennozīmīgas atbildes uz antropoģenēzes (cilvēka rašanās un izcelšanās problēma) un dvēseles noslēpumu. Gaida atrisinājumu Saules enerģijas efektīvas izmantošanas un vairākas citas aktuālas teorētiskās un praktiskās problēmas. Bieži vien izziņas un prakses attīstība rada problēmas paradoksu formā. Kā redzējām (11.2. sad.), lādu strupceļa problēmu atrisinājums prasa

nestandarta loģiskus un filozofiski metodoloģiskus līdzekļus, kā ari drosmīgus praktiskus un politiskus risinājumus.

Pastāv arī neatrisināmas problēmas, kuru atrisinājums ir to neatrisināmības pierādījums. Piemēram, mūžīgā dzinēja konstruēšanas problēma ir neatrisināma, jo tāda dzinēja ideja ir pretrunā ar enerģijas nezūdamības likumu. Vienīgais “mūžīgais dzinējs” ir Visums (Dievs) — viss pārējais ir tikai pasaules enerģijas formu savstarpējās transformācijas.

No neatrisināmām problēmām jāatšķir pseidoproblēmas (gr. “pseudos” — maldi), kas būtībā ir nekorekto jautājumu (7.3. sad.) apakšveids. Kas radās agrāk — vista vai ola? Šī pseidoproblēma pamatojas uz filoģenēzes (organismu vēsturiskā attīstība) ignorēšanu.

Imanuels Kants rakstīja: “Prasme uzdot saprātīgus jautājumus ir asa prāta svarīga un nepieciešama pazīme.”[35]

Pareizi formulētas problēmas tālākais ceļš ir saistīts ar hipotēzi. Hipotēze (gr. “hypothesis” — pieņēmums) ir pamatots pieņēmums, kas virzīts uz izzinās problēmas atrisinājumu.

Hipotēzes paveids ir versija, ko visbiežāk saista ar krimināltiesisko izziņu un praksi. Šajā nozīmē versija (lat. “verso” — apsvērt, pārdomāt) ir viens no iespējamiem nozieguma izskaidrojumiem.

Hipotēzes (versijas) iedalās vispārējas un atsevišķās. Vispārējās hipotēzes virzītas uz problēmas atrisinājumu kopuma, atsevišķās uz atrisināmās problēmas daļu.

Piemēram, mūsdienu parapsiholoģijas (gr. “para” — blakus) vispārējās hipotēzes ir telepātija^36, telekinēze^37, gaišredzība un citas. Šīs neparastās psihiskās parādības, kas saistītas ar cilvēka ekstrasensorās (superjutīgās) uztveres spējām, izskaidro ar vairākām atsevišķām hipotēzēm. Viena no tām ir biolauka hipotēze par elektromagnētiskās dabas fizisko realitāti ap dzīvajām smadzenēm, kas mainās atkarībā no organisma fiziskā un psihiskā stāvokļa.

Ar vispārējām versijām noziegumu izmeklēšanā parasti mēģina noteikt iespējamo aizdomās turamo loku. Bieži vien tādas versijas saistītas ar jautājumiem “kā labā?” (“cui bono?”) vai “kam ir izdevīgi?” (“cui prodest?”).

Atkarībā no izmeklējamā nozieguma rakstura un īpatnībām atsevišķas versijas var būt saistītas ar dažādu nozieguma apstākļu izskaidrošanu. Piemēram, slepkavību izmeklēšanā atsevišķas versijas bieži vien saistītas ar aizdomās turētā drēbēs atrasto asiņu plankumu izcelsmi. Zādzību vai laupīšanu atsevišķas versijas var būt virzītas uz nolaupīto mantu iespējamo atrašanās vietu izskaidrošanu.

Jebkuru ar noziegumu saistītu laktu vai apstākli var ņemt par pamatu atsevišķas versijas izvirzīšanā. Uz pārbaudītu atsevišķo versiju pamata var precizēt sākotnējo vispārējo versiju, kas izskaidro noziegumu kopumā.

Savukārt vispārējā versija nosaka pamatvirzienus atsevišķo versiju izvirzīšanai sakarā ar vēl nenoskaidrotiem nozieguma apstākļiem.

Hipotēžu (versiju) izvirzīšanā tiek izmantoti vairāki induktīvo slēdzienu paveidi: selekcijas indukcija, cēloņsakarību noskaidrošanas indukcija, analoģija. Tāpat kā indukcijā un analoģijā, tā arī hipotēzes pamatotības pakāpe ir saistīta ar dažu loģiski metodoloģisko pamatprasību ievērošanu.

Pirmā prasība: hipotēze nedrīkst būt pretrunā ar esamības fundamentāliem likumiem un jau pierādītiem atsevišķu zinātņu nozaru atzinumiem.

Piemēram, neviena mūsdienu zinātnes hipotēze nedrīkst būt pretrunā ar fizikas vai bioloģijas likumiem, bet kriminālmeklēšanas atsevišķas versijas — ar ballistikas likumiem.

Otrā prasība: hipotēzei nepretrunīgi jāizskaidro visi dotās priekšmetu sfēras fakti un parādības.

Piemēram, pagaidām neviena no dažādām ar NLO (neidentificēti lidojoši objekti) saistītām hipotēzēm minētai prasībai neatbilst. To pašu varētu teikt arī par izvirzīto vispārējo vai atsevišķo versiju, ja tā ir pretrunā ar kaut vienu izmeklējamā nozieguma apstākli.

Trešā prasība: hipotēzei bez pretrunām jāizskaidro ne tikai esošās, bet arī visas nākotnē iespējamās esošās priekšmetu sfēras parādības un fakti. Tātad hipotēzei jāpilda prognozēšanas funkcija.

Piemēram, laiks parādīja, ka Ļeņina hipotēze par kapitālisma drīzu nāvi minētai prasībai neatbilda. Arī jebkura nozieguma versija izturēs konkurenci ar citām versijām tikai tad, ja tā bez pretrunām izskaidros ne tikai zināmus, bet arī izmeklēšanai vēl nezināmus nozieguma faktus un apstākļus.

Ceturtā prasība: hipotēzei jābūt pārbaudāmai, un vismaz principā tā nedrīkst izslēgt sava atspēkojuma iespēju.

Piemēram, spoku esamību var pieņemt, bet tikai ārpuszinātnes robežās, jo šī hipotēze principā nav falsificējama (10.2. sad.). Arī versija par izvarošanā vainīgiem citplanētu civilizāciju pārstāvjiem principā nav neiespējama, taču tā ir nefalsificējama un tāpēc zinātniskās analīzes ietvaros nav pieņemama.

Līdz ar izskatītām četrām pamatprasībām attiecībā uz hipotēžu

pamatotību pastāv ari vairākas papildprasības. Piemēram, vadoties pēc principa “veritates oratio simplex est” (“patiesības valoda ir vienkārša”), izvirza arī vienkāršības prasību.

Saskaņā ar šo principu starp konkurējošām hipotēzēm jāizvēlas tāda, kas sniedz vienkāršāko attiecīgas priekšmetu sfēras parādību izskaidrojumu. Piemēram, izvēle starp ģeometrisko (Ptolemajs) un heliocentrisko (Kopemiks) Saules sistēmas uzbūves koncepciju pēdējās hipotēzes labā lielā mērā nolika, pateicoties tam apstāklim, ka XVI gadsimtā tā bija daudz, vienkāršāka.

Ņemot vērā, ka hipotēze ir varbūtējas zināšanas forma, tās pamatotības pakāpe saskaņā ar epistēmiskās modalitātes nozīmēm svārstās intervālā no

nulles (hipotēze ir atspēkota) līdz vienam (hipotēze ir pierādīta). Pierādīta hipotēze (versija) kļūst par droši ticamu atzinumu. Daļēji vai pilnīgi atspēkota hipotēze tiek pārveidota vai pilnīgi atmesta un aizstāta ar jaunu hipotēzi.

Sistemātiski sakārtots droši ticamo atzinumu kopums par kādu esamības parādību nozari ir teorija. Teorija (gr. “theoria” — apskatīšana) ir vispārinātu zināšanu sistēma, kas veido zinātnes galveno saturu. Līdzīgi hipotēzei teorija pilda aprakstošo, izskaidrojošo un prognozējošo funkciju.

PIERĀDĪJUMA LOĢISKĀ UZBUVE Jebkura pierādījuma loģiskā forma ir līdzīga slēdziena shēmai, kur premisu lomā ir pierādījuma argumenti, secinājuma lomā — pierādāmā tēze, bet tēzes loģiskā secināšana no argumentiem ir pierādījuma demonstrācija.

Pierādījuma tēze (gr. “thesis” — atzinums) ir atzinums, kura patiesums tiek pamatots. Atšķirībā no parasta slēdziena pierādāmā tēze (slēdziena secinājuma analogs) jau iepriekš ir zināma.

Tēzes izteiksmes formas ir teorēmas, zinātniskās hipotēzes, versijas, tiesu apsūdzības vai tiesu aizstāvības atzinumi, diskusiju tēzes un citas formas.

Pierādījuma argumenti (lat. "argumentum” — pierādījuma pamats) ir līdzekļi, ar kuriem pamatojam tēzes patiesumu. Atšķirībā no parasta slēdziena argumentu (slēdziena premisu analogs) patiesums ir viena no visbūtiskākajām pierādījuma prasībām.

Par pierādījuma līdzekļiem tiek izmantoti: 1) faktiskā informācija par lietām un notikumiem; 2) agrāk pierādīti zinātnes atzinumi; 3) aksiomas (11.4. sad.).

Piemēram, matemātiskā pierādījumā argumentu lomu pilda agrāk pierādītas matemātikas kārtulas un teorēmas, kā arī matemātikas aksiomas. Dabas, sabiedrības un morāles likumi tieši vai netieši ir pierādījuma argumenti visdažādākās zinātnes un prakses nozarēs.

Jāņem vērā, ka pierādījuma argumentu un tēžu atšķirībai ir stingri relatīvs

raksturs, proti—tā attiecas tikai uz konkrētu pierādījuma procesu. Citā attiecībā pierādījuma tēze var pildīt argumenta lomu. Piemēram, ballistiskās ekspertīzes rezultāti (T^1), kam ir argumentu loma (a^2) izmeklēšanas procesa secinājumos (T^2), pamatojas uz ballistikas likumiem (a^1) kā savu teorētisko bāzi. Savukārt ballistikas likumu (T) teorētiskais pamats ir Fizikas fundamentālie likumi (a).

Pierādījums tiesībās var balstīties gan uz nozieguma pēdu vai liecinieku liecību faktisko konstatāciju, gan uz tiesiskām definīcijām, normatīviem aktiem un atsevišķām tiesību normām. Piemēram, Kriminālkodeksa 22. pants ir viens no argumentiem liesas spriedumā par izņēmuma soda veida (nāvessoda) piemērošanu.

Ari tiesību aksiomas izmantojamas kā pierādījuma argumenti. “Cogitationis poenam nemo patitur” (“neviens netiek sodīts par domāSanu”) — šis romiešu tiesību princips atsevišķos gadījumos var pildīt argumenta lomu krimināllietu izskatīšanas gaitā.

Pierādījuma demonstrācija (lat. “demonstratio” — parādīšana) ir tēzes loģiskā secināšana no argumentiem. Būtībā visi demonstrācijas paņēmieni balstās uz izskatītām loģiskās secināšanas kārtulām dažādās slēdzienu fonnās (12.—16. nod.).

Tātad, ja tēze ir tas, ko pierādām, argumenti — tas, ar ko pierādām, tad demonstrācija ir tas, kā pierādām.

Dažreiz ar pierādījumu saprot pašus īstenības faktus vai arī informācijas avotus par faktiem un notikumiem. Ari tiesību procesuālajā praksē terminu “pierādījums'1 bieži lieto šaurākā nozīmē, proti :— ar to saprot lietas faktiskos apstākļus, kam ir būtiska nozīme pierādījuma procesā (nozieguma pēdas, liecinieku liecības). Pierādījuma loģiskā teorijā viss minētais izpilda argumentu lomu.

Ja tēzi var salīdzināt ar izpildāmo mūzikas skaņdarbu, tad argumenti salīdzināmi ar attiecīgu nošu materiālu, bet demonstrācija — ar muzikantu meistarību. Viegli saprast, ka galarezultāts, respektīvi — muzikālā skaņdarba reāls atskaņojums, ir būtiski atkarīgs ne tikai no mūzikas materiāla, bet lielā mērā ari no izpildījuma kvalitātes.

I ,īdz ar to pierādījuma pārliecināšanas spēks (“vis probandi”) balstās uz diviem pamatfaktoriem: pierādījuma argumentiem un pierādījuma demonstrāciju.

17.2. PIERĀDĪJUMA VEIDI

Tiešais pierādījums -$■ Netiešais apagoģiskais pierādījums > Netiešais sadalāmais pierādījums ^ Atspēkojums

Pierādījuma process realizējas vairākos “modus probandi” (“pierādījuma veids”). Izšķir divus pierādījuma pamal veidus: tiešo pierādījumu un netiešo pierādījumu.

TIEŠAIS PIERĀDĪJUMS Tiešā pierādījuma tēzes patiesums nepastarpināti

tiek pamatots ar argumentiem. Argumentu skaitam nav būtiskas nozīmes.

Piemēram, jāpierāda, ka 2004. gads ir garais gads (tātad gads, kurā ir 366 dienas). Pierādījumam pietiek ar diviem argumentiem: 1) garais gads ir katrs gads, kura skaitlis dalās ar 4 bez atlikuma, izņemot tos gadus, kuru skaitlis beidzas ar “00”, bet nedalās ar 400 (piemēram, 21 (K). nav garais gads); 2) 2004 dalās ar 4 bez atlikuma un izņēmumam nepakļaujas. Tātad 2004. gads ir garais gads.

Izziņas procesā tiešais pierādījums, kā arī citi pierādījuma veidi bieži balstās uz novērošanas un eksperimenta faktiem.

Novērošana ir objekta uztvere tā dabiskā vidē, kas notiek bez izziņas subjekta iejaukšanās parādību objektīvā norisē. Novērošanas metode dod sākotnējo materiālu izpētei dabaszinātnēs (zooloģijā, astronomijā), sociālajās (socioloģijā, ekonomikas teorijā) un humanitārajās (psiholoģijā) zinātnēs. Piemēram, uz zinātniskās novērošanas metodi balstījās angļu dabaspētnieka Čārlza Darvina dzīvās dabas evolūcijas teorija.

Atšķirībā no parastas uztveres novērošana kā izziņas metode raksturojas ar mērķtiecīgumu, kas izpaužas novērošanas plānveidīgumā un

sistemātiskumā. Piemēram, nozieguma vietas apskate kā izmeklēšanas darbības veids nav vienkārši mehāniska faktu konstatācija. Tā ir novērošana, kuras rezultāti lielā mērā ir atkarīgi no prasmes redzēt tieši to, kas ir svarīgs izmeklēšanā.

Kā novērošanas īpašu paveidu*žurnālisti, rakstnieki un operatīvo dienestu darbinieki izmanto tā dēvēto pārcelšanās metodi. Tās būtība ir tāda, ka apsekotājs pilnīgi pārceļas (iekļaujas) apsekošanai pakļautajā vidē un personiski novēro pētāmās parādības.

Speciālie novērošanas paveidi ir arī operatīvā novērošana (izsekošana), operatīvā apskate un personas operatīvā aplūkošana, kas regulēti ar Operatīvās darbības likumu (10.. 11. un 13. pp.).

Izziņas situācijās, kad novērošanas metode nav piemērojama, izmanto eksperimenta metodi. Eksperiments (lat. “experimentum” — pārbaude, izmēģinājums) ir objekta (O) izpēte, mainot objektīvo procesa norisi atbilstoši

izziņas subjekta (S) uzdevumiem. Tātad taktisko informāciju subjekts iegūst no objekta (2), kas iepriekš liek rekonstruēts noteiktos izziņas mērķos (1).

Pastāv vairāki eksperimenta pamatveidi: dabaszinātniskais, ražošanas, sociālais, psiholoģiskais un citi. Piemēram, uz zinātniska eksperimenta metodi balstījās

krievu fiziologa Ivana Pavlova mācība par nosacījuma refleksiem un augstākās nervu darbības teorija.

Ar tiesisko sieru ir saistīti kriminālisliskie, kriminoloģiskie un citu veidu eksperimenti, īpašs eksperimenta paveids ir operatīvais eksperiments, ko reglamentē Operatīvās darbības likums (15. p.).

Būtiska loma tiesiskajā izziņā ir pozitīviem un negatīviem izmeklēšanas eksperimenta rezultātiem. Piemēram, izmeklēšanas eksperimenta secinājums par neiespējamību novērot nozieguma notikumu vai dzirdēt šāvienu no tās vielas, par kuru liecina liecinieks, ir svarīgs arguments atsevišķas versijas pārbaudē.

Šķiet, ka novērošanā un eksperimentā iegūtie fakti liecina paši par sevi — “factum est factum” (“fakts paliek fakts”). Bet vai patiešām viss ir tik vienkārši reālā pierādījuma procesā?

Ar jēdzienu “fakts” (lat. “factum” — tas, kas ir nolicis, padarīts) mēs parasti saprotam kaut kādas parādības eksistenci. Taču problēma ir tā, ka fakta jēdziens ir saistīts ne tikai ar kaut kā pastāvēšanu, bet arī ar tās konstatāciju.

Tāpēc īstenībā faktisko argumentu pierādīšanas spēks ir būtiski atkarīgs 110 dažiem nosacījumiem.

Pirmais no tiem ir faktu precīza konstatācija. Atcerēsimies vienu no iemesliem, kāpēc kapteiņa Žiglova vadītā izmeklēšana (“Tikšanās vietu mainīt nedrīkst”) notika aplamā virzienā. Saskaņā ar liecinieka liecībām aizdomās turētais bija savās mājās pēc futbolspēles nobeiguma. Tātad ap septiņiem

vakarā, kad pēc medicīniskas ekspertīzes datiem bija noslepkavota viņa sieva? Taču turpmākā pārbaude parādīja, ka lajā dienā notika vēl viena futbolspēle, kas beidzās ap pīkst. I5.(X). Šis fakts ne tikai atspēkoja vienu no atsevišķām versijām, bet lika apšaubīt ari nozieguma vispārējo versiju.

Precīza faklu konstatācijā ii īpaši svarīga darbā ar lieciniekiem.[38] No krimināl-procesuālās prakses ir labi zināms, ka dažreiz liecinieki par vienu un to pašu nolikumu dod vaļsirdīgas, bet pretrunīgas liecības. Kur tad ir fakta patiesība, un kurš ir “classicus testis” (“uzticams liecinieks"), respektīvi, liecinieks, uz kuru var paļauties?

Šajā sakarībā varam vadīties pēc vairākiem vēl romiešu tiesībās formulētiem principiem. Daži no tiem: I) “dietum de dieto” (“atstāstīts pēc cita stāstījuma”), tātad — liecības, kas nenāk 110 pirmavota, ir nedrošas; 2) “ex ore parvulorum veritas” (“no bērnu mutes skan patiesība”); 3) “testis unus, testis nullus” (“viens liecinieks nav liecinieks”); 4) “testis oculatus pluris est quam aurili decem” (“viens liecinieks, kas redzējis, ir vairāk vērts nekā desmit liecinieku, kas dzirdējuši”).

Dialogs starp tiem, kas jau iekāpuši autobusā, un tiem, kas vēl palikuši ārpusē. Tie, kas autobusā; “Kur spraucieties, autobuss jau pilns.” Tie, kas vēl ārpusē: “Nav kauna cilvēkiem, autobuss pustukšs.” Kam ir taisnība?

Vairāki fakti pieļauj dažādas interpretācijas. Tātad otrs apstāklis, kas nosaka argumentācijas pamatotību, ir faktu pareiza interpretācija.

Istabā, kurā pakāries cilvēks, atrasta zīmīte: “Manā nāvē lūdzu nevienu nevainot.” Tātad pašnāvība? Ļoti iespējams, taču nav izslēgts arī cits šī fakta skaidrojums, proti — zīmīte uzrakstīta draudu iespaida, hei pēc tam inscenēta pašnāvība pakaroties.

Tiešais pierādījums nereti balstās uz dažādiem vēstures vai juridiskiem dokumentiem, normatīviem aktiem vai rakstveida liecībām. Arī šie argumenti “actis testanlibus” (“kā liecina aktis”) dažreiz prasa rūpīgu analīzi un adekvātu skaidrojumu.

Faktu pareiza interpretācija lielā mērā nosaka izvirzītās hipotēzes pamatotību (1). Savukārt izvirzītai hipotēzei ir atgriezeniska ievirzoša loma

iittiecībā uz turpmāko veco un jauno faktu skaidrojumu (2). Nav izslēgts arī tālākais hipotēzes precizējums, kurā jau izpaužas faktu koriģējošā loma (3).

Atsevišķa fakta precīza konstatācija un pareiza interpretācija pati par sevi vēl negarantē drošu pierādījumu. Jāņem arī vērā, ka viens un tas pats fakts, izskatīts ārpus kopsakarības ar citiem apstākļiem, var pieļaut dažādus cēloņseku skaidrojumus (15.3. sad.). «

Tāpēc trešais apstāklis, kas nosaka argumentācijas pamatotību, ir faktu pilnība un kopsakarība. Piemēram, slimības diagnoze parasti pamatojas uz vairākiem simptomiem, jo katrs atsevišķs simptoms var būt saistīts ar vairākām slimībām.

Protams, ka hipotēze (versija) var balstīties arī uz vienu vienīgu atsevišķu faktu. Piemēram, slepkavības piedraudējuma fakts var kļūt par pamatu versijai, ka slepkava ir piedraudējuma autors. Taču, kamēr šī versija neapstiprinās ar citiem faktiem (asiņu plankumi uz aizdomās turētā drēbēm, viņa pēdas nozieguma vietā), tās pierādījums ir apšaubāms.

Tātad faktiem, kuri izrauti no kopsakarības, nav pierādījuma spēka. Ar tādiem faktiem principā var pierādīt pat savstarpēji nesavienojamas hipotēzes (versijas). Tāpēc pierādījumam jābalstās nevis uz atsevišķiem faktiem, bet uz visu iespējamo faktisko materiālu.

Pretējā gadījumā notiek tas, ko sauc par faktu tendenciozo atlasi. Rezultātā pētnieks nonāk savas teorētiskās konstrukcijas gūstā un apzināti vai neapzināti uztver tikai tos faktus, kas apstiprina viņa hipotēzi (versiju).

Piemēram, samērā bieži tā noliek vēsturiskā analīzē, kad noteikts viedoklis pamatots tikai ar faktiem un argumentiem “par”, pilnību vai daļēji ignorējot faktus un argumentus “pret”. Tāda vienpusīga faktu atlase gadās arī izmeklēšanas praksē (vēlreiz, atcerēsimies kapteini Žiglovu).

Izziņas princips “pro et confra” (“par un pret”) ir ārkārtīgi svarīgs objektīvā faktu analīzē. Tiesībās šis princips izpaužas formulās “audiatur et altera pars” (“lai uzklausām arī otro pusi”) un “acqua lance” (“ar līdzīgiem svaru kausiem”).

Tātad tikai noteikta faktu sistēma atļauj ar pietiekamu pamatu secināt

par pierādāmās tēzes (T) patiesumu: faktu objektīva kopsakarība (f^1, f^2, P) Ir tāda, ka to varēja izraisīt tikai viens kopējais apstāklis (C).

Objektīva faktu analīze to pilnībā un kopsakarībā neizslēdz, ka atsevišķiem faktiem jāpievērš īpaša uzmanība to specifiskā rakstura dēļ. Piemēram, tādi fakti, ka aizdomās turētais ir klibs vai ar kupri, vai rakstāmmašīnai, ar kuru uzrakstīta vēstule ar izspiešanas draudiem, ir noteiktas burtu īpatnības, var derēt par pamatposmu versiju izvirzīšanai un lo turpmākam pierādījumam.

Saka, ka fakti ir nopietna lieta. Tas tiešām tā ir, ja pierādījuma procesā ievēro visus trīs izskatītos nosacījumus: faktu precīza konstatācija un pareiza interpretācija to pilnībā un kopsakarībā.

Dažos gadījumos tieša pierādījuma izmantošana ir apgrūtināta vai

nelietderīga, vai vispār nav iespējama. Šajās situācijās tiek izmantots netiešais^39 pierādījums, kurā tēzes patiesumu pamato ar viena vai vairāku atzinumu aplamības pierādījumu.

Izšķir divus netiešā pierādījuma paveidus: apagoģiskais pierādījums un sadalāmais pierādījums.

netiešaisAPAGOĢISKAIS PIERĀDĪJUMS Apagoģiskā (gr. “apagogos” — novērst uzmanību)

pierādījumā tēzes patiesumu pamato, pierādot antitēzes aplamību. Šis pierādījuma paveids īpaši plaši tiek izmantots matemātikā.

Par antitēzi sauc atzinumu, kas ir pretrunīgs tēzei. Tātad, pierādot, ka pretrunīgs pieņēmums tēzei (antitēze) nav iespējams, varam secināt, ka tēze ir patiesa.

Viegli saprast, ka apagoģiskā pierādījuma vispārējā loģiskā uzbūve pamatojas uz sadalāma kategoriskā slēdziena noliedzoši apgalvojošo modu (“modus tollendo ponens”) ar stingro disjunkciju:

Piemēram, saskaņā ar izvirzīto versiju (T) nolikušais ir zādzības inscenējums. Pieņemsim, ka tas bija nevis inscenējums, bet īsta zādzība (A). Pārbaudot šo pieņēmumu, redzam, ka tas ir pretruna ar faktiskiem lietas apstākļiem. Tātad mūsu pieņēmums par īsto zādzību ir aplams (A), no ka secinām, ka zādzība patiešām inscenēta (T).

Kā redzams no minētā piemēra, apagoģiskā pierādījuma struktūras atsevišķs elements ir nosacījuma kategoriskā slēdziena noliedzošais mods

(“modus tollens”). I Idz ar to apagoģiskā pierādījuma pilna loģiskā shēma izpaužas trīs pamatposmu secībā: 1) formulējam antitēzi un no tās secinām sekas (A -> B); 2) ja sekas izrādās aplamas, respektīvi —

ja tas ir pretruna ar faktiskiem apstakļiem, tad aplams ir arī implikācijas pamats, tātad antitēze (B -> A); 3) 110 antitēzes aplamības saskaņā ar pierādījuma vispārējās loģiskās uzbūves formulu secinām, ka tēze ir patiesa

Saskaņā ar tradīciju apagoģisko pierādījumu sauc arī par “pierādījumu no pretējā” (“argumentum ex contrario”). Tas ir ne visai precīzi, jo būtībā šī pierādījuma uzbūve balstās nevis uz pretēja, bet tēzei pretrunīga sprieduma atspēkojumu.

Apagoģiskais pierādījums ir spēkā tikai tad, ja attiecība starp tēzi un antitēzi atbilst trešā izslēgtā likuma principam “tertium non datur” (“trešais nav dots”).

Tātad tēzei un antitēzei jāizsmeļ visi iespējamie situācijas varianti. Piemēram, tēzei “aizdomās turētais ir bijis nozieguma vietā” izvirzām antitēzi

— “aizdomās turētais bija savās mājās”. Fakti liecina par to, ka šī antitēze ir aplama. Tātad pierādījām, ka tēze ir patiesa? Diez vai, jo šajā gadījumā pastāv vēl viens situācijas variants, proti — “aizdomās turētais atradās kādā citā vietā”.

Apagoģiskā pierādījuma efektivitāte īpaši krasi izpaužas noliedzošu atzinumu pierādījumā. Kāpēc?

Apgalvojošas tēzes pamatojumam parasti tiek izmantots tiešais pierādījums. Piemēram, tēzes “apsūdzētais ir vainīgs” pamatojumam apagoģiskā pierādījuma ceļā būtu jāizvirza antitēze “apsūdzētais nav vainīgs”. Tālāk šīs antitēzes aplamība būtu jāpierāda ar faktiem. Taču fakti, kas liecinātu par antitēzes “apsūdzētais nav vainīgs” aplamību, nav nekas cits kā fakti tēzes “apsūdzētais ir viiinīgs” tiešajam pierādījumam. Tātad apagoģiska pierādījuma ceļš šajā gadījumā ir tas pats, kas ceļš no Rīgas uz Viļņu caur Maskavu.

Ar noliedzošu tēzi ir citādāk. Noliedzošo atzinumu tiešais pierādījums iespējams tikai samērā vienkāršos gadījumos ar viegli pārbaudāmiem faktiem. Piemēram, tēzi “daži sportisti nepīpē” nav grūti pamatot kā ar apagoģisko pierādījumu (atspēkojot ar faktiem antitēzi “visi sportisti pīpē”), tā arī tieša pierādījuma ceļā.

Sarežģītākos gadījumos apagoģiskais pierādījums kļūst par vienīgi iespējamo noliedzošo atzinumu pierādījuma ceļu. Piemēram, tēzes “apsūdzētais nav vainīgs” pamatojumam jāmeklē argumenti, kas faktiski atspēko antitēzi “apsūdzētais ir vainīgs”. Ja pierādīsim, ka šī antitēze ir pretrunā ar noskaidrotajiem faktiem (piemēram, ka izvarošanā apsūdzētais nevarēja būt šī nozieguma izpildītājs impotences dēļ), tad no antitēzes aplamības varam droši secināt, ka tēze ir patiesa.

Protams, ka pierādījuma veida izvēle ir atkarīga ne likai no pierādāmās tēzes īpatnībām, bet lielā mērā ari no situācijas. Piemēram, tēze “šī ir grupveida zādzība” neprasa apagoģisko pierādījumu, ja tā tieši apstiprinās ar liecinieku liecībām. Taču, ja tādu liecību nav, neatliek nekas cils kā pieņemt antitēzi “šo zādzību izdarīja viens cilvēks". Ja fakti ir pretrunā ar šo pieņēmumu (noziedznieks nevarēja viens pats aiznest nozagto, nevarēja arī aizvest ar auto, jo nav protektoru pēdu un tās nevarēja arī aizskalot), tad varam secināt, ka zādzība izdarīta grupveida.

NETIEŠAISSADAEAMAISPIERĀDĪJUMS . Sadalamais pierādījums balstās uz visu disjunkcijas

locekļu pakāpenisku atspēkojumu, izņemot vienu, _ ,_ _ _ t* * * -j-

kas ir pierādāmā teze. I as ir pierādījums ar

izslēgšanas metodi.

Tātad sadalāmā pierādījuma vispārējā loģiskā uzbūve ir līdzīga apagoģiskam pierādījumam: tā arī pamatojas uz sadalāma kategoriskā slēdziena noliedzoši apgalvojošo modu (“modus tollcndo ponens”). Ir arī divas atšķirības — sadalāmo premisu locekļu skaits nav ierobežots un disjunkcija var būt kā stingra, tā arī vāja:

Sievietei pazudis zelta gredzens, kas atradās lādīte. Istaba bija ienākuši tikai vīrs (a), dēls (b) un draudzene (c). Izmeklēšana parādīja, ka vīrs un dēls gredzenu paņemt nevarēja (a ■ b). Tātad to nozagusi draudzene (c).

Kā izriet no minētā piemēra, sadalāmā pierādījuma struktūras iekšējie papildelementi var būt gan tiešais, gan netiešais apagoģiskais pierādījums. Piemēram, vīra un dēla nevainīguma pierādījumā izmantojams jebkurš no minētajiem pierādījuma veidiem.

Sadalāmā pierādījuma īpatnība sakrīt ar “modus tollendo ponens” specifiku (14.3. sad.): loģiski nepieciešams secinājums šeit ir iespējams tikai tad, ja tiek izskatīti visi iespējamie situācijas varianti.

Telpa atradās divi vīrieši (a, c) un viena sieviete (b). Viens no vīriešiem (a) tika noslepkavots. Iepriekšējā izmeklēšana parādīja, ka notikušais nebija pašnāvība (ā"), bet ka slepkavība izdarīta ar tik spēcīgu naža dūrienu, ka sieviete to izdarīt nevarēja (b). Tātad slepkava ir otrais vīrietis (c)? Šis secinājums būs drošs tikai tad, ja ir pierādīta jebkura cita varianta neiespējamība, respektīvi, ka noteiktā laika intervālā neviens, izņemot trīs minētās personas, nevarēja atrasties telpā.

Muzejā nozagta vērlīga glezna. Iepriekšējā izmeklēšana noskaidroja, ka iekļūt muzeja telpās caur durvīm vai logu noziedznieks nevarēja (a ■ 1> ). Tātad varam secināt, ka noziedznieks iekļuvis telpās caur citām komunikācijām (c)? Tāds secinājums būtu pārsteidzīgs, jo nav ņemta vērā ceturtā iespēja (d), proti — zaglis varēja atrasties muzeja telpās pirms tā slēgšanas un palikt tur līdz rītam.

Visu versiju izvirzīšanas prasība ir tā, ka jāņem vērā ne tikai visvairāk iespējamās vispārējās un atsevišķās versijas. Pat ja versija tieši neizriet no faktiem, bet nav pretrunā tiem, tad tai arī jābūt iespējamo versiju skaitā. “De omnibus dibitandum” (“šaubies par visu”) — šis franču filozofa Renē Dekarta izziņas metodoloģiskais princips tieši vērsts pret domāšanas vienpusīgumu un dogmatismu.

Protams, šī formula nav jāsaprot burtiski. Ja cilvēks patiešām šaubītos par visu, tad izziņas process vispār nebūtu iespējams. Runa ir par šaubām zināmās robežās, kaut gan tās ir visai relatīvas. Tomēr praktiski šīs robežas pastāv un noteiktā laikmetā to nosaka sasniegtais zināšanu vēsturiskais līmenis.

Piemēram, uz ielas atrasts cilvēka līķis bez vardarbības un aplaupīšanas pazīmēm vēl viennozīmīgi neliecina par dabisku nāvi. Loģiski nav izslēgta versija, ka tā bijusi nāve, kas iestājusies baiļu rezultātā no uzbrūkošiem un draudošiem noziedzniekiem, kuri bijuši spiesti bēgt, nerealizējot savus nodomus.

Ix>ģiski nav neiespējama arī versija par citplanētu civilizācijas pārstāvju piedalīšanos šajā no/.iegumā. Taču tādai versijai saskaņā ar mūsdienu zināšanu un prakses attīstības līmeni nav un nevar būt nedz tieša, nedz nelieša apstiprinājuma vai atspēkojuma. Tāpēc izvirzītajām versijām jābūt iespējamām ne likai loģiski, bet arī faktiski (10.1. sad.).

Tātad runa ir nevis par jebkuriem iespējamiem cēloņiem, bet gan par tādiem, kurus nosaka konkrēti lietas apstākļi. Šajā sakarībā var tikai piekrist pazīstamā krievu jurista V. Slučevska spriedumam par šaubu skaidrojumu procesuālajā praksē: “Šaubas kā loģiska iespēja jāatšķir no praktiskām šaubām, kuras radušās tiesā no dotā konkrētā gadījuma apstākļiem.”[40]

Sadalāmā pierādījumā izvirzīto versiju analīze ir burtiski atkarīga no izmeklēšanas rīcībā esošās informācijas. Izskatīsim konkrētu piemēru.

Veikalā izdarīta liela laupīšana. Noziedznieki (vai noziedznieks) nolaupīto izveduši ar mašīnu. Iepriekšējā izmeklēšanā konstatēja: 1) neviens, izņemot A, B un C, laupīšanā nevarēja būt iejaukts; 2) C nekad nei/dara noziegumu bez A vai citiem līdzdalībniekiem; 3) I? neprot vadīt mašīnu. Vai A ir vainīgs vai nevainīgs?

Ja 15 nav vainīgs, tad ir vainīgi A vai C vai abi kopā saskaņā ar (1): B* -> (A v C). Ja I? ir vainīgs, tad viņam jābūt līdzdalībniekam saskaņā ar (3). Tātad ari šajā gadījumā A vai

O ir vainīgi: B —» (A v ('). Iznāk, ka A vai C vai ari abi kopā jebkurā gadījumā ir vainīgi: (H V B) —> (A v C). Ja C nav vainīgs, tad A jābūt vainīgam saskaņā ar disjunkcijas kārtulām. Ja C ir vainīgs, tad A arī ir vainīgs saskaņā ar (2). Tātad jebkurā gadījumā A ir vainīgs: (C VC)-> A.

Kieži vien ar izslēgšanas metodi pierādītai versijai ir pārāk vispārējs raksturs. Tāpēc šī pierādījuma veida mērķis dažreiz aprobežojas tikai ar izmeklēšanas sākotnējo robežu noteikšanu. Tālākais izmeklēšanas ceļš var balstīties gan u/. tieša, gan uz netieša apagoģiska pierādījuma metodēm.

Protams, ka pierādījumu veidu secība var būt arī cita. Tāpēc abi netiešā pierādījuma veidi, kā arī tiešais pierādījums parasti liek izmantoti dažādās kombinācijās, kas būtiski pastiprina pierādījuma spēku.

Piemēram, ar apagoģisko pierādījumu ir pamatots, ka dotajā gadījumā nebija nedz slepkavības, nedz pašnāvības (a ■ b ). Paliek dabiskas nāves vai nāves aiz neuzmanības versijas (c V d). Ar sadalāmo pierādījumu tiek izslēgta dabiskās nāves iespēja (ē~). Tātad nāve aiz neuzmanības paliek kā vienīgā faktiski iespējamā versija (d). Drošs paliek drošs — šīs versijas patiesumu pamatojam arī ar tiešo pierādījumu (medicīniskās ekspertīzes akts) un līdz ar to vēlreiz pārliecināmies par visu pārējo sākotnējo versiju aplamību.

Jāņem vērā, ka ar dažām vienlaicīgām izmeklēšanas darbībām var pārbaudīt vairākas versijas. Tāpēc dažreiz jautājums par versiju pārbaudes secību zaudē savu jēgu.

Tomēr no pierādīšanas loģikas viedokļa jebkurā gadījumā vispirms ir lietderīgi atspēkot samērā mazvarbūtīgas hipotēzes (versijas), lai pēc tam ar dažādām pierādījuma kombinācijām pārbaudītu atlikušās versijas un pierādītu vienu no tām.

ATSPĒKOJUMS Atspēkojums ir tēzes aplamības vai nepamatotības pierādījums. No loģiskās puses starp atspēkojumu un pierādījumu principiālas atšķirības nav. Šajā ziņā atspēkojums ir savdabīgs pierādījuma spoguļattēls.

Atspēkojuma paņēmieni ir cieši saistīti ar polemikas (diskusijas) mākslu. Polemikas dalībnieki ir proponents (kas aizstāv noteiktu tēzi) un oponents (kas šo tēzi atspēko). Piemēram, doktora disertācijas aizstāvēšanā zinātniskā grāda pretendentam, kas ir proponenta lomā, pretī stāv oficiālie oponenti. Krimināllietas izskatīšanā tiesā proponenta loma ir prokuroram, oponenta loma — advokātam.

Atspēkojums var būt vērsts pret tēzi, pret argumentiem vai pret demonstrāciju.

Tēzes atspēkojums ir tās aplamības loģiskais pamatojums. Izšķir

tēzes tiešo un netiešo atspēkojumu.

Tēzes tiešā atspēkojuma vienkāršākais paņēmiens ir lādu kontr-argumentu atrašana, kas ir pretrunā ar tēzi. Piemēram, lai atspēkotu atzinumu “visi Aristoteļa darbi ir pārtulkoti latviešu valodā”, pietiekams ir viena nosaukuma piemērs.

Šis tēzes atspēkojuma paņēmiens darbojas tikai attiecībā uz vispārējiem (apgalvojošiem vai noliedzošiem) atzinumiem. Piemēram, tēze “daži jaunie cilvēki ir labi audzināti” ar vienu kontrargumentu (“šis jaunais cilvēks ir slikti audzināts”) netiks atspēkota.

Cils tēzes tieša atspēkojuma paņēmiens izpaužas, pamatojot no tēzes izrietošo loģisko seku aplamību. Saskaņā ar tradīciju šo paņēmienu sauc “reduetio ad absurdum” (“novešana līdz absurdam”).

Minētā paņēmiena loģiskā uzbūve pamatojas uz nosacījuma kategoriskā slēdziena noliedzošo modu (“modus tollens”): no viena vai vairākiem seku (S) noliegumiem izriet pamata, respektīvi, atspēkojuma tēzes (T), noliegums:

Piemēram, lai atspēkotu atzinumu “noziedzība iedzimst”, jāpierāda, ka no tā izrietošās loģiskās sekas ir aplamas, tātad — cilvēka organisma ģenētiskajās struktūrās specifiski noziedzīgie gēni nepastāv.

Ja hipotēzes (versijas) atspēkojums noliek eksperimenta ceļā, tad saskaņā ar iepriekšminēto formulu pierādīšanas spēks ir tikai negatīviem eksperimenta rezultātiem. Pozitīvie rezultāti liecinātu tikai par iespējamo notikumu gaitu, jo no seku patiesuma viennozīmīgi neizriet nedz pamata patiesums, nedz tā aplamība (14.2. sad.).

Piemēram, ja apsūdzētā liecības ir pretrunā ar izmeklēšanas eksperimenta rezultātiem, tad tie neapšaubāmi šīs liecības atspēko. Taču, ja eksperimenta rezultāti apstiprina apsūdzētā liecības, tad tie vēl nepierāda teiktā patiesumu.

Tēzes netiešais atspēkojums izpaužas, pamatojot antitēzes patiesumu. Sī tēzes atspēkojuma vispārējā loģiskā uzbūve pamatojas uz sadalāma kategoriskā slēdziena apgalvojoši noliedzošo modu (“m<xlus ponendo tollens”):

Minētā formula atgādina apagoģiska netieša pierādījuma pamatshēmu ar vienu atšķirību, proti — antitēze netiek atspēkota, bel liek pamatota ar tiešo pierādījumu.

Piemēram, jāatspēko tēze “neviens nevainīgais nav notiesāts”. Izvirzām antitēzi: “Daži nevainīgie ir notiesāti.” Fakti no Latvijas un Krievijas vēstures liecina, ka antitēze ir paliesa. Tātad tēze ir aplama.

Reālā domāšanas un izziņas procesā izskatītie tēzes atspēkojuma paveidi tiek izmantoti visciešākā saistībā un mijiedarbībā ar tēzes pierādījuma paveidiem. Krimināli/meklēšanas praksē konkrētu pierādījuma un atspēkojuma veidu kombināciju nosaka izmeklēšanas galamērķis — pārdomāt un pareizi plānot izmeklēšanas, operatīvās un citas darbības sistēmu nolūkā pārbaudīt izvirzītās versi jas.

Argumentu atspēkojums ir to aplamības vai apšaubāmības loģiskais pamatojums.

Argumentu atspēkojuma īpatnība ir tā, ka, atspēkojot argumentus, mēs līdz ar to vēl neatspēkojam pašu tēzi. Piemēram, daudzie Dieva esamības pierādījuma argumentu atspēkojumi vēl neliecina par tēzes “Dievs eksistē” aplamību.

Minētā īpatnība balstās uz nosacījuma kategoriskā slēdziena kārtulu: no pamata, respektīvi, argumentu (A) aplamības loģiski viennozīmīgs secinājums attiecībā uz sekām, tātad — uz pierādījuma tēzi (T), neizriet:

Argumentu atspēkojums var nozīmēt to nepietiekamību vai aplamību. Taču tē/.i šis atspēkojums neskar — tā paliek vai nu objektīvi patiesa, vai aplama. Zinātnes vēsturē ir vairāki patiesu atzinumu piemēri, kas gadsimtiem ilgi nebija pieņemti tieši nepietiekama pamatojuma dēļ.

Apšaubāmi argumenti ir pieliekams pamats to atspēkojumam arī diskusijas (polemikas) gaitā. Taču arī šeit tēzes aplamības pierādījumam tas nav pieliekami. No otras puses, oponentam (atspēkotajam) nav jāpierāda izvirzītās tēzes aplamība. Pietiek pierādīt, ka tēze nav pamatota ar argumentiem.

Izskatītā argumentu atspēkojuma īpatnība izpaužas arī nevainīguma prezumpcijas principā. Ja advokāts liesas sēdē atspēko prokurora apsūdzības argumentus, tad tas vēl nenozīmē, ka apsūdzētais objektīvi nav vainīgs. Tas liecina tikai par to, ka apsūdzība nav pamatota.

Demonstrācijas atspēkojums ir tās lopiskas nepamatotības pierādījums.

Atšķirībā no argumentu atspēkojuma demonstrācijas atspēkojums neatkarīgi no argumentu kvalitātes norāda uz lopiskām kļūdām, respektīvi — uz sakarības nepamatotību starp argumentiem un lē/i. Parasti demonstrācijas loģiskās kļūdas ir saistītas ar dažādām slēdzienu kļūdām (12.—16. nod.).

Ari šeit demonstrācijas nepamatotības konstatācija vēl neatspēko pašu tēzi. Demonstrācijas kļūdas liecina tikai par to, ka pierādījuma tēze ar loģisko nepieciešamību neizriet no argumentiem.

No otras puses, tēzes patiesuma pierādījums gulstas uz to, kas to izvirzījis. Romiešu tiesību princips vēsta: “Et incumbit probatio, qui dicit, non qui negat" (“pierādījuma smagums gulstas uz to, kas apgalvo, nevis uz to, kas noliedz”).

Princips “onus probandi” (“pierādīšanas slogs”) tiesiskajā praksē nozīmē, ka nedz aizdomās turētajam, nedz apsūdzētajam nav jāpierāda savs nevainīgums vai jāatspēko sava vaina. Tas jādara pirmstiesas izmeklētājam, prokuroram vai advokātam.

17.3. PIERĀDĪJUMA LOĢISKĀS PRASĪBAS

Tēzes noteiktība Argumentu patiesums Argumentu pamatotība Argumentu pietiekamība ^ Demonstrācijas

precizitāte ^ Demonstrācija “ad homincm“ Demonstrācija

“ad populum“

Jebkurš pierādījuma paveids ir efektīvs un loģiski precīzs tikai tad. ja

liek ievērotas noteiktas pierādījuma prasības. Visas pierādījuma loģiskās prasības balstās uz jau zināmiem loģikas likumiem un kārtulām.

Saskaņā ar pierādījuma loģisko uzbūvi šīs prasības, kā arī ar to neievērošanu saistītās loģiskās kļūdas nosacīti iedalāmas trīs grupās: attiecībā uz pierādījuma tēzi, attiecībā uz tā argumentiem un attiecībā uz pierādījuma demonstrāciju.

TĒZESNOTEIKTĪBA Pierādījuma tēzei jābūt formulētai skaidri un pre-

cizi. Šī prasība izsakāma ari noliedzošā formā, proti

— tēze nedrīkst būt nenoteikta un divējādi saprotama.

Piemēram, studenis izsaka savu attieksmi pret loģikas studijām ar tēzi: “Loģika mums nav vajadzīga.” Ja šis students vēlas šo atziņu pamatot, tad vispirms būtu jāprecizē, ko viņš saprot ar vārdu "mēs": sevi un savu draugu, savas grupas vai visus šīs augstskolas studentus. Pretējā gadījumā tēze ir nenoteikta, bet nenoteiktu tēzi nav iespējams pamatot ar noteiktiem argumentiem.

Lai izvairītos no logomahijas kļūdas (gr. “strīds par vārdiem”), izvirzot pierādījuma tēzi, vispirms jāprecizē jēdzieni, kas nosaka tēzes pamatsaturu. Piemēram, tēze “nākotne pieder sociālismam” noteikta ir tikai tad, ja ir skaidrība par divu jēdzienu saturu: 1) kāda nākotne ir domāta (pēc 10, 100 vai 1(X)0 gadiem); 2) par kādu sociālismu ir runa (boļševiku, nacionālsociālismu vai sociāldemokrātu modeli).

Ja tēze ir izteikta ar vienkāršu spriedumu, tad svarīga nozīme tās skaidram un precīzam formulējumam ir subjekta un predikāta, kvalitātes un kvantitātes, kā arī modalitātes viennozīmīgs skaidrojums.

Piemēram, tēzes “cilvēki ir egoisti” pierādījuma vai atspēkojuma ceļš atkarīgs ne tikai no jēdziena “egoists” nozīmes, bet arī no tēzes skaidrojuma kā vispārēja apgalvojuma sprieduma (ja runa ir par visiem cilvēkiem) vai kā daļēja apgalvojuma sprieduma (ja runa ir tikai par dažiem cilvēkiem).

Minēsim citu pierādījuma tēzi: “Dažas pēdas nozieguma vietā atstāja noslepkavotā radinieki.” Pirms uzsāk šī apgalvojuma pamatojumu, tēze jānoprecizē divos aspektos: 1) vai kvantitatīvais operators “dažas” domāts noteiktā ("tikai dažas”) vai nenoteiktā (“dažas, bet varbūt arī visas”) nozīmē; 2) vai izvirzītā tēze pēc modalitātes domāta kā iespējamību vai nepieciešamības spriedums.

Otra tēzes noteiktības prasība ir tā, ka visā pierādīšanas procesā tēzei jāpaliek nemainīgai. Šī prasība balstās uz identitātes likumu.

Minētās prasības pārkāpšana noved pie loģiskas kļūdas “ignoratio elenehi” (“tēzes apmaiņa”). Šai kļūdai ir divi pamatveidi: tēzes daļēja apmaiņa un tēzes pilna apmaiņa.

Tēzes daļēja apmaiņa izpaužas divos apakšveidos — tēzes sašaurināšanā un tēzes paplašināšanā.

Kā tēzes sašaurināšana, tā ari tās paplašināšana ir sākotnējās tēzes apzināta vai neapzināta pārveidošana pierādīšanas procesa gaitā. Tāda pārveidošana var būt saistīta kā ar sprieduma subjektu, lā arī ar sprieduma predikātu.

Līdz ar to tēzes daļēja apmaiņa izpaužas četros variantos. Katram variantam piemīt sava īpatnība, kas jāņem vērā pierādījuma vai atspēkojuma procesā.

Tēzi ar sašaurinātu subjektu vieglāk aizstāvēt. Piemēram: “Visi pirkstu nospiedumi pieder noziedzniekam” (T^1) — “daži pirkstu nospiedumi pieder noziedzniekam” (T^2). Otro tēzi, kas ir šaurāka, pateicoties subjektam, vieglāk aizstāvēt, jo tā ir vieglāk pierādāma.

Tēzei ar paplašinātu subjektu vieglāk uzbrukt. Piemēram: “Dažas brūces bija nāvējošas” (T‘) — “visas brūces bija nāvējošas” (T^2). Otrai tēzei, kas ir plašāka subjekta dēļ, vieglāk uzbrukt, jo tā ir vieglāk atspēkojama.

Tēzi ar sašaurinātu predikātu grūtāk aizstāvēt. Piemēram: “Aizdomās turētais ir slepkavības līdzdalībnieks” (T^1) — “aizdomās turētais ir slepkava” (T^2). Otro tēzi, kas predikāta dēļ ir šaurāka, grūtāk aizstāvēt, jo to grūtāk pierādīt.

Jāņem vērā, ka teiktais par tēzi ar sašaurinātu predikātu ir spēkā tikai attiecībā uz apgalvojošiem spriedumiem. Ar noliedzošiem spriedumiem viss ir otrādi, respektīvi — los vieglāk aizstāvēt. Piemēram: "Man nav nekāda sakara ar šo slepkavību” (T^1) — “es neesmu nogalinājis” (T^2). Šajā gadījumā otrā tēze ir šaurāka tajā ziņā, ka nozieguma izpildītājs ir tikai viens no iespējamiem nozieguma līdzdalībniekiem. Protams, ka tādu tēzi vieglāk aizstāvēt, jo to vieglāk pierādīt.

Tēzei ar paplašinātu predikātu grūtāk uzbrukt. Piemēram: “Aizdomās turētais ir slepkava” (T^1) — “aizdomās turētais bija slepkavības vietā” (T^2). Otrai tēzei, kas ir plašāka, pateicoties predikātam, grūtāk uzbrukt, jo to ir grūtāk atspēkot.

Ari šeit jāņem vērā; ka teiktais ir spēkā tikai attiecībā uz apgalvojošiem spriedumiem. Ar noliedzošiem spriedumiem viss ir otrādi — tiem vieglāk uzbrukt. Piemēram: “1-s neesmu nogalinājis” (T^1) — “es nebiju pilsētā slepkavības brīdī” (T^2). Otrās tēzes vispārējā jēga ir plašāka par pirmo, un tai vieglāk uzbrukt (to vieglāk atspēkot).

Izskatītie tēzes daļējas apmaiņas varianti ar to īpatnībām summēti shēmā nākamajā lappusē.

Viegli saprast, kādās tēzes daļējas apmaiņas kļūdās būtu ieinteresētas polemikas (diskusijas) puses: proponents (kas tēzi pierāda) ieinteresēts tādās kļūdās, kas ir saistītas ar tēzes vieglāku aizstāvēšanu un grūtāku uzbrukumu, bet oponents (kas tēzi atspēko) — kļūdās, kas ir saistītas ar tēzes grūtāku aizstāvēšanu un vieglāku uzbrukumu.

Tāpēc proponentam ir jābūt īpaši uzmanīgam pret oponentam izdevīgām kļūdām, bet oponentam — pret proponentam izdevīgām kļūdām.

Reālā pierādīšanas vai atspēkošanas procesā, kā ari polemikas (diskusijas) gaitā tēzes sašaurināšana vai paplašināšana izpaužas kā tēzes pastiprināšana vai mīkstināšana.

Piemēram, izvirzīto tēzi “dažās Eiropas valstīs ir stabilas banku sistēmas” (T^1) varam pastiprināt ar subjekta paplašināšanu: “Visās Eiropas valstīs ir stabilas banku sistēmas” (T^2). Taču sākotnējo tēzi varam ari mīkstināt ar subjekta sašaurināšanu: “Zviedrijā ir stabila banku sistēma” (T-’).

Tātad tēzes sašaurināšana viennozīmīgi noved pie tās mīkstināšanas, bet tēzes paplašināšana — pie tās pastiprināšanas? Tāds apgalvojums^41 būtu pārsteidzīgs un kļūdains, jo tēzes sašaurinašana vai paplašināšana, izmainot predikātu, dod pretēju efektu.

Piemēram, kāds Saeimas deputāts izteicās: “Mūsu ministri ir neapdāvināti.” Cils Saeimas deputāts oponenta lomā šo tēzi pastiprināja ar predikāta sašaurināšanu: “Tātad jūs apgalvojat, ka mūsu ministri ir idioti?” Pirmais deputāts bija spiests savu tēzi mīkstināt ar sākotnējā predikāta paplašināšanu: "Es tikai apgalvoju, ka mūsu ministri nav profesionāļi.”

Vēl viena dialoga piemērs. Proponents: “Šis naudas avots ir ļoti aizdomīgs” (sākotnējā tēze). Oponents: “Tātad jūs apgalvojat, ka šī nauda ir zagta?” (sākotnējās lēzes pastiprināšana). Proponents: “Es tikai apgalvoju, ka šīs naudas avots nav zināms” (sākotnējās tēzes mīkstināšana).

Tātad tēzes pastiprināšana realizējas divos variantos — ar subjekta paplašināšanu vai predikāta sašaurināšanu. Saskaņā ar iepriekš minēto shēmu pastiprinātai tēzei vieglāk uzbrukt un to grūtāk aizstāvēt.

Ari tēzes mīkstināšanai ir divi varianti, proti — ar subjekta sašaurināšanu vai predikāta paplašināšanu. Mīkstināto tēzi vieglāk aizstāvēt un tai grūtāk uzbrukt.

Atšķirībā no tēzes daļējas apmaiņas tās pilna apmaiņa ir sākotnējās pierādījuma tēzes apzināta vai neapzināta pārveidošana citā tēzē. Citiem vārdiem sakot, tiek izvirzīta viena, bet pierādīta pavisam cila tēze.

Piemēram, spriežot par prostitūciju juridiskā aspektā, mēs dažreiz aizejam šīs parādības apspriešanā tikumiskā, psiholoģiskā, medicīniskā un pat filozofiskā aspektā. Taču katrs šīs problēmas aspekts balstās uz daļadaui tēzēm un tāpēc prasa savu īpašu argumentācijas sistēmu.

Tēzes pilnas apmaiņas loģisko kļūdu dažreiz sauc par “loģisko diversiju”, kas ļoti bieži saistīta ar oponentu (auditorijas) uzmanības mākslīgu novirzīšanu uz citu tēzi. Piemēram, izvirzīto tēzi “rūpniecības sabrukumā ir vainīga valdība” maina ar tēzi “rūpniecības sabrukumā vainīga slikta likumdošana” un šī otrā tēze tiek veiksmīgi pierādīta. Bet vai tāda tēzes apmaiņa liecina par sākotnējās tēzes atspēkojumu?

Bieži vien “loģiskā diversija” izpaužas aizplīvuroti un prasa tēzes apmaiņas pakāpju atšifrēšanu. Piemēram: “Tie, kas vērsīšoties pret mūsu partiju, vērsīšoties pret latviešu tautu un Latviju.” Būtībā šis izteikums balstās uz trim tēzes apmaiņas pakāpēm: 1) “šie cilvēki ir mūsu politiskie oponenti” (sākotnējā tēze); 2) “šie cilvēki ir mūsu partijas pretinieki” (sākotnējās tēzes pastiprināšana ar predikāta sašaurināšanu); 3) “šie cilvēki ir latviešu tautas un Latvijas ienaidnieki” (sākotnējās tēzes pilna apmaiņa).

Svarīgākā loģiskā prasība attiecībā uz pierādījuma argumentiem (pamatiem) ir tā, ka argumentiem jābūt patiesiem. Ar aplamiem argumentiem nevar

ARGUMENTU

PATIESUMS

pieradīt patiesu tēzi.

Šīs prasības pārkāpšana noved pie kļūdas “error fundamentalis” (“aplams pamats”): tā ir tēzes pamatošana ar aplamiem argumentiem.

Šīs loģiskās kļūdas īpatnība ir tā, ka tā balstās uz faktiskām kļūdām (“error fakti”). Taču loģiska secināšana no aplamiem pamatiem parasti noved pie aplamiem gala spriedumiem. Piemēram, kļūdaina slepkavības laika konstatācija var novest pie aplamas versijas pamatojuma.

Dažreiz aplama pamata kļūda nav tik viegli atšifrējama. Izskatīsim kādu matemātisko pierādījumu. Pieņemsim, ka “5=1”. Saskaņā ar matemātikas kārtulām, atņemot no abām vienādības pusēm vienu un to pašu skaitli, līdzība saglabāsies. Tātad: 1) 5-3= 1-3; 2) 2= = -2; 3) 2^2 = (-2)2: 4) 4=4. Ja ir patiess galarezultāts, tad it kā patiesam jābūt ari pieņēmumam, ka “5=1”. Aplama pierādījuma kļūda slēpjas jau sākotnējā argumentā, kas ir spēkā tikai pozitīvo skaitļu robežās.

Izskatīsim šādu dilemmu: “Ja slimniekam lemts nomirt, tad viņš vienalga nomirs, izsauks ārstu vai ne. Bet, ja slimniekam lemts izveseļoties, tad viņš tāpat izveseļosies, izsauks ārstu vai ne. Bet slimniekam lemts vai nomirt, vai izveseļoties, tātad jebkurā gadījumā ārstu saukt nevajag.” Šis aplamais secinājums izriet no aplamiem argumentiem, kuros nāve vai izveseļošanās viennozīmīgi tiek saistīta vienīgi ar cilvēka likteni.

Pieredzējis polemists zina, ka pietiek apšaubīt tikai vienu argumentu, lai izjauktu visu pierādījuma sistēmu. Arī visas liecinieka liecības kļūst vismaz apšaubāmas, ja tiek konstatēts vismaz viens melošanas fakts.

Juridiskajā praksē patieso argumentu sauc “argumentum ad rem” — arguments, kas balstās uz faktiem, uz patiesajiem lietas apstākļiem. Ja operatīvajā izmeklēšanas darbībā tiek izmantoti aplami fakti, liecības vai kriminālistisko ekspertīžu secinājumi, tad tas neizbēgami izmeklēšanu noved aplamā virzienā.

Argumentu patiesuma prasība ir ari svarīgs zinātniski pētnieciskas darbības efektivitātes nosacījums. Piemēram, princips “ad fontes” (‘‘pie avotiem”) prasa, lai zinātniskos darbos strādātu ar pirmavotiem, nevis pēc atstāstījumiem vai skaidrojumiem.

ARGUMENTUPAMATOTĪBA Kā zināms, patiesums un pamatotība ir dažādi sprieduma modalitātes raksturojumi (10.2. sad.).

Arī patieso spriedumu saturs var būt gan pamatots,

gan arī nepamatots.

Kārtējā pierādījuma loģiska prasība attiecībā uz argumentiem nosaka, ka visiem pierādījuma argumentiem jābūt ne tikai patiesiem, bet arī pamatotiem.

Tātad pierādījumā nedrīkst izmantot tādus argumentus, kas varbūt ir patiesi, bet nav pierādīti. Piemēram, atsaukšanās uz pieņēmumiem, minējumiem vai baumām ir efektīvs psiholoģiska spiediena līdzeklis, taču tā izmantošana argumentu lomā ir loģiski aizliegts paņēmiens.

Argumentu pamatotības prasības neievērošana noved pie loģiskas kļūdas “petitio principii” (“aizsteigšanās priekšā argumentam”), respektīvi — tēzi pamato ar argumentiem, kuriem vēl nepieciešams pamatojums.

Varbūtēju argumentu izmantošana pierādījuma procesā nav izslēgta, taču jāņem vērā: ja argumentiem ir varbūtējs raksturs, tad ari tēzi var uzskatīt par pierādītu tikai ar noteiktu varbūtības pakāpi.

Juridiskajā praksē droši ticamus un neapšaubāmi patiesus argumentus sauc “factum notorium” (“vispārpazīstams fakts”). Tie ir fakti, kas tiesā tiek atzīti par droši zināmiem un nav vairs jāpierāda.

Taču dažreiz arī tā saucamais "argumentum ad oculos” (“uzskatāms arguments”) prasa rūpīgu skaidrojumu (17.2. sad.). Ārējais izskats var maldināt, un tā rezultātā secinājums '“prima facie” (“no pirmā acu uzmetiena”) var izrādīties kļūdains.

Piemēram, ja nozieguma vietā atrastie pirkstu nospiedumi ir identificēti pcc kartotēkas datiem, tad tas vēl nav pilnīgi pamatots arguments apsūdzībai. Šie pirkstu nospiedumi varēja rasties ne tikai nozieguma laikā, bet arī pirms vai pēc tam.

Argumentu pamatotības prasība ir saistīta arī ar citu aizliedzošu nosacījumu — argumentu pamatojumam nedrīkst izmantot pierādāmo tēzi. Tātad argumentiem jābūt loģiski neatkarīgiem no tēzes.

Šis prasības neievērošana noved pie kļūdas “circulus in probando” (“aplis pierādījumā“): tēzi pamato ar tādiem argumentiem, kuri paši ir pamatojami ar pierādāmo tēzi.

Tādu kļūdu, piemēram, nav grūti saskatīt Dieva eksistēšanas tikumiskā pierādījumā. Tiek pierādīts, ka Dievs eksistē (T) tāpēc, ka cilvēkam ir tikumiskas vajadzības (a). Bet kas nosaka cilvēka tikumisko vajadzību esamību? Saskaņā ar kristietības pamatprincipiem tādu vajadzību nosaka “dievišķā dzirksts”, kas cilvēkam dota kopš tā radīšanas.

Protams, ja argumentu skaits nav liels, tad atrast apļa kļūdu pierādījumā nav grūti. Taču garās slēdziena virknēs šo kļūdu var arī nepamanīt.

ARdUMENTU PIETIEKAMĪBA argumenti paši par sevi var būt patiesi un pamatoti. Taču paliek vēl cita svarīga loģiskā prasība attiecībā uz pierādījuma argumentiem, proti

— tiem jābūt pietiekamiem tēzes pamatošanai.

Argumentu skaitam šeit nav būtiskas nozīmes, jo pierādījumā ir svarīgs nevis argumentu skaits, bet gan to sakars ar pierādāmo tēzi. “Argumenta ponderanlur, non numerantur” (“argumenti tiek svērti, nevis skaitīti”), respektīvi — argumentu spēku nosaka to kvalitāte, nevis daudzums.

Bieži vien tēzes pierādījumam vai atspēkojumam pietiek ar vienu vienīgu patiesu un pamatotu argumentu. Piemēram, lai pierādītu hipotēzi par citplanctu civilizācijas eksistenci, pilnīgi pietiktu iepazīties vismaz ar vienu tās pārstāvi.

Dažreiz vienīgā argumenta lomu spēlē “nervus probandi” (“pierādījuma nervs”), tālad — izšķirošais arguments. Tā modifikācija zinātnē un citās izziņas sfērās ir “experimentum crucis” (“krusta eksperiments”), respektīvi

— izšķirošais eksperiments. Kaut gan minētie argumentu paveidi īstenībā var arī nebūt vienīgie, būtībā tie ir pēdējie punkti uz “i”, kas izšķir pierādījuma galīgos rezultātus.

Protams, ka arī ar izšķirošiem argumentiem var rasties to skaidrojuma problēmas. Piemēram, romiešu tiesību praksē personisko atzīšanos viennozīmīgi skaidroja kā “regina probationum” (“pierādījuma karaliene”), tātad uzskatīja par apsūdzētā vainas apstiprinājumu. Taču ne tikai no loģiskās, bet arī 110 mūsdienu juridiskās prakses viedokļa šis arguments pats par sevi tomēr nav pietiekams nosacījums apsūdzētā vainīguma pakāpes objektīvam pierādījumam.

Argumentu pietiekamības prasībā runa ir nevis par formāli teorētisko, bet par praktiski pietiekamo argumentu pilnību. Saskaņā ar mūsdienu loģikas teoriju pilna loģiskās secināšanas formalizācija vispār nav iespējama.

Ja mēs vadītos no argumentu teorētiskās pilnības principa, tad nekāds pierādījums, izņemot matemātisko, praktiski nebūtu realizējams. Lietiskie pierādījumi? Tie ir speciāli safabricēti un atstāti notikuma vietā. Liecinieki? Tie ir uzpirkti. Atspēkot šos apgalvojumus ar matemātisko precizitāti nav iespējams, jo te draudētu secināšanas regress bezgalībā (11.4. sad.).

Šajā sakarībā rakslurīgs ir piemērs no kriminālistikas identifikācijas sfēras. Savā laikā grāmatā “Pirkstu nospiedumi” (1892) angļu psihologs un antropologs Frānsiss Galtons pierādījis, ka saskaņā ar varbūtības teoriju kāda cilvēka atsevišķa pirksta nospieduma sakritības iespēja ar cita cilvēka analogu izpaužas attiecībā 1 : 4. Taču viena cilvēka visu desmit pirkstu sakritība ar to pašu desmit cita indivīda pirkstu nospiedumiem izpaužas jau attiecībā

1 : 64 000 000 000. Tātad, ņemot vērā Zemes kopējo iedzīvotāju skaitu, varam secināt, ka divu cilvēku pilna pirkstu nospiedumu sakritība praktiski (taču ne teorētiski) nav iespējama.

Visumā argumentu pietiekamību tēzes pierādījumam nosaka pieliekamā pamata likuma prasības. Asiņu plankumi uz aizdomās turētā drēbēm, pie viņa atrastais nazis, draudi cietušajam — tic visi ir svarīgi argumenti viņa vainas pierādījumam. Taču par pietiekamiem tic parasti kļūst tikai noteiktā argumentu sistēmā.

Pat alibi (lat. “atrašanās citā vietā”) esamība ne vienmēr ir pieņemama kā pietiekams arguments aizdomās turētā nevainīguma pierādījumam. Atsevišķos nozieguma veidos drošs alibi var būt ne tikai nozieguma organizatoram, bet arī izpildītājam (piemēram, ja tiek izmantota tālvadības spridzināšanas ierīce).

Var likties, ka argumentu skaitam ir nozīme tikai uz vienu pusi, respektīvi, lai to nebūtu par maz. Tālad — jo vairāk argumentu, jo labāk ? Šis princips ne vienmēr attaisnojas praksē. Dažreiz pārmērīgam argumentu skaitam var būt arī negatīvs efekts.

Loģisko kļūdu, kas ir saistīta ar argumentu skaita pārmērīgu palielinājumu, sauc par pārmērīga pierādījuma kļūdu. Šī kļūda var novest pie savstarpēji noraidošiem argumentiem un pat līdz pret sevi vērstam argumentam. Piemēram, tāds arguments parādās, ja kāds cilvēks nolūkā novērst no sevis aizdomas sava drauga slepkavībā apgalvo, ka viņš vispār nepazīst noslepkavoto.

Cits piemērs. I.ai pierādītu, ka kāds cilvēks nav bijis kautiņa iniciators, līdzjutējs liecināja, ka tas vispār nepiedalījās konfliktā. Bet ja ir aculiecinieki, ka šis cilvēks tomēr piedalījās kautiņā, kaut gan patiesībā viņš nebija tā sācējs? Līdzjutējs ar šādu liecību izdara lāča pakalpojumu.

Tāpēc par argumentāciju ar pārmērīga pierādījuma kļūdu saka: "qui nimium probat, nihil probat” (“kas pierāda pārāk daudz, tas nepierāda neko”).

DEMONSTRĀCIJAS PRECIZITAT E Attiecībā uz pierādījuma demonstrāciju pastāv tikai viena vispārēja prasība -— pierādāmai tēzei saskaņā ar loģikas likumiem un kārtulām ar loģisko nepieciešamību jāizriet no argumentiem.

Tāpēc visas atsevišķās demonstrācijas prasības būtībā sakrīt ar dažādu slēdzienu veidu kārtulām, proti — deduktīvo slēdzienu, indukcijas un analoģijas kārtulām (12.—16. nod.). Šo kārtulu pārkāpšana noved pie demonstrācijas pamatkļūdas “non sequitur” (“neizriet”).

Šajā sakarībā minēsim tikai trīs speciālās demonstrācijas prasības, kas nav tieši saistītas ar kādu noteiktu slēdziena formu.

1. No teiktā relatīvā nozīmē nedrīkst secināt par teikto absolūtā nozīmē.

Piemēram, kāds apgalvo, ka nāvessods noteiktos apstākļos ir nepieciešams. Tātad šis cilvēks ir dedzīgs nāvessoda piekritējs? Vismaz 110 teiktā tāds secinājums neizriet.

Analoģiskas kļūdas parasti ir saistītas ar mūsu parastās runas nepilnībām un neprecizitāti. Dažreiz mēs noteiktu atzinumu izsakām ar domātām un it kā visiem saprotamām atrunām, taču kāds šis domātās atrunas var apzināti vai neapzināti nesaprast. Tāpēc lietišķās sarunās vai dokumentos obligāti jāparedz tādu nianšu speciāli skaidrojumi.

2. No teiktā kopības nozīmē nedrīkst secināt par teikto sadalāmā nozīmē. Citiem vārdiem sakot, par veselā atsevišķām daļam nedrīkst apgalvot to, kas īstenībā pastāv tikai attiecībā uz visu veselo.

Piemēram, ja mēs novērtējam kāda policijas iecirkņa darbu kā kopumā apmierinošu, tad tas vēl nenozīmē, ka apmierinošu novērtējumu pelna arī katrs atsevišķs šī iecirkņa darbinieks.

3. No teiktā sadalāmā nozīmē nedrīkst secināt par teikto kopības nozīmē. Citiem vārdiem sakot, par visu veselo nedrīkst apgalvot to, kas ir taisnība tikai attiecībā uz veselā atsevišķām daļām.

Piemēram, pat ja futbolkomandā spēlē visspožākās futbola zvaigznes, tas vēl nenozīmē, ka ari komanda kopumā sasniegs izcilus rezultātus.

Visu trīs minēto demonstrācijas speciālo prasību pārkāpums noved pie loģiskām kļūdām. Pastāv vēl divas aizliedzošas pamatprasības, kas tiek vērstas pret ārpusloģisko paņēmienu izmantošanu pierādījuma demonstrācijā.

•

DEMONSTRĀCIJA “AD HOMINEM” Tēzes loģisko pamatojumu nedrīkst apmainīt pret

cilvēka personības pozitīvu vai negatīvu novērtējumu. Šās prasības pārkāpšanu sauc “ar-gumentum ad hominem” (“atsaukšanās uz personību”).

Piemēram, demonstrēšana uz tāda argumenta pamata ir šādā slēdzienā: “Šis mācītājs ir dzērājs, tāpēc reliģija ir tautas maldināšana.”

Minēsim citu demonstrēšanas “ad hominem” piemēru: “Šis Rīgas Domes deputāts nevarēja pārkāpt likumu, jo viņš ir godīgs cilvēks un viņam ir daudz nopelnu Latvijas labā.”

Viena no “ad hominem” paņēmiena variācijām ir analizēt nevis kāda atzinuma saturu, bet ar šāda atzinuma izteikšanu saistītus motīvus, piemēram: “Jūs to teicāt aiz skaudības”; “cik jums samaksāja par šī viedokļa aizstāvēšanu?”.

Visos minētajos piemēros pierādījuma demonstrācija ir neprecīza, jo tā netiek vērsta uz lietas būtību (lai. “ad rem”). Tāpēc pierādāmā tēze loģiski neizriet no izmantotiem argumentiem.

Protams, zinātnē un juridiskajā praksē vadīties pēc principa "ad hominem” būtu kļūdaini un pat nenopietni. Tomēr absolūti izslēgt šo principu no reālas argumentācijas prakses diez vai ir iespējams, jo dažās situācijās personības novērtējumam ir būtiska nozīme tieši pierādījuma demonstrācijā.

Piemēram, ja kāds Saeimas deputāta kandidāts netālā pagātnē bija notiesāts par izvarošanu, tad šis biogrāfijas fakts šodien pārvēršas spēcīgā pretargumentā visam, ko viņš teicis tautas priekšā.

DEMONSTRĀCIJA ••AD I’OPULUM” Tēzes loģisko pamatojumu nedrīkst apmainīt pret

psiholoģisko ietekmi uz klausītāju vai lasītāju jūtām. Šī demonstrācijas aizliedzošā loģiskā pamatprasība, tāpat kā iepriekšējā, vērsta pret ārpusloģisko paņēmienu izmantošanu pierādījumā.

Minētās prasības pārkāpšanu sauc “argumentum ad popuhim” (“arguments publikai”). Šis ārpusloģiskais paņēmiens izpaužas vairākos sociāli psiholoģiskos, tikumiski psiholoģiskos un izzinoši psiholoģiskos paveidos.

Starp sociāli psiholoģiskiem paņenjieniem “ad populum” visbiežāk tiek izmantoti paņēmieni “masām”, “naudas makam” un “vairākuma viedoklim”.

Paņēmiena “masām” pamatā ir spekulācijas uz cilvēku grupālo egoismu, nacionālismu, reliģiskām vai citām sociālām jūtām. Šo paņēmienu sauc arī par demagoģiju. Piemēram, dažu apelāciju pie “tautas gribas” vai “tautas ideāliem” pamatmērķis ir nevis patiesības pierādījums, bet vieta parlamentā.

Paņēmiens “naudas makam” (“ad crumenam”) balstās uz argumentiem, ka atbalstīt kādu viedokli, politisko partiju vai programmu ir izdevīgi. Šis paņēmiens parasti ir viens no populārākajiem priekšvēlēšanu cīņas argumentiem vai kontrargumentiem.

Paņēmiens “vairākuma viedoklim” runā pats par sevi ar savu nosaukumu. Bet vai patiesība vienmēr ir vairākuma pusē?

Starp tikumiski psiholoģiskiem paņēmieniem ‘‘ad populum” visvairāk izplatīti paņemieni "līdzjūtībai”, “cēlsirdībai” un “uzticībai”.

Paņēmiens “līdzjūtībai” balstās uz žēluma izraisīšanu pretējā pusē. Šo paņēmienu dažreiz izmanto advokātu argumentācijā.

Līdzīgs ir paņēmiens “cēlsirdībai”, kas apelē pie cilvēku godaprāta. Arī šis paņēmiens nereti liek izmantots ka psiholoģiskais līdzeklis pierādījuma demonstrēšanā.

Minēsim paņēmiena “uzticībai” piemēru: “Jūs nedrīkstat atkāpties no principiem!” Bet ja nu tie ir principi, kas balstīti uz aplamām idejām?

Starp izzinoši psiholoģiskiem paņēmieniem “ad populuin” visbiežāk izmanto paņēmienus “veselajam saprātam”, “tumsonībai” un “autoritātei”.

Paņēmiens “veselajam saprātam” ir apelācija pie cilvēka ikdienišķās apziņas. Piemēram, bēdīgi slavenās sabiedrības "MMM” afēra ir spilgts piemērs plašu tautas aprindu maldināšanai, izmantojot minēto paņēmienu.

Paņēmiens “tumsonībai” (“ad ignorantiam”) tiek lietots ar nodomu, apzinoties oponenta (klausītāja) zināšanu trūkumu. Ne kairs cilvēks atzīsies, ka viņš slikti orientējas kādā problēmā. Tāpēc daži oratori savus nepierādītos un pat melīgos argumentus reizēm pavada ar šādiem teicieniem: “visiem ir zināms”; “zinātne sen jau konstatēja”; "tas ir vispārzināms fakts” vai pal — “tikai muļķis to nezina”.

Paņēmiena “autoritātei” būtība ir atsaukšanās uz ievērojamas personas autoritāti. Argumentu “ipse dixit” (“viņš pals to teica”) kā neapstrīdamu pierādījuma paņēmienu plaši izmantoja vēl Pitagora skolas mācekļi. Viduslaikos tāda pamatojuma loma bija Aristoteļa filozofijas pamatprincipiem.

Attiecībā uz lietas būtību atsaukšanās uz autoritāti ir ļoti apšaubāms demonstrēšanas paņēmiens. Protams, ka ar tādu atsaukšanos var parādīt sava viedokļa līdzību ievērojama zinātnieka uzskatiem, Bībelei, Korānam vai Talmudam, Marksa, Ļeņina vai Hitlera teorijām. Taču tādas atsaukšanās pašas par sevi vēl neliecina par to, ka arī tavs personīgais viedoklis atbilst patiesībai.

Izmantojot šādu paņēmienu, var ne tikai visu attaisnot, bet arī it kā viegli pierādīt pat savstarpēji nesavienojamus atzinumus. Piemēram, atsaucoties uz piemērotiem aforismiem vai parunām, var pamatot kā esošās valdības saglabāšanu (“veca vijole labāk spēlē”), tā arī tās maiņu (“jauna slota ftri slauka”).

Kā pēdējo izskatīsim paņēmienu, kas parasti tiek izmantots tad, kad visi pārējie izskatītie psiholoģiskās ietekmes paņēmierli ir izsmelti vai dažādu iemeslu dēļ netiek ņemti vērā.

Tāds ir paņēmiens “ad baculinum” (lat. “nūjas arguments”), kad tiek draudēts ar dažādām nepatīkamām sekām vai pat vardarbību. Šī paņēmiena būtība ir kaut ko pamatot “marte non arte” (lat. “ar karu, nevis ar mākslu”), respektīvi — ar karaspēku, nevis ar garaspēku.

Piemēram, uzstājoties ANO, Ņikita Hruščovs izmantoja ļoti savdabīgu demonstrēšanas paņēmienu, kad, novilcis savu kurpi, sāka dauzīt ar to pa tribīni, kliegdams: “Mēs jūs apbedīsim!" Pēc tam padomju diplomātiem bija ilgi jāskaidro pasaules sabiedrībai, ka ar “apbedīšanu” bija domātas nevis ASV, bet uzvara miera sacensībā ar kapitālistisko sistēmu.

Šādi paņēmieni, kurus sauc par “ultima ratio regis” (lat. “pēdējais karaļu arguments”), nezaudēja popularitāti arī 90-jos gados. Atcerēsimies kaut vai Mihaila Gorbačova “argumentus” attiecībā uz Baltijas valstīm 1991. gada janvāri.

Visas minētās demonstrācijas “ad populum” variācijas no loģikas viedokļa neapšaubāmi ir aizliegtie paņēmieni. Vācu filozofs Artūrs Šopenhauers demonstrāciju “ad populum” tēlaini raksturoja šādi: "Tur, kur izmantojama šī viltība, pārējās var arī neizmantot. Iedarbojieties nevis uz prātu ar argumentiem, bet gan uz gribu ar motīviem, tad klausītāji tūlīt piekritīs jūsu viedoklim, kaut arī tas būtu aizgūts trako namā.”[42]

17.4. POLEMIKAS MĀKSLA

Polemikas veidi ^ Polemikas motīvi ^ Par ko un ar ko nevajag polemizēt Polemikas nekorektie paņēmieni Polemikas korektie paņēmieni Medicina mcntis

Kā jau redzējām, pierādījuma process neaprobežojas ar tīri loģiskas dabas paņēmieniem. Argumentācijas un demonstrācijas puses ir nevis “loģiskas mašīnas”, bet cilvēki ar visdažādākajām psiholoģiskām un citām īpatnībām.

Tāpēc princips “veritas vincit” (“patiesība uzvar”) ne vienmēr īstenojas, pateicoties tikai loģikas prasību ievērošanai. Pierādījumā, it īpaši, ja tas ir saistīts ar polemikas (diskusijas) elementiem, svarīgs ir ne tikai loģiski teorētisks, bet arī komunikatīvs aspekts.

Arī mutiskās uzstāšanās auditorijas priekšā, kurās runātājs parasti ir proponenta, bet auditorija — nelieša oponenta lomā, argumentācijas un demonstrācijas mērķis ir ne tikai pierādīt, bet arī pārliecināt. Tāpēc pierādījuma taktikai ir zināmi paņēmieni, kas viskrasāk izpaužas polemikas mākslā.

Polemikas mākslai (gr. “eristika”) ir liela nozīme visās sabiedriskās dzīves jomās, bet it īpaši zinātnē, politikā un tiesībās, kā ari visās pārējās sfērās, kas ir saistītas ar cilvēku komunikācijas procesiem.

Ievērojamu ieguldījumu polemikas leorijas izpētē devuši vācu filozofs Artūrs Šopenhauers (1788—1860) un krievu loģiķis Sergejs Povarņins (1870—1952).

POLEMIKAS VEIDI Polemikas vei- (ļus klasificē pēc

dažādiem pamatiem. Pēc polemikas formām tā iedalāma:

1) haotiskā un koncentrētā; 2) vienkāršā un komplicētā; 3) bez auditorijas un auditorijas klātbūtnē; 4) mutvārdu un rakstveida.[43]

Haotiska un koncentrēta polemika.

Pirmajam polemikas paveidam ir raksturīga dažādu tēžu apspriešana bez noteiktas sistēmas. Otrais polemikas paveids koncentrējas ap vienu tēzi vai dažādām noteiktā secībā apspriešanai paredzētām tēzēm.

Vienkārša un komplicēta polemika. Ši iedalījuma pamatā ir polemikas dalībnieku skaits — vai nu tā ir polemika “viens pret vienu”, vai polemika starp vairākām personām. Otrajā gadījumā svarīga nozīme ir polemikas organizatoram (ja tāds ir): sapulces vai TV diskusiju vadītājam, Saeimas priekšsēdētājam utt.

Polemika bez auditorijas un auditorijas klātbūtnē. Otrā polemikas paveida īpatnība ir tā, ka jebkura auditorija būtiski ietekmē polemikas dalībniekus. Bieži vien polemika ar plašu klausītāju loku pārvēršas polemikā pašas auditorijas dēļ (piemēram, Saeimas debašu radiotranslācija).

Mutvārdu un rakstveida polemika. Rakstveida polemika ir pamatīgāka, bet tā var būt pārāk ilgstoša. Mutvārdu polemikā, it īpaši auditorijas klātbūtnē, liela loma ir psiholoģiskiem faktoriem (piemēram, uzvedības un runas stilam). Nedrošs cilvēks šādā pasākumā vienmēr būs zaudētāja lomā. Cilvēks, kas spēj zibenīgi reaģēt uz oponenta (auditorijas) argumentiem “ex improvisio” (“neparedzēti”, “pēkšņi”), mutvārdu polemikā noteikti gūs ievērojamas priekšrocības.

POLEMIKAS MOTĪVI Pēc polemikas motīviem tā klasificējama četros apakš- veidos: 1) patiesības dēļ; 2) pretinieka pārliecināšanas

dēļ; 3) uzvaras dēļ; 4) pašas polemikas dēļ.

Polemika patiesības dēļ dod konstruktīvus rezultātus tikai starp aptuveni līdzīgiem pēc spoka, kā arī mierīgiem un inteliģentiem pretiniekiem. Tādas polemikas paveids ir lietišķas sarunas, kurās patiesība parasti ir sasniedzama kompromisa formā.

Polemikā pretinieka pārliecināšanas dēļ proponenta galvenā interese ir nevis patiesība pali par sevi, bet pretinieka uzskati. Loģisko paņēmienu pilnība Šeit liek ievērota pēc principa “mērķis attaisno līdzekļus”. Tāpēc, piemēram, politiskā propagandā un aģitācijā dažādi viltīgi argumentācijas un demonstrācijas paņēmieni ir visai parasta parādība.

Polemikai uzvaras dēļ loģiski korekti paņēmieni ir vēl mazāk saistoši. Šeit valda princips “uzvarētājus nesoda”.

Polemika pašas polemikas dēļ ir savdabīgs sacensības veids, kad pierādījuma mērķis faktiski pazūd. Tā ir polemiskas “niezes” slimība, kad lietas būtība paliek otrajā plānā, bet priekšplānā ir tīri loģiska sacensība argumentācijā un demonstrācijā.

PAR KO Un ar ko NEVAJAG POLEMIZĒT Protams, ka polemikas dalībniekiem daudzmaz jāpārzina tas, par ko tiek spriests. Piemēram,

piedalīties diskusijā par kvarkiem (hipotētiskā mikropasaulcs .dalāmības robeža) cilvēkam bez speciālām mūsdienu fizikas zināšanām būtu vismaz vieglprātīgi.

Tomēr gadās, ka mēs sākam polemizēt arī tad, kad priekšstats par polemikas priekšmetu ir visai miglains. Dažreiz negatīva attieksme pret kaut ko (piemēram, pret loģikas studiju nepieciešamību) rodas tikai tāpēc, ka cilvēks vienkārši nav izaudzis līdz problēmas izpratnei. "Damnant quod non intellcgunt” (“viņi nosoda to, ko nesaprot”).

Sildos gadījumos loģiskas diskusijas vietā lietderīgāk izmantot, ja tas ir iespējams un vajadzīgs, citus ietekmes veidus: tiesiskus (piemēram, pavēles formā), likumiskus (piemēram, apelējot pie sirdsapziņas) vai psiholoģiskus (piemēram, solījuma vai pamudinājuma formās).

Konstruktīva polemika nav iespējama arī bez vienprātības pamat-premisās, respektīvi — zināmās sākotnējās idejās. Labākajā gadījumā tāda polemika pārvēršas emocionālā strīdā vai savu uzskatu demonstrācijā auditorijas priekšā. Tāpēc “cum principia negante non est disputandum” (“ar tādu, kas noliedz pamatus, nevajag polemizēt”).

Bet viii drīkst polemizēt par pašiem pamatiem? Protams, ja tas ir speciāls polemikas priekšmets. Teiktais atliecas arī uz polemiku par definīcijām. 1 ,ai polemika nenonāktu strupceļā, visos pārējos gadījumos tās pusēm attiecībā uz diskusijas pamatprincipiem vai definīcijām jāvienojas “ex consensu” (“pēc vienošanās”).

Piemēram, pirms uzsākt polemiku ap tēzi “vai Saule ir melna?”, būtu jāvienojas par jēdziena ‘‘melns ķermenis” nozīmi. Ja saskaņā ar fizikas atzinumu pieņem, ka absolūti melns ķermenis ir tāds, kas jebkurā temperatūrā absorbē visu uz tā krītošo starojumu, tad viegli nonākt pie secinājuma: šajā nozīmē Saule patiešām ir melna, jo tā gandrīz pilnībā atbilst minētai jēdziena "melns ķermenis” pazīmei.

Ir cilvēki ar atšķirīgiem principiem, bet ir arī tādi, kam nav nekādu principu. Protams, ka nopietna polemika pēc lietas būtības nav iespējama ari šajā gadījumā, jo pazūd pats diskusijas pamats.

Beidzot, ne tikai nopietna un konstruktīva, bet vispār nekāda polemika nav iespējama ar personām, kuras nav spējīgas klausīties un var uztvert tikai savu argumentāciju. Tas pats ir arī ar tā sauktajiem histēriskajiem polemistiem, kas pastāvīgi pārtrauc oponentu un mētājas no vienas domas pie citas. “Aurēs habent et non audient” (“tiem ir ausis, taču viņi nedzirdēs”).

Polemikas gaitā tās dalībnieki izmanto visdažādākos taktiskos paņēmienus nolūkā atvieglot polemiku sev un apgrūtināt to pretiniekam. Daži no šiem paņēmieniem ir korekti, bet citi nekorekti ne tikai no loģikas, bet arī no polemikas ētikas viedokļa.[44]

POLEMIKAS NEKOREKTIE PAŅEMIENI Vairāki polemikas nekorektie paņēmieni balstās uz pierādījuma loģisko prasību pārkāpumu. Piemē-ramt visi demonstrācijas paņēmieni “ad hominem” un “ad populum” no loģikas viedokļa ir nekorekti.

Vairāki citi paņēmieni arī vērsti uz pretinieka (auditorijas) psiholoģisko ietekmēšanu. Minēsim visbiežāk sastopamos polemikas nekorektos paņēmienus, no kuriem daži ir samērā neaizskaroši, bet citi — rupji un pat klaji bezkaunīgi.

Pirmais paņēmiens ir “loģiskas diversijas” (17.3. sad.) variācija. Polemikas dalībnieks pēkšņi pārtrauc pierādīt savu tēzi un pieprasa, lai oponents pierāda savu viedokli. Padoties tādai tēzes apmaiņai nozīmē pāriet aizsardzībā un zaudēt iniciatīvu.

Otro paņēmienu sauc par “dāmu argumentu”. Izvirzītai tēzei tiek pretstatīta kāda nejēdzīga alternatīva, un no tās acīmredzamās aplamības secina, ka tieši izvirzītā tēze ir patiesa. “Jūs rupji izturējāties pret šo cilvēku!”

— “Vai tad man jāskūpstās ar viņu?”

Cits dialogs. ‘‘Attiecības ar Krieviju nevajag saasināt.” — “Tad varbūt labāk atjaunot PSRS?” Viegli saprast,. ka šis paņēmiens arī ir “loģiskas diversijas” (tēzes apmaiņas) paveids.

Trešais paņēmiens balstās uz atsevišķu vārdu “melnās maģijas” efektu ar mērķi radīt no teiktā negatīvu iespaidu. Lūk, informācija avīzē: “Aizvakar Bauskā policisti nežēlīgi piekāva jauniešus.” Fakts patiešām atbilst īstenībai, taču vārds “nežēlīgi” rada noteiktu policista tēlu. Bet ja šie jaunieši piekauti ļaunprātīga huligānisma dēļ? Loģiski un ētiski nekorekta demonstrācija “ad populum” ir acīmredzama.

Ceturtais paņēmiens ir viena un tā paša argumenta vairākkārtējs atkārtojums. To nosacīti var nosaukt par “pārliecināšanu ar iedzīšanu galvā”. Aplūkosim piemēru: “Partija ir mūsu laikmeta prāts, gods un sirdsapziņa.” Ja tāds “arguments” atkārtojas katru dienu un uz katra stūra, tad gribot negribot kaut kur zemapziņā doma par valdošās partijas valstiskās struktūras nesatricināmību kļūst par aksiomu.

Piektais paņēmiens ari ir orientēts uz cilvēku psiholoģisko ietekmēšanu. Samērā vājus argumentus pastiprina ar pašpārliecinātām manierēm vai skaļu balsi. Piemēram, uz kādas savas runas teksta malām Lielbritānijas premjerministrs Vinstons Čērčils bija uzrakstījis piezīmi: “Arguments ir vājš, tātad šeit jārunā skaļāk!”

Sesto paņēmienu sauc par “argumenta iesmērēšanu” ar komplimentu pretiniekam. Piemēram, labvēlības iemantošanai (lat. “ad captandam benevolcntiam”) dažreiz pilnīgi pietiek ar frāzi: “Jūs kā gudrs cilvēks nevarēsiet nepiekrist manam viedoklim.”

Septito paņēmienu var nosaukt par “dubulto grāmatvedību”. Tenkas — tās ir tad, ja runā kaut ko sliktu par mums, bet, ja mēs runājam par citiem, tā ir “draudzīga apmaiņa” ar informāciju. Saskaņā ar šo paņēmienu viens un tas pats arguments (fakts) atkarībā no situācijas tiek skaidrots pozitīvi vai negatīvi, kā patiess vai aplams.

Astotā paņēmiena būtība ir pilnīgi aplamu un pat absurdu tēžu izvirzīšana un to pamatošana ar absurdiem argumentiem. Kāda tam jēga, ja nu vienīgi auditorija, kurai domāti šie “argumenti”, nav no trako nama? Aprēķins balstās uz kādu bēdīgi slaveno propagandas principu — meliem jābūt lieliem, jo tieši tādiem tic visvairāk un visvieglāk. Citiem vārdiem—jo nekaunīgāk, jo labāk; tauta grib pasakas, un tā tās saņem. Tieši tāda bija visu laiku politisko avantūristu “loģika”.

Devītais paņēmiens ir “nūjas argumenta” (17.3. sad.) variācija. Dažkārt to sauc “arguments pie policista”: ja polemikas rezultāti iegrozās man par sliktu, tad jānorāda uz pretinieka uzskatu bīstamību valstij un sabiedrībai. Minēsim piemēru: “Jūs neatbalstījāt bruņošanās izdevumu palielināšanu, bet tā var runāt tikai valstiskas neatkarības pretinieks.”

Desmitais paņēmiens ir parasti auditorijai domāta pasmiešanās par oponentu. Bieži vien tādu zobgalību izsaka ņirdzīgā uzslavas formā.

Šo paņēmienu visai aklivi izmantoja Ļeņins polemikā ar saviem politiskajiem un ideoloģiskajiem pretiniekiem. Piemēram, par Vācijas sociāldemokrātu līdera Karla Kautska uzskatiem un personību boļševiku līderis izteicās šādi: “tīrā komēdija”, “akls kucēns”, "pārgudrais”, “gudrais un mācītais Kautskis”.[45]

Vienpadsmitais paņēmiens ir domāts kā auditorijai, tā ari oponentam un izpaužas atklātā rupjībā un bezkaunībā, kura adresēta pretiniekam. Paņēmiena mērķis ir, ar visādiem psiholoģiska spiediena līdzekļiem kaitinot oponentu, mēģināt izvest viņu no pacietības, kā arī parādīt auditorijai pretinieka “īsto seju”.

Arī šo paņēmienu virtuozi izmantoja Ļeņins pret to pašu Kautski, apveltot tā viedokli par Krievijas 1917. gada revolūciju un viņu pašu ar šādiem raksturojumiem: “muļķīgas frāzes”, “blēdība”, “parlamentārs kretīns”, “bezgalīgs stulbenis”, “nelietis”.[46]

Divpadsmitais paņēmiens ir pavisam vienkāršs un galīgi bezkaunīgs: pārtraukt oponentu ar rupjiem vārdiem vai skaļiem smiekliem, svilpšanu vai kāju dauzīšanu. Dažreiz šajos “pasākumos” piedalās speciāli organizētas “atbalsta grupas”, kas vētraini aplaudē vienai pusei un krasi negatīvi reaģē uz otras puses teikto. Populārs “arguments” mūsdienu politiskā polemikā ir pretinieka “noplaudēšana”.

Trīspadsmitais paņēmiens neatstāj pretiniekam pat abstraktu cerību turpināt polemiku. Ar vārdiem “jūsu argumenti man ir pārāk gudri” viena no pusēm vienkārši aiziet. Labākais, kas atliek šajā situācijā pamestajai pusei, ir tikai nokliegt: “Ignorantia non est argumentuīn” (“zināšanu trūkums nav arguments”). Taču tas arī viss.

Rodas jautājums —ja jau pretinieks nekautrējas polemikas paņēmienu izvēlē, tad kādai jābūt otras puses polemikas taktikai?

Atbildēt ar to pašu nozīmētu ne tikai polemikas, bet varbūt arī vispār jebkuru attiecību pārtraukšanu. Lai gan korekti cīnīties pret bezkaunību ir gandrīz bezcerīgi, tomēr tieši tāda ir otrā un vienīgā konstruktīvā alternatīva.

POLEMIKAS korektie PAŅĒMIENI Polemikas korektie paņēmieni ir saistīti galvenokārt ar pierādījuma argumentāciju. Daži paņēmieni nosaka vispārējo polemikas taktiku.

Jebkuras argumentācijas efektivitāti nosaka pārliecinošāko argumentu atlase. Pirmkārt, tādai atlasei jābūt atkarīgai no auditorijas (personas) īpatnībām: vecuma, dzimuma, izglītības un citiem faktoriem. Piemēram, argumentācijā Dieva esamības pierādījuma problēmā jāņem vērā ne tikai visi iepriekš minētie faktori, bet arī konfesionālas atšķirības.

Kāds argumentācijas stils ir efektīvāks — minot argumentus tikai sava viedokļa labā (tikai “par”) vai izmantojot arī oponentu puses argumentus (“par" un “pret”)?

Konstatēts, ka vienpusīga argumentācija ir iedarbīgāka tad, kad jānostiprina jau esošie viedokļi. Turpretim divpusīga argumentācija cilvēkus vairāk ietekmē tad, kad pierādāmā tēze ir pretrunā ar viņu uzskatiem.

Pie tam jāņem vērā, ka parasti personas ar augstāku izglītības līmeni dod priekšroku divpusīgai argumentācijai, turpretim cilvēki ar samērā zemu izglītības līmeni ir vieglāk ietekmējami ar vienpusīgu argumentāciju.

Svarīga nozīme ir arī argumentu atlasei pēc to kvalitātes. Vājus argumentus labāk vispār neminēt — pretinieks tos viegli atspēkos un līdz ar to spēcīgāko argumentu efektivitāte stipri samazināsies. Turpretī spēcīgs arguments jāizmanto maksimāli efektīvi, vēl vairāk tāpēc, ka pretinieks no tāda argumenta pēc iespējas mēģinās izvairīties.

Atkarībā no samērā spēcīgo un samērā vājo argumentu izmantošanas secības izšķir pastiprinošu un mazinošu argumentāciju.

Pastiprinoša ir tāda argumentācijas sistēma, kad vissvarīgākie un visspēcīgākie argumenti tiek atstāti rezervē polemikas (uzstāšanās) nobeigumam. Mazinoša ir tāda argumentācijas sistēma, kad minētos argumentus izvirza sākumā, bet tālāk ar pārējiem argumentiem pastiprina jau izteikto pamatargumentu ietekmi.

Kura argumentācijas sistēma ir efektīvāka? Tas ir atkarīgs gan no aizstāvamās (atspēkojamās) tēzes specifikas, gan no oponenta (auditorijas) vai proponenta īpatnībām un citiem konkrētiem apstākļiem.

Piemēram, politiskajā propagandā parasti ir efektīvāka mazinošā argumentācijas sistēma. Ar tādu sistēmu vieglāk uzreiz piesaistīt guditorijas uzmanību, pie tam saskaņā ar psiholoģisko “prioritātes principu” argumenti, kas tiek minēti vispirms, ātrāk un stabilāk iespiežas atmiņā.

No otras puses, dažreiz vissvarīgākās un vismazāk gaidītās ziņas lietderīgi pietaupīt diskusijas beigām. Tāpēc atkarībā no situācijas tādus argumentus ir vērts atstāt rezervē, lai ar tiem galīgi izšķirtu polemikas rezultātu savā labā.

Turklāt jāņem vērā, ka vienādos apstākļos priekšrocība ir tam diskusijas dalībniekam, kurš ņem vārdu polemikas beigās, jo visi argumenti jau ir zināmi un oponentiem vairs nav iespējas dot izvērstu atbildi.

Polemikas korektie paņēmieni skar ari pretinieka argumentāciju. Nedrīkst absolūti uzticēties visiem pretinieka argumentiem. Apšaubāmus argumentus var pieņemt nosacīti, no kā izriet, ka arī pierādītas tēzes patiesumam ir tikai nosacīts raksturs.

Argumentu atspēkošanu lietderīgi saki no specigakicm argumentiem. Pretējā gadījumā var rasties iespaids par kontrargumentācijas bezspēcību.

Piemēram, informācija laikrakstā: ‘‘Policists K. bez likumīga pamata lietoja šaujamieroci.” Policijas departamenta atspēkojums: "Tāds policists vispār neeksistē.” Taču, ja tas patiešām bija policists (tikai cits), tad departamenta atspēkojums atstās bez atbildes galveno pārmetumu, proti — vai patiešām ieroča lietošana bija nelikumīga?

Jau iepriekš paredzot noteiktus pretinieka argumentus, varam paši tos izvirzīt un tūlīt atspēkot. Vēl vairāk — šos argumentus varētu pat padziļināt un līdz ar to pastiprināt mūsu iebildumu pamatotību.

Starp pretinieka argumentiem var būt arī lādi, kas viegli izmantojami pret viņu pašu ar “pretsitienu”. Tādus argumentus sauc “argumenta ambigua” (“argumenti, kas izmantojami abējādi”). Piemēram, ja kāds iebilst pret Marksa darbu studēšanu ar argumentu “esmu marksisma pretinieks“, tad viņš reizē “izsauc uz sevi” kontrargumentu: “Tieši tāpēc jums jālasa Markss, lai pārliecinātos par marksisma kļūdainību.”

Pastāv arī cits polemikas paņēmiens, kas nav absolūti korekts, un būtībā tā ir demonstrācijas “ad hominem” (17.3. sad.) variācija. Runa ir par pretrunu konstatāciju starp pretinieka uzskatiem 1111 viņa rīcību (starp vārdiem un darbiem).

Atsevišķos gadījumos tāds paņēmiens tomēr ir atļauts, jo minētā pretruna krasi demonstrē autora (runātāja) demagoģiju. Lūk, kā visai asprātīgi šo paņēmienu aprakstīja Artūrs Sopcnhauers: “Ja pretinieks aizstāv pašnāvību, noteikti vajag viņam pajautāt, kāpēc viņš pats vēl nav pakāries, vai, ja viņš apgalvo, ka Berlīne ir slikta pilsēta un tajā nav iespējams dzīvot, kāpēc viņš neaizbrauc no šejienes ar pirmo vilcienu.”[47]

Nobeigumā formulēsim piecus vispārējus principus, kas nosaka korektas polemikas taktikas efektivitāti.

Pirmais princips: polemizēt tikai par to, ko labi zini. “Ja būtība izprasta, vārdi atnāk paši” (Horācijs).

Otrais princips: piekāpties sīkākās lietās, lai uzvarētu polemikas galvenajā virzienā.

Trešais princips: virzīt polemikas gaitu pēc sava scenārija. īr arī svarīgi, kas izvirza polemikas tematu un kā tas formulēts. “Potior tempore, potior iure” (“kas pirmais nāk, tam priekšroka”).

Ceturtais princips: aizstāvēšanās ar uzbrukumu ir labāka par pasīvu aizstāvēšanos. Tāpēč, atbildot uz pretinieka argumentiem, reizē jāliek arī viņam pašam aizstāvēties pret mūsu kontrargumentiem.

Piektais princips: saglabāt polemikā ārējo un dvēseles mieru un pašsavaldīšanos. Vienādos apstākļos uzvara ir aukstasinīgākā poleniista pusē.

Protams, ka argumentācijas iedarbīgumu nosaka ne tikai polemikas mākslas teorijas apgūšana. Polemikas prakse bieži rada nestandarta situācijas, kuru atrisinājums ir pa spēkam tikai pieredzējušam polemistam. Tāpēc polemikas praktiskās iemaņas ir otrā polemikas mākslas apgūšanas puse.

MEDICĪNAMENTIS Teiktais pilnā mērā attiecas ari uz loģikas studijām kopumā. Teorija bez prakses ir tukša, prakse bez

teorijas — akla.

Kāds asprātīgs cilvēks sacījis: “Policists, kas pārāk daudz domā, jau ir miris.” Teiktais nenozīmē, ka policistam jādomā mazāk. Policistam jādomā ātrāk. Taču ātrums, novests līdz automātiskumam Jebkurā fiziskā vai garīgā darbībā sasniedzams vienīgi ilgstošu vingrinājumu ceļā.

Loģiku tēlaini sauc par “medicina mentis” (“prāta medicīna”). Pati par sevi loģikas studēšana nemāca domāt, bet pieradina pie domāšanas disciplīnas.

Ari mūzikas vai šaušanas teorijas zināšanas pašas par sevi vēl negarantē to sekmīgu lietošanu praksē. Taču skaidrs ari tas, ka attiecīgo principu, noteikumu un likumu ignorēšana nevedis pie labiem rezultātiem nevienā darbības sfērā.

VINGRINĀJUMI 1. uzdevums. Pierādiet atzinumus ar tiešo pierādījuma veidu un pierakstiet pierādījuma shēmas.

1. Kriminālistika ir tiesību zinātne.

2. Skaitlis 32 dalās ar 4 bez atlikuma.

3. Raimonds Pauls ir izcils latviešu komponists.

4. Francija nav federatīva valsts.

5. Skaitlis 66 dalās ar 6 bez atlikuma.

6. Daži latviešu rakstnieki ir dramaturgi. *

7. Ziema šogad būs auksta.

8. Šo zādzību sēriju izdarījusi viena un tā pati persona.

9. Daži noziegumi pret īpašumu tiek izdarīti aiz neuzmanības.

10. Dažu Latvijas teātru repertuārā ir pasaules klasiķu darbi.

11. Avārija notikusi autovadītāja vainas dēļ.

2. uzdevums. Pierādiet atzinumus ar netiešo pierādījuma veidu un pierakstiet pierādījuma shēmas.

1. Zādzību veikalā nevarēja izdarīt nepiederoša persona.

2. Visiem darbspējīgiem cilvēkiem ir jāstrādā.

3. Vairāki cilvēki mīl suņus.

4. Mans draugs nav nedz sangviniķis, nedz melanholiķis.

5. Skaitlis 99 nedalās ar 6 bez atlikuma.

6. Dabā viss ir savstarpēji saistīts.

7. Daži ierēdņi nav godīgi cilvēki.

8. Skaitlis 54 nedalās ar 4 bez atlikuma.

9. Vācija ir federatīva valsts.

3. uzdevums. Atspēkojiet atzinumus ar tiešo vai netiešo atspēkojuma veidu un pierakstiet atspēkojuma shēmas.

1. Aizdomās turētais bija nozieguma vietā.

2. Skaitlis 62 dalās ar 4 bez atlikuma.

3. Jebkurš noziegums tiek izdarīts ar nodomu.

4. Viss ir atļauts, kas ir patīkams.

5. Neviens latviešu komponists nav kordiriģents.

6. Skaitlis 39 dalās ar 6 bez atlikuma.

7. Dažas krāpšanas tiek izdarītas aiz neuzmanības.

8. Visas Aizkraukles sievietes ir blondas.

9. Skaitlis 48 nedalās ar 4 bez atlikuma.

10. Visi suņi rej.

11. Visi izcili sporta treneri pagātnē bijuši teicami sportisti.

12. Skaitlis 72 nedalās ar 6 bez atlikuma.

13. Cietušais ir tikai tā persona, kam ar noziegumu nodarīts fizisks vai mantisks kaitējums.

14. Visi cilvēki mīl kaķus.

4. uzdevums. Sniedziet argumentētas atbildes uz šiem jautājumiem.

1. Vai ir iespējams pierādīt vispārēja apgalvojuma atzinumu ar daļēja apgalvojuma atzinumu?

2. Vai ir iespējams atspēkot vispārēja apgalvojuma atzinumu ar daļēja nolieguma atzinumu?

3. Vai ir iespējams pierādīt daļēja nolieguma atzinumu ar vispārēja nolieguma atzinumu?

4. Vai ir iespējams atspēkot daļēja apgalvojuma atzinumu ar daļēja nolieguma atzinumu?

5. No 21 monētas viena nedaudz smagāka par pārējām, bet pēc izskata tās visas ir vienādas. Cik reizes minimāli jāveic svēršana ar svaru kausiem bez atsvariem, lai noteiktu šo smagāko monētu?

6. Izmeklēšanas procesā konstatēts: 1) neviens, izņemot A, B un C, kabeļa nolaupīšanā nevar būt iejaukts; 2) A nekad neizdara noziegumu bez vismaz viena līdzdalībnieka; 3) C nav vainīgs. Vai B ir vainīgs vai nevainīgs?

5. uzdevums. Kādas pierādījuma loģiskās prasības attiecībā uz argumentiem pārkāptas minētajos prātojumos?

1. Cietušajam apzināti nodarīts smags miesas bojājums. Rezultātā iestājās nāve. Tātad dotais noziegums kvalificējams kā slepkavība.

2. Dzīvnieki nerunā, jo tiem nav runas spēju.

3. Uzzinot par gaidāmo arestu, aizdomās turētais mēģināja slēpties. Tātad viņš ir vainīgs noziegumā.

4. Mana balss ir manas partijas balss. Manas partijas balss ir tautas balss, bet tautas balss ir Dieva balss. Tātad mana balss ir Dieva balss.

5. Pašnāvība ir tikumiski nepieļaujama, jo cilvēkam nav tiesību atņemt sev to, ko viņš pats sev nav devis.

6. Dzelzs, varš un zelts — cieti ķermeņi. Tātad visi metāli ir cieti ķermeņi.

7. Kas izjūt savu vainu, tas sarkst. Aizdomās turētais nosarkst. Tātad viņš izjūt savu vainu.

8. Kari ir neizbēgami, jo vīriešu dzimtes būtnēm ir iedzimta agresivitāte.

6. uzdevums. Kādas pierādījuma loģiskās prasības attiecībā uz demonstrāciju tiek pārkāptas minētajos prātojumos un dialogos?

1. Pusmiris ir tas pats, kas pusdzīvs. Ja puses ir vienlīdzīgas, tad vienlīdzīgi ir arī veselie. Tātad dzīvais ir vienlīdzīgs mirušam.

2. Arsēns ir inde. Ārsts parakstīja man arsēnu. Tātad viņš vēlas mani noindēt.

3. Studentam Kalniņam nedrīkst likt sliktu atzīmi loģikā, jo sliktas atzīmes citos priekšmetos viņam agrāk nebija un viņš ir labs futbolists.

4. Saeimas vēlēšanās man nav jāpiedalās, jo mana balss nevar izšķirt vēlēšanu rezultātu.

5. Ja cilvēkam ir nenoturīga nervu sistēma, tad viņš ir spējīgs uz noziegumu. Šis cilvēks izdarījis noziegumu, tātad viņam ir nenoturīga nervu sistēma.

6. Skolotājs: "Kārli! Saki man trīs pierādījumus, ka Zeme ir apaļa!" Kārlītis: “Jā, skolotāja kungs, tā slāv grāmatā, tā jūs sacījāt, un mamma tā saka.”

7. Laupītājs K. jāatbrīvo, jo viņam ir slima sieva un trīs bērni.

8. Studenti Lācis un Zaķis nenolika eksāmenu administratīvajās tiesībās, tātad viņi nenoliks eksāmenu arī loģikā.

9. “Vai jūs varat pierādīt, ka cilvēka dvēsele pēc nāves vairs nedzīvo starp mums?” — "Nē, nevaru.” — “Tātad jums jāpiekrīt, ka tieši tā tas notiek.”

10. Aizdomās turētais nenodarbojas ar krāpšanu, jo viņš ir ļoti kārtīgs un krietns cilvēks un tādēļ nav spējīgs uz tādu soli.

INTELEKTUĀLIE VINGRINĀJUMI Pārbaudiet savas intelektuālās spējas^48 1. Ievietojiet trūkstošos skaitļus!

2. Ievietojiet trūkstošos skaitļus!

3. Turpiniet skaitļu rindas!

1) 0 3 8 15 ?

mk

2) 1 8 27 ?

3) 1 5 13 29 ?

4) 0 7 26 ?

5) 82 97 114 133 ?

6) 7 14 10 12 14 9 ?

7) 64 48 40 36 34 ?

8) 0 3 8 15 ?

9) 65 35 17 ?

10) 4 7 9 11 14 15 19 ?

11) 8 12 24 60 ?

12) 1 8 16 25 ?

13) 5 7 4 6. 3 ?

14) 18 20 24 32 ?

15) 18 10 6 4 ?

16) 6 10 18 34 ?

17) 6 7 9 13 21 ?

18)6 8 10 11 14 14 ?

19) 4 5 7 11 19 ?

20) 15 13 12 11 9 9 ?

21) 7 13 24 45 ?

22) 2 5 26 ?

5) 16 (27) 43 29 ( ) 56

6) 16 (93) 15 14 ( ) 12

7) 41 (28) 27 83 ( ) 65

8) 112 (190) 17 268 ( ) 107

9) 9 (45) 81 8 (36) 64 10 ( ) ( )

5. Ievietojiet izlaistos skaitļus!

LITERATŪRA

1. Līsijs. Tiesas runas. Rīga, 1984.

2. Bekons F. Jaunais Organons. Rīga, 1989.

3. Dekarts R. Pārruna par metodi. Rīga, 1978.

4. Vitgenšteins L. Loģiski filozofiskais traktāts (fragmenti). — Kentaurs, 1994, Nr. 6, 108.—128. lpp.

5. Ivins A. Pareizas domāšanas māksla. Rīga, 1990.

6. Rubenis A. Senās Grieķijas dzīve un kultūra (9. nod. “Grieķu filozofija”). Rīga, 1994.

7. Rubenis A. Viduslaiku dzīve un kultūra Eiropā (14. nod. “Filozofija un teoloģija”). Rīga, 1994.

8. Платон. Евгидем. Гиппий меньший. Определения. — Диалоги. Москва, 1986, с. 113—174, 427—436.

9. Аристотель. Об истолковании. Первая Аналитика. Вторая Аналитика. Топика. О софистических опровержениях. — Сочинения в четырех томах, т. 2. Москва, 1978.

10. Боэций. Комментарий к Порфирию. — “Утешение философией” и другие трактаты. Москва, 1990, с. 5—144.

11. Ибн Сина (Авиценна). Книга знания (ч. 1 “Логика”). — Избранные философские произведения. Москва, 1980, с. 60—102.

12. Декарт Р. Правила для руководства ума. — Сочинения в двух томах, т. 1. Москва, 1989, с. 77—153.

13. Арно А., Николь П. Логика, пни искусство мыслить. Москва, 1991.

14. Лейбниц Г. В. Сочинения в четырех томах, т. 3. Москва, 1984, с. 395—658 (проблемы математической логики).

15. Кант И. Критика чистого разума (“Трансцендентальное учение о методе”). — Сочинения в шести томах, т. 3. Москва, 1964, с. 593—696.

16. Кондильяк Э. Б. Об искусстве рассуждения. Логика, или начала искусства мыслить. Язык исчислений. — Сочинения в трех томах, т. 3. Москва, 1983.

17. Гегель Г. В. Ф. Наука лог ики, т. 3 (раздел 1 “Субъективность: понятие, суждение, умозаключение”). Москва, 1972, с. 34—158.

18. Витгенштейн Л. О достоверности. —Вопросы философии, 1991, №2, с. 67—120.

19. Айер А. Д. Язык, истина и логика (глава 6). — Аналитическая философия: Избранные тексты. Изд. Московского университета, 1993,

. с. 50—65.

20. Хайдеггер М. О сущности истины. — Философские науки, 1989, №4, с. 88—104.

21. Гадамер Х.-Г. Истина и метод: Основы философской герме невтики. Москва, 1988.

22. Поварнин С. Спор: О теории и практике спора. — Вопросы философии, 1990, № 3, с. 60—133.

23. Лосев А. Музыка как предмет логики. — Из ранних работ. Москва, 1990, с. 195—392.

24. Хиотикка Я. Лотко-эпистемологические исследования. Москва, 1980.

25. Айзенк Г. Ю. Проверте свои интеллектуальные способности. Изд. 2-ое. Рига, 1992.

26. Библер В.С. О философской логике парадокса. — Вопросы философии, 1988, № 1, с. 28—42.

27. Брутян Г. А. Актуальные проблемы теории аргументации. — Философские науки, 1991, № 5, с. 17—29.

28. Войшвилло Е. К. Символическая логика: классическая и релевантная. Москва, 1989.

29. Гусейнов Г. Ч. Ложь как состояние сознания. — Вопросы философии, 1989, № 11, с. 64—76.

30. Жоль К. К. Логика в лицах и символах. Москва, 1993.

31. Ивии А. А. Софизмы как проблемы. — Вопросы философии,

1984, № 2, с. 70—78.

32. Кпини С. Математическая логика. Москва, 1973.

33. Кнапп В., Герлох А. Логика в правовом сознании. Москва. 1987.

34. Колядко В. Бернард Больцано. Москва, 1982.

35. Кондаков Н. И. Логический словарь справочник. Москва, 1975.

36. Кэррол Л. Логическая игра. Москва, 1991.

37. Маковельский А. История логики. Москва, 1967.

38. Минто В. Дедуктивная и индуктивная логика. Санктпетербург, 1995.

39. Петров Ю. А. Азбука логичного мышления. Изд. Московского университета, 1991.

40. Потешер Ф. Знаменитые судебные процессы. Москва, 1985.

41. Рузавин Г. Диалектика, логика и теория аргументации. Философские науки, 1992, № 1, с. 39—49.

42. Светлов В. А. Практическая логика. Санктпетербург, 1995.

43. Свинцов В. И. Полуправда. — Вопросы философии, 1990, № 6, с. 53—61.

44. Смаллиан Р. Агтиса в стране смекалки. Москва, 1987.

45. Торвальд Ю. Век криминалистики. Москва, 1991.

46. Такеути Г. Теория доказательства. Москва, 1978.

47. Фейс Р. Модальная логика. Москва, 1974.

48. Berka K., Kreiser L. Logik-Texte. Kommentierte Auswahl zur Geschichte der modernen Logik. Berlin, 1971.

49. Bochenski I. M. A history of formal logic. New York, 1970.

50. Bochenski I. M. Ancient formal logic. Amsterdam, 1971.

51. Klaus G. Moderne Logik. Berlin, 1972.

52. Knapp V. Zwischenbeziehungen in der juristischen Logik. Berlin,

1985.

53. Prior A. H. Formal logic. Oxford, 1962.

54. Segeth W. Elementare Logik. Berlin, 1973.

55. Wessel H. Logik. Berlin, 1984.

SATURS

• Pirmsvesture • Loģikas ciltstēvs • Viduslaiki • Jaunie laiki • Neklasiskas loģikas • Dialektiskā loģika • Domāšanas loģiskā kultūra

JĒDZIENS

2. NODAĻA. JĒDZIENA VISPĀRĪGAIS RAKSTUROJUMS .... 20

• Jedziena saturs un apjoms • Noteikti un nenoteikti jedzieni • Noteiktības šķēršļi • Kur izeja?

• Tāpatības attiecības • Krustošanās attiecības • Pakārtojuma attiecības

4.2. ATTIECĪBAS STARP NESAVIENOJAMIEM JĒDZIENIEM ... 55

• Līdzpakārtojuma attiecības • Pretējības attiecības

• Pretrunības attiecības • Jēdzienu attiecību 10 kombinācijas

• Iedalīšana jaizdara pec viena pamata • Iedalījumam jabut samērīgam

• Iedalījuma locek|iem jāizslēdz vienam otru • Iedalījumam jābūt nepārtrauktam

• Jautājuma pamatfunkcijas • Spriedums kā jautājuma priekšnoteikums

• Informatīvie un pētnieciskie jautājumi • Tiešie jautājumi • Netiešie jautājumi • Jautājumam jābūt precīzam • Korekti un nekorekti jautājumi

VINGRINĀJUMI..........................................125

8. NODAĻA. VIENKĀRŠAIS ATRIBUTĪVAIS SPRIEDUMS ... 128

8.1. ATRIBUTĪVU SPRIEDUMU KVALITĀTE UN

KVANTITĀTE.................................i...........128

• Apgalvojuma un nolieguma spriedumi • Iekšējs un ārējs noliegums

• Vispārēji un daļēji spriedumi • Divas varda “daži” nozīmes • Izdalošie spriedumi • Apvienotā klasifikācija

8.2. TERMINU IZVĒRSTĪBA ATRIBUTĪVAJOS SPRIEDUMOS . . 134

• Kas ir terminu izvērstiba? • Terminu izvērstība vispārēja apgalvojuma spriedumos • Terminu izvērstība daļēja apgalvojuma spriedumos • Terminu izvērstība vispārēja nolieguma spriedumos • Terminu izvērstība daļēja

nolieguma spriedumos

• Konjunkcijas būtība un īpatnības • Konjunkcijas saīsinātās formas

• Komutācijās likums • Konjunkcijas locekļu grupēšana • Konjunkcijas patiesuma nosacījumi • Konjunkcija loģiski tiesiskā analīzē • Konjunkcija

tiesību normu definešana

9.2. VĀJA DISJUNKCIJA...................................152

• Vājas disjunkcijas būtība un īpatnības • Vājas disjunkcijas patiesuma nosacījumi • Distribūcijas likumi • Vājas disjunkcijas un konjunkcijas kombinācijas

9.3. STINGRA DISJUNKCIJA............................... 158

• Stingras disjunkcijas būtība un īpatnības • Alternatīva • Stingras

disjunkcijas patiesuma nosacījumi • Stingras disjunkcijas un konjunkcijas vienkāršas kombinācijas • Stingras disjunkcijas un konjunkcijas jauktas kombinācijas • Stingras un vājas disjunkcijas kombinācijas ar konjunkciju

• Implikācijas būtība un īpatnības • Implikācijas patiesuma nosacījumi

• Dubultiinplikācija un tās patiesuma nosacījumi • Implikācijas un konjunkcijas kombinācijas • Implikācijas un disjunkcijas kombinācijas

• Implikācijas, konjunkcijas un vājas disjunkcijas kombinācijas

• Implikacijas, konjunkcijas un stingras disjunkcijas kombinācijas

• Universālās salikto spriedumu kombinācijas

• Normu loģiskā uzbūve • Deontiskas modalitātes nozīmes • Strādāt: tiesības vai pienākums • Ja nav aizliegts, tad ir atļauts? • Deontiskā modalitāte tiesību normās • Tiesību normu savstarpējā apgriežamība

• Aksioloģiskā modalitāte

• Loģiskais pamats un faktiskais pamats • Pamatu klasifikācijā

• Aksiomas kā galīgais pamats

• Kas ir siloģisma figūras? • Kas ir siloģisma modi? • Pareizo modu atlase

• Pirmās figūras kārtulas un pareizie modi • Otrās figūras kārtulas un pareizie modi • Trešās figūras kārtulas un pareizie modi • Ceturtās figūras

kārtulas un pareizie modi • Siloģisma figuru reducešana uz pirmo figūru

• Kas ir cēloņsakarība? • Līdzības metode • Atšķirības metode • Līdzteku pārmaiņu metode • Atlikuma metode

VINGRINĀJUMI

343

INTELEKTUĀLIE VINGRINĀJUMI LITERATŪRA..................

399

Reģistrācijas apl. Nr. 000330791. Formāts 60x90/16. Izdevniecība «Avots», LV 1050.

Iespiesra «Tip. Ogrē» SIA, Brīvības ielā 31, Ogrē LV 5001

I. Vedins

LOĢIKA. Mācību grāmata juridiskām augstskolām un fakultātēm. — R.: Avots — 414 lpp.

Mācību grāmatā sistemātiski izklāstīts klasiskās formālās loģikas kurss. Tā aktīvai apguvei visas grāmatas pamatnodaļas bagātinātas ar loģikas vingrinājumiem, kas galvenokārt sastādīti uz Latvijas tiesībaizsardzības institūciju spēkā esošās normatīvās bāzes. Teorētiskā materiāla ilustrējošā puse vispirms paredzēta juridiskām augstskolām un fakultātēm, taču, ņemot vērā tiesiskās kultūras nozīmi mūsdienu sabiedrībā, grāmatu var izmantot ari citu veidu mācību iestāžu loģikas pasniedzēji un studenti.

1

Algoritms ir priekšraksts mērķtiecīgas darbības izpildei, kas veicina uzdevuma risināšanu visīsākā un efektīvākā veidā, piemēram reizināšanas vai dalīšanas algoritms matemātikā.

2

Indukcija ir slēdziena veids un zinātniska pētījuma metode, kurā vispārēji secinājumi i/riet noal/.iņam par atsevišķo.

3

Dedukcija ir slēdziena veids un zinātniska pētījuma metode, kurā secinājumi izriet vir/ibā no vispārējā uz atsevišķo.

4

Kā kļūt par īstu policistu (tulkojums no angļu valodas). Rīga,LPA, 1993. gadā, 162. lpp.

5

Sodu izpildes kodeksa 13.p.I ,d., 50.4 p.3.d., 50.5.p.3.d., 50.6.p.5.d., 50.7.p.

6

Sīkāk sk.: Mans īpašums, I997.g. Nr. 4 (18.—25. Ipp.) un Nr. 7/8 (20.—23. lpp.).

7

Kriminoloģija. Rīga, Zvaigzne, 1981. gadā, 5.—6. lpp.

8

Valodniecība ar izteikumu saprot jebkuru relatīvi pabeigtu valodas komunikācijas vienību. Šāds plašs interpretējums faktiski pielīdzina izteikumu izteiksmei.

9

Кант И. Критика чистого разума. Сочинения в шести томах, том 3. Москва, 1964 год, с. 521.

10

Musdienu neklasiska loģikā ir speciāla nodaļa, kas pēta jautājuma teikumu loģiski semantiskās īpašības.

11

Shēmās ar (+) apzīmēts, ka termins ir izvērsts, ar (-) — nav izvērsts.

12

JTeH6HHH T. B. MoHajioJioruH. —CoMHiiemisi n >ieTbipex TOMax. tom 1. MocKiia, 1982 ron, c. 418.

13

Maksima (lat. “maxima sententia"’—augstākais princips) ir lakonisks izteikums ar kāda d/ivcs noteikuma precīzu formulējumu.

14

Аристотель. Метафизика. — Сочинения в четырех томах, том I. Москва, 1976 год, с. 127.

15

Аристотель. О софистических опровержениях.—Сочинения и четырех томах, том 2. Москва, 1978 год, с. 555.

16

ApiicTorejtb. Bropast aHajumiKa. — CoMitneiimi b >ierbipex TOMax, tom 2. MocKua. 1978 rojt, c. 276.

17

Аристотель. Метафизика. — Сочинения в четырех томах, том 1. Москва, 1976 год, с. 125.

18

ApncTorejib. Mera<ļ)H3HKa.— Co'iHHeiiHH it HCTi>ipex TOMax, tom 1. MocKBa, 1976rojļ, c. 14Ī.

19

JIch6hhh I’. B. Comhhchhīi b 'ien>ipex TOMax, tom 1.

Mockbu. l982 ro,n, c. 408.

20

Аристотель. Метафизика.— Сочинения в четырех томах, том I.Москва, 1976год, с. 139.

21

Кант И. Критика чистого разума. — Сочинения в шести томах, том 3. Москва, 1964 год, с. 404—431.

22

visi kriminālpolicijas inspektori (S^1) mācās (P); 2) tikai daži krimi

23

nālpolicijas inspektori (S^2) mācās (P);

24

neviens kriminālpolicijas inspektors (S^3) nav tas, kas mācās (P). Atšķirībā no iepriekšējā siloģisma, kur mazākā termina izvietojuma varianti attiecībā pret lielāko terminu nebija savstarpēji izslēdzošie, šeit viennozīmīgs secinājums par mazākā un lielākā termina attiecību nav iespējams.

25

Pazīstama mācību gramata juristiem šī kombinācija kļūdaini attiecināta pie pareizam kombinācijām (sk. Кириллов В., Старчсико А. Логика. Москва, 1982 год. с. 144).

26

Siloģisma figūru mnemonisko apzīmējumu ieviesa viduslaiku mediķis, filozofs un loģiķis Spāņu Pēteris (ap 1210—1277). Kā Jānis XXI viņš kādu laiku ieņēma arī pāvesta krēslu.

27

Apgalvojums, ka tadu modu ir tikai četri, ir kļūdains (sk. Форматьная логика. Учебник для философских факультете». Ленишрад, 1977 год, с. 101).

28

Brūnas zīmes uz kuņģa gļotādās, kas atklajas līķa sekcija.

29

Apgalvojums, ka sadalāmi kategoriskajā slēdziena otra premisa vienmēr ir vienkāršs kategoriskais spriedums, ir kļūdains (sk. Гетманова А. Логика. Москва. 1986 год, с. 151).

30

Sk. Khphjiiob B., GrapienKO A. Jlormca. MocKBa, 1982 ron, c. 159—160.

31

Sk. <ī'opMa;u>iiasi normai. Yqc6iiHK ,nsi c1)h:iococ|)ckhx cļ>aKyjii>TCTOB. JTcitHurpajt, 1977 ron, c. 118.

32

Sk. MejinanoB T. Y'te6HHK .ioihkh. MocRna, 1994 ro.it, c. 123.

33

Bekons F. Jaunais Organons. Rīgā. 1989. gadā. 104. Ipp.

34

Платон. Определения. — Диалоги. Москва. 1986 год, с. 433.

35

Кант И. Критика чистого разума. — Сочинения в шести томах, том 3. Москва, 1964 год, с. 159.

36

Domu pārraide un uztveršana bez mums zināmo signālsistēmu palīdzības.

37

Cilvēka iedarbība uz fiziskām parādībām, neizmantojot muskuļu spēku.

38

Juridiskajā nozīmē aculiecinieku liecības dažreiz sauc par tiešiem, bet pārējo liecinieku liecības — par netiešiem pierādījumiem. Pierādījuma loģiskā teorijā jebkurām liecībām ir argumentu nozīme.

39

Juridiskajā praksē vārdkopu "netiešais pierādījums” dažreiz lieto tadu argumentu (faktu) apzīmēšanai, kas liecina par pierādāmās tēzes patiesumu ne tieši, bet tikai kopā ar ciliem izmeklēšanas faktiem.

40

Случевский В. К. Учебник русского уголовного процесса. Санктистсрбург, 1913

год, с. 380.

41

Sk.: KHpHJinoB B., CrapqeuKO A. Jlortnca. MocKita, 1982 roa, c. 235—236.

42

Шопенгауэр А. Эристика, или искусство побеждать в спорах. Санктпетсрбург, 1900 год, с. 22.

43

Sk.: Понарнин С. Спор: О теории и практике спора. — Вопросы философии, 1990 , № 3, с. 69—76.

44

Sk.: Поварнин С. Спор: О теории и практике спора. — Вопросы философии. 1990, №3, с. 92—133.

45

Sk.: Ļeņins V.I. Proletāriskā revolūcija un renegāts Kautskis. — Rakstu izlase desmit sējumos, 8. sējums. Rīga, 1988. gadā, 254., 257., 261. un 265. Ipp.

46

Sk.: Ļeņins V. I. Proletāriskā revolūcija un renegāts Kautskis. — Rakstu izlase desmit sējumos. 8. sējums. Rīga, 1988. gadā, 258., 262., 273., 283. un 286. Ipp.

47

Шомешауер А. Эристика, или искусство побеждать в спорах. Санкгпетербург, 1900 год. с. 35.

48

izmantoti mūsdienu psihologa Hansa Jurgena Aizenka (Hans J. Eysenck) grāmatas “Pārbaudiet savas intelektuālās spējas” materiāli.

Content

Vedins Ivans Loģika

1. nodala. LOĢIKAS PRIEKŠMETS

2. nodaļa. JEDZIENA VISPARIGAIS RAKSTUROJUMS

4. nodala.ATTIECĪBAS STARP JEDZIENIEM

5. nodaļa. JĒDZIENU IEDALĪŠANA

6. nodala. JEDZIENA DEFINEŠANA

7. nodala. SPRIEDUMA VISPARIGA1S RAKSTUROJUMS

9.4. IMPLIKĀCIJA

10.2. EPISTEMISKĀ MODALITĀTE

11.2. PRETRUNAS LIKUMS

14.2. NOSACĪJUMA KATEGORISKAIS SLĒDZIENS

14.4. NOSACĪJUMA SADALĀMAIS SLĒDZIENS

17.3. PIERĀDĪJUMA LOĢISKĀS PRASĪBAS

1