Priedītis Arturs

Mans Rainis

Arturs Priedītis

Mans Rainis

Rakstu krājums

Priekšvārds

Raiņa literāri mākslinieciskais, intelektuālais mantojums piedzīvojis visas tās pārvērtības, kādas ar kultūru bija iespējamas ortodoksālu ideoloģiju izlutinātajā un totalitāru režīmu nesaudzētajā XX gadsimtā. Latvijā, kur gadsimta drūmā neviendabība no šīs pasaules valstīm izpaudās varbūt visvairāk, tās izcilākā dzejnieka un domātāja garīgais devums savtīgos nolūkos locīts pēc patikas tik reizes, cik reizes šajā Baltijas jūras stratēģiski vitālajā teritorijā mainījās varas, kas katra parasti nāca ar savu estētisko vērtību orientāciju, literatūras un mākslas sūtības izpratni.

Tādā ideoloģizētā interpretācijā parasti noklusē svarīgāko, noklusē galveno. No mākslas darba, autora pārdomām tiek paņemts tikai attiecīgai situācijai, attiecīgai ideoloģiskai dogmai piemērotais.

Taču pasaules kultūras vēsture pazīst arī citu parādību, proti, gadījumus, kad īsta atskārsme, īsta izpratne par kādu māksliniecisku parādību nāk tikai ar laiku, atnāk krietni vēlāk nekā vajadzētu. Tādos gadījumos, protams, nevar un būtu aplami aizbildināties ar ideoloģizētas interpretācijas ietekmi. Tādos gadījumos drīzāk piemērotāk runāt par ideoloģizētas audzināšanas sekām.

Sazarots bijis Raiņa mantojuma liktenis. Sazarots ir pats šis mantojums. Un visdīvainākais, manuprāt, ir tas, ka mantojuma žanriskā sazarotība ne reti apieta tādā pašā centībā, kādā attiecīgai ideoloģijai nepiemērotās Raiņa idejiskās nostādnes. Daudz runāts par Raiņa dzeju, dramaturģiju. Gandrīz nekas līdz šim nav pateikts par viņa dienasgrāmatām, piezīmju grāmatiņām, pārdomām par kultūru, pasaules mākslas un literatūras izcilākajām personībām.

Arī pret Raiņa daiļrades vienotību ar simbolismu daudzi izjūt alerģiju. Tāpēc uzdrošinos apgalvot, ka prakstiski šis krājums (raksti sacerēti 8090. gados) uzskatāms par sava veida liecību tam drūmajam laikam, kurā kultūras patiesās izcilākās vērtības tika izkropļotas un noklusētas.

Raiņa un simbolisma darbības laiks XIX gadsimta beigās un XX gadsimta sākumā, kā labi zināms, bija viens no mākslinieciski vitālākajiem periodiem kultūras vēsturē. Iedziļinoties šī perioda daudzveidīgajos radošajos risinājumos, katru reizi var saskatīt kaut ko jaunu. Priecājos, ka tas zināmā mērā atspoguļojas arī šajā krājumā, jo attiecīgā laikmeta kontekstam vienmēr esmu centies pievērst lielu uzmanību.

Katram no mums ir savs priekšstats par Raini jau no skolas mācībgrāmatām un skolotāja komentāra. Daudziem noteikti šis priekšstats vēlākajā dzīvē izmainās. Tikšanās ar Raini viņa rokrakstu arhīvā, dienasgrāmatās, vēstulēs, dramaturģiskajās piezīmēs uz mani atstāja ļoti dziļu ietekmi.

AP.

1995. gada decembris

PIRMĀ DAĻA RAINIS. MANTOJUMS UN TĀ LIKTENIS

.

Parasta ģēnija liktenis

Kas Iets, tas nav izturīgs, Viegla izpratne ir attiecīgas parādības banalitātes pazīme.

F.Dostojevskis

Vladimirs Nabokovs ar sev tipisko dzēlību rakstīja, ka ģēnijs tā saucamajam krietnajam lasītājam vienmēr liekas dīvains un tāpēc mazāk vērtīgs. Dīvainie ģēniji tātad ir tās izcilās personības, kuras sabiedrības vēsturē parasti kādu laiku ir neatzīta gleznotāja, dzejnieka, zinātnieka lomā. Krietnajam lasītājam tikai veselīga viduvējība šķiet gudra un viņa, krietna lasītāja, dzīves priekšstatus bagātinoša sena paziņa. Kādā intervijā Nabokovs īsu brīdi atteicies no sev tradicionālās ironijas un lieliski raksturo mākslas būtību. Viņaprāt māksla nekad neesot vienkārša jeb, Dostojevska vārdiem izsakoties, viegli izprotama. Nabokovs nekautrējās stāstīt par savu alerģiju pret tādām frāzēm kā, piemēram, "Flobēra stils ir vienkāršs un skaidrs". Nabokova amerikāņu studentiem, kuri eksāmenā» izvēlējās tamlīdzīgus formulējumus, profesora labvēlību pēc tam esot bijis grūti iemantot.

Rainis nekad nav bijis neatzīta dzejnieka lomā. Viņš nekad nav pazinis to, ko Viktors Šklovskis sauca par "atzīšanas grūtībām". Tiesa, Rainis nav bijis arī "dīvaina ģēnija" lomā.

Lieta tā, ka visai neparastās sliedēs Raiņa personības un jaunrades izpratne ievirzījās jau no paša sākuma.

Par ģēniju Raini publiski sāka dēvēt viņa dzīves laikā, kas vispār sastopams samērā reti. Taču šajā apstāklī vēl nekā neparasta it kā nebūtu.

Neparasti ir tas, ka par ģēniju viņu sāka uzskatīt krietni pirms idejiski un mākslinieciski nozīmīgāko darbu sarakstīšanas. Bet vissavādākais pirms viņa plašākajām publikācijām vispār.

Tā, piemēram, 1901. gadā, kad vēl nebija iznākušas "Tālas noskaņas zilā vakarā" un literārajā sabiedrībā Raini pazina kā tulkotāju, žurnālistu un slavenās lugu autores Aspazijas vīru, literatūras kritiķis Viktors Eglītis atzina: "Rainis ar saviem tulkojumiem un arī ar oriģināliem ir kaut kas ārkārtēji oriģināls mūsu literatūrā". Savukārt cits kritiķis Zeltmatis 1907. gadā nebaidījās paziņot, ka visas latviešu literatūras "priekšgalā stāv ģeniālais Rainis".

Epitetus ātri ievēroja. Sākās pat zināma epitetu mānija. 1908. gada sākumā Rainis no kāda paziņas saņēma vēstuli. Tajā viņš tika nosaukts par "dzejnieku Marksu".

Raini sāka slavēt ļoti agri. Sabiedrība pie tā pierada, un tas nevarēja palikt bez sekām.

Voltērs kādreiz žēlojās par Dantes drūmo likteni, jo Danti visi slavējot un reti kāds lasot. Šo novērojumu atbalstīja Osips Mandelštams: "Dantes slava līdz šim bija labākais šķērslis viņa izpratnei un dziļai izpētei, un vēl ilgi tas tā saglabāsies".

Mūsuprāt latviešu kultūrā nav otras tādas personības, par kuru būtu izveidots tik virspusējs un vienpusējs hrestomātisks glancējums, atmetot visu dvēseliski trauslo, personiski un idejiski sarežģīto, pretrunīgo un atklājot vienīgi nedzīvu bezmiesas shēmu, salkanus komplimentus bez dziļākas un apdomīgākas lasīšanas un pārlasīšanas.

Protams, rakstot par to, prātā visu laiku bija Zenta Mauriņa, Kārlis Dziļleja, Fēlikss Cielēns, Miķelis Valters, Edgars Dunsdorfs, kuru darbos par Raini dominē tas, kas diemžēl pietrūkst daudzām citām publikācijām.

Rainis ar savu nepārtraukti meklējošo attieksmi pret dzīves īstenību, mākslu, politiku, cilvēku, morāli pieder tai paaudzei, par kuru Andrejs Belijs rakstīja: "Mēs, robežas bērni, daudzējādā ziņā esam nesaprotami; mēs neesam ne iepriekšējā gadsimta "beigas", ne jauna gadsimta "sākums", bet gan gadsimtu kauja dvēselē; mūs nepieciešams uzlūkot no šķēres problēmu viedokļa, apzinoties, ka ne ar "vecā", ne ar "jaunā" kritērijiem mūs nevar izskaidrot".

Arī Rainis pats atzina savu piederību pārejas laikmetam, t.s. robežas bērniem. Par to vislabāk liecina viņa sarakste ar Aspaziju 20. gadsimta priekšvakarā.

Rainis mīlēja pašanalīzi. Viņš uzskatīja, ka pats sevi veidojis, izveidojis. Rainim bija arī noteikts viedoklis par savām sakarībām ar pārējo pasauli: Vienmēr viens un tas patsDebess dzīlē manas zvaigznes skats. Simts un tūkstots zvaigžņu apkārt mirdz, Visos mūžos viens no visiem šķirts Vienmēr viens un tas pats.

Citādāks viedoklis bija tiem, kuri rakstīja par Raini. Viņu domāšanas stereotipiskumu uzskatāmi demonstrē dažādos laikos un dažādu autoru sacerētie priekšvārdi Raiņa darbu izlasēm krievu valodā. Piemēram, 1955. gadā Maskavā izdotajā grāmatā teikts, ka Raiņa dzeju pamatā stimulēja revolucionārie notikumi Krievijā un Latvijā un ka viņš vispirms un galvenokārt ir 1905. gada revolūcijas dzejnieks.

Raini nepapūlējās pārlasīt arī pēc 30 gadiem. 1981. gadā Ļeņingradā iznāca viņa izlase slavenajā sērijā "Dzejnieka bibliotēka". Tā patiešām krievu sabiedrībā ir iecienīta sērija, kurā iekļautās grāmatas var atstāt plašu rezonansi inteliģencē. Taču priekšvārdā atkal lasāms par Raiņa vienotību ar proletariāta kustību, revolūcijām u.tml.

Ar demagoģiski socioloģisku patosu, ko Rainis tik asi ienīda un apsmēja, apjūsmots tikai dzejnieks tribūns. Raiņa daiļradei kā augsta garīguma iemiesojumam netika veltīta nekāda uzmanība. Bez šaubām nav noliedzama pilsoniskā un sociālā tematika Raiņa daiļradē. Tomēr daudz zaudējam, ievērojot un akcentējot vienīgi šo daiļrades daļu.

Raiņa dzejas un dramaturģijas tematika ir daudzpusīga, savā ziņā arī tradicionāla: dzīve un nāve, mīlestība, laika mūžība un straujais ritējums, daba, darbs, jaunrade, dzejnieka liktenis, draudzība, vientulība, sapņi un vilšanās, internacionālisms un nācijas pašnoteikšanās tiesības, karš, taisnība un netaisnība, cilvēka garīgā evolūcija, tumsonība, mietpilsoniskums, pašaizliedzība, sevis ziedošana tautas un visas cilvēces labā.

Mēs visi atceramies 1912. gadā sacerēto dzejoli "Tev, pamatšķira". Mes visi atceramies arī sabiedriskajā apziņā dominējošo komentāru šim dzejolim.

Šī dzejoļa saturs it kā speciāli radīts "socioloģisku" vārdu straumei. Bet, palasot 1912. gada dienasgrāmatu, atklājas pavisam cita aina. Izrādās, dzejolis rakstīts kā polemiska atbilde patētiskai tukšvārdībai un kritikas aklai tendenciozitātei. Dzejoļa rašanās psiholoģiskās atmosfēras pamata bijis Raiņa naids pret socioloģisko patosu tātad pret komentāru!

Kad mēs runājam par Raiņa dzejas un dramaturģijas tematikas tradicionalitāti, tad mēs patiesībā runājam par viņa mākslas ārējām īpašībām. Kādas perspektīvas paver šīs mākslas dziļākā būtība, par to spilgti liecina tāda hrestomātiska dzejoļa kā "Tev, pamatšķira" analīze, kaut nedaudz rūpīgāka iedziļināšanās tajā noslēpumaini vilinošajā sfērā, ko saucam par mākslas pasauli. Un šīs iedziļināšanās rezultātā Rainis kļūst arvien dīvaināks.

Aplam būtu vienpusīgi šodien paziņot, ka Rainī revolucionāru un partijas tribūnu saskatīja tikai pēckara kritika 40,80. gados. Tā nebūt nebija. Raiņa daiļrades idejisko aktivitāti un tuvību sabiedriski politiskajām norisēm pasvītroja jau krietni agrāk. Precīzāk par to runāja jau no paša sākuma.

Iespējams, tā izveidojās arī paša dzejnieka dēļ. Rainis pats atklāti nekad neprotestēja. Viņš pieklājīgi noklausījās un tikpat pieklājīgi vēstulēs pateicās par dzirdētajiem īstam dzejniekam ne visai glaimojošajiem vārdiem. Raiņa patiesā attieksme pret kritiku, viņa naids pret to atspoguļojās dienasgrāmatā, kurai viņa mūžā vienmēr nācās izjust pirmajai (un arī gandrīz vienīgajai) dzejnieka dusmas.

Dažkārt nākas dzirdēt par divu veidu publicistiku. Esot publicistika oficiālām personām, un publicistika vienkārši cilvēkiem. Pirmā veida publicistikā aplūkotos jautājumus var atrisināt administratīvā ceļā. Otrā veida publicistikā atspoguļojas tā saucamie mūžīgie jautājumi par sirdsapziņu, garīgumu, morāli, rosinot pārdomas par cilvēka dzīves jēgu vispār un tieši neprasot atbildi no kāda direktīva orgāna un neietilpstot tā kompetencē.

Līdzīgi iedalāmi darbi par literatūru. īpaši tie darbi, kurus apzīmējam ar terminu kritika. Viena kritikas daļa vadās no dažādiem (politiskiem, ideoloģiskiem, sociāli ekonomiskiem) apsvērumiem un attiecīgo materiālu saista ar konkrētiem ārējiem apstākļiem. Otra kritikas daļa tiecas literatūru skatīt cilvēka garīgo prasību aspektā, pievēršoties daiļdarba garīgajam vērienam.

Robežu starp socioloģisko kritiku un kritiku cilvēkmācību (ta, iespējams, drīkstētu nosaukt otro grupu) vienmēr ļoti jūtīgi uztvēra Rainis.

Diemžēl tikšanās ar kritiku viņam visbiežāk sagādāja rūgtus pārdzīvojumus. Rainis nevarēja neredzēt, kādu ceļu viņa daiļrades aplūkojumā bija izvēlējušies kritiķi. Viņi bija nostājušies uz sociālās kritikas ceļa. Uz tā ceļa, kura gājējiem neinteresē un nav vajadzīgi "dīvaini ģēniji".

Kritikas cildinošie epiteti atstāja ietekmi uz lasītājiem. Atstāja arī pēdas paša Raiņa apziņā. Manāmi nostiprinājās viņa pašapziņa. Pieauga bažas par tādu ātru slavu, kas varēja izrādīties īslaicīga un drīz apnikt publikai.

Par savas literārās un sabiedriskās darbības nozīmību Rainis plašāk sāka izteikties dienasgrāmatā emigrācijas pirmajos gados Šveicē. Šī tēma sastopama daudzās dienasgrāmatas lapiņās. Tā, piemēram, 1906. gada 22. maijā viņš raksta: "Lieli vīri dzīvo tikai pēc nāves, dzīvē viņiem par maz sapratēju un par daudz skauģu.." Minētajā parādībā dzejnieks tiecas konstatēt zināmu sabiedrības "taktiku": "Pēc miesīgās nāves viņiem piedot viņu lielumu, jo to var izlietot tad kā ieroci pret dzīvajiem, kuri tad sāk pacelties uz lielumu.."

1908. gada maijā Rainis dienasgrāmatā ieskicē plašāku rakstu ar nosaukumu "Slavas jautājums". Raksta ievadā viņš grib atsaukties uz Horācija un Puškina pazīstamajām frāzēm par viņu pašu sev uzceltajiem "pieminekļiem". Rainis ar nožēlu atzīst Horācija un Puškina nepiemērotību jaunlaiku sabiedrībai: "Slava tagad vajadzīga kā reklāma, kā organizēšanas moments ap kādu viduci, kā palīgs dzejniekam darīt iespaidu uzvēl lielākām masām". Rainis atzīst slavas stimulējošo funkciju "pašam vairāk strādāt".

Viņš ļoti labi apzinājās slavas mānīgo iedabu: "Jo vairāk indivīds attīstās un jo lielāks top, jo vientulīgāks jūtas, jo vairāk ilgas viņu velk atpakaļ uz masu, uz visumu, uz tautu, uz proletariātu. Indivīda laime ir tikai kopībā".

Tomēr visbiežāk Raini pārņēma nemiers. Viņš saprata, ka īstā viņa mākslas izpratne nāks krietni vēlāk.

Sofijai Tolstojai vīra raksturu un "dīvainības" labāk palīdzēja izprast Bēthovena biogrāfija, kuru viņa speciāli lasīja, lai labāk saprastu tādus cilvēkus kā Ļevs Tolstojs.

Arī mums, protams, var palīdzēt "dīvaino ģēniju" biogrāfijas. Bet tomēr acīmredzot visu izšķirs mūsu vēlēšanās izlasīt pagaidām neizlasīto Raini, pārlasīt un ar šodienas acīm palūkoties uz it kā jau no galvas zināmajiem viņa darbiem: jo ātrāk Rainis kļūs "dīvains ģēnijs", jo ātrāk pienāks viņa īstā slava.

Paciet un izturi

Doma valoda mainas un pārveidojās. Vārdos doma tiek nevis izteikta, bet gan pilnveidota.

Ļevs Vigotskis

Neapšaubāmi viens no Raiņa principiāli svarīgākajiem un populārākajiem dzejoļiem ir "Tev, pamatšķira":

Tev, pamatšķira -

Kas izaugs, jutīs, pratīs, izvedīs,

Līdz ļauns un sāpes ļaužu dvēslē dzīs;

Tev, pamatšķira -

Kas celsies pāri sev, iekš vientulības

Tās šķiras veiks, kas ļaudis šķīrušas;

Tev, pamatšķira -

Kur lielāks gods kā tas, tev kareivs būt?

Tu izej cilvēci un sauli gūt.

Tā izveidojies, ka minētais dzejolis ir arī viens no tiem Raiņa daiļdarbiem, par kura rašanos iegūstams samērā pilnīgs priekšstats.

Var izsekot daudzu Raiņa dzejoļu idejiskajai ģenēzei. Taču visbiežāk jābalstās uz netiešām un asociatīvi pastarpinātām norādēm. Turpretī dzejoļa "Tev, pamatšķira" idejiski mākslinieciskā virzība apzināma, izmantojot konkrētus pieturas punktus.

Dzejoļa "Tev, pamatšķira" biogrāfijas noskaidrojums ir tikšanās ar domas attīstību. Tāda tikšanās vienmēr ir aizraujoša. Ne velti Aleksandrs Puškins sacījis, ka nekas nav tik interesanti, kā sekot gudra cilvēka domu gaitai.

Arī Rainis jūsmoja par garīgās kustības bagātību un vienreizību: "Garīgi radošā, t.i., fantāzijas darbība ir visgrūtākā, bet arī visstiprākā no visām. Smadzeņu kustība līdzīga rādija atomu kustībai, liekas gluži nebeidzami tik stipra". Vilinoša tēma ir Raiņa domu poēzija un matemātika. Dzejnieks intelektuālo darbību galvenokārt izskaidroja poētiski. Taču tas viņu netraucēja prāta darbības analīzē iesaistīt arī precīzās metodes. Rainis mēdza skaitīt (lomu fragmentus", "neizvestas domas", "tematus domām" pusstundā, stundā, dienā un procentuāli aprēķināt aizvadītā laika produktivitāti, lai beigu beigās secinātu: "Man vajga labāk konstruēt domu izmantošanu"."

Raiņa daiļrades psiholoģijā, tāpat kā jebkurā garīgā kustībā, vērojama liela daudzveidība. Tomēr reljefāka ir tendence saglabāt katru domas saturisko atzaru un turpinājumu. Tādā gadījumā Rainis centās pierakstīt ikvienu jaunu ideju. Rezultātā gan viņam pašam, gan tagad mums radies pārskatāms priekšstats par domas virzību. Šis process visredzamāk atspoguļojas prozas un dramaturģijas materiālos, kuri pārsvarā sastāv no lakoniski fiksētām idejām par attiecīgā daiļdarba problemātiku. Rainis šos pierakstus visbiežāk dēvēja par "radāmām domām", dažkārt "iepriekš sagatavotām domām". Tā, piemēram, romānam par nākotnes cilvēku radāmās domas viņš krāja gandrīz visu mūžu, un mēs varam iepazīties ar attieksmes maiņu apmēram trīsdesmit gados.

Raiņa lugas lielākoties sacerētas, literāri apstrādājot radāmās domas un tādējādi it kā vēlreiz atkārtojot agrāk fiksētu idejisku maršrutu. Savādāk tapuši dzejoļi, kuriem tikpat kā nav iepriekš sagatavotu domu. Dzejoļa ģenēzē izšķirošā nozīme būs bijusi emocionālajiem uzliesmojumiem, no kuriem radās "dziļas individuālas vientulības domu un sāpju kristāli", kā Raiņa liriskos darbus savā laikā nosauca Andrejs Upīts.

Dažkārt emocionālo uzliesmojumu iekšējiem motīviem un stimulējošiem momentiem Rainis piešķīra īpašu nozīmi, tādēļ par tiem izteicās vēstulēs, dienasgrāmatā, piezīmēs.

Dzejoļu rašanās pamudinošie apstākļi viņa rokrakstos atspoguļojas dažādi. Citreiz konteksts vieglāk uztverams, citreiz grūtāk. 1912. gada 28. septembrī sacerētā dzejoļa "Tev, pamatšķira" idejiskais un emocionālais konteksts samērā precīzi noprotams tā gada dienasgrāmatas ierakstos.

Kā labi zināms, 1912. gads Raiņa dzīvē ievērojams ar krājuma "Gals un sākums" dzejoļu sacerēšanu, sakārtošanu un iespiešanu Pēterburgā. Togad pie latviešu lasītājiem nonāca viena no filozofiski piesātinātākajām Raiņa grāmatām, kuru ievada dzejolis "Tev, pamatšķira".

1912. gads ir arī svarīgs Raiņa dienasgrāmatu vēsturē. Viņa izteikumiem piemīt dziļš un plašs vēriens. Ja vērīgāk salīdzina krājumu un dienasgrāmatu, atklājas vairākas kopējas likumsakarības.

Gan dzejoļu krājumā, gan dienasgrāmatā sevišķi izceļas Raiņa vēlēšanās savas garīgās dzīves materiālu traktēt plašākās kategorijās.

Pa lielākai daļai dienasgrāmatu Rainis 1912. gadā izmantoja, lai eksperimentāli pārbaudītu personiskā un vispārcilvēciskā materiāla saliedējuma līdzekļus un paņēmienus. Dienasgrāmatā viņš maksimāli tiecās atrauties no tīri subjektīvās pasaules un savu garīgo pieredzi formulēt vispārinošākos jēdzienos.

1912. gadā starp abām pašizteiksmes formām dzeju un dienasgrāmatu konstatējamas ciešas sakarības. Taču nevajadzētu radniecīgo meklēt vienas dienas robežās (šajā gadījumā skatīt tikai 1912. gada 28. septembra ierakstu dienasgrāmatā).

Dzejoļa "Tev, pamatšķira" pamattēma proletariāts un tā nākotnes misija konstatējama jau dažas dienas pirms 28. septembra.

Dienasgrāmatas 26. un 27. septembra ierakstos var izsekot Raiņa domas virzībai, sasniedzot izcilo koncentrētību vienā terminā pamatšķira. Vispirms dzejnieka doma bijusi piesaistīta jēdzieniem cilvēce, sociālisms, strādniecība, kā arī sociālisma uzvaras nepieciešamībai. Turklāt ļoti zīmīgi, ka Raiņa sociālā nostāja pagaidām lielā mērā atkarīga no subjektīvajām izjūtām. 26. septembrī viņš dienasgrāmatā raksta:

"Mana vientulība būs arī iemesls manam sociālismam, jo tik dziļas īpašības atsaucas visur. Es būšu aiz vientulības un kaunības neatradis cilvēkus, kam pieslēgties, un būšu pieslēdzies cilvēcei; tas ir jau sociālisms, ka es to saprotu".

Tajā pašā dienā Rainis dienasgrāmatā paskaidro savu attieksmi pret proletariātu. Turklāt paskaidro manāmi nervozā tonī:

"Es dzirdu, ka es netēlojot apzinīgu strādnieku; visvairāk tā saka Upīts, kurš domājas viņu tēlojam un pazīstam. Bet es nepazīstu gan strādnieka cepuri, svārkus un bikses, bet totiesu pazīstu viņa prātu, sirdi un dvēseli, un arto man pietiek".

Raiņa teiktais dienasgrāmatā tā vien steidzina izdarīt pirmos secinājumus.

Dzejoļa "Tev, pamatšķira" rašanos tātad būtiski veicināja polemiska situācija. Rainim gribējās pierādīt kritikas primitivitāti. Tas no vienas puses. No otras puses, grūti ticēt, ka Andreja Upīša izteikumiem bija izšķirošā nozīme. Tas būtu pretrunā ar Raiņa personības varbūt vissimpātiskāko īpašību prasmi lietas un parādības analizēt visplašākajā mērogā. Raiņa polemiskās nostājas īstie cēloņi acīmredzot jāmeklē dziļāk. Tie nav izskaidrojami ar viena cilvēka pretenzijām, bet gan ar plašāku vispārējo tonalitāti attieksmē pret dzejnieka daiļradi.

Andrejs Upīts par Raiņa jaunradi gadsimta sākumā raksta bieži. Viņa novērtējumi pamatā bija pozitīvi. Dažkārt pat varētu teikt augsti cildinoši. Andreja Upīša publikācijās (recenzijās, rakstos, grāmatās) nav ne mazākās literārās greizsirdības, kas atsauktos uz viņa objektivitāti. Tomēr maldīgi cerēt uz Raiņa pārspīlētību 1912. gada dienasgrāmatā. Andrejs Upīts rakstīja, ka

"Rainis ir pirmais latviešu dzejnieks, kas apzinīgi nostājas uz savas šķiras pamatiem un savā dzejā viscaur konsekventi sludina šīs šķiras ideālus".

Taču Andrejam Upītim pieder arī šādi vārdi:

"Dzejnieka sajūsmā viņš var strādniecības cīņai dziļi līdzdzīvot, bet pats viņš ir atrauts aktīvai strādniecības dzīvei".

Andrejs Upīts parasti vissaudzīgāk kritizēja Raiņa poētiku. Raiņa dzejiskās izteiksmes līdzekļi esot pārāk izsmalcināti un sarežģīti pamatšķiras dzīves vienkāršības atspoguļojumam. Raiņa poētisko arsenālu Upīts dzēlīgi nosauca par pilsoniskās mākslas "vizuļainiem līdzekļiem".

Tādus epitetus vienaldzīgi noklausīties nebija iespējams. Tomēr tādēļ nebija vērts zaudēt pašcieņu. 1912. gada 3. septembrī Rainis nosūtīja Andrejam Upītim vēstuli. Tā sākās ar vārdiem:

"Ļoti cienītais draugs un darba biedri! Brīnum skaisti Jūs rakstāt par mani, un visam cauri es jūtu kā pirmo un paliekamo iespaidu: Jūs esat taču mans draugs. Jūs asais, ērkšķainais cilvēks, ērkšķainākais starp mūsu ērkšķainiem latviešiem".

Neticu, ka Rainis to uzrakstīja ar lielām mokām. Viņš tolaik jau atradās zināmas pārliecības varā. proti, Rainī bija nostiprinājusies atziņa, ka viņam ar savu jaunradi ne tik daudz jāatbild atsevišķām kritikas piezīmēm, kā visiem "ērkšķainiem latviešiem".

Lieta tā, ka polemiskā situācija nebija radusies vienā gadā. Kārlis Krūza par krājumu "Vētras sēja" 1906. gadā ironizēja:

"Rainis nava gājis uz priekšu, bet gan atpakaļ".

Dzejnieks šos vārdus nekad neaizmirsa (par to liecina dienasgrāmatas teksts). 1907. gadā Zeltmatis slavēja "ģeniālo Raini", kaut gan pilnībā neatzina autora sociālo pozīciju. Neatzina tātad to, kas Rainim pašam šķita visdārgākais un kurā viņš saskatīja vislielāko ieguldījumu latviešu literatūrā. 1908. gada aprīlī un maijā "Rīgas Avīzes Feļetona Pielikumā" plašu rakstu "J.Rainis" publicēja Roberts Klaustiņš. Viņš nievājoši izteicās par Raiņa lirikas sentimentālo un "mākslīgi salikto" formu. Reakcionārs Klaustiņš kritizēja to pašu, ko progresīvais literāts Andrejs Upīts. Domāju, šī sakritība Raini visvairāk aizvainoja, jo te slēpās dziļākas neizpratnes aizsākumi. Netika uztverta viņa mākslas centrālā tendence, tiecoties dzejā ar minimāliem līdzekļiem panākt maksimālu domas piesātinātību. Ne velti Rainis par sevi mēdza teikt: "Forma un kompozīcija arī manas galvenās īpašības".

Protams, Klaustiņš izsmēja formu ar noteiktu aprēķinu. Tādā veidā varēja visātrāk kompromitēt izcilo dzejnieku. Savukārt Andreja Upīša viedoklis par izteiksmes semantisko epīriskumu, kā arī poētikas un sabiedriski politiskās sfēras identificēšana sakņojās Rainim pilnīgi svešā estētiskā programmā.

Nav nekāds brīnums, ka Rainis tolaik bieži pakļāvās izaicinājuma alkām. Tām alkām, kuras, piemēram, stimulēja Maļeviču uzgleznot "Melno kvadrātu", Pikaso "Avinjonas meitenes", Petrovu-Vodkinu "Sarkanā zirga peldināšanu". Arī Raini ne reti spārnoja ideja pasvītroti pretenciozi oponēt konvencionālai gaumei un estētiskiem priekšstatiem.

Turklāt Rainis lieliski zināja literatūras vēsturi. Viņš bieži, piemēram, atcerējās Aleksandra Puškina dzīvi. Rainis zināja par krievu dzejnieka likteni mūža nogalē, kad viņa dzeja sasniedza vislielāko filozofisko briedumu, bet lasītāji pret to izturējās vēsi un atsvešināti.

Lasot Raiņa dienasgrāmatu, tā vien liekas, ka viņš savlaicīgi noskaņoja sevi līdzīgam liktenim. Lūk, daži tipiski izteikumi. 1911. gada 12. septembrī:

"Literatūra un publicistika, publika prasa tikai pēdējo, t.i, vistuvāko praktisko labumu, kā savu dzīvi iekārtot, kā labāk justies, ko darīt? Uz to literatūra neatbild! Prasa šodien un rītdien. Atbild tik vakar uz nākotni".

Tā paša gada 30. oktobrī:

"Kad darbs liels un labs, tad viņš šai paaudzei nau vajadzīgs, kad viegls, paviršs, no citiem salasīts, vājš, tad viņš šai paaudzei der. Kad es strādāju grūti, arvisu spēku, ar labākiem, nopietn. nolūkiem, tad tas paliek neziņā, avīžu darba slava. Kad es esmu stiprs, cēls, nesavtīgs, labs, tas neder. Briesmas, kas paaudzi spiež uz seklumu, uz maziskumu, tik seklo, ļauno un vājo mīl. Ne lielo, ne cēlo. Un tomēr es iekalts šai paaudzē. No viņas es nespēju atsvabināties, ne es viņu sev izvēlējies, ne es varu atraidīt viņā dzīvot. Tās ir lielākās mokas dzīvībai. Tā ir traģiskākā netaisnība".

1912. gada4. martā:

"Tavs ceļš gluži vientuļš. Ak dievs, kā lai es to eju? Bez saitēm ar Mīlu un pasauli būs vēl grūtāk. Kā lai eju?"

Togad 24. aprīlī:

"Mani sen pārvalda domas, ka vajga turēt gatavu izeju no latviešu literatūras, kad viņa top pārāk nepanesama. Izejas: vācu literatūra, krievu literatūra .. Trešā izeja: rakstus nelaist klajā, tad nebūtu pastāvīgais riebums no traucējumiem ..Neprasa pēc darbiem, kas paliek, bet pēc ikdienas vajadzības preces, pēc artiķeļiem, feļetoniem politiskā nolūkā".

Dzejoļa "Tev, pamatšķira" rašanos, domājams, manāmi paātrināja veiksmīgi atrastās pirmās rindas. To sākotnējais variants pierakstīts 1912. gada 28. jūlijā:

Tev, proletariātam,

Kas izaugs, jutīs, pratīs, izvedīs,

Ka dvēselē ļauns un ļaužu sāpes dzīs.

Ļoti interesanti, ka šīs rindas radušās tajā pašā laikā, kad izšķīrās visa klajuma "Gals un sākums" idejiski tematiskā ievirze.

Krājumam saglabājušās radāmās domas. Tās pārsvarā attiecas uz grāmatas kopējo noskaņu.

Par šo krājumu, kurš sākumā tika dēvēts par "Mēness dārzu" un III krājumu, Rainis sāka domāt jau 1907. gadā. 23. aprīlī viņš atzīmēja galvenos motīvus, kuri vēlāk daudz nemainījās. Par krājuma dominanti bija jākļūst nepieciešamībai saglabāt ticību sev, nepadoties vientulības izjūtām, dzīves grūtībām. Radāmās domās Rainis vairākkārt atkārto stoiķu izteicienu latiņu valodā "Perfer et obdura" (paciet un izturi). 1907. gada 20. maijā V Hļebņikova garā fiksē ideju: "skaitļu fantāzija". Dzejnieks sevi uzmundrina:

"Neesmu viens, tādēļ ka aizvien domāju uz citiem, uz tautu, uz cilvēci un nākotni, uz darbu!"

Bieži uzmundrinājumi mijas ar apātiju, kā, piemēram, 1907. gada 17. novembrī:

"Vajga mirt, lai ieietu jaunā dzīvē. Vajga kļūt par varoņiem, lai to spētu. Mēness dārzs ir miršana un aizrādījums uz augšanu".

Tajā pašā dienā par krājuma idejisko un emocionālo atmosfēru teikts:

"Bez laika, bez apkārtnes, bez apstākļiem un paskaidrojuma abstrakta dzīve un dzeja, liela atpūšanās, lielas pārciestas sāpes, bet tik skaidras sāpes vien weit, stumm, ziellos [tālas, klusas, bo/merķīgas] dabā un cilvēcē iegājušas, objektivējušās .."

Pēc 1907. gada krājuma vēsturē iestājās klusāks ponods. Radāmās domas papildinātas tikai pēc vairākiem gadiem. 1910. gada 25. februārī atzīmēts:

"Atdusa. Sapnis par jaunās dzīves iespējamībām".

Sistemātiskāk radāmās domas turpinātas no 1912. gada 17. jūlija. Šajā dienā Rainis mums jau pazīstamā garā rakstīja:

"Dzejnieks top arvien vientulīgāks. Viņš cīnās līdzi, agrā entuziasmā nemana visu maziskumu cīņas biedros. Bet, jo pats aug, jo augs naids pret viņu, jo daudz nekultūrības, jo jūtas atstumts un apriebināts. Zūd saites ar tagadējo sabiedrību, sakars tikai nākotnē. Kādēļ mēs topam vientuļi? Mēs nevaram atrast, kas mūs maigi mīl, mēs nevaram tos radīt".

Nākamajā teikumā dzejnieks spēji iesaucas:

"Var, varu!" (teikums turklāt vēl pasvītrots).

1912. gada jūlija pirmās puses ieraksti dienasgrāmatā liecina par Raiņa garīgo možumu un entuziasmu, gatavojot "Galu un sākumu", kas toreiz viņa apziņā joprojām figurē ar sākotnējiem nosaukumiem. Optimistiskais noskaņojums atsaucās uz krājuma ievirzi: Rainis pieņem jaunu lēmumu. Grāmata būs ne tikai viņa aizvadītā mūža rezumējums ("gals"), bet arī ievadīs jaunu posmu viņa dzīvē ("sākums").

Un, lūk, tieši par to rakstīts 28. jūlijā, kad tapušas "Tev, pamatšķira" pirmās rindas:

"Šis dz. III korespondē ar "Tālām noskaņām". Persona tur meklē sevi un atrod revolūcijā. Te IZIET NO REVOLŪCIJAS, SOCIĀLISMA, cilvēces brīvības, NOŠĶIR sevi un ATROD SEVI un cilvēci kosmosā un gribā. Tā ir visas līdzšinējās dzīves, DZĪVES AUGSTUMA PAKĀPES UN GALA ATZIŅA. Bet aiz tā REDZAMS ATKAL SĀKUMS".

Dzejolis "Tev, pamatšķira" tika sacerēts krājuma sagatavošanas beigu stadijā. Manuskriptu uz tipogrāfiju Rainis nosūtīja 25. oktobrī. Jaunais daiļdarbs viņam šķita svarīgs. Turklāt tik svarīgs, ka Rainis nolēma ar "Tev, pamatšķira" sākt krājumu, ievietojot to kā zināmu veltījumu, moto, epigrāfu pirms visām tematiskajām nodaļām.

Dzejolim pirmās rindas veiksmīgi radās 1912. gada 28. jūlijā. Acīmredzot vēl kādu laiku pietrūka tālāk loģiska turpinājuma. Ļoti iespējams, visu izšķīra polemiskā situācija. To dzejnieks sevišķi asi pārdzīvoja septembra beigās. 26. septembrī dienasgrāmatā viņš rakstīja par attieksmi pret sociālismu un A.Upīša kritiku. Polemiskā noskaņojumā viņš atradās arī nākamajā dienā, kad dienasgrāmatā izdarīts īss, bet daudznozīmīgs ieraksts:

"Es daru savu darbu. Lai citi tēlo, kā strādnieks ģērbjas šodien, es tēlošu, kā viņš domās un jutīs, un darīs rīt".

Savukārt 28. septembrī radās vairāki "Tev, pamatšķira" uzmetumi, no kuriem tajā pašā dienā izveidots slavenais dzejolis.

Kā jau minēju, dienasgrāmatas ieraksti liecina par Raiņa domas virzību no subjektīvajām izjūtām uz plašāku pieeju, no šauriem apzīmējumiem uz aptverošākiem jēdzieniem. Līdzīgs process konstatējams arī dzejoļa uzmetumos.

īpaši subjektīvas ir pirmās rindas. Rainis pagaidām uzrunā sevi un galvenokārt vadās no personiskajām interesēm: Tev sevi stiprināt uz lielo cīņu, Tev jārod sevī miers, Lai karotu par cilvēci uz āru.

Tālāk seko rindas:

Mūs veido lielā lieta gan, bet dzen Jo vairāk, lai mēs veidojamies paši, Lai topam cienīgi to lietu vest.

Drīz un visai strauji uzrunas objekts mainās. Rainis pievēršas proletariātam, pamatšķirai:

Kas apņems visu sauļu pasaules, Kas būs tik liela un tik satverīga, Ka viņā vietas būs ik vientuļiem, Kas tikai sevi trauc uz lielumu.

Izšķirošā un noslēdzošā fāze dzejoļa izveidē, domājams, iestājās, kad autors sāka pilnveidot tēmu par proletariāta vēsturisko misiju. Tas manāmi palīdzēja "aiz kadra" atstāt personiskos priekšstatus, ambīciju. Dzejolis ieguva idejiski un mākslinieciski koncentrētu saturu un formu. Tajā realizējās vērtības, kuras Rainis visaugstāk cienīja. 1912. gada 15. martā viņš rakstīja:

"Tas arī ir mākslas princips: dot galveno un raksturīgo, bet to tad izvest pilnīgi, ar uzsvaru pat".

Savukārt 1911. gada 27. novembrī viņš atzīmēja:

"Jāsavieno dzeja un dzīve, prāts un sirds , griba un spēks".

Turklāt 1912. gada 26. jūlijā secināts:

"Daudzas lielas problēmas, varbūt visas svarīgākās, nau izšķiramas ar prātu, bet ar citu spēku. Tā nau prāta nespējība, bet tikai nekompetence. Sevišķi problēmas, kas iziet uz nevienādību, savienošanu: subjekts un objekts, egoisms un altruisms, indivīds un sabiedrība, viendzīve un laulība, vīrietis un sieviete, ģēnijs un masa".

Dzejoli "Tev, pamatšķira" visbiežāk saista ar Raiņa sabiedriski politiskajiem uzskatiem. Tas pareizi. Daiļdarbā patiešām nepārprotami atspoguļojas autora sociālā pozīcija. Tomēr dzejoļa interpretācijā iespējami arī citi aspekti.

Kā redzējām, dzejolis radās diezgan izteiktas atsvešinātības atmosfērā. Daļēji tā bija ārēji nosacīta atsvešinātība, daļēji paša dzejnieka veicināta un sakāpināta. "Tev, pamatšķiras" izpratnē šis moments ļoti svarīgs, bet ne galvenais.

Galvenais ir tas, ka Rainis bija spiests tiekties pēc garīga mierinājuma un perspektīva mērķa savai daiļradei un dzīvei vispār. Tieši ar šo apstākli, manuprāt, sākas dzejoļa biogrāfija un vissaistošākais šajā procesā.

Nākas novērot, lūk, ko. Dzejolis "Tev, pamatšķira" faktiski organiski vienots ar Raiņa personības dažām psiholoģiskajām iezīmēm. Pirmkārt, ar tendenci nekad sevi neatstāt bezizejas stāvoklī un vienmēr rast spēku meklēt stimulus turpmākajam darbam. Otrkārt, ar slieksmi šo izeju un stimulus meklēt maksimāli vispārinātos, abstraktos ideālos ētiskos, estētiskos, sociālos.

Daudzas radošas personības garīgu līdzsvaru un morālu atbalstu saskata, piemēram, dabā. Ar Raini bija savādāk. Viņš mīlēja dabu, mēdza strādāt brīvā dabā. Tomēr vislielāko gandarījumu un perspektīvas izjūtu viņam sniedza ideālas, nereti paša filozofisko refleksiju radītās vērtības. Daudzus gadus tāds savdabīgs ideāls dzejniekam bija "Nākotnes cilvēks". Vēlāk līdzīgas funkcijas "Kultūrai", "Mīlai". Raiņa dienasgrāmatā un piezīmēs lasāms par "jaunu morāli", "jaunu filozofiju", "jaunu reliģiju, kura vairs nau reliģija". Dzejolis "Tev, pamatšķira", viss bagātais un daudzpusīgais autora pārdomu materiāls, liecina par jaunu konkrētu pavērsienu šajā ziņā.

Rainim bija vajadzīga ticība. Ticība sava darba nozīmībai, ticība sabiedrības vēsturiskajai gaitai, tās progresīvajam raksturam. Un viņam izdevās atrast perspektīvu "sākumam".

Kā ievērojām atsevišķos citātos, dzejolis "Tev, pamatšķira", kā arī krājums "Gals un sākums" Raiņa apziņā asociējas ar sociālismu, turklāt ar sociālismu visas pasaules mērogā. Par to viņš domāja joprojām arī pēc dzejoļa sacerēšanas. Pārdomu saturu tipiski apliecina ieraksts dienasgrāmatā 1912. gada 14. oktobri:

"Tā es tapu vientulis un stāvu pretī tikai cilvēcei un visumam kā jēdzieniem, man nau starpnieka starp mani un jēdzieniem, kā citiem, kam ir sava apkārtne, savi draugi un mīļie".

Vārdi par vientulību tie paši. Taču tā nav agrākā "gala" izjūta, "nāves filozofija", kā formulēts "gala un sākuma" radāmās domās 1907. gadā. 1912. gada nogalē Rainis dzīvo jauna "sākuma" atmosfērā, sevi visu ziedodams "pozitīvajam darbam vientulībā, jo, kad tas ari nevarēs vairs līdzēt latv. tautai, viņš līdzēs citām tautām, kas līdzīgos apstākļos vēl nāks".

Rainis un sociālisms

Rainis un sociālisms. Kas šajā tēmā mūs visvairāk varētu interesēt?

Pirmkārt un galvenokārt acīmredzot mums reiz jāmēģina tikt skaidrībā, kāda tad īsti bija Raiņa sociālisma koncepcija. Šo rindu autoram nav zināmi tamlīdzīgi pētījumi par Raini.

Otrkārt, gribētos noskaidrot, vai līdz šim par Raini esam rakstījuši patiesību, esam godīgi pateikuši, ko viņš domāja un par ko bija pārliecināts.

Tagad vairs nav noslēpums, ka tādas parādības kā sociālisms daudzus gadu desmitus tika traktēts atbilstoši valdošās ideoloģijas iegribām, aizēnojot un apkopojot kādas šauras grupas īstos ar sociālismu maz saistītos centienus. Arī kultūras mantojums tika "atlasīts" un komentēts atbilstoši attiecīgo politisko apstākļu prasībām.

Fricis Menders vēstules žanrā sacerētajos memuāros par Raini raksta: "Velti censties Raini iegrožot jēdzienu "boļševiki", "meņševiki" aplī. Rainis nebija ne "meņševiks" un arī ne "boļševiks". Sava laika frakcionārie strīdi Rainim ir bijuši ļoti lielā mērā sveši un vienaldzīgi".1

Mums nav pamata neticēt Fricim Menderam. Līdzīgu secinājumu izdarījis arī cits Raiņa laikabiedrs Fēlikss Cielēns. Viņaprāt Rainis sabiedriski politisko domu ietekmējis ne tik daudz kā "partijas politiķis", bet gan kā "ideoloģisks dzejnieks".2 Fēlikss Cielēns pamato savus novērojumus un viņa argumentos vērts ieklausīties. Cielēns paskaidro, ka Raiņa ietekme gadsimta sākumā bija "mazāk emocionāla, vairāk intelektuāla".3

Tā, piemēram, dzejoļu krājumā "Tālas noskaņas zilā vakarā" dominēja "intelektuālas simbolikas tēlojumi un voluntāri imperatīvi un pravietojumi, tādēļ "abstraktā simbolika, koncentrētā kompozīcija un savdabīgais intelektuālisms sākumā Raiņa dzeju attur distancē no plašākām aprindām".4 Fēlikss Cielēns uzskata par nepieciešamu minēt citus piemērus. 1905. gada oktobrī Rainis gribēja iesaistīties politiskajā aģitācijā. Diemžēl jau pats sākums bija neveiksmīgs. Pirmo publisko uzstāšanos Rīgas Vācu teātrī klausītāji pārtrauca ar saucieniem "Beigt!"

Rainis bija labs dzejnieks, bet nebija labs orators. Cielēns viņu salīdzina ar Russo, kurš bija kautrīgs cilvēks un bez oratora talanta. Cielēns tādēļ ir pārliecināts, ka Raiņa lielākais spēks bija viņa publikāciju idejiskajā piesātinātībā, tajā darbā, ko viņš veica mājās pie rakstāmgalda. Cielēns Raiņa ieguldījumu vērtē ļoti augstu. Viņš to vērtē tik augstu, cik augstu tas vien iespējams. Viņaprāt Rainis "kļuva par latviešu nacionālās domas dziļāko izteicēju un Latvijas valsts idejas ietekmīgāko paudēju".5 Mums nav pamata neticēt Fricim Menderam.

Mums nav pamata neticēt arī Fēliksam Cielēnam. Lieta tā, ka Raiņa nesen publicētie autobiogrāfiskie materiāli (dienasgrāmatas) apstiprina abu memuāristu viedokli. Dienasgrāmatā dzejnieks neslēpj savas antipātijas pret politiku ar tai tipisko sīkumainību, intrigām, personiskiem apvainojumiem. Rainis lieliski apzinājās savu neiederību ikdienas politiskajā procesā. Tiesa, viņš lieliski apzinājās savu idejiski teorētisko risinājumu tālredzību. Rainis mīlēja žēloties par nevērību, necieņu, neizpratni. Faktiski dzejnieka padomus uzmanīgi uzklausīja un respektēja. Par to izlasāms tā laika notikumu līdzdalībnieku memuāros. Arī Friča Mendera un Fēliksa Cielēna atmiņās. Tolaik tikai ne visai gribēja atklāti atzīt Raiņa ietekmi, kura patiesībā dziļi atsaucās uz politisko aktīvistu apziņu. Raiņa vārdi par sevi, ka viņš esot "sociālisma sagatavotājs, vedējs un tālāk attīstītājs" uzlūkojami tādēļ bez mazākā izbrīna.

Sociālisma jautājums ir futuroloģisks jautājums par sabiedrības nākotni, par to, kādā virzienā vajadzētu attīstīties cilvēces kultūrai, sociālajai iekārtai, ekonomikai, kādiem morāles principiem vajadzētu valdīt cilvēku savstarpējās attiecībās. Jautājums par sociālismu ir jautājums par to, kāda būs māksla un literatūra un kādā veidā garīgās darbības sfēras būs ideoloģiski saistītas ar pārējo cilvēciskās darbības pasauli.

Kādi bija Raiņa sociālie priekšstati pirms iepazīšanās ar sociālisma mācību? Vai viņa uzskati radikāli izmainījās pēc marksisma klasiķu darbu lasīšanas? Kādu vietu Raiņa sabiedriski sociālajās pārdomās ieņēma futuroloģiskas dabas meklējumi vispār?

Tādi varētu būt jautājumi, uz kuriem vispirms gribētos saņemt atbildi.

Raiņa publicistika (viens no galvenajiem sociālās pārliecības lieciniekiem viņa mantojumā) sākās ar korespondencēm latviešu periodikā. Students Pliekšāns rakstīja vēstules no Pēterpils un stāstīja par latviešu sabiedrības dzīvi impērijas galvaspilsētā.

Korespondences gatavotas ar zināmām pretenzijām, jo pēc autora domām viņa piezīmes "atvieglinās kādreiz darbu latviešu vispārās vēstures sarakstīšanā" (18, 9. Ipp.). Tā tas tik tiešām varētu būt, jo Raiņa sacerētais palīdz izprast latviešu stāvokli Krievijā XIX gs. otrajā pusē. Palīdz izprast tāpēc, ka autoram ir noteikts viedoklis par daudzām parādībām.

Tā, piemēram, Rainim nebija vienaldzīga sabiedrības sociālā diferenciācija. Tolaik tā pagaidām formulēta tādos jēdzienos kā mantīgie un nemantīgie. Turklāt ļaužu sociālajā grupējumā galvenais nav šķiriskuma princips, kā mēs tagad teiktu. Rainim svarīgākais ir kas cits. Viņš vairākkārt mēdz atgādināt, ka labi un godīgi cilvēki sastopami gan starp mantīgajiem, gan nemantīgajiem. Viņu vispirms interesējot pēterpiliešu "morāliskā labklājība", kā paskaidrots kādā publikācijā (18, 10. Ipp.).

Raiņa 80. gados sacerētajos tekstos konstatējama arī tā parādība, ko mēs šodien dēvējam par nacionālās identitātes problēmu. Viņš raksta par latviešu grūtībām saglabāt nacionālās kultūras tradīcijas kosmopolītiskajā Pēterburgā. Viņš plašāk sāk aplūkot latviešu biedrību darbu, jo tā uzskatāma par vienu no efektīvākajām formām nacionālās identitātes saglabāšanā.

Lūk, kas zīmīgs 80. gadu publikācijās. Rainis neaicina nevienam kaut ko atņemt, ar spēku mainīt pastāvošo kārtību. Viņam nav šķirisku ienaidnieku. Ja nepatikas un skepses impulsi pavīd, tad tie vērsti pret tumsonību, mantkārību, nacionālu pasivitāti un var eksistēt jebkurā sociālā slānī. Rainis katrā piemērotā brīdī mīl pasvītrot, ka sabiedriskā progresa pamatā ir izglītība, kultūra, gara kūtrības pārvarēšana.

80. gados vairāki darbi veltīti politiskiem jautājumiem. Tāds, piemēram, ir raksts "Īrija un Gladstons". Raiņa simpātijas šajā rakstā atspoguļojas tēzē "katrai tautai, kas spēj uzturēt sevi pašuzturēšanas ceļā ir tiesības uz pašvaldību" (18, 29. Ipp.). Rakstā tiek rezumēts: "Rietumu valstīs vispārīgi neder rīkoties ar spaidu likumiem. Konstitūcijas savdabības gars tur tik tāļu ieskaņojies, ka tāda valdība, kas bez redzamas vajadzības rīkojas apspiešanas garā, pati vājina savu stāvokli" (18, 31. Ipp.).

Korespondences no Pēterburgas sūtīja jauns cilvēks, kurš vaji (vai nemaz) pazina sociālisma teorētiskos pirmavotus.'

Vēlākajos gados sabiedrībā pazīstamajam dzejniekam Rainim bieži jautāja par iepazīšanos ar marksismu. Par to, piemēram, vēlējās uzzināt arī Jānis Jankavs. 1908. gadā Rainis viņam nosūtīja garu vēstuli. Viņš par saviem studiju gadiem atceras: "Sociālisms man palika tā tāla mūzika, es neredzēju viņā nekā kopīga ar dzīvi; demokrātiskā tautība man likās tuvāka dzīvei, bet jau tad es opozīcijā (Māters) lūkoju tautības ideālu savienot ar dzīvi" (21, 87. Ipp.).

Uzsākot darbu "Dienas Lapas" redaktora amata, Rainis lasītajiem sola rūpēties par tautas laimīgu nākotni, vispārēju labklājību. Rainis neaicina uz cīņu, neaicina uz šķelšanos. Viņš sola turpmāk visiem spēkiem "izplatīt gara gaismu, kura ir katras tautas augstākais mērķis, viņas lielākais spēks un viņas varenākais cīņas ierocis " (18, 76. Ipp.).

Tas publicēts 1891 .'gada beigās. Tātad pirms brauciena uz Berlīni 1893. gadā, par ko minētajā vēstulē Jankavam teikts: "Deviņdesmitajos gados sociālisms nāk man klāt, atkal no sākuma caur vidutājību uz dzeju: Konrādi, Henkels, Hauptmanis, vēl vairāk Ibsens, arī jau Bēbeļa "Frau" (domāta A.Bēbeļa grāmata "Sieviete un sociālisms " A.P.), ar bellamv. Kad nevarēju vairs izturēt, aizbraucu uz ārzemēm; te uz mani visvairāk darīja iespaidu Bēbelis ar savu personu, tad viens poļu partijnieks (Boļeslavs Miklaševskis A.P.).Te tad beigās iepazinos ar sociālisma teoriju" (21, 88. Ipp.).

Pec atgriešanas no arzemem Rainis 1894. gada teica savu siaveno (kā viņš pats uzskatīja) "Zaļenieku runu". To viņš mēdza atcerēties visu mūžu. Līdz mūsdienām saglabājies runas fragments.

Kādēļ Rainim šķita tik svarīga šī runa? Domājams, iemeslu mēs varam uzminēt. Runā dzejnieks mēģināja laikmetu raksturot vislielākajās līnijās, un viņam tas izdevās.

Zinot Raiņa, tā teikt, idejisko biogrāfiju, runā drīkstam sagaidīt gandarījumu par sociālisma ideju izplatīšanos, proletariāta kustības nostiprināšanos u.tml. Rainis bija iepazinies ar sociālisma teoriju un tātad tagad varēja to praktiski pielietot, respektīvi, laikmeta sociālo attīstību analizēt no marksistiskajām pozīcijām.

Tomēr viss noticis savādāk. Rainis priekšplānā izvirza laikmeta "spirgto garu", tautas pašapziņas mošanos. Dzejnieks nedala tautu šķirās, slāņos. Viņu interesē visas tautas liktenis.

Taču Zaļenieku runā ir interesanta nianse, kas var liecināt par marksisma ekonomiskās mācības ietekmi.

Rainis izsakās par ekonomisko krīzi. Pēc viņa domam krīzi visvairāk izjūtot lauksaimnieki. Rainis nevēršas pret lauksaimniekiem ka lauku buržuāziju vai tamlīdzīgi. Gluži pretēji. Rainis grib palīdzēt lauksaimnie-, kiem. Viņš grib palīdzēt tiem saprast, ka arī lauksaimniecība esot ar varu ierauta "tajā lieliskajā visas pasaules sacensībā tajā preču ražošanas straumē, kura tagad visu pasauli apņēmusi" (18, 79. Ipp.). Rainis visticamākais atsaucās uz sociālisma ekonomiskās mācības tēzi par preču ražošanas izšķirošo lomu.

Zaļenieku runas noslēgumā Rainis aicina izmantot preču ražošanā valdošo konkurenci. Viņš runā par cilvēces attīstības galvenajām likumsakarībām, akcentējot tās savstarpējās likumsakarības un sistēmisko iedabu.

Zaļenieku runā patiešām laikmets skatīts globālā radzējumā. Varbūt to veicināja nesen iepazītā literatūra. Jau citētajā vēstulē J.Jankavam lasāmi sekojoši vārdi: "Pie sociālisma mani pievilka lielums, plašums, masas ideja" (21, 88. Ipp.),

Tiešām "lielums" jūtams. Tomēr nav zudusi "demokrātiskā tautība". Tātad bija zināmas pamatnostādnes, kuras sociālisma teorija principiāli neietekmēja.

"Dienas Lapā" Rainis savu redaktora programmu deklarēja divas reizes. Pirmo reizi, uzsākot redakcijas vadīšanu. Otro reizi 1894. gada beigās, kad tuvojās avīzes iznākšanas desmitā gadskārta.

Otrā uzstāšanās ir konkrētāka, asāka un mazāk diplomātiska. Rainis pasaka skaidri un gaiši, ka laikraksts visus pastāvēšanas gadus cīnījās pret "miegainību un atpakaļrāpulību" (18, 80. Ipp.).

Rainis vēršas pret tiem cilvēkiem, kuri ideju esot pārvērtuši par veikalu un tādējādi politiskā darbība kļuvusi par viņu savtīgo nolūku sasniegšanas līdzekli. Rainis runā par politisku kliķu veidošanos.

Rainis neaizmirsa Zaļenieku runu. Viņš neaizmirsa arī kritiskās attieksmes veidošanos 90. gadu pirmajā pusē. Vēstulē J.Jankavam ir sekojoša frāze: "Bet sociālisms man drīz vien sāka rādīt ari savus trūkumus" (21, 88. Ipp.).

Kādi bija šie trūkumi?

Domājams, Rainis redzēja varbūt pāris pašus būtiskākos trūkumus.

Viņš, piemēram, ievēroja personības, cilvēka individualitātes nepietiekamu novērtēšanu. Netika respektēta atsevišķa cilvēka iniciatīva (par to runāsim arī mazliet vēlāk).

Manuprāt ļoti interesants ir Raiņa novērojums par to, kas nāca personības iniciatīvas vietā un bremzēja cilvēka radošo aktivitāti. Rainis vēstulē Jankavam paskaidro: "Visa tā vietā nāca vadošie organizatori. Es ļoti cīnījos pretī ar Marksu kā ieroci, bet ikdienas sociālisms ir pārvarējis pašu Marksu" (21, 89. Ipp.).

Raiņa novērojums, protams, vēsturiski apstiprinājies. Šodien viņa ieskicētajām tendencēm jau ir stabili termini: partijas funkcionāri, aparāts,

nomenklatūras darbinieki u.tml. Šodien zinām arī to, cik lielā mērā viņiem izdevies "pārvarēt pašu Marksu" ar dažādiem izkropļojumiem, noklusējumiem, sagrozījumiem.

Jāsaka, Rainis jau toreiz saskatīja minēto tendenču straujo progresu. Tā, piemēram, "ikdienas sociālisms" strauji pārauga "veikala sociālismā". Sākumā novirzes no teorijas tika izdarītas reālo notikumu iespaidā jeb, pareizāk sakot, atrunājoties ar dzīves diktēto situāciju. Ļoti ātri "vadošie organizatori" pamanīja, ka uz reālo situāciju var ērti atsaukties arī tad, ja politisks vai ideoloģisks manevrs jāizdara pavisam citu apsvērumu dēļ.

Rainis apzīmējumu "veikala sociālisms" lietoja ļoti bieži. Parasti tas i mūsdienu publikācijās komentēts saistībā ar dzejnieka personisko attieksmi pret vienu vai otru partijas darbinieku. Tādējādi komentāros mēģināts pārliecināt par apzīmējuma subjektīvo izcelsmi, kā arī netipisko raksturu bez vispārinošā mērķa.

Faktiski tādiem komentāriem grūti ticēt neskatoties pat uz to, ka nav šaubu par iespējamo dzejnieka subjektivitāti cilvēku un notikumu vērtējumos.

Raiņa redaktora programmā tātad parādījušies momenti, kuri nebija agrāk sastopami viņa publicistikā. Būtiskākais no tiem nepieciešamība atklāti vērsties pret morālā pagrimuma simptomiem politiskajā arēnā. Un runa nebūt nebija par idejisko pretinieku morāli. Runāt nācās par savējiem.

Kas Rainim liekas pats svarīgākais tolaik?

Tāpat kā pirmajā programmatiskajā deklarācijā 1891. gadā arī otrajā pamatviedokļa izklāstā 1894. gada beigās par svarīgāko uzskatīta visas latviešu tautas interešu aizsardzība. Rainis uzsver "tautības ideju", taču tas nenozīmējot "līgošanu, tautīgumu un citādu vecu mantu krāšanu", bet gan maksimālas iniciatīvas parādīšanu un laikmeta kopējam spraigajam garam atbilstošu aktīvu rīcību (18, 8 1,82. Ipp.). Publikācijā dzejnieks pasvītrojis katra cilvēka un viņa iniciatīvas lomu.

Raiņa pārdomas par personības un sabiedrības attiecībām plašāku vērienu ieguva Kastaņoias periodā. Tomēr viņa uzmanības lokā šī tēma acīmredzot bijusi jau krietni agrāk. Par to viņam šķita svarīgi norādīt arī minētajā vēstulē J.Jankavam 1908. gadā. Rainis raksta, ka viņš redzējis sociālisma teorētiķu darbos "tikai masu bez individualitātes; individualitāte tika pat pilnīgi noliegta, katra patstāvīga iniciatīva apkarota, gribas moments pilnīgi izdzēsts iz vēstures un ikdienas darbības" (21, 88. Ipp.).

Rainis ļoti augstu vērtēja personības lomu sabiedrībā. Tajā pašā laikā viņam pilnīgi nepieņemamas bija personības absolutizācijas vēlmes, kuras atspoguļojās XIX gs. otrās puses filozofiskajā domā.

Tā, piemēram, Rainis vienmēr asi kritizēja F.Nīčes uzskatus. Kāpēc?

Pirmkārt, Rainis nepiekrita individualitātes glorifikācijai. Viņš bija pārliecināts par tamlīdzīgu giorifikāciju Nīčes darbos. Viņaprāt Nīčes koncepcijā individualitātei ir pašmērķīgs raksturs. Cilvēks tika atrauts no sabiedrības.

Rainis bija pārliecināts par individualitātes milzīgo misiju, boi tikai sabiedrība un kalpojot citiem cilvēkiem.

Otrkārt, Rainim bija antipātiski spēka un varas aspekti Ničes mācībā. Rainis rakstīja: "Brīvība un taisnība ir sabiedrības principi, spaids un vara viņai pretīgi" (18, 344. Ipp.).

Savukārt par "moderno sabiedrisko virzienu" Rainim savi ieskati nostiprinājās 90. gadu sākumā, ja nejau agrāk-studiju gados. Kā redzējām, dzejnieks sabiedrības ekonomisko un sociālo progresu saistīja ar kultūras līmeņa vispārēju paaugstināšanos, izglītības līmeņa kāpumu.

_ 90. gadu otrajā pusē šo Raiņa tēzi uzskatāmi ilustrē vēl viena publikācija. Tas ir 1898. gadā iespiestais raksts "Piemērs saimnieciskai attīstības gaitai". Tajā pastāstīts par Somijas ekonomikas panākumiem, kuri var kalpot tāpat par paraugu arī citām tautām. Kā atzīst raksta autors, Somija progress sasniegts, pateicoties pareizai darba organizācijai un somu tautas augstajam kultūras līmenim, cilvēku apzinīgumam un iniciatīvai.

Jauns posms Raiņa idejiskajā biogrāfijā iestājas Kastaņolas gados. Viņa sabiedriski politiskajos uzskatos manuprāt pats svarīgākais ir nacionālās kustības ideoloģijas izstrādāšana, un tieši Kastaņolas gados kulmināciju sasniedz tā dzejnieka idejiskā darbība, kuru tik augsti novērtēja Fēlikss Cielēns.

Drīz pēc ierašanās Kastaņolā Rainim radās lieliska iespēja apkopot un sistematizēt savus sabiedriski sociālos uzskatus. 1907. gada nogalē viņš saņēma pasūtījumu" sagatavot rakstu par latviešu tautas nacionālo kustību. Darbu bija paredzēts publicēt Pēterburgā rakstu krājumā.

Rainis piedāvājumu pieņēma un uzrakstīja plašu apceri "Latvieši", kas grāmatā iznāca 1910. gadā.

Raksta nozīme daudzveidīga. Pirmkārt, tas iepazīstināja ar latviešu tautas vēsturi, sabiedriskajām strāvām, sociālo noslāņošanos u.tml. Otrkārt, tajā sistematizētā un izvērstā formā atspoguļojas ne tikai Raiņa sociālie uzskati, bet arī viņa attieksme pret sociālismu. Faktiski pat varētu teikt rakstā izvērstais materiāls skatīts caur sociālisma teorētisko prizmu, tām sociālisma nostādnēm, kuras bija pieņemamas dzejniekam un viņaprāt reāli eksistēja sabiedriskās attīstības procesos. Treškārt, konkrēti vēsturiskā materiāla analīze stimulējusi izstrādāt noteiktu ideoloģisku platformu, kas orientēta uz sabiedrības virzības perspektīvām. Pie tam mums ir īstais" bridis tūlīt jau pateikt, ka no šīs platformas Rainis ne tikai pats neatsacījās savā ideoloģiskajā darbībā, bet tāpat prata pārliecināt par tās vēsturisko aktualitāti arī citus sabiedriskos darbiniekus un sabiedriskās organizācijas.

Kādi komponenti uzskatāmi par galvenajiem Raiņa nacionālās kustības ideoloģijā?

Svarīgi ir tas, ka Rainis priekšplānā izvirza visas nācijas intereses. Viņš ļoti labi apzinās šķirisko diferencēšanos, atsevišķu šķiru lomu sabiedrībā, atsevišķu šķiru, tā teikt, sociālo un morālo portretu, teorētiskās funkcijas sociālisma klasikā. Taču tomēr viņaprāt atsevišķam sociālam slānim nekādu prerogatīvu nedrīkst būt.

No šīm pozīcijām Rainis rakstā analizē arī tādas izteikti latviskas vēsturiskas kustības kā jaunlatviešu un Jaunās strāvas darbību. Par jaunlatviešiem viņš, piemēram, saka, ka to mērķis nebija "patstāvīgu nacionālu valstu atjaunošana. Viņi sapņoja tikai par zināmas brīvības iegūšanu zemniecības kulturālai attīstībai un jau latviešu valodas lietošanu kā šā mērķa sasniegšanas līdzekli" (18, 424. Ipp.).

Raiņa kritēriji, ar kuriem viņš vērtēja latviešu tautas vēsturi, protams, ļoti skaidri parāda viņa apziņā dominējošos mērķus. Rainis tātad bija izvirzījis mērķi izveidot patstāvīgu nacionālu valsti un no tāda redzespunkta skatījās uz visiem sociālajiem procesiem.

Rainis nevarēja un negribēja paiet garām vēsturiski visjaunākajai šķirai proletariātam. Viņam svarīgi bija apzināt šīs šķiras funkcijas visas nācijas centienu kopainā. Viņš raksta: "90. gados proletariāts jau sāk apzināties sevi pāršķiru, noraida nacionālo ideju kā politisku līdzekli, ka ideju, kas to apvieno ar viņam naidīgo kapitālistu šķiru, un apzinās savu internacionālismu, solidaritāti ar citu tautu proletariātu, tomēr neatteikdamies no savas tautības" (18, 429. Ipp.). Tālāk Rainis objektīvi paskaidro: "Latviešu lielburžuāzija ari apzinās, ka viņas intereses ir tuvas vācu lielburžuazijai, un nacionālā ideja viņai kļūst tikai par politisku līdzekli" (18, 429. Ipp.).

Arī 1905. gada revolūcijas notikumi skatīti no "praktiskas nacionālas ideoloģijas" (18, 431. Ipp.) viedokļa.

Viens no būtiskākajiem komponentiem Raiņa nacionālas kustības ideoloģijā attiecas uz proletariāta mērķu izskaidrojumu. Par proletariāta augstāko mērķi viņš izvirza nevis proletariāta diktatūras nodibināšanu, sociālisma un komunisma celtniecību, bet gan kultūras līmeņa palielināšanu. Turpinot analizēt proletariāta attieksmi pret nacionālo ideju, Rainis norāda: "Patiesībā latviešu proletariāts nepavisam nav pret tautības ideju, gluži otrādi, viņš pat to atjauno tās īstajā cildenajā nozīmē kā līdzekli kultūras attīstībā, kultūra visvairāk vajadzīga proletariātam, tautas masām, pēc tās viņš tiecas visiem spēkiem" (18, 437,438. Ipp.). Tas teikts it kā proletariāta vārdā, taču nav grūti citētajos vārdos saklausīt paša dzejnieka dziļāko pārliecību.

Kā jau teicu, apceres "Latvieši" sagatavošanas gaitā formulētas tēzes nosacīja Raiņa pozīciju ari turpmākajos gados. Tā, piemēram, 1914. gada septembra drūmajās pirmajās dienās Rainis sagatavoja rezolūciju, kura tiek publicēta viņa mantojuma izdevumos ar virsrakstu "Eiropas kara momentā". Tajā lasāmi vārdi par proletariāta un sociālisma atzīto "revolucionāru sacelšanos proletariāta labā" un par sociālisma un proletariāta organizāciju attieksmi pret internacionālisma principu. Rezolūcijā teikts, ka starptautiska proletariāta solidaritāte "nebūt nerunā pretī dažādo tautību nacionālai, kulturālai un materiālai patstāvībai, bet taisni prasa to kā soli uz priekšu vispārējā proletariāta progresā" (18, 444 445. Ipp.).

Tātad sociālisma teorijā nacionālā patstāvība ne tikai netiek noliegta vai internacionālisma aizsegā retušēta, bet gan īpaši uzsvērta kā vadošais garants pasaules proletariāta esamībā.

Rezolūcijā tāpat kā rakstā "Latvieši" atspoguļojas proletariāta mērķis sekmīga kulturāla attīstība. Vienīgi rezolūcijā Rainis uzskatījis par nepieciešamību piebilst, ka mērķis ir arī materiāla attīstība.

Rezolūcijā (un citos materiālos) ir runa par Latvijas autonomiju Krievijas federācijas sastāvā. Šo tēzi, kas manuprāt ne tik daudz attiecas uz dzejnieka sociālisma koncepciju, kā uz reālo politiku reālos politiskos apstākļos, Rainis argumentē ar to, ka Latvijas ekonomika vēl nav tik spēcīga, lai eksistētu patstāvīgi. Taču patiesībā Rainis runā ari par brīvu Krieviju: brīvu Latviju brīvā Krievijā. Viņš runā par demokrātisku Krieviju, jo tikai tādā ceļā brīvību var iegūt gan krievu tauta, gan Krievijā ietilpstošās citas tautas.

Nacionālās patstāvības ideja bija visaktuālākā Raiņa sociāli politiskajos risinājumos Pirmā pasaules kara laikā. "Atskatā uz kādu neizdevušos sabiedrisku mēģinājumu" (1917. g. februārī publicēts) viņš par centrālo savā darbā uzskata "latviešu pašu iepazīstināšanu ar latviešu lietu, teiksim vairāk: latviešu tautas pašapzināšanās, tautas jušanās par patību, latviešu dvēseles pieaugšana uz vīrestību" (18, 456. Ipp.). Viņaprāt tautas apzināšanās ir "pats dzīvības instinkts, kāds ir katrai organiskai būtnei" (18, 456. Ipp.).

Kādēļ Rainis pievērsa uzmanību latviešu tautas pašapziņas jautājumam? Acīmredzot viņam tas šķita ļoti svarīgi, proti, dzejniekam tautas pašapziņas līmenis likās nepietiekoši augsts. Ļoti iespējams, ka arī šajā momentā slēpjas iemesls nerunāt par pilnīgu patstāvību, bet pagaidām izvēlēties lozungu "brīvu Latviju brīvā Krievijā".

Ja šaubas radās par nacionālās pašapziņas pakāpi, tad pavisam citādāka bija Raiņa pārliecība par nacionālās identitātes jautājumu. Šajā jomā viņam šaubu nebija: "Cilvēce ir organizēta organiski tautās, ne mehāniski pūļos. Par tautu eksistenci nevar tikt pāri, viņas noliedzot. Cilvēces nacionālam attīstības posmam nevar pārlēkt pāri, ielecot beztautu kosmopolītisma. Tā ir tikpat neloģiska, t.i. nedialektiska un neevolucioniska, domāšana pretī attīstības likumiem" (18, 456. Ipp.).

Rainis kritizē kosmopolītus, kas atsakās no savas tautas. Viņš saka, ka tāda pieeja nesola beztautu valsti, bet sola apspiedējas tautas rašanos, kad viena tauta demagoģiski internacionālisma vārdā apspiež citas tautas un grib tās pārvērst pēc sava, apspiedēja tautas, modeļa (skat. 18, 458. Ipp.).

Vēsturisko situāciju Rainis vērtē sekojoši: "Tagadējais attīstības posms prasa ne tautu pašiznīcināšanos, bet tautu nokārtošanos nacionālās valstīs, lai sasniegtu savu pilnīgu attīstību. Šīs nacionālās valstis vienotas ar vienu lielākās federācijās, līdzi apņemtu kontinentus un cilvēci, un tur izaugtu varbūt jaunas, lielākas tautas ar jaunām valodām, varbūt ar jaunu kopēju un citām individuālām valodām. Bet arī tas nebūtu mehānisks kosmopolītisms, bet organiskas būtnes un būtņu vienības [..] Katrai, arī latviešu, tautai ir šis dzīves instinkts: neiznīkt, attīstīties, tapt par patību un augt uz vīrestību. Tā ir mana pārliecība, un to man pierāda pati pamatšķira un strādniecības un partijas lielās cīņas par sabiedriskās dzīves jauniekārtu, ar kurām latviešu tauta jau aug uz vīrestību" (18, 456 457. Ipp.).

1916. gada 20. novembrī Rainis vēstulē F.Cielēnam atklāj savus dzīves un darbības galvenos mērķus. Visa viņa dzīve un radošā darbība esot "tikai priekš vispārības, tautas, idejas, cilvēces" (23, 161. Ipp.). Rainis turklāt norāda, ka vispārībai, tautai, cilvēcei jākalpo arī sociālismam, sociāldemokrātijai, kurai nedrīkst būt citu mazāku mērķu.

Raiņa nacionālās kultūras ideoloģijā noteiktas funkcijas izvirzītas partijai, proti pamatšķiras partijai. Zīmīgi viņš par to izsakās vēstulē P.Daugem 1916. gada nogalē. Saskaņā ar Raiņa pārliecību "pamatšķirai vienai pašai, ar savu reprezentanti partiju, ir jāņem lieta savās rokās. Kad partija atmet tautisku kultūru, tad top par pārkrievinātāju, jo bez tautiskas valodas un kultūras nav nevienas nācijas un tautas" (23, 165. Ipp.). Rainim bija pamats uztraukties par partijas nacionālo politiku. Tautas vitālajām interesēm neatbilstošas parādības dzejnieks sauca par partijas "prostituēšanos, attautošanos" (23, 165. Ipp.).

Raiņa vissvētākajā pārliecībā stipra tauta, nācija ir ķīla stiprai cilvēcei vispār. Ja tauta zaudēs spējas pretoties un aizsargāt savas intereses, tad degradēsies arī visa cilvēce. Šo atziņu Rainis mīlēja atkārtot. Visbiežāk 1915 1916. gadā, kad izšķīrās latviešu tautas liktenis un kad visskaidrāk kļuva redzams, kuri ir patiesi ieinteresēti tautas nākotnes nodrošināšanā un kuriem tautiskas frāzes ir tikai bijuši skaisti saukļi sabiedriskas popularitātes iegūšanai.

Ne bez pamata Rainis ar dziļu satraukumu jautāja P.Daugem, cik Maskavā, Pēterburgā ir cilvēku, kuri vēlas tautas lietu atzīt par pamatšķiras lietu un negrib pārvērst tautu par ļaužu pūli bez savas valodas un nacionālās individualitātes iezīmēm.

Lasot dienasgrāmatā, kā arī lugu piezīmēs Raiņa izteikumus par sociālismu un tā teorētisko konstrukciju mākslinieciskās atspoguļošanas variantiem, nevar neatcerēties centienus dzejnieka ideju pasauli skaidrot no reliģiskā viedokļa. Tādi mēģinājumi bija sastopami dažās publikācijās pirms otrā Pasaules kara. Tie nav izzuduši arī mūsdienās. Nepieskaroties jautājumam par šo mēģinājumu rezultātiem, intriģējoša ir pati iespēja skaidrot Raiņa izteikumus tamlīdzīgā aspektā. Gribas zināt, vai ir iemesls runāt par dzejnieka ideju pasauli reliģiskā skatījumā.

Iemesls tomēr acīmredzot eksistē, un tas ir ļoti viegli izskaidrojams. Pirmkārt, Rainis ne reti mēdz izteikties par savu reliģiju, ticību, tā terminoloģiski apzīmējot visdziļāko pārliecību. Tas paver ceļu zināmām asociācijām. Otrkārt, viņam piemīt tieksme iztirzātās morāli ētiskās un sociālās problēmas tvert izteikti abstraktā formā, laika un telpas nepārtrauktībā, mūžīgā nebeidzamībā. Tas savukārt paver ceļu analoģijām ar reliģijas fantāzijas un pārdabisku spēku elementiem. Treškārt, Rainis vienmēr vēlējās sajust garīgu atbalstu un noteikt attiecīgo procesu iekšējo dzinējspēku, vadošo faktoru. Tam varēja kalpot ne tikai vēsturiski objektīvi nosacīti, bet arī utopiski iluzori lielumi.

Arī Raiņa attieksme pret sociālismu var sniegt bagātu vielu reliģiskai interpretācijai.

Lieta tā, ka sociālismu Rainis neaplūko kā līdzekli straujām un radikālām sociālām pārmaiņām. Viņa, pasvītroju, teorētiskajiem izteikumiem par sociālismu faktiski nav konkrēti vēsturisks piezemējums. Viņa orientācija (varētu pat teikt fantāzijas), runājot par sociālismu, galvenokārt ir vērsta uz mūžību. Raiņa spriedumi pārsvarā salīdzināmi ar futuroloģiskām meditācijām. 1915. gadā Rainis raksta: "Sociālisms pats jāuzskata kā evolūcijas etaps: jārada jauns gars, jauna doma, jauni veidi, jauna sajūsma" (23, 73. Ipp.).

Rainis izstrādāja nacionālas kustības ideoloģiju. Taču viņš patiesība šīs ideoloģijas galveno kategoriju nācijas kategoriju arī varēja formulēt sev raksturīgā manierē. Vienā vēstulē viņš šajā ziņā izsakās: "Attīstīt tautas masu uz apziņu un pašdarbību, vērst tautu par nāciju, tad attīstīt nācijas par cilvēci, tas ir augstākais darbs, kādu es zinu ne vien teorijā, bet praktiķa" (21, 175. Ipp.).

Nācijas attīstīt par cilvēci… Rainim tipiska perspektīva.

Līdzīga pamatievirze arī šķiru cīņas vērtējumā. Rainis nedomā, ka ar proletariāta uzvaru šķiru cīņa noies no vēstures skatuves. Šķiru cīņa turpināsies, jo tā ir mūžīga: ".. katra šķiras kustība iet no apspiestības caur cīņu uz uzvaru, t.L, mieru un tad valdību, t.i., citu apspiež. Šķira seko viena otrai tādos attīstības lokos, bet katrs loks nav vienlīdzīgs agrākam, bet plašāks, līdz beidzot šķiras pašas sevi iznīcina, kad galīgā cīņā atsvabinājās pēdējā zemākā, kura vairs neapspiež citas, jo zemāka vairs nav" (21, 126. Ipp.). Rainis tātad saprot, ka proletariāta uzvara radīs jaunas, par proletariātu vēl zemākas šķiras, kuras savukārt sāks savu cīņu utt.

Sociālisms, sociālisma teorija Rainī acīmredzot asociējās ar kaut ko lielu, varenu, dziļu, nozīmīgu. Sociālisms ar savām grandiozajām perspektīvām deva ticību, stimulēja filozofiskās domas lidojumu. Rainis tādēļ nemīlēja ikdienā vērojamās tendences sociālismu reducēt vienīgi uz politisko darbību. Viņaprāt bija sastopama vēl vulgāri primitīvāka parādība tieksme skeptiski izturēties pret teoriju vispār. 1912. gadā kādā vēstulē Rainis rakstīja, ka "nau pie mums sajūtas priekš lieluma nekur, arī mūsu pašu lielajā lietā nē, visu piepilda sīki ikdienas lielumi un strīdi. Pats sociālisms nau vairs filozofija, māksla, ētika, bet tikai politika, un katra politika ir maza. Kas liels, tas jau tādēļ vien tiek aplūkots par neproletārisku un nemarksistisku, visi ir aizmirsuši, ka proletariāts un Markss taisni ir lieli" (22, 107. Ipp.).

Dienasgramatas, vēstulēs Raiņa izteikumi par sociālismu ir samēra piezemēti, salīdzinot ar fantāzijām nepabeigto un aizsākto lugu materiālos.

Tā, piemēram, nepabeigtajā lugā "Imants" divus pretspēkus simbolizē tēli Imants un Kaupo. Imants pārstāv tautu kā nacionālu veselumu un suverēnu Latvijas valsti, kuras ideoloģija balstās uz sociālisma principiem un aizstāv proletariāta tautas vairākuma intereses. Kaupo pārstāv Romas katoļu intereses jeb, kā interesanti teikts 1917. gada uzmetumos, "internacionālas pāvesta valsts" intereses. Rainjm tipiskā domāšanas manierē fiksēts Imanta projekts: "..valsts ne saimnieciska, bet idejiska, uz tautas kopības dibināta. Vajga atmest visas šķiras. Valdīt lielākai šķirai, tai, kurai nav cita atspaida kā lielas zemes ienākumi. Kuras spēks ir tikai vienībā" (14, 136. Ipp.).

"Kurbada" 1907. gada piezīmju lapiņās ir runa par to, ka sociālisms panākams tikai ar cīņu: "Sociālisms ir vislielākā cīņa pasaulē" (14, 288. Ipp.).Taču viens no lugas tēliem cīnīsies par kaut ko augstāku, kas pastāv pāri sociālismam. Turklāt par šo augstāko var cīnīties tikai ar garīgiem līdzekļiem. Šis tēls salīdzināts ar Marksu, jo abi atraduši "atslēgu" pārveidošanai.

"Kurbada" piezīmju lapiņās Rainis aplūko zināmu dialektisku norisi brīvības un varas, kā arī dažādu sabiedrisko iekārtu attiecībās. Viņš raksta, ka katra brīvība un katrs ideāls galu galā top pats par apspiedēju un bremzē kopējo virzību. Šī doma mums jau pazīstama. To dzejnieks izvirzīja kādā vēstulē. Piebilstams, "Kurbada" uzmetumos viņš atsaucas uz sekojošu piemēru: "Kristus bij revolucionārs, bet viņa baznīca tagad apspiež" (14, 289. Ipp.).

Rainis nebūtu Rainis, ja viņš nemeklētu iespēju izvairīties no dialektiskās likumsakarības. Protams, viņš lieliski saprot nespēju izvairīties no paša principa. Viņš vienīgi grib atrast tādu mehānismu, lai pretstatu vienība un cīņa noritētu optimāli, ar mazākiem zaudējumiem, bez sāpēm un nekļūtu antihumāna.

Raiņa pasaules uztvere bez šaubām bija dialektiska. Taču reizē nevar neievērot vienu momentu. Proti, dialektiskās notikumu virzības neizbēgamība atstāja uz Raini fatālu iespaidu. Tā vien liekas, ka viņš grib pārvarēt dialektiku, izdomāt pilnīgi jaunas pasaules attīstības vispārējās likumsakarības.

Kādēļ dialektika uz Raini varēja atstāt fatālu iespaidu?

Manuprāt vispirms un galvenokārt tādēļ, ka Rainim dziļi antipātiska bija jebkāda veida cīņa. Viņš apzinājās cīņas globālās funkcijas, taču negribēja ar to samierināties. Tā radās kompromisi mīla, kultūra, māksla, izglītība, garīgums kā cilvēces izšķirošie dzinējspēki. Kompromisi uz kādu laiku novērsa dzejnieka uzmanību no cīņas, palīdzēja, tā teikt, atpūsties no cīņas.

Šajā ziņā tipiska pāreja konstatējama radāmajās domās ar zīmīgu nosaukumu "jaunproleti". Tai saglabājušās un visticamāk arī bijušas tikai divas piezīmes. Pirmā radusies 1915. gadā, otrā 1929. gadā. Pirmajās piezīmēs Raiņa sociālā pozīcija aktīva. Tas bija laiks, kad viņš visus garīgos spēkus veltīja Latvijas nākotnei un pilnā mērā apzinājās grūtas cīņas neizbēgamību. 1915. gada lapiņā viņš paredz lugā tēlu, kas grib atjaunot partiju, sludinot idejisku brīvību pretstatā dogmatiskai domāšanai, cīnās pret jebkāda veida brīvības ierobežošanu. Tātad šajā lapiņā sastopam aktīvu "jaunproletu".

Savādākas ir 1929. gada lugas ieceres. Pirmajos cēlienos būtu attēlots sajukums dzīvē. To radījis egoisms, kapitālisms. Trešajā cēlienā dominētu jautājums "Vai teorētiski iespējams uzbūvēt uz cita pamata pasauli?" Seko apstiprinoša atbilde. Teorētiski tas esot iespējams. Tikai tad visa pamatā esot jābūt altruismam , mīlai un pasaulē tad rezultātā valdīšot "mīla, draudzība, laime, labums, skaistums, māksla" (15, 143. Ipp.). Ceturtajā cēlienā cits jautājums "Kā to izvest dzīvē?" Rainis pierakstījis, ka nav viegli: "Tomēr būs iespējams, jo izšķirošais spēks būs mīla, kura rada parādības un arī radītāju, kas tālāk rada" (15, 143. Ipp.).

Raiņa aizsākto lugu virknē ir tāds darbs kā "Marts un Mirta". Luga veltīta globāliem sociāliem jautājumiem. Lugā būtu stāstīts par ražošanas veidu vēsturisko maiņu, pasaules vēsturi, proletariātu, demokrātiju, strādnieku šķiras un kultūras sakarībām. Vienā no piezīmju lapiņām atzīmēts, ka partijai jābūt kulturālai un tās augstākam sasniegumam jābūt humanitātei, bet savukārt humanitāti ļaužu masai nedrīkst uzspiest. Masa pati Bevl humanizē (skat. 15, 93. Ipp.).

Raiņa futuroloģiskajos risinājumos, tajā skaitā sociālisma izpratnē, noteikti iekļaujas viņa priekšstati par politiku. Tāda Raiņa mantojuma daļa kā vēstules un dienasgrāmatas ļoti izvērsti liecina par šo priekšstatu veidošanos, galvenajām nostādnēm un to izmaiņām laika gaitā.

Šī darba sākumā jau minēju par dzejnieka attieksmi pret politiku. Redzējām, ka šī attieksme bija negatīva. Tā būtu viena dzejnieka politisko priekštatu iezīme. Otra iezīme ir tā, ka Rainis uz politiku lūkojās kā uz teorētisku parādību. Vēstulēs un dienasgrāmatās atspoguļojas viņa pārdomas gan par politikas lomu cilvēces kultūrā, gan par politikas iekšējo struktūru un politiskās darbības mehānisma atsevišķiem elementiem.

Tā, piemēram, pie tādiem elementiem Rainis pieskaitīja pārvaldes formu pēc varas iegūšanas. Visplašāk viņš izsacījies par divām formām teroru un proletariāta diktatūru.

Rainim nekad nebija vienalga, ar kādiem līdzekļiem un paņēmieniem tiek panākta sociālisma uzvara, kā arī šīs uzvaras rezultātā iegūtas varas realizēšana.

Šajā ziņā pirmo pieredzi sniedza 1905. gada revolūcija. Tā, protams, nebija sociālistiska revolūcija, un vara revolucionāru rokās nonāca tikai epizodiski atsevišķās apdzīvotās vietās. Tomēr noteikta mācība tika iegūta un zināmi secinājumi varēja rasties.

1906. gadā kādā vēstulē Rainis pievēršas jautājumam par teroru, kas bija aktuāls revolūcijas pieredzes izvērtējumā. Viņš vispirms vēstulē paskaidro savu pārliecību, "ka lielai sabiedriskai cīņai ir par mazi tādi līdzekļi kā zādzības un laupīšanas, lai arī summas, kas iegūtas, būtu cik lielas. Tālāk viņš konkrēti runā par teroru. Rainis uzskata, ka terora izmantošana 1905. gada revolūcijā nav devusi praktiskus rezultātus, jo "ienes tikai morālisku izvirtību" (21, 2 1 . 22. Ipp.). Rainis atsaucas uz Marksu, kurš arī teorijā esot atmetis terora lietošanu.

Kādēļ bija sastopami teroristiski gadījumi revolūcijas laikā? Rainis sniedz atbildi arī uz šo jautājumu. Viņaprāt partijas vadība bija zaudējusi kontroli, un notikumi attīstījās stihiski bez pienācīgas idejiskas organizācijas. Rainis domā, ka partijas vadība bija pārvērtējusi savus spēkus, un reālie notikumi atklāja tās patieso vājumu.

Jautājums ar proletariāta diktatūru pirmo reizi Raiņa tekstos parādās pēc tās nodibināšanas Krievijā.

1918. gada augustā Rainis saņēma vēstuli no Maskavas. Viņa māsa Dora Stučka rakstīja par nodomu Raini ievēlēt Sociālistiskajā akadēmijā: "Šai akadēmijā tev ir sagatavots goda sēdeklis, tikai nāc atpakaļ un ieņem to goda vietu, kura Tev piederas" (23, 518. Ipp.).

Rainis māsai atbildi nosūtīja tikai pēc vairākiem mēnešiem. Oktobra otrajā pusē sacerēta gara vēstule Dorai un Pēterim Stučkām, kurā dzejnieks pamatīgi un paškritiski vērtē savu ieguldījumu sociālisma teorijā un praksē. Rainis pilnā mērā apzinās momenta svarīgumu un sniedz tādēļ akadēmiķim cienīgu pārskatu. Viņš tāpat uzskatījis par savu pienākumu kritiski aplūkot notikumu virzību Krievijā.

Acīmredzot Krievijas realitātēs priekš Raiņa vissmagākā lieta bija jautājums par proletariāta diktatūru. Rainim vajadzēja izšķirties, kā reaģēt uz šo ar viņa svētāko pārliecību nesaderīgo faktu. Diktatūra bija pārvaldes forma no spēka pozīcijām. Tā bija forma, kura dzejniekā nevarēja izraisīt simpātijas. Rainis faktiski bija nostādīts dilemmas priekšā. Ja viņš noliegtu diktatūru, tad tas nozīmētu Krievijas lielinieku varas neatzīšanu un par akadēmiķa titulu nevarēja būt runas vispār. Ja viņš atzītu diktatūru, tad nāktos radikāli revidēt uzskatus par sociālismu kopumā, jo spēka demonstrācija pagaidām neietilpa viņa pozīcijā.

Rainis izšķīrās par kompromisu ar savu idejisko pārliecību. Vēstulē viņš rakstīja: "Proletariāta diktatūra kā katra diktatūra uz laiku ir vēsturiski nenoliedzamas cīņas līdzeklis, viņš ir jāpieņem kā tāds". Domājams, dzejniekam nebija tik viegli izšķirties būtiskajā jautājumā. Vēstulē viņš pasvītrojis vārdus "uz laiku". Tālāk Rainis saka: "Sovetu organizācija no proletariāta diktatūras atvasināta, bet viņa nav domāta pārejoša, tātad te jānāk ar laiku attīstībai" (23, 237. Ipp.).

Rainis uz proletariāta diktatūru Krievijā raudzījās kā uz reālu faktu. Te atklājas viņa domāšanas un izpratnes elastība. Viņš lieliski saprata nepieciešamību rēķināties ar realitāti, patīk tā vai nepatīk. Proletariāta diktatūrā un padomēs viņš centās akcentēt pārejošo raksturu, jo ar laiku jānāk demokrātiskām pārvaldes formām.

Par nepieciešamību respektēt vēsturiskās reālās norises Rainis vēstulē vispārina: "Vēsturē notiek liela pārkārtotne, jauni spēki sāk redzami darboties, viss pasauls izskats mainās, tad nevar sīkumus kritizēt, paļāt, smādēt vai nu jāpieņem viss, vai arī jāatraida viss. Jāpieņem viss arī tad, kad ritums nav gājis to ceļu, kurš bija domāts un cerēts agrāk. Jo bij iespējams arī agrāk domātais, pie kura ritumam būs jāatgriežas vēlāk, kā tas vienmēr bijis vēsturē" (23, 237. Ipp.).

Teroru dzejnieks neatzina. Viņš neatzina arī diktatūru. Kam viņaprāt vajadzēja būt reālās politikas centrā? Atbildēt var dažos vārdos atklātībai un demokrātiskumam. Demokrātisma princips viņaprāt ir vadošā regula gan pārvaldes aparāta, gan politisko organizāciju darbībā. No politikas Rainis vienmēr prasīja "Visplašāko atklātību un demokrātiskumu" (22, 317. Ipp). Savukārt pret ikdienas politiku viņš aicināja izturēties ar vislielāko nopietnību. Arī ikdienas politikai ir nepieciešama stabila teorētiskā bāze, teorētiskais pamatojums. Ikdienas politiku Rainis reiz nosaucis par "darbības filozofiju", bet jo īpaši filozofiskums esot vajadzīgs partijai, kura izvirzījusi tik augstus programmatiskus mērķus jeb, kā saka pats dzejnieks, "vistālākos cilvēces mērķus" (22, 317. Ipp.).

Jā, piemēram, LSDIV kongresam 1913. gada decembra beigās nosūtītajā vēstījumā Rainis vispirms uzsver vajadzību cīnīties pret ik vienu mēģinājumu "aprobežot demokrātiskumu, atklātību, masas pašdarbību un kopot vadību nedaudzās rokās, stādīt frakciju intereses augstāk par partijas lietu" (22,411. Ipp.).

Piebilstams, vēstījumā kongresam skan arī tāds jautājums kā personiskās brīvības un partijas aparāta attiecības, proti, runa ir par aparāta centieniem ierobežot un diktēt partijas biedra personisko dzīvi. Rainim tādas tendences, kuras tolaik (un vispār visu savu mūžu) viņš pats izjuta uz saviem pleciem, bija pilnīgi nepieņemamas.

1912. gada dienasgrāmatas ierakstos Rainis sociālismu saista ar humanitātes jēdzienu. Vispirms viņš pasvītro humanitātes saistību ar prātu. Humanitāte viņaprāt nebalstās uz jūtām, emocijām, bet gan vadās no prāta. Cilvēcība,'cēlums, izpalīdzība, žēlsirdība, augstprātība tās esot īpašības, kuras galvenokārt nosakot prāts. Taču humanitāte no jūtām pilnīgi atrauta neesot, jo bez tām nav iespējams izprast un iedziļināties otra cilvēka vajadzībās un izturēties humāni.

Humanitātei Rainis pretstata naidu, par ko vispār viņš tolaik dienasgrāmatā bieži izsacījies. Naids padarot cilvēku aklu un galīgi trulu.

Naida un humanitātes pretstats Raiņa refleksijās atspoguļojas pārsvarā šķiru cīņas kontekstā, aplūkojot šķiru cīņas lomu cilvēces sociālajā attīstībā.

Dienasgrāmatā dzejnieks pievēršas arī humanitātes un politikas attiecībām. Viņš uzskata, ka humanitāte politiskajā darbībā var politiku pozitīvi ietekmēt. Viņaprāt visaugstākā līmeņa politikā primārais ir cilvēka labums, no kā arī atsevišķam indivīdam būs ieguvums. Kā saka Rainis, kopintereses esot sociālisma centrā. Tikai sociālisms neesot sasniedzis vajadzīgo līmeni humanitātes principa realizācijā.

Runājot par politiskās cīņas specifiku, Rainis 1912. gada dienasgrāmatā kļuvis ļoti dzēlīgs. Politikas vērtējums kā zināms pretstats humanitātei ir kategorisks, nepārprotami viennozīmīgs: "Ir tikai divas cīņas garīgā un karš; nav politiskas cīņas, jo cīņas galvenā īpašība, ka viņa iet ap dzīvību un nāvi, bet politikā iet tikai ap mantu, intrigas. Katra liela lieta top zema, tiklīdz viņu sagrābj politika. Politika ir ikdiena. Politika, maza būdama, dara mazu, maitā raksturu" (24, 504. Ipp.).

Rainis min piemērus. Viņaprāt, pateicoties politikai, dogmatizējās Kristus mācība. Politika un politiskā darbība negatīvi atsaukusies uz Šillera, Gētes jaunradi. Rainis saka, ka politikā tikai mazais ir liels, un politika vispār ir tikai viduvējības sfēra, un politikai piemēroti ir tikai intelektuāli viduvēji cilvēki.

Vienā no 1913. gada dienasgrāmatas ierakstiem redzams, ka dzejniekam radies priekšstats par politikas aplamo vietu vispār tā laika dzīvē. Rainis uzskata, ka politika esot nomainījusi galveno teorētisko bāzi pasaules uzskatu. Viņš tādēļ raksta: "Pareizais princips ir, ka pasauls uzskatam seko praktiskā darbība, nevis, ka politika nosaka pasauls uzskatu" (24, 615. Ipp.).

Kas izraisījis tādas aplamas pārvērtības? Rainis var atbildēt arī uz šo jautājumu: "..redzu, ka s.d. (sociāldemokrātija A.P.) nereprezentē vairs soc. pasaules uzskatu, polit. tikusi par šauru, lai ietilptu viņā pasaules uzskats, politiku nespēj vairs noturēt ne savai vienībai" (24, 654. Ipp.).

Citētie vārdi nebūt nenozīmē Raiņa atkāpšanos no sociālisma, politikas ignorēšanu. Rainis patiesībā nevēršas ne pret sociālismu, ne pret politiku. Viņš vēršas pret politiskās cīņas devalvāciju, politiķu intelektuālo mazasinību, idejisko šaurību, teorētisko nekompetenci.

Rainis dienasgrāmatā salīdzina sevi ar Ļevu Tolstoju. Krievu prozaiķim pārmeta vēršanos pret baznīcu un viņu beigu beigās izslēdza no baznīcas. Taču faktiski Tolstojs nevērsās pret reliģiju vispār. Viņš kritizēja tendenci reliģiskās normas, idejas, mācības pakļaut kāda sabiedriskā slāņa interesēm. Tolstojs nevarēja samierināties ar reliģijas dogmatizāciju, izkropļošanu. Kritizējot baznīcu, Tolstojs joprojām palika kristīgās ticības piekritējs. Rainis tādēļ saka, ka arī viņš, kritizējot sociālismu, partiju, politiku, neatkāpjas no marksisma, sociālisma. Vienīgi viņš karojot pret ikdienas politikas nepilnībām un ambīciju, pretendējot uz teorijas, pasaules uzskata funkcijām sabiedriskajā domā.

Rainis ne tikai kritizēja, bet arī izvirzīja savus priekšlikumus. Kas attiecas uz viņu pašu, tad viņam esot "savi ieroči": "Es sagatavoju garīgu lauku, kurā var sēt propogandas sēklu; es sagatavoju visu atmosfēru, ari pilsoniskās, ideoloģiskās aprindas, ne vien proletariātu zemi. Es gaisa lidotājs, mans lauks ir gars. Ar to tikai var uzvarēt" (24, 474. Ipp.).

Savukārt citus viņš aicina nevairīties no ideālisma. Rainis ir pārliecināts, ka materiālistiskais pasaules uzskats, sociālisms bez cilvēku ideālisma neko nepanāks. Ideālisms ir sociālisma konstruktīvais faktors. Dienasgrāmatā 1912. gada 18. augustā teikts: "Ideālists irtas, kas lauž cilvēku dabas likumus. Ideālists ir pašā būtībā revolucionārs. Ideālists ir augstākā pakāpe personība, kur viss personības lielums top noliegts lietas labā" (24, 483. Ipp.).

Dienu vēlāk viņš dienasgrāmatā turpina iesāktās pārdomas. Saskaņā ar Raiņa pārliecību gan ideālismam, gan demokrātismam ir jābūt pasaules attīstības visvarenākajiem līdzekļiem. Citviet dienasgrāmatā viņš asprātīgi rezumē: "Demokrātija un sociālisms nedrīkst tapt tik mazi, ka ietilpst avīžu ievadrakstā" (24, 595. Ipp.).

Līdz augstākai pakāpei ideālismam jānonāk pakāpeniski. Masas vispirms izmantošot savus zemākos, vienkāršākos līdzekļus. Masas rīcību un ideoloģiju nosacīšot cīņa par elementāras eksistences tiesībām. Kad tās būs iznīcinātas, tad masai parādīšoties citi, augstāki dzinuļi. Taču Rainis ir pārliecināts, ka arī cīņā par eksistences tiesībām jāpiedalās augstākiem, garīgiem dzinuļiem. Ja dominēšot tikai materiālas intereses un nebūšot garīgas tieksmes, tad cīņu varot zaudēt jau pašā sākumā.

Būtisku vietu Raiņa sociālajā filozofijā ieņem tēma sociālisms un māksla. Šī tēma aplūkota dažādos pavērsienos. Plašu vietu ieņem viņa paša darbības aplūkojums. Taču parasti priekšroku guvuši kritiski izteikumi par partijas politiķu neprasmi ideoloģiskajā darbā izmantot literatūru un mākslu. Šajā ziņā dzejniekam ar reālo politiku veidojās ass konflikts, kas zināmā mērā atsaucās uz viņa priekšstatiem par marksismu un sociālismu kopumā. Rainis ļoti bieži vērsās pret "kailo materiālo politiku" (22, 297. Ipp.), kurai neesot daļas ne par literatūru un mākslu, ne ari par zinātni, ar kuru latvieši jau tā nevarot īpaši lepoties. Raiņa vēlēšanās, lai partija kļūtu par "kultūrpartiju", ir ļoti liela. Viņaprāt tikai tāda partija ir spējīga uzvarēt.

Garīgā faktora analīze vēsturiskā materiālisma, sociālisma teorijas kontekstā Raiņa mantojumā sastopama plaši. Viņš par to raksta lugu uzmetumos, vēstulēs, dienasgrāmatās.

Saskarsme ar teoriju no vienas puses, ar reālo politiku no otras puses acīmredzot deva bagātu vielu pārdomām par garīgā faktora funkcijām. Patiesībā savādāk nemaz nevarēja būt, jo Rainis bija pats mākslinieks un viņam nebūt nebija vienaldzīga mākslas loma cilvēces sociālajā vēsturē.

1915. gada oktobrī Rainis uzrakstīja plašu vēstuli PDaugem. Dzejnieks labi pazina adresātu un bija lietas kursā par viņa kompetenci, domāšanas teorētisko ievirzi. Tādēļ arī Rainis pats neskopojās ar saviem teorētiskajiem novērojumiem. Vēstulē pamatīgi iztirzātas vēsturiskā materiālisma priekšrocības un trūkumi.

Vēsturiskā materiālisma teorijas praktiskā iemiesotāja bija sociāldemokrātiskā partija, par kuru Rainis vēstulē saka: "Partijai pēc mana uzskata vajadzēja būt ne vien saimnieciskai un politiskai, bet arī ētiskai un garīgai, un filozofiskai. Te mūsu nesaskaņu sākums jau kopš 95. gada" (23, 72. Ipp.).

Nesaskaņu dziļākie motīvi Raiņa paša dzejas nenovērtēšana . Viņš PDaugem apgalvo, ka pats savos darbos vienmēr uzsvēris "ētiku, garu, varonību, tā gribēdams to ievest partijā. Masas to saprata un to pieņēma, oficpālā] partija pretojās un palika pie tikai ekonomikas un tikai politikas" (23, 72. Ipp.).

Rainis savu darbu sociālisma, partijas laba sauca par pozitīvu darbu. Šo apzīmējumu viņš lietoja daudzus gadus. Viņa dzeja, dramaturģija varot pozitīvi tikt izmantota ideoloģiskajā darbā. Bet ne tikai ideoloģiskajā, jo var labvēlīgi atsaukties uz sabiedrības garīgo pasauli vispār.

Rainis no tiešā ikdienas politiskā darba vairījās. Tāds pirmajā brīdī varētu rasties iespaids, lasot, piemēram, viņa dienasgrāmatu. Faktiski viss bija savādāk. Ja uzmanīgi analizējam faktoloģisko materiālu, tad nākas secināt pavisam ko citu. Raiņa biogrāfiskie fakti (līdzdalība konkrētās sociāli politiskās norisēs) liecina, ka izteikumi par nevēlēšanos līdzdarboties politikā parādās galvenokārt tad, kad dzejnieks juties vīlies savā reālajā politiskajā darbībā. Rainis no šīs reālās politiskās darbības nevairījās. Tieši pretēji tiecās uz to. Tikai cita lieta, cik lielā mērā viņa personība tam bija piemērota un cik veiksmīgi noritēja līdzdalība. Nākas secināt, ka dzejnieks ilgi neizturēja praktisko politisko darbību ar tai raksturīgajām iezīmēm.

Dzejnieku bija viegli aizvainot, ka rezultāta viņam visbiežāk nācās atteikties no tiešas līdzdalības politiskajos procesos.

Savu rīcību viņš daudzkārt komentēja, tiecoties objektīvi izskaidrot notikušo. Lasot šos pamatojumus, var konstatēt vairākus momentus. Pirmkārt, Rainis gribēja nodoties tam, kam viņš bija radīts; tātad nodoties literatūrai jeb viņa paša populārākajā formulējumā pozitīvam darbam. Otrkārt, Rainis bija pārliecināts, ka ikdienas politiskais darbs cilvēku padara sīkumainu un ir jābūt lielai gribai un prātam, lai ikdienā nepazaudētu priekšstatu par galvenajām līnijām.

1911. gada septembrī dienasgrāmatā viņš paškritiski paskaidro: "Es spēju iznest lielu politisku lomu; vajadzīgas īpašības man pa daļai ir, pa daļai es_ varu tās iegūt un sevī attīstīt. Plašs politisks skats, inici'atīve un kombinācija, ātra situācijas aptveršana un līdzekļu izvēle, runas spēja, patoss, temperaments, pravietība, neapjukšana piepešās pārmaiņās, nebaidīšanās no lieliem pretiniekiem, masām un briesmām, dzīvības nicināšana un nāves gatavība. Bet trūkst: nervu priekš ilgas un uztrauktas darbības [..] Paradums lēni un klusi strādāt. Aizskaramība, personiska. Riebums pret maziskumu. Cienība pret cita patību, lai arī būtu zema un no manis nicināta" (24, 381 382. Ipp.).

1907. gada piezīmēs Rainis atzīmējis par sīkumainiem dzejniekiem: "Visi, kas dara politisku darbu, saskaldās sīkumos: Heine, Lasals, Engelss. Markss spējis sev atlicināt laiku pēc revolūcijas atslābšanas. Politiskie dzejnieki tikai sīkumaini: Heine, Borne, Laube feļetonisti. Hervegh, Freiligrath, Fallerleben liriķi, nevienas revolucionāras drāmas [..] R.Vāgners ātri atmeties nost no partijas darba, tad tik nāca lielie darbi".7 Un vēl, Rainim likās, ka politiskā darbība saistīta lielā mērā arī ar voluntāru savas gribas uzspiešanu, pavēlēšanu, varas lietošanu. Rainim tuvāka likās cita sfēra. Tā sfēra, kuras kodolu veido ideju izvirzīšana, garīga ietekmēšana. Rainis gribēja būt ideologs, nevis vadītājs. Agrā jaunībā viņš sapņoja kļūt par jaunas reliģijas dibinātāju. Savukārt 1907. gada jūnijā viņš rezumēja: "Viss sociālisma sagatavošana; man tā viena dzīve ir, tā visa nodota sociālismam. Viena ir man, bet ne īsa, ne nevērtīga".8

Protams, Raiņa priekšstati par savu lomu sociālisma teorijā un šo teoriju vispār bija cieši pieskaņoti viņa pasaules izjūtas vadlīnijām kultūrai, demokrātijai. Tajā piezīmju lapiņā, kuru tikko citējām, ir teikts: "Jāsagatavo jauna cīņa par sociālismu uz plašākas bāzes. Mēs bijām gluži nesagatavoti. Mēs pārvērtējām papīru visuvarenību. Mums jācīnās uz plaša kultūras pamata strādniekos un zemniekos. Kultūra jāveicina apzinīgi, pēc plāna".

Gadu vēlāk, 1908. gada dienasgrāmatā parādās virsraksts "Sociālisms un māksla". Rainis, ļoti iespējams, gribēja izveidot dienasgrāmatu ierakstu kopu par minēto tēmu.

Ierakstos viņš vēršas pret nihilistisko attieksmi, kāda vērojama partijas darbiniekos literatūras un mākslas izpratnē. Rainis sūdzas, ka partija nemīlot un necienot dzeju. Dzejas vietā tā priekšroku dodot publicistikai, bet savas mākslinieciskās vēlmes apmierinot ar pretinieka, pilsoņu šķiras dzeju.

Lasot tamlīdzīgus spriedumus, manuprāt vienmēr nākas paturēt prātā dzejnieka paškritiskumu. Kā labi zināms, nebūt visa latviešu sociāldemokrātija neprata novērtēt mākslas un literatūras lomu sabiedrībā un ideoloģiskajā cīņā. Tāpat ne visi partijas vadītāji kritiski izteicās par Raiņa dzeju savās publikācijās. Atkārtoju: mums neizdarīt viennozīmīgus slēdzienus var palīdzēt paša dzejnieka autopsiholoģiskie novērojumi.

Tā, piemēram, 1913. gada janvārī Rainis dienasgrāmatā fiksēja: "Visās manās sarunās mans galvenais oponents un mans galvenais klausītājs esmu es pats. Jā, īsti es jau pats priekš sevis vien runāju, un pretrunātājs ir tikai man ierosinātājs uz domāšanu. Kad es esmu nepacietīgs pret nepiekritējiem, tad tik tādēļ, ka nepiekrišana traucē mani manu domu attīstīšanā" (24, 591. Ipp.).'

Pašpārliecināti vārdi. Varbūt. Taču tajos saklausāma arī izpratne, spēja objektīvi uzlūkot gan pasauli, gan sevi pašu.

Raiņa dedzība, kas ne reti varēja pāraugt subjektīvos vispārinājumos, bija ļoti liela. Liela tā bija tādēļ, ka viņš saprata ilgas un grūtas cīņas nepieciešamību sabiedrības progresīvā pārbūvē. Rainis saprata, ka izšķirošā nozīme šajā cīņā būs garīgajiem ieročiem. Bet savukārt tādēļ nākas nenogurstoši aizstāvēt savu viedokli.

Rainis par sava viedokļa propagandu izsacījies interesanti. Viņš uzskata, ka savu viedokli nepieciešams propagandēt līdz zināmai situācijai. Šo situāciju viņš raksturo sekojoši: viņš nevēlas, lai propagandas rezultātā citi automātiski pārņemtu viņa viedokli. Nē, tā tam nav jānotiek. Svarīgāk panākt, lai citos propaganda stimulētu patstāvīgu domāšanu un idejisku iniciatīvu. Rainis tamlīdzīgas stimulējošas funkcijas salīdzina ar raugu, kas veicina vēlamos procesus. Rainis mēdza rūpēties ne tikai par sabiedrības garīgā potenciāla atraisīšanu. Viņš bieži suģestējoši vēršas arī pats pret sevi. Raiņa tekstu (īpaši dienasgrāmatu) pazinējiem labi zināmi viņa speciālie paņēmieni sevis iedvesmošanā, spirgta un vitāla gara uzturēšanā.

Dienasgrāmatā šajā ziņā kulminācija sasniegta 1919. gada 10. jūlija ierakstā.

Ieraksts izdarīts vācu valodā. Šveices periodā vācu valodā viņš dienasgrāmatu nerakstīja (atšķirībā no 90. gadiem). Minētajā ierakstā vācu valoda laikam izvēlēta tāpēc, ka saturs ir ļoti intīms, un Rainis kautrējās izteikties latviešu valodā. Protams, valodas izvēles īstos motīvus zina tikai pats dzejnieks, un mēs varam izvirzīt vienīgi hipotēzes.

Ierakstā dzejnieks grib kļūt par visas pasaules literatūras vadošo garu, Raini Lielo, pasaules un proletariāta pirmo dzejnieku…

Rainis sevi iedvesmojis, minot patiešām grandiozus mērķus. Mums svarīgi atcerēties, ka starp šiem mērķiem ir arī tādi vārdi: "Man jāizveido sava mīļa Latvija par brīvu, politiski un ekonomiski neatkarīgu valsti vēl šajā gadā, man tā jādara par pirmo pasaules nākotnes valsti, man tā jādara laimīga" (24, 683. Ipp.).

Liteartura

1.    Menders F. Velti censties Raini iegrožot.Lit. un Māksla, 1989. g. 9. sept.

2.     Cielēns F. Rainis un Aspazija. Atmiņas un pārdomas. Vesterosa, 1955, 5. Ipp.

3.     Turpat, 17. Ipp.

4.     Turpat.

5.     Turpat, 44. Ipp.

6.     Rainis J. Kopoti raksti 30 sējumos. 24. sējums, R., 1986, 432. Ipp. Turpmāk tekstā iekavās norādīts šī izdevuma sējums un lappuses.

7.     Raiņa gadagrāmata 1988. R, 1988, 1 1,12. Ipp.

8.     Turpat, 23. Ipp.

Kultūras kategorija Raiņa filozofiski estētiskajās refleksijās

Šī darba mērķis nav iztirzāt Raiņa attieksmi pret konkrētām kultūras parādībām. Tādēļ netiks analizēti dzejnieka izteikumi par vienu vai otru kultūras norisi kultūras vēsturē. Rainis plaši vērtējis dažādu nacionālo kultūru parādības, taču par to šajā darbā nebūs runa.

Gatavojot šo darbu, mani vispirms un galvenokārt interesēja Raiņa attieksmes teorētiskie aspekti. Man gribējās noskaidrot, kā Rainis definējis kultūras jēdzienu, kādi elementi pēc viņa domām ietilpst kultūrā, kādas ir kultūras funkcijas, attīstības iekšējās likumsakarības.

Atbildē uz šiem jautājumiem jau pašā sākumā ieguvu zināmus secinājumus. Rainis savās vēstulēs, dienasgrāmatās, piezīmju grāmatiņās, literārajos uzmetumos, kuros atspoguļojas viņa filozofiski estētiskās pārdomas, nav formulējis kultūras definīciju. Varētu pat teikt, ka viņš vispār nav nodarbojies ar kultūras teorētiskajiem jautājumiem un nav sarakstījis speciālus darbus par šo tematiku.

Tomēr minētajos materiālos, bet īpaši literāri dramatiskajos uzmetumos, kultūras kategorija ieņem būtisku vietu un konstatējama dzejnieka noteikta pozīcija. Tādējādi viņa filozofiski estētisko uzskatu analīzē priekšstatus par kultūru nedrīkst atstāt bez ievērības.

Raiņa pasaules uzskats veidojās un nostiprinājās 19. gs. beigās un 20. gs. sākumā tā saucamajā pārejas laikmetā, ko franču valodā apzīmē ar vārdiem "fin de Siecle", bet krievu valodā sauc par "sudraba gadsimtu".

Tas bija laiks, kad izcilākie domātāji un viņu vidū arī Rainis vadījās no dažām principiālām tēzēm. Tolaik valdīja, piemēram, pārliecība, ka kultūras spēks ir kontinuitātē, ideju pārmantojamībā un tālākvirzībā. Kultūra vienmēr atrodas uz zināmas robežas uz robežas starp tagadni un pagātni, tagadni un nākotni. Tamlīdzīga pieeja bija raksturīga arī Rainim. Viņš bija pārliecināts, ka kultūra veido vēsturiskā laika semantiku.

Pārejas laikmetā īpaši aktuāls kļuva jautājums par visas civilizācijas likteni. Attieksme pret civilizāciju veidoja tādu kā sava laika ideoloģisko dominanti. Par civilizācijas likteni bija norūpējušies visi vienalga vai pievienojās tiem, kuru noskaņojumā valdīja pagrimuma izjūtas un bezizejas atskārsme, vai pilnīgi pretēja optimistiska pārliecība par kultūras un humānistisko vērtību progresīvu augšupeju.

Raiņa refleksijās kultūrai ne vienmēr ir precīzi nosacītas robežas. Kultūras kategorija daudzkārt it kā aptver visu: ražošanas veidu, sadzīvi, garīgās darbības sfēru, morāli, politiku, mākslu. Raiņa refleksijās kultūra visbiežāk figurē kā polifunkcionāls lielums.

Ja Rainis tomēr būtu gribējis definēt kultūras jēdzienu, viņa formulējums acīmredzot daudz neatšķirtos no Teilora izteikumiem, kuri Rainim bija pazīstami. Rainis tāpat kā angļu zinātnieks runātu par kultūru, kura summējas vienotā veselumā no sabiedrības locekļu zināšanām, ticējumiem, mākslas, morāles, sadzīves ieražām.

Iepazīstoties ar Raiņa rokrakstiem, ātri konstatējama viņa uzskatu vienotība ar sava laika idejiski filozofiskajām koncepcijām. Ātri konstatējams arī tas, ka Raiņa pielietojumā kultūras kategorija pārdzīvo zināmu vēsturisku evolūciju, proti, Raiņa kultūras kategorijas interpretācija ir organiski vienota ar latviešu tautas vēsturiskajiem apstākļiem.

Kā tas konkrēti saprotams?

Lieta tā, ka 19. gs. beigās un 20. gs. sākumā, kā tas labi zināms, latviešu nacionālā kultūra vēl tikai veidojās, nostiprinājās un strauji sasniedza samērā augstu attīstības līmeni, kam visspilgtākais piemērs varētu būt paša Raiņa daiļrade. Izrādās, no šīs virzības kopējās gaitas ir ļoti lielā mērā atkarīga arī Raiņa kultūras kategorijas interpretācija. Arī šī interpretācija līdzīgi kā latviešu nacionālās kultūras attīstība pārdzīvo atsevišķas stadijas, kuras viena no otras var lielā mērā atšķirties.

80. gados, 90. gadu pirmajā pusē, kad latviešu sabiedrībā centrālais jautājums bija nacionālās pašapziņas nostiprināšana visplašākajās sabiedrības masās, priekšplānā Rainis izvirza izglītības jautājumu. Viņš ļoti labi saprata, ka kultūras attīstībā īpaša vieta ir izglītības stāvoklim visdažādākajos sabiedrības slāņos. Izglītības līmenis un izglītības sistēma atsaucas uz garīgās dzīves visām sfērām. No tā ir atkarīga tautas masu spēja izmantot profesionālās garīgās jaunrades rezultātus. Izglītībai ir sava svarīga nozīme zinātnisku, māksliniecisku vērtību ceļā uz masu apziņu. Šim procesam var būt arī pretējs raksturs, jo no masu apziņas ir atkarīga "liela kultura", kuru tapat iespaido sabiedrības visdažadakajos slāņos valdošā garīgā orientācija.

90. gadu sākumā, pārņemot savā rediģēšanā laikrakstu "Dienas Lapa", Rainis lasītājiem sola turpmāk censties "visiem spēkiem izplatīt gara gaismu, kura ir katras tautas augstākais mērķis, viņas lielākais spēks un viņas varenākais cīņas ierocis" (18, 76. Ipp.). Kultūras jēdziens Raiņa vārdos tādējādi identificēts ar tautas izglītošanas jēdzienu.

90. gados, arī plašajā apcerē "Iespaidi un atmiņas no Berlīnes" (1896 1897), Rainim kultūras kategorija asociējas ar zināmu civilizācijas panākumu summu. Kultūra tiek traktēta kā cilvēku ieguvums, kas spēj nodrošināt labāku dzīvi. Rainis veido dažādu kultūru hierarhiju un vērtību skalā iekļāvis arī latviešu kultūru.

Kultūras kategorija Rainim kļuvusi par noteiktu kritēriju, ar kuru var atšķirt un novērtēt dažādas parādības un pirmām kārtām "nekulturālas tautas" no "kultūras ļaudīm", no "kultūras dotu dzīves izdaiļojumu un pavieglojumu" (18, 85. Ipp.). Rainim kultūras kategorija ir kaut kas līdzīgs dzīves vajadzību un prasību mēram jeb, kā viņš pats saka minētajā apcerē, angļu izpratnē lietotajiem vārdiem Standard of life. Ar kultūras jēdziena starpniecību Rainis salīdzina Berlīni un Rīgu, latviešu un berlīniešu kultūras līmeni un kultūras prasības.

Ja mēs pieņemam zinātnē pazīstamās trīs galvenās pieejas kultūras kategorijas skaidrojumā, respektīvi, antropoloģisko, socioloģisko un filozofisko, tad Raiņa attieksmē var visātrāk uztvert pirmo antropoloģisko pieeju. Šīs pieejas pārstāvji kultūras jēdzienu traktē ļoti plaši, uzskatot kultūru par cilvēces eksistences veidu kopumā un iekļaujot kultūrā visu cilvēcisko darbību un tās rezultātus.

Faktiski par šo sakritību nevajadzētu būt pārsteigtiem. Antropoloģiskā pieeja kulturoloģijā sākās Raiņa dzīves laikā, kad teorētiskās doktrīnas ietekmēja tolaik populārie antropoloģiskie un etnogrāfiskie pētījumi par mazattīstītām tautām.

Antropoloģiskajā pieejā dažkārt izpaužas kultūras un vēstures identificēšana, kad kultūras parādību skaidrojums ne ar ko neatšķiras no attiecīgās tautas vēstures izklāsta.

Tomēr nākas konstatēt, ka Raiņa priekšstatos kultūras un vēstures jēdzieni netiek savienoti. Viņš kultūru neidentificē ar vēsturi. Tā, piemēram, 1900. gadā presē publicētajā skicē "Kultūrvēsturiski skati iz zemju dzīves" nav precīzi definēts kultūras jēdziens. Rainis runā par to, ka augstu kultūru var sasniegt ar izglītības, visas tautas garīgās atmodas palīdzību. Taču kultūra un vēsture aplūkoti kā divi dažādi lielumi, divas atšķirīgas kultūras.

Raiņa risinājumi antropoloģisko pieeju atgādina galvenokārt tāpēc, ka dzejnieks latviešu kultūras izaugsmi identificē ar visas latviešu tautas, bet īpaši zemniecības dzīvi.

Raiņa 90. gadu otrajā pusē aizsāktajā slavenajā un nozīmīgajā futuroloģisko ideju kompleksā "Nākotnes cilvēks" (realizācijas forma romānā vai romānu ciklā) kultūras kategorijai liela aktualitāte nav piešķirta. Izsakoties par nākotnes cilvēku, valsti, morāli, dzejnieks pārsvarā savas pārdomas virza morāli ētiskā un socioloģiskā aspektā. Taču bez ievērības Raiņa izteikumus nevar atstāt. "Nākotnes cilvēka" materiālos kultūras kategorijas izpratne papildinās ar evolūcijas un attīstības tēzēm. Rainis dažkārt savos pierakstos ar kultūras jēdzienu apzīmē sabiedrības attīstību, evolūciju kopumā. Bet visvairāk viņu saistīja jautājums par indivīda un sabiedrības attīstības sakarībām no filoģenētiskā likuma viedokļa, kad atsevišķa cilvēka dzīvē atspoguļojas visas cilvēces evolūcijas galvenās stadijas. Cilvēces, sabiedrības attīstību viņš identificē ar kultūras kategoriju.

Jauna tematika Raiņa kulturoloģiskajās refleksijās parādās Kastaņolas periodā 10. gados. Vispirms tiek konkretizēts kultūras jēdziena saturs. Ja agrāk Rainis ar kultūru saprata ļoti plašu sabiedrības esamības loku, tad Kastaņolas gados viņa atziņās vērojami zināmi precizējumi. Svarīgi akcentēt, ka Rainis par vienu no galvenajiem elementiem uzskata idejas. Ar tām viņš apzīmē garīgas vērtības, kuras konstruktīvi atsaucas uz kultūras attīstību. Savukārt agrākajā ļoti izplūdušajā latviešu kultūras apzīmējumā atzīta nepieciešamība kultūrā iekļaut arī mākslu "kā sastāvdaļu dzīvei" (24, 359. Ipp.). Rainis uzskata, ka latviešu nacionālā profesionālā māksla ir sasniegusi tādu līmeni, ka to ar pilnām tiesībām drīkst uzskatīt par kultūras sastāvdaļu.

Kastaņolas gados Rainis lielu uzmanību pievērsa drāmas poētikai. Viņš savu studiju rezultātus dažreiz mēdza dēvēt par drāmas teoriju. Interesanti, ka noteikta loma Raiņa drāmas teorijā ir ari kultūras kategorijai.

Rainis atzīst, ka dramaturģijas poētiski žanriskā attīstība ir cieši vienota ar sabiedrības kultūras vispārējo vēsturisko gaitu. Attīstoties sabiedrības kultūrai, jāprogresē arī dramaturģijas īpašībām, tā teikt, dramaturģijas kultūrai. Ilustrācijai Rainis bieži atsaucas uz Šekspīru. Viņš Šekspīra drāmās saskata tā laika Anglijas kultūras līmeņa atspulgu. Turpretī tagad, t.i. 20. gs. sākumā, kultūra esot sasniegusi citu līmeni, un Šekspīra drāmas var neatbilst sabiedrības garīgajām prasībām.

Kastaņolas gados Rainis kultūras jēdzienu turpina lietot kā noteiktu kritēriju. Kultūra ir jēdziens, kas Rainim palīdz klasificēt dažādas parādības un to specifiskās iezīmes. Tamlīdzīgā nozīmē viņš kultūras jēdzienu lieto ļoti daudzpusīgi. Rainis izsakās par barbaru kultūru, pilsētu kultūru, vīrieša un sievietes kultūru.

Kastaņolas gados Rainis daudz interesējās arī par tādu kulturoloģijas atzaru, kā kultūras attīstības galvenās stadijas un to transformācijas mehānisms, īpašu uzmanību viņš pievērsa kultūras izveides sākumam, ko viņš dēvē par barbarību. Tādam barbarības posmam piemītot vairākas tipoloģiskas iezīmes. Rainis pie tām pieskaita jaunu tautu, tā teikt, nesamaitatibu, morālo skaidrību, cilvēku dzīves attiecību tīrību, ko velak izjauc civilizācijas un tātad kultūras progress.

Jāsaka, ka šī dihotomija barbarība un augsti attīstīta kultūra Rainim sagādāja lielākas grūtības. No vienas puses viņu atbaidīja civilizācijas sasniegumi, taču no otras puses dzejnieks nespēja arī pilnīgi noliegt kultūras nepieciešamību.

Faktiski Rainis nonāca tajā strupceļā, kādā nokļuva arī citi pārejas laikmeta domātāji, kurus tāpat skāra 20. gadsimta raksturīgā kulturoloģiskā skepticisma tendences. Rainis šīs tendences dēvēja par "kultūras dekadenci" (14, 238. Ipp.).

Šajā ziņā par pretrunīgākiem idejiskiem pavērsieniem Raiņa refleksijās ļoti uzskatāmi liecina dramaturģiskie uzmetumi tādām aizsāktām lugām kā "Kurbads" un "Imants".

Tā, piemēram, "Imanta" piezīmēs Rainis izvirza prasību latviešu tautai atsacīties no Eiropas kultūras, lai varētu sasniegt jaunu attīstības līmeni.

Daudzas pretrunas Rainī izraisīja jautājums par attieksmi pret vācu kultūru. Uzskati koncentrējās galvenokārt ap diviem poliem. "Imanta" piezīmēs paredzēta iespēja zināmu vēsturisku periodu latviešu kultūrai saplūst ar vācu kultūru, kad pirmā izmanto svešas tautas sasniegumus savas nacionālās kultūras nostiprināšanai. Taču citkārt šāda iespēja tiek noliegta, jo vācu kultūra Latvijā ir okupantu kultūra un tādējādi visu vācu garīgo attīstību caurstrāvo okupācijas ideoloģija.

"Imanta" materiālos ir arī tādas piezīmju lapiņas, kurās Rainis fiksējis pavisam savādāku viedokli. Viņš raksta, ka latviešu kultūras izejas bāze varētu būt senās Romas kultūra.

Vai Rainim izdevās atrast izeju no strupceļa? Vai viņam izdevās izstrādāt tādu formulu, lai pārvarētu kulturoloģisko skepticismu un pat nihilismu?

Dzejnieka filozofiski estētiskās refleksijas liecina, ka izeja tomēr tika atrasta. Tā tika atrasta pēc tam, kad dzejnieks savos kulturoloģiskajos risinājumos iekļāva sabiedrības, atsevišķa cilvēka attīstības ideju.

Tā, piemēram, "Kurbadā" galvenais tēls īls vispirms pārvar pirmatnējo barbarību, tad tiecas pakļaut kultūru savām interesēm un sasniegt vēl augstāku kultūras līmeni. Izšķirošais faktors šajā kustībā viņaprāt ir attīstība, kad cilvēks tiecas pēc iespējas lielākas pilnības un to galvenokārt panāk ar sevis paša pilnveidošanu.

Kastaņolas gados Raiņa kultūras jēdziena izpratne papildinājās arī ar tādu momentu, kā kolektīvisma un individuālisma, sabiedrības un personības attiecības. Attīstības ideja mērķēta gan uz sabiedrības kopējo virzību, gan uz atsevišķu personību. Raiņa uzskatos pakāpeniski nostiprinājās atziņa, ka civilizācijas, tātad arī kultūras procesa pamatā jābūt garīgās attīstības procesam.

Dažkārt nākas dzirdēt, ka Eiropas filozofiskās domas spēks slēpjas tieksmē izstrādāt optimistisku pasaules uzskatu. Šo pieņēmumu var atzīt vai noraidīt. 19. gs. beigās un 20. gs. sākumā optimistiskas koncepcijas bija tomēr samērā liels retums.

Optimistiska attieksme dominēja Raiņa refleksijās. Taču dzejas pasaulē viņš nebija vienīgais.

Zīmīgi, ka optimistiska savā būtībā bija arī Aleksandra Bloka tā dēvētā kultūras poētiskā filozofija.

Rainis optimistisku izeju atrada attīstības idejā. Citādāka bija Bloka pieeja. Viņš atšķirībā no Raiņa ļoti negatīvu lomu piešķīra civilizācijas kategorijai, kas kļuva par viņa poētiskās sistēmas vienu no negatīvākajiem simboliem. Ar civilizācijas jēdzienu Bloks saprata bezjēdzīgu prakticismu, preses pērkamību, 12 stundu darba dienu, vāciešu imperiālistiskos militāros plānus, "superdrednautu" būvēšanu, inteliģences atrautību no tautas, bezprincipialitāti, bezidejiskumu mākslā un literatūrā u.tml.

Civilizācijai Aleksandrs Bloks pretstatīja kultūru, kurā saskatīja sabiedrības un cilvēka personības glābiņu, perspektīvas.

Zīmīgi, ka Bloka antipātijām pret civilizāciju bija tās pašas psiholoģiskās saknes, kas konstatējamas Raiņa ceļā uz attīstības ideju. Gan Bloks, gan Rainis bija satraukti par cilvēka personības nivelēšanas tendencēm sabiedrībā. Viņi abi uzskatīja, ka apdraudēta ir personības brīvība, individuālā iniciatīva.

Raiņa optimisms nebija triviāls, salkans optimisms. Raiņa optimismu stimulēja priekšstats par pasaules, cilvēka mainību, un savukārt šī mainība loģiski nevarēja viņaprāt būt process ar mīnusa zīmi. Tāda bija dzejnieka viskvēlākā pārliecība, kas tāpat nepazina iekšēju sastingumu, bet atradās nepārtrauktā idejiski saspringtā kustībā un neatzina pabeigtas, noslēgtas garīgas struktūras.

īpaši mūsu gadsimta sākumā Eiropas mākslinieciskajā un filozofiskajā domā dominēja kultūras krīzes problēma. Osvalda Špenglera, N.Daņiļevska, K.Ļeontjeva, A.Belija, T.Manna, A.Šveicera, Hose Ortegasi-Gaseta, M.Haidegera, A.Toinbi darbi šajā jomā veido īpatnu klasiku par Eiropas kultūras pagrimumu.

Rainis par šo tendenci sava laika intelektuālajā pasaulē, protams, ļoti labi zināja. Atsevišķas nosaukto autoru idejas konkrēti atbalsojas viņa refleksijās.

Tādēļ nākas jautāt, kādēļ pesimistisku ievirzi neieguva Raiņa kulturoloģiskā pozīcija?

Manuprāt atbilde samērā vienkārša. Rainis bija visvairāk norūpējies par savas tautas nacionālās kultūras attīstību. Šī attīstība bija tikko nostājusies uz pareizā ceļa. Nacionālā kultūra bija spērusi savus pirmos patstāvīgos soļus un tādēļ aplam tūlīt būtu runāt par pagrimumu, apsīkumu utt., kaut gan principā uz latviešu nacionālās kultūras attīstību varēja atsaukties arī tās idejiskās tendences, par kurām rakstīja O.Špenglers un citi. Latviešu kultūra virzījās Eiropas kultūras kontekstā, taču tālākas nostiprināšanas velme, pašsaglabašanas instinkts izrādījās vitāli spēcīgāks par eiropeiskās kultūras nelabvēlīgajiem elementiem.

1. Citātos izmantots J.Raiņa Kopotu rakstu akadēmiskais izdevums 30 sējumos; pirmais skaitlis norāda sējumu, otrais lappusi.

Parodijas žanrs Raiņa agrinaja daiļrade

Izvēlētais materiāls Raiņa pirmās grāmatiņas "Mazie dunduri", "Apdziedāšanas dziesmas", luga "Pusideālists", kā ari radošās piezīmes 90. gados iecerētiem prozas darbiem (romāniem, memuāriem) aicina uz to palūkoties ne tik daudz no teksta analīzes, kā no plašāka kulturoloģiska viedokļa.

Tādu vēlmi praktiski izraisa ne tikai Raiņa tekstu saturs, bet ari parodijas žanra specifika vispār.

Kā zināms, literatūrzinātne parodijas žanram XX gadsimtā pievērsusi īpašu uzmanību. Tiesa, latviešu vārda mākslas pētniekiem kopējās zinātniskās strāvas pagājušas mazliet sāņus. Izvairoties no tām un vairāk turoties savā pašapziņā savrup, piemēram, no krievu literatūrzinātnes (bet tieši ta nosacījusi "toni" mūsu gadsimta teorētiski metodoloģiskajos risinājumos), savrup esam palikuši arī no parodijas žanra izpratnes literatūras attīstība.

Parodijas žanram piestāv vairāki epiteti.

Piemēram, parodija ir ekstravagants žanrs; parodija ir ambivalents žanrs; parodija ir konstruktīvi agresīvs žanrs.

Parodija ir ekstravagants žanrs, jo parodijas efektivitāte lielā mērā ir atkarīga no stilistiski ārējā spožuma.

Parodijas sākotni grūti iedomāties bez stilizācijas un spēles elementiem. Teiksim, Raiņa literārajā ģenēzē svarīga nozīme ir spēles elementiem un stilizācijai ģimnāzijas un universitātes gados rakstītajās vēstulēs māsām.

Parodijas mērķis ir parodizēšanai izvēlētās literārās parādības, paņēmiena mehanizācija metodiski monotona reproducēšana. Praktiski tas nozīmē, ka parodijā izvēlētā viela atspoguļota tādā veidā un tikmēr, kamēr kļūst skaidrs tās komiskums. Parodizēt tas nozīmē eleganti koriģēt kādu literāru paņēmienu, kas neiederas attiecīgajā literārajā struktūrā.

Parodija ir ekvivalents žanrs, jo demonstrē divpusīgu pasauli. Parodija dzīvo divas dzīves: savu dzīvi, aiz kuras slēpjas otra, parodizētā darba dzīve.

Parodija ir ambivalents žanrs arī tāpēc, ka no žanriskās hierarhijas kāpnēm uz mums lūkojas ar divām savstarpēji ne visai saderīgām sejām. Vienā no tām iezīmējas ikdienišķas bezkaislības vaibsti, bet otrā kaujinieciskas apņēmības pārpilnība.

Ilkdienišķi bezkaislīgus vaibstus parodijas žanrs iegūst tajos periodos, kad ir nonācis literārās dzīves perifērijā un gaida savu kārtējo "zvaigžņu stundu". Tādas gaidīšanas laikā parodiju galvenais priekšmets ir atsevišķi literāri darbi, tēli, frāzes, vārdi.

Patiesībā tikko lietotā terminoloģija nav visai precīza. Atrazdamies literārās dzīves perifērijā, parodijas žanrs dienas nebūt nepavada vienmuļi un nenozīmīgi. Tā tas nav, jo arī šķietamajos klusuma periodos parodijas žanrs var būtiski ietekmēt literatūras evolūciju, literatūras paņēmienu transformācijas procesu. Ne velti parodijās vislabāk atsedzas literāro paņēmienu vēsturiskās attīstības dinamika. Tieši parodijās visoperatīvāk un visuzskatāmāk parādās tas, kas ir novecojis, devalvējies un līdzšinējai literāri poētiskai struktūrai vairs nav piemērots.[1]

Varētu pat teikt, ka parodijas žanrs veic tādu kā literāro paņēmienu selekciju, atlasot un palīdzot atbrīvoties no estētiski neperspektīvām parādībām, kā arī stimulējot paņēmienu pāreju no vienas literārās struktūras uz otru.

Piemērā varētu minēt Ahmatovas un Nabokova daudzkārt apliecināto parodisko attieksmi pret psihoanalīzes konstrukcijām Z.Freida mācības garā daiļliteratūrā un literatūrzinātnē. Par abu krievu literātu parodiskās pieejas "lietderības koeficientu" grūti runāt. Taču parodijas žanra vēsturē ir zināmi arī tādi konkrēti gadījumi, kad koeficients ir bijis ļoti augsts. Tā, piemēram, K.Čukovskis pēc M.Zoščenko parodijām manāmi izmainīja savu rakstības manieri, kura tika parodizētā.2

Parodijas žanrs ne vienmēr vēršas pret ārējo "ienaidnieku". Parodijas žanrs var vērsties arī pats pret sevi, t.i., parodizācijas vingrinājumu autoram var palīdzēt izkopt stilu. Šajā ziņā pamatots ir Janīnas Kursītes novērojums par Raiņa dzejiskās meistarības nostiprināšanos. Janīna Kursīte, rezumējot Raiņa dzejiskās formas evolūcijas priekšnosacījumus, vienu no faktoriem saskata parodizācijā. Rainis daudz parodizēja pseidotautisko romantiķu paņēmienus, kā rezultātā mācījās atrauties no tiem. Tiesa, Kursītes ieskatā (droši varam tam pievienoties) ne vienmēr viņam tas izdevies. [3] Tas nav izdevies ari pirmajās grāmatiņās.

Parodija ir konstruktīvi agresīvs žanrs, jo īpaši aktivizējas atsevišķos vēsturiskos posmos, kurus mēdz dēvēt par pārejas laikmetiem. Pārejas laikmetā parodijas žanra konstruktīvā agresivitāte sasniedz vislielāko spriedzi, un parodija literatūras žanru hierarhijā izvirzās priekšplānā. Raksturīgs piemērs šodienas krievu parodistu milzīgā ietekme visjaunākajā Krievijas literatūrā un kultūras dzīvē vispār.

Pārejas laikmetā parodizācijai pakļauta laikmeta sistēma kopumā. Parodizēti netiek atsevišķi daiļdarbi, atsevišķi semantiskie lauki, bet gan vairāki semantiskie lauki vienlaicīgi. Tas atsaucas arī uz Raiņa darbību.

Rainis savā agrīnajā daiļradē parodiski vērsās ne tik daudz pret atsevišķām literārām parādībām, kā gan pret laikmeta idejiski estētiskajām, sociālajām, morāli estētiskajām tendencēm kopumā.

Rainim parodijas žanrs kļuva par asāko cīņas ieroci. Viņš neatrāva atsevišķus tekstus no sistēmas, bet gan pārvērta šos tekstus par sistēmu un parodizēja visu sistēmu kā tipoloģisku lielumu.

Rainis izvēlējās parodijas žanru, lieliski apzinoties pārejas momentu pāreju no vienā laikmeta uz otru. Par to viņš ļoti daudz un plaši izteicies dienasgrāmatā, piezīmju grāmatiņās, radošajos uzmetumos.

Raiņa ieskatā (vēsturiski objektīvā) 80. gados latviešu sabiedriskajā virzībā sākās pāreja no tautiskuma laikmeta ar tam tipiskajām arhaizācijas izpausmēm uz modernu sabiedrību ar pilnīgi jaunu saimnieciski ekonomisko un sociāli ētisko orientāciju. Pārejas laikmets bija iestājies tāpēc, ka sabiedrisko progresu tieši un atklāti arvien dziļāk kavēja tautiskuma ideoloģija, kura patiesībā bija ieguvusi pseidotautisku raksturu.

Raiņa pārejas laikmeta koncepcijai (kā droši var apzīmēt viņa uzskatu kompleksu) interesanti izsekot publicistiskajos rakstos, kuri sacerēti pirmo grāmatiņu sagatavošanas laikā, un tādējādi var liecināt par idejisko kontekstu, kādā radās "Mazie Dunduri", "Apdziedāšanas dziesmas".

Tā, piemēram, 1888. gada novembrī Rainis publicēja garāku rakstu par latviešu dramaturģiju. Tajā viņš vēršas pret lokalizējumiem, kuri joprojām pārpludina latviešu grāmatniecību un neveicina lasītāju literārās gaumes izaugsmi. Sabiedrība, kā viņi saka, "jūtas izmocīta no mūžīgām lokalizācijām".4

Rainis vēršas pret valodas kropļošanu (ģermānismiem). Bet, vissvarīgākais, viņš raksta par paaudžu konfliktu latviešu sabiedrībā.

Viņaprāt latviešu sabiedrība sadalījusies divās daļās: vecajā paaudzē, kura priekšroku dod arhaiskam dzīves veidam, un jaunajā paaudzē, kura vēlas visu pārveidot saistībā ar laikmeta modernajām prasībām. Rainis dzēlīgi runā par atpakaļrāpulību kā vienu no tipiskākajām laikmeta iezīmēm.

Rainis principā nenoliedza tautības jēdzienu. Viņaprāt šis jēdziens ir nepieciešams tautas mentalitātes apzīmēšanai. Vienīgi viņš neatzīst sentimentālu sajūsmību, patriarhālās senatnes, seno dievu, saimnieciskās dzīves idealizāciju. Raiņa pārliecībā tautiskuma izpausmes ir kļuvušas ārišķīgas, samākslotas, naivi pārspīlētas. Akcentējot pārmaiņu nepieciešamību, Rainis raksta: "Gan literatūrā, gan sadzīvē šādi jauni jautājumi nav vairs izbēgami un noliedzami, ne ozoldēli, ne liepu meitas nevar vairs apmierināties tikai ar līgošanu, tautīgumu un citādu vecu mantu krāšanu; arī zeltenītēm būs jānoliek ziņģu grāmatiņas un jāņem rokā nopietnākas".5

Radāmajās domās darbam "Epus 1905" Rainis lieto tipoloģiski klasificējošus terminus "Tautiskais laikmets" no vienas puses un "tautiska forma ar modernu saturu" no otras puses.6

Savukārt "Pusideālistā", ar kuru noslēdzas Raiņa parodista "karjera", viņš parodiski izsmej "tautiskas siļķes", "tautiskos uzvārdus", "braukšanu ar koka riteņiem".7 "Pusideālistā" uzmetumos lasāmas rindas:

Kā senči tā ēst un tā miesu ģērbt, Un savu runu to valodā tērpt, Un tautiski aust, un tautiski vērpt Un dzīparus madarot, vārīt sev ziepes Sēt tabaku vai smēķēt piepes.8

Raiņa pievēršanos parodijas formai lielā mērā nosacīja latviešu nacionālās kultūras attīstības īpatnības.

Kulturoloģijā pašlaik sastopami dažādi kultūru tipoloģizācijas principi. Viens no tiem, kad dažādas kultūras grupē, ņemot vērā paaudžu savstarpējās attiecības. Tādā gadījumā visu izšķir jaunākās paaudzes attieksme pret vecākajām paaudzēm. Izmantojot šo principu, mēdz akcentēt trīs galvenos kultūru tipus.

Pirmais tips, kad bērni mācās no priekšgājējiem un rīcības orientācija izmanto iepriekšējo paaudžu normas.

Otrais tips, kad jaunākā paaudze mācās no saviem vienaudžiem.

Trešais tips, kad pieaugušie mācās arī no saviem bērniem.

Latviešu nacionālajā kultūrā, īpaši no 19. gadsimta otrās puses, notika ļoti straujas izmaiņas. Vectēvi, auklējot savus mazbērnus, vienmēr zināja, ka mazbērnu dzīve būs pilnīgi savādāka. Varētu pat teikt: latviešu nacionālās kultūras īpatnība pēdējos simt vai vairāk gados ir tā, ka nekad netika nodrošināta kultūras tradīciju nepārtrauktība starp divām paaudzēm, nemaz nerunājot par nepārtrauktību starp trijām, četrām paaudzēm. Vienmēr jaunā paaudze meklēja jaunus radikālus ceļus, bet nevis balstījās uz iepriekšējās paaudzes sasniegumiem. Turklāt jaunās formas tika pieņemtas pasvītroti patstāvīgi un ar ekstrēmistisko patstāvību vienmēr īpaši lepojās.

19. gadsimta otrajā pusē latviešu sabiedrība paaudžu nepārtrauktība (kulturoloģiskā aspektā) faktiski tika apzināti sarauta. Lielā mērā to veicināja vecākā paaudze, kura izvēlējās saviem bērniem jauna tipa izglītību. Izglītība bija tā, kas lika bērniem atteikties no vecāku, visbiežāk mazizglītotu cilvēku, dzīves stila, kultūras normām.

Būtiska nozīme bija tam, ka 19. gadsimta otrajā pusē sabiedriskajā dzīvē ienāca jauna ražošanas tehnoloģija, kuras formas bez speciālas izglītības nespēja apgūt vecākās paaudzes. Radās īpatna sociālā noslāņošanās, kā rezultātā jaunās paaudzes pārstāvji ieguva augstāku stāvokli nekā viņu vecāki. Rainis par šo stāvokli izteicies 90. gadu piezīmēs "Pusideālistam", romāniem, autobiogrāfijai.

Tagad mēs esam pieraduši pie tā, ka katra jauna paaudze dzīvo ar savu jaunu tehnoloģiju. Citādāk bija 19. gadsimta 80. gados, kad literatūrai un sabiedrisko procesu analīzei pievērsās Rainis un kad Latvija saka strauji sabrukt daudzos gadsimtos pārbaudītās t.s. arhaiskās saimniekošanas formas. No tām atteikties bija ļoti grūti, tāpēc radās tautiskuma (pseidotautiskuma) ideoloģija, kuras mērķis bija aizstāvēt sentēvu tradīcijas.

Dažādas kultūras var atšķirt pēc tā, cik nemainīgas ir tās ideoloģiskās, tikumiskas, saimnieciskās, sadzīviskās formas, kuras vecākās paaudzes nodod mazbērniem. 19. gadsimta 80. gados Latvijā izveidojās pirms tam neredzēta situācija. Formas, kas agrāk kultūrā spēja funkcionēt ilgus gadsimtus, zaudēja jēgu, vērtību, autoritāti. Latviešu nacionālās kultūras attīstībā bija iestājies jauns etaps, kad radikāli izmainījās kultūras tradīciju nepārtrauktības un pārmantojamības principi vispār. Tamlīdzīgā situācijā pārejas laikmetam raksturīgās kolīzijas īpaši saasinājās, un parodijas žanrs piedzīvoja īstu "zvaigžņu stundu".

Literatūra un piezīmes

1.    Parodijas žanra konstruktīvās funkcijas literatūras evolūcijas procesā viens no pirmajiem literatūrzinātnē pamatojis Jurijs Tiņanovs šajā ziņā klasiskajos darbos "Dostojevskis un Gogolis. Par parodijas teoriju", "Par parodiju". Skat.:TbiHqHOB Ž.Ķ. Ļīżņčźą. Čńņīšč˙ ėčņеšąņуšū. Źčķī. Ģ., 1977.

Šo rakstu komentāros norādīta J.Tiņanova ideju ietekme uz turpmāko parodijas teorijas attīstību pasaules literatūrzinātnē.

2.     Skat. priekšvārdu grāmatā: Ńīāеņńźą˙ ėčņеšąņуšķą˙ ļąšīдč˙. Ļšīēą. Ģ., 1988, ń. 5.-6.

3.     Skat.: Kursīte J. Latviešu dzejas versifikācija 20. gs. sākumā.1900 1919. R„ 1988, 122,126. Ipp.

4.     Rainis J. Kopoti raksti 30 sēj. 18. sēj. R., 1983, 43. Ipp.

5.     Turpat, 82. Ipp.

6.     Rainis J. Kopoti raksti 30 sēj. 3. variantu sēj. R., 1982, 309. Ipp.

7.     Rainis J. Kopoti raksti 30 sēj. 4. variantu sēj. R., 1983, 14., 16. Ipp.

8.     Turpat, 42. Ipp.

Ļevs Tolstojs Raiņa dienasgramata

Ļevs Tolstojs ir bijis Raiņa atmiņas aktīvākajā daļā. Daudzi materiāli liecina, ka Tolstojs bijis viens no tiem pasaules literatūras pārstāvjiem, kurš bieži figurēja Raiņa literārajās , filozofiskajās, morāli estētiskajās, estētiski teorētiskajās reminiscences, paralēlēs, salīdzinājumos. Varētu pat teikt, ka bija atsevišķi jautājumu kompleksi, saskare ar kuriem Rainī tūlīt asociējās ar Ļeva Tolstoja vārdu.

Raiņa paziņa gleznotājs Eduards Metuzals atceras 1913. gada sarunas: "Mūsu sarunās piedalījās arī Aspazija. Viņa ar sevišķu patiku kavējās pie grūtās, pat dramatisku pārdzīvojumu pilnās jaunības, dēvējot to par lielas jūsmas un izturības laiku. [..] Rainis nereti, dažiem vārdiem papildinot dzejnieci, izcēla viņas vareno, verdošam vulkānam līdzīgo temperamentu un atgādināja, ka Aspazijas gars ar lielu spēku satricinājis pagājušā gadsimteņa literatūras mēreno atmosfēru. Pārrunājuši Aspazijas slavenās lugas, pārgājām pie citām tēmām sievietes emancipācijas un laulības problēmām vispār, pieminot šajā sakarībā arī Tolstoja uzskatus."1

Olga Kligere, Raiņa tuva paziņa 20. gados, memuāristiskajā apcerē raksta: "Ļeva Tolstoja darbi Rainim patikuši, bet viņa tendenciozos rakstus esot bijis pat pretīgi lasīt."2 Olga Kligere, jauna sieviete 20. gadu sākumā, ar dzejnieku mēdza dalīties iespaidos par izlasīto literatūru. Savukārt Rainis viņai palīdzēja izvēlēties grāmatas, arī Tolstoja romānus.

Režisors Fricis Rode strādāja 20. gados Nacionālajā teātrī un tātad nonāca ciešā saskarsmē ar teātra vadītāju Raini. Fricis Rode atceras: "Kādreiz ierosināju uzvest Ļeva Tolstoja lugu ["Tumsības varā"]. Rainis priekšlikumu ilgi pārdomāja un beidzot noraidīja. Viņš atzina, ka nav pareizi nepretoties ļaunumam. Tas jāpārvar ar spēku, ar cīņu. Tolstoja ideja var kaitīgi ietekmēt prātus. "Tādēļ", teica Rainis, "diemžēl šis nodoms tagad atmetams"."3

Krājuma "Tiem, kas neaizmirst" ievadā dzejnieks paskaidro, ka velta savu grāmatu cilvēkiem, kuri nes savai dzimtenei un tautai "garīgu dzīvību", bet kuri "būs vienmēr tie, kurus dzimtene izraidīs no sevis, jo viņi nesīs garīgu dzīvību, kādu vēl nespēj dzimtene dzīvot, bet bez kuras tomēr viņai nau nākotnes."4 Rainis uzrunā tos, kuri palikuši dzimtenē: "Šodien vēl lielākais, kas bij jūsu starpā, Tolstojs, bēga no jums, kaut arī vēlu, savā dzīves galā, kaut arī ne uz jaunu dzīvi, bet uz nāvi: bēga neizstumts, neizdzīts, aiz savas gribas; aiz skaudības jūtām, jo viņš bij cilvēks. Nu jūsu dzīve vēl tukšāka."5

Tolsoja vārds bieži sastopams Raiņa publicistikā. Apcerē "Vēstules no Berlīnes" viena epizode veltīta gleznotāja V.Vereščagina izstādei Berlīnē 1897. gada sākumā. Rainis atsaucas uz V.Vereščagina grāmatu franču valodā par Napoleonu Krievijā. Rainis grāmatu salīdzina ar Tolstoja "Karu un mieru", īpaši pievēršoties vēstures virzītājspēku raksturojumam: "Galvenajos iznākumos abi lielie krievu mākslinieki satiekas un pareizi izprot vēstures gaitu un likumus, ja sludina, ka ģēniji ne vada, ne rada vēsturi. Kā Tolstojs sava romāna pēcvārdā un iekaisītos filozofiskos pārspriedumos meklē pēc īstenajiem vēstures cēlējiem, noklīzdams neskaidros prātojumospar ko rakstīt nau vietā šinī vēstulē. Napoleons no abiem tiek tēlots cienīgi un vēsturiski pareizi, bet zūd vēstures vadītāja loma un Napoleons ir tikai liels cilvēks citu starpā."6

Raiņa interesēm par Ļevu Tolstoju raksturīga daudzpusība. Tomēr dzejnieks īpaši uzmanīgi izturējās pret Ļeva Tolstoja vārdu un darbu sakritību, viņa pozīcijas vienotību ar paša dzīves ikdienu.

Rainis daudzkārt analizēja Tolstoja lomu laikmeta garīgajā dzīvē. Rainis šo lomu vērtēja ļoti augstu. Tā, piemēram, rakstā "Aleksandrs Puškins" viņš Tolstoja ietekmi uz sabiedrību vērtējoši salīdzina ar citu literātu ietekmi uz Puškinu un viņa laikabiedriem: "Bairons bija sava laika Zolā vai

Ibsens, vai Tolstojs un Nīče, vai visi šie vīri kopā, ja ievēro to, ka viņa iespaids netika dalīts un atsvērts no citiem līdzīgiem, jo Gēte, piemēram, toreiz bija vel maz saprasts."7

Rainis Baironisma pārvarēšanu krievu inteliģencē saista ar Ļeva Tolstoja vārdu. Runājot par Puškina attieksmi pret baironismu, Rainis secina: "Viņš "Borisa Godunovā" pāraudzis baironismu vairāk nekā pat "Jevgeņijā Oņegina", jo še baironisms jau liekas vienaldzīgs ticis, kamēr tur viņš vēl cīnās pret krievu baironismu, rāda tā neīstenību un uzstāda tam pretī tautas vienkaršumu un labsirdību kā ideālu, kurš jāsaprot un pēc kura jācenšas, ko vēlāk māca ar tādu dedzību Dostojevskis, Tolstojs u.c."8

Viens no tiem Tolstoja darbiem, kurš atstāja uz Raiņa pārdomām visneizdzēšamāko ietekmi, bija traktāts "Kas ir māksla?"

Rainis pirmo reizi traktātu vispamatīgāk analizējis savā rakstā "Francijas jaunākā literatūra" (1898). Viņš apsveic Tolstoja vēlēšanos kritizēt samākslotību un apzinātu samudžinātību literatūrā. Taču principā Tolstoja uzskati viņam nav pieņemami: "Tikai, it pareizi nosodīdams šīs dzejas nedabiskumu un mākslotību [runa ir par kādu franču dzejas daļu A.P.], kas iznāk uz domu neskaidrību un tumsu, viņš pats ieved mākslā pilnīgi svešu un nepiederīgu elementu, kurš arī iznāk uz nedomāšanu, atsacīšanos un tumsu."9

Kas ir "svešais un nepiederīgais elements" Rainis konkrēti nepaskaidro. Viņš atzīst, ka Tolstojs nav spējis simbolisma dzejā un glezniecībā saskatīt vērtīgāko. Tolstojam esot palikusi sveša simbolistu "cenšanās dziļāk sajust un saprast dabu un dvēseles kustības."10

Rainis bargi kritizē Tolstoja sociālos priekšstatus: "Tikpat maz Tolstojs ir sapratis arī sabiedriskās parādības, uz kurām viņš tik bieži atsaucas, runādams par mākslu; viņu pašu ir novedusi uz sānu ceļu kāda ideja, kurai viņš, liekas, pilnīgi nodevies, kaut arī par to var šaubīties, jo viņš nedara pēc saviem vārdiem, un kurā viņš gribētu atrast izeju. Bet arī šī ideja ved projām no dzīves un attīstības spējīgās pasaules, un tā Tolstojs pats nevar tikt tālāk par nicināto, nedabisko un sabiedrībai nederīgo dekadentu izvirtības mākslu.""

Rainis ieteica Tolstoju lasīt savām māsām. Viņam adresētajās studiju gadu vēstules Rainis bieži dalījās literārajos iespaidos un neskopojās ar dažādām rekomendācijām.

1897. gadā, kad Rainis atradās apcietinājumā un katru dienu rakstīja Aspazijai, vēstulēs sastopams ari Ļeva Tolstoja vārds. Pie tam abiem dzejniekiem Tolstoja uzskati bija savdabīga ilustrācija, kopīgi abiem zināma un līdzīgi izprasta bāze dažādiem salīdzinājumiem, asociācijām. Tā, piemēram, 1897. gada 10,12. oktobra vēstulē Rainis atceras Tolstoju, lai labāk ilustrētu savus uzskatus par personības brīvību.12

Vispār apcietinājuma laikā, bet it sevišķi Slobodskas trimdas gados, kad viena no Raiņa galvenajām literārās darbības formām kļuva tulkojumi latviešu periodiskajiem izdevumiem, Ļeva Tolstoja publikācijām tika sekots pastāvīgi. 1899. gada septembrī Rainis ierosina tulkot "Augšāmcelšanos".

Tolstoja "Augšāmcelšanos" Rainis rekomendē 1903. gada 5. februāra vēstulē Rūdolfam Blaumanim: "Vai Jums ir kāds romāns? Citādi es Jums ieteiktu Tolstoja "Воскресение", un proti: 1) literāra vērtība, 2) publikai interesants (modernās sabiedrības kritika) un 3) neviena avīze, izņemot Jūsējo nevar šo romānu ievietot."13

Rūdolfs Blaumanis tolaik strādāja laikrakstā "Pēterburgas Avīzes", kurā Tolstoja romānu jau visai drīz sāka iespiest A.Austriņa un E.Jansona tulkojumā. Tas publicēts laikrakstā turpinājumos no 1902. gada 2. aprīļa līdz 19. oktobrim. Raiņa rekomendācija acīmredzot veicināja romāna iznākšanu latviešu valodā. Vēlāk, Kastaņolas gados, Rainis dedzīgi atbalstīja Anša Gulbja centienus publicēt Ļeva Tolstoja darbus.

Raini vienmēr dzīvi interesēja tādi jautājumi citu rakstnieku darbos, kurus apzīmējam ar vārdiem "literārā tehnoloģija" vai "daiļrades laboratorija". Šajā ziņā viņa uzmanības lokā bija arī Tolstojs. Rainis, piemēram, zināja, ka Tolstojs savos darbos daudz pārveidoja un pilnveidoja korektūras stadija. Rainis 1901. gada 29. aprīļa vēstulē Aspazijai žēlojās, ka viņa darba apstākļi ir ļoti atšķirīgi no Tolstoja iespējām un viņam nākas nodot darbus ātri melnrakstā.14

Ļevs Tolstojs Raiņa un viņa korespondentu uztvere bija zināma dzīves veida etalons. Kad Tolstojs 1910. gadā aizgāja no mājām, šo faktu tūlīt izmantoja Rainis un viņa kolēģi. Apmaiņa ar ironiskam piezīmēm 1910. gada beigās Rainim izvērtās ar Augustu Deglavu, kurš dzejniekam rakstīja: "Man kādreiz uznāk tā kā ilgošanās mest vismaz kādu laiku mieru un aizlaist tur uz kalniem; saku Emsim (A.Deglava sieva A.P.), kā būtu, ja es Tev ietu cauri tāpat kā vecais Tolstojs… Vēl labāki, ja aizlaižu agri…"15 Rainis A.Deglavam vēstules noslēgumā atbildēja mazliet ironiski: "Paliec nu mīļi sveicināts un skūpstīts un izturi pie sava mīļā Emsīša, neesi tāds rezgalis kā Tolstojs. Lūk kā viņam gāja, tūliņ saaukstējās aizbēgdams, ta iet. Sveiki!"16

1912. gadā, aizstāvot autora tiesības uz honorāru, Rainis vēstule V.Plūdonim atsaucas uz Tolstoju: "Kāda man interese vai pienākums atdot savu darbu [..] par velti? Tik bagāts kā miljonārs Tolstojs es neesmu, ka varētu savus darbus dot pārvelti [,.]17

Interesantu novērojumu izdarījis ilggadējais Ļeva Tolstoja literāras darbības pētnieks V.Lakšins. Viņš novērojis, ka Tolstojs ārzemēs galvenokārt nav interesējis kā "Kara un miera", "Annas Kareņinas" autors. Romānus lasīja, taču vislielākā ārzemnieku interese bijusi par Tolstoja dzīves filozofiju. Tas noticis galvenokārt tādēļ, ka franču, vācu, somu lasītāji vispirms iepazina tulkoto traktātu "В чем моя вера" un tikai pēc tam "Annu Kareņinu", "Karu un mieru". Būtiski arī tas, ka ārzemēs nepazina divus Tolstojus, proti, Tolstoju pirms radikālā idejiskā lūzuma 1879 1881. gada un Tolsto-

ju pēc šī pavērsiena. Ārzemju lasītāji pazina vienu Tolstoju Tolstoju pēc lūzuma, romānu autoru un jauna pasaules uzskata radītāju.18

Vai Rainis bija uztvēris šīs pārmaiņas rakstniekā? Kā reaģēja uz tām?

Rainis nav pamatīgāk izsacījies par Tolstoja personības un daiļrades evolūciju. Raiņa izteikumi (tie, kuri mums pieejami arhīva dažādos tekstos) liecina, ka viņa uzmanības lokā bijis pārsvarā otrā posma Tolstojs. Visvairāk Tolstojs kā jaunas filozofiskas mācības autors.

Turklāt var diezcjan droši teikt, ka Rainis viņa filozofisko mācību traktējis bez īpašas oriģinalitātes.

Ļevs Tolstojs aicināja nepretoties ļaunumam. Rainis, tāpat kā daudzi citi, Tolstoja mācību reducēja tikai uz jēdzienu "nepretoties ļaunumam". Patiesībā Ļeva Tolstoja mācība bija citādāka. Tolstojs aicināja pretoties ļaunumam. Vienīgi viņš aicināja to izdarīt ar vārdu spēku, pārliecināšanu, atmaskošanu. Tolstojs atzina tikai ideoloģiska rakstura ieročus, gara, ideju paņēmienus un līdzekļus.

Raiņa dienasgrāmatā Ļevs Tolstojs pirmo reizi parādās netiešā un katrā ziņā interesantā veidā. Tas notiek vienā no 1885. gada nedatētajām dienasgrāmatas rakstura piezīmēm. Tā sākas ar vārdiem: "Laimīgas dzimtas visas vienādas, nelaimīgas katra pa savam nelaimīga."13 Tolstoja slavenā romāna ietekme šaubas nerada. Mūsdienu tulkojumā romānā "Anna Kareņina" lasāms: "Visas laimīgas ģimenes līdzīgas cita citai, katra nelaimīgā ģimene ir nelaimīga savā veidā."20

Rainim acīmredzot iepatikās Tolstoja doma pati par sevi šīs domas lakoniskais, precīzais, sentencei līdzīgais formulējums. Ar dienasgrāmatas nākošajām rindām Tolstoja vārdiem dziļākas saistības nav. Tolstoja vārdos runa ir par atziņām cilvēka mūža vērtība. Rainis sevi par nelaimīgu droši vien nevar uzskatīt. Viņa dzīve tikko sākusies.

1885. gada dienasgrāmatas minētais ieraksts sasaucas ar Raiņa vēstulēm māsām. Rainis no Pēterburgas devis padomus lasāmvielas izvēlē. Tolaik viņa uzmanības lokā galvenokārt bija krievu literatūra Gogolis, Turģeņevs, Gončarovs, Tolstojs, arī Dostojevskis.

Raiņa izteikumus par Ļeva Tolstoja personību, daiļradi, filozofiskajiem, estētiskajiem uzskatiem var iedalīt vairākās grupās: 1) izteikumi, kas liecina par Tolstoja morāli ētisko un estētisko atziņu ietekmi uz Raini, 2) dažādi poētikas elementi Tolstoja daiļradē, kurus vērtējis dzejnieks un kuri, domājams, stimulējoši atsaucās uz viņa paša daiļradi, 3) izteikumi par Tolstoja biogrāfijas momentiem, kuri var būt uzskatāms piemērs un paraugs cilvēka dzīves un mākslinieciskās darbības zināmai organizācijai jeb, citiem vārdiem sakot, Tolstojs kā skola katram mums izvēlētā mūža pareizai nodzīvošanai.

Tolstojs īpašu vietu vienmēr ieņēmis Raiņa morāli ētiskajos pārspriedumos.

Raiņa filozofiskajos un sociālajos risinājumos ne reti centrā bija tēma par jauna cilvēka un jaunas sabiedrības radīšanu, proti, par nākotnes cilvēku un nākotnes valsti ar savu morāles kodeksu, kurā dominētu atsevišķa indivīda intereses un tām atbilstoši morāli principi.

Ģimnāzijas un universitātes gados jaunā Raiņa uzmanība koncentrējas ap personības veidošanās problemātiku. Viņš gribēja zināt, kā cilvēkā veidojas un nostiprinās morālie priekšstati un kāda loma šajā procesā ir sabiedrības ietekmei.

Indivīda un sabiedrības morāles normu attiecības Rainis plaši skatīja tādu parādību kontekstā kā mietpilsoniskums, pseidotautiskums. Tas atspoguļojas Raiņa pirmajos darbos "Mazie dunduri" un "Apdziedāšanas dziesmas…", ka ari to tapšanas gaitā fiksētajās piezīmēs. Šie materiāli liecina, ka Rainis detalizētāk pievērsies mietpilsoniskuma morāli psiholoģiskajai struktūrai, mietpilsoņa morāles kritēriju hierarhijai.

Rainis par noteiktu morāles regulu tolaik pieņem katra cilvēka sjrdsapziņu un vēlēšanos ziedot sevi sabiedrībā.

1882. gada dienasgrāmatā Rainis ieraksta: "Priekš kā strādāt? [..] Lai vēlāk varētu ēst un gulēt? Un ēd un guļ kālab? Priekš kā dzīvo? Vai visu jaunības laiku negatavojas uz to, lai vēlāk kļūtu par aptiekāru vai tirgotāju. Vai kurpnieku? Un vai visi šie ļaudis negatavojas iegūt naudu, lai vēlāk varētu dzīvot, tas ir, atpūsties un gulēt, un nevarētu dzīvot? Gulošais nedzīvo. Ja tas būtu cilvēka mērķis, tā dēļ tiešām neatmaksātos dzīvot, jo būtu taču labāk novelt no kakla šo vieglprātīgo dzīvi. Vai varbūt ir pienākums dzīvot tādēļ, ka tas ir ieradums, tādēļ, ka reiz nu tu esi?"21

80. gadu sākumā Rainis apcer labā un ļaunā attiecības. Dienasgrāmatas 1884. gada marta ierakstā viņš jautā, vai cilvēkam ir tiesības labo mērķu sasniegšanai lietot arī "ļaunus" līdzekļus. Rainis toreiz secina, ka neviens bez "ļauna" nav varējis iztikt, tādēļ: "Jo mazāk kas ļaunu lieto, jo viņš labāks!"22

Vienā no jaunības dienasgrāmatas ierakstiem sastopams tāds kā paškritisks vērtējums: "Man vēl daudz un ilgi būs jāpūlējas, kamēr nākšu pie jaunas pārliecības, ticības. Es gan jau nomanu jauno domu patiesību, bet vēl gaiši nenoprotu, vēl vecas domas par daudz iesakņojušās un neravētas, ja pat dažas no vecām domām nau galīgi nospraustas".23

Par "jaunas ticības" meklējumiem 90. gados, kad bija pabeigta universitāte un aizvadīts pirmais darba posms jurisprudencē un "Dienas Lapas" rediģēšanā, saglabājušās ļoti plašas piezīmes. Turklāt pēc savas būtības un funkcijām tās ir, tā teikt, īstas piezīmes domu, atziņu fiksējumi. 80. gados dienasgrāmata tika rakstīta neregulāri un tādēļ samērā fragmentāri iepazīstama jaunā Raiņa garīgā pasaule. Taču par vienu mēs varam būt pārliecināti samērā droši krievu literatūras un tajā skaitā Tolstoja klātbūtne šajā pasaulē eksistēja noteikti, kaut gan konkrētu liecību pamaz.

Pirmais, kas skaudrāk konstatējams 90. gadu piezīmēs, salīdzinot ar 80. gadu materiāliem, ir rezignētība, vilšanās dzīvē un tādēļ aktīvas ilgas pēc ideālas nākotnes. Raiņa piezīmes parādās morāles šķiriskais aspekts. Viņš raksta par apspiesto cilvēku morāli un apspiedēju morāli.

90. gadu piezīmēs Rainis uz Tolstoju atsaucas bieži. Visvairāk sarunās par morāli, sabiedriski politisko iekārtu, mīlu, patiesību, varu, brīvību. Rainis atsaucas uz krievu rakstnieku kā uz noteiktas morāli ētiskās mācības sludinātāju.

Tā, piemēram, apcerot "jaunas saimniecības iekārtas morālisko bāzi, Rainis par Tolstoja ieskatiem sniedz zināmu novērtējumu: "Saimnieciskā kārtība ir pamata nosacījums visām pārejām, un no tās izaug pārējās. Bet par morālisko kārtību nav vēl teikts galīgais vārds, kristietība, Tolstojs, Gāborgs, ētiskā kultūra, Nīče visas tikai sporādiski mēģinājumi, filozofiska stostīšanās, jo visi stāv uz vecā pamata, un tas jau ir kļuvis nepa-

ii 24 '

reizs .

Rainis šajās piezīmēs tiecas izstrādāt jaunu morāles kodeksu, kas atbilstu sociālisma ekonomiskajai bāzei. Tolstoja mācība, visticamākais, šajā kodeksā nevar iekļauties. Tā drīzāk ierosina polemiku par attiecīgajiem jautājumiem.

No vienas puses Tolstojs Rainim ir polemikas ierosinātājs. No otras puses Tolstojs kalpo kā ilustratīvs piemērs. Turklāt daudzpusīgs piemērs, jo Tolstoja uzskati Rainim asociējas visdažādākajās idejiskajās situācijās.

1897. gada jūlijā Rainis raksta par personības attīstību: "Ne zināma pilnības pakāpe sagādā prieku, bet gan attīstība, sevis pilnveidošana dod prieku. Attīstībai, arī cilvēka pilnveidošanai nav robežu, visaugstākos pilnības ideālus var sasniegt, tad tie nav vairs ideāli, un attīstība tāpēc neapstājas robežas tikai tiek nospraustas tālāk". Turpinājumā Rainis raksta, cik lielā mērā var pārveidoties cilvēks. Viņš atzīst, ka "atsevišķā cilvēkā tomēr paliek tas, kas viņā ir no dzimšanas vai pirmās audzināšanas. Rainis atsaucas uz Tolstoju: "Zināmā mērā pārveidojas arī atsevišķais. Tolstojs, indiešu grēku nožēlotāji, Kristus, Buda".25

Tolstoju Rainis atceras, domājot par morāli ētiskiem, psiholoģiskiem jautājumiem, cilvēka esības būtību. Tolstoju viņš arī atceras savās pārdomās par literatūras būtību.

Tolstoja daiļrade Rainim bija stingra, klasiska reālisma paraugs. Turklāt tāda reālisma paraugs, kurā koncentrējušās šīs metodes tipiskās īpašības, un metode sasniegusi maksimālo pilnību.

Rainis daudz apcerējis dažādu literāro metožu iedabu, poētisko struktūru, mākslinieciskās perspektīvas. Viņš savās piezīmēs atstājis mums ieskatus arī par sava laika vienu no vadošajiem virzieniem simbolismu.

Piemēram, Slobodskas laikā kādā no piezīmju lapiņām lasāms par simbolisma iespējām izteikt sava laika aktuālākās norises. Rainis ilustrācijā min reālisma pārstāvjus un viņu prasmi mākslinieciski apgūt īstenības svarīgas norises. Viņu vidū Rainis, protams, nosauc arī Tolstoju.

Tolstoja romānus, stāstus, Rainis dienasgrāmatā (kā arī piezīmju grāmatiņās) vērtējis reti un, ja arī to darījis, tad ļoti lakoniski. Tomēr pa lielākai daļai skopajās rindās viņa pamatattieksmi var uztaustīt samērā precīzi.

Lieta tāda, ka Raiņa dienasgrāmatā vispār nav sastopamas plašas literāri kritiskas atkāpes. Viņš minējis ļoti daudzus literātus un daiļdarbus. Taču pārsvarā izteicies burtiski pāris vārdos, kuri vienmēr ir maksimāli trāpīgi, un tādēļ mēs varam samērā skaidri uzzināt arī Raiņa attieksmi pret Tolstoja romāniem, stāstiem.

Piezīmju grāmatiņā Rainis "Augšāmcelšanos" drīz pēc romāna publicēšanas vērtējis sekojoši: "Tolstoja beidzamais darbs ir pats sīkākais, mākslinieciskā ziņā tas augstāks par [bojāts teksts], bet pret Ibsfenu] sekls un tikpat nenozīmīgs kā viņa mākslas uztvere un maz labvēlīgais spriedums par lbs[enu]".26

Rainis sekoja Tolstoja literārajai un sabiedriskajai darbībai. Viņš lasīja visu sev pieejamo no tā, kas tika publicēts. Drīz pēc publicēšanas Rainis izlasīja arī Tolstoja slaveno traktātu "Kas ir māksla?"

Vēlreiz nākas atgādināt, ka šis traktāts uz Raini atstāja ļoti lielu ietekmi. Viņš uz to mēdza dienasgrāmatā'atsaukties bieži līdz pat mūža beigām. Tas, pirmkārt. Otrkārt, Rainis kopumā negatīvi izturējās gan pret Tolstoja filozofiski estētisko pozīciju, gan pasaules literatūras atsevišķu parādību vērtējumu.

Pirmās atsauksmes Raiņa dienasgrāmatā parādās jau drīz pēc traktāta publicēšanas. 1898. gada 15. martā ierakstā dzejnieks mēģina sniegt konspektīvu pārskatu par aizvadītajā laikā izlasīto un pārdomāto. Viņš apmierināts ar paveikto, taču atsevišķi momenti, un tajā skaitā Tolstoja estētika, viņu emocionāli satrauc: "Noskaņojums ļoti nelāgs; bez spēka, bet ne tieši slims; mazliet galvassāpes. Daudzas blakuslietas uzbudina: Valters Grinets raksta muļķības par ideālu mākslu pēc tam, kad Tolstojs šo jēdzienu no jauna apliecinājis".27

Traktātu Rainis neaizmirsa. Laika gaitā viņa pamattieksme pret traktātu nemainījās, bet gan gluži pretēji nostiprinājās pirmais iespaids. Traktāta plašāku vērtējumu sastopam dienasgrāmatas 1912. gada 7. jūnija ierakstā: "Kad vecais Tolstojs tik neganti un aplami ārdās pa visu pasaules literatūru, tā uzbrūk Šekspīram, taupa tikai Homēru, tad tas nav ņemams traģiski ne priekš literatūras, ne Tolstoja, kaut gan viņš stipri blamē savu prātu un jūtas. Lieta laikam vienkārši tā, ka Tolstojs līdz pašam vecumam vēl nepazīst sevi, un neapzinoties lūko iepazīt sevi salīdzinājumos. Ārdīdams visu pasauli, viņš tik grib teikt, tāds es neesmu, es esmu citāds, bet kāds esmu to nezinu. Tas citiem būtu jāsaka. Tolstojs galu galā ar visu savu niknumu un fanātismu ir vājš, bet mīlīgs krievu cilvēciņš. Garīgi atpakaļ palicis kā visa zeme; pēdīgais kristīgais modernā pasaulē; Dons Kihots dzelzs un papīra laikmetā".28

No Ļeva Tolstoja daiļdarbiem uz Raini dziļāku iespaidu atstājis stāsts "Trīs nāves", par kuru sastopami vairāki izteikumi dienasgrāmatā.

un nebūt kūtram nest dzīves grūtības. Cīnīties un tapt par aktīvu varoni. Bet: cīnīties ar ļaunu ne ar ļaunu, bet ar labu; ne ar mehānismu un rupjo varu, bet ar garu; ne ar nebrīvību, dogmu, bet ar brīvību".40 Citā tās pašas dienas ierakstā Rainis paskaidro: "Monisti, Harti, Tolstojs nevarēja nodibināt ticību: nebija aiz viņiem vēstures un tautas spēka. Ari principi bij nepareizi: vai liekulīgi, vai pasīvi. Bet aiz mums stāv taut. dziesmas un tauta pati".41

Kā mēs jau zinām, Raini vienmēr ļoti saistīja Tolstoja dzīve, viņa biogrāfija kā piemērs radošas personības dzīvei, darba apstākļiem, iespējām realizēt savu talantu, saglabāt mākslinieciskās potences un tās iemiesot konkrētā darbā.

Rainis uzskatīja, ka bez talanta vēl ir nepieciešama prasme "radīt darba lauku un iespēja darboties".42 Tāpat ir jāprot nepakļauties kārdinājumam, radoši māksliniecisko darbu nepārvērst par veikalniecisku naudas pelnīšanu. Rainis par to domāja daudz, jo tas bija saistīts ar viņa paša darba apstākļiem un individuālo gribu. Kā zināms, Rainis dzejai pievērsās vēlu, krietni pēc universitātes beigšanas presē parādījās pirmās viņa dzejas publikācijas. Profesionāls literāts viņš kļuva pēc Jaunās strāvas sagrāves.

īpašu vērtību Rainis piešķīra personības prasmei saglabāt sevi. Ļoti svarīgi bija ārējie apstākļi, taču visu izšķīra katra prasme neiznīcināt savu "dvēseles smalkumu", kā izsacījās Rainis.43 Tie, kas to nespēja izdarīt, kļuva par "veikalniekiem" vai arī, kā pēc Raiņa pārliecības notika ar Ļevu Tolstoju, "nonīkst, nogriežas uz visām citām pusēm",44 domājot, noprotams, rakstnieka pievēršanos morāli ētiskai problemātikai.

1903. gada janvārī Ļevs Tolstojs sāk gatavot grāmatu (pareizāk savdabīgu kalendāru) ar nosaukumu "Gudru cilvēku domas katrai dienai".45 Gadu vēlāk, 1904. gadā, viņš šo darbu pārveido par "Lasīšanas loku", kurā apkopoti ievērojamu pasaules kultūras pārstāvju izteikumi par dzīvi, mākslu, politiku.46 Tie ir teksti, kuri pēc Tolstoja ieskata regulāri jālasa katru dienu.

Šī grāmata kļuva sabiedrībā plaši pazīstama, un to zināja arī Rainis. Viņam iepatikās grāmatas ideja.

1908. gada 17. jūlijā viņš dienasgrāmatā atzīmē plānu izdevumam ar nosaukumu "Dienas grāmata". Raiņa plāns ir grandiozs. Viņš grib izveidot grāmatu (vairākos sējumos), kurā būtu iekļauts vispusīgs un plašs materiāls par visu to, kas viņu interesēja un nodarbināja vienā dienā. "Dienas grāmatā" viņš iekļautu refleksijas, aforismus, dzejoļus, atstāstītu sarunas, vēstules, kritiskas piezīmes. Kopojumā ietilptu arī attiecīgajā dienā izlasītās citu personību "ievērojamās domas". Rainis piezīmē: "Kā Tolstoja domas uz katru dienu".47

Rainis dienasgrāmatā izsacījies arī par tik svarīgu faktu Tolstoja biogrāfijā, kā viņa aiziešana no mājām.

Raini interesēja šis lēmums principā, lēmums ne biogrāfiska fakta aspektā, bet gan kā dzīves forma vispār.

Rainim pašam dzīvē, iespējams, arī bija tādi brīži, kad viņš gribēja pamest ģimeni. Viens no tādiem brīžiem bija 1912. gadā 8. novembrī. Viņš dienasgrāmatā ieraksta: "Jūtas aizvien vel pretojas aiziešanai un paklausīgais prāts atrod iemeslu palikšanai. Tā var novilcināt līdz nejēdzībai, līdz galīgam vecumam kā Tolstojam. Kad aiziešana nav vairs brīvprātīga, bet dabas likums, kad nau vairs nopelna un nau vairs jaunā stāvokļa apzinīgas izlietošanas".48

Tolstoja vārds dienasgrāmatā pēdējo reizi lasāms 1913. gada 23. augustā. Rainis raksta: "Es brīnos, kādēļ man no Bēbeļa nāves nau tāds dziļš iespaids kā no Tolstoja, kad man likās pasaule vientuļāka un tukšāka. Un Bēbels man taču bij nesamērojami tuvāks pēc temperamenta, pēc uzskata un darbības".43

Literatūra

1.   Metuzāls E. Pagājības ainas // Rainis laikabiedru atmiņās R., 1 98589,100. Ipp.

2.   Kligere 0. Es tavā dzīvē tikai epizgde // Turpat 176. Ipp.

3.   Rode F. No Nacionālā teātra gaitām // Turpat 235. Ipp.

4.   Rainis J. Kop.r. 30 sēj.R, 1977,2. sēj.65. Ipp.

5.   Turpat.66. Ipp.

6.   Rainis J. Kop. r. 30 sēj R, 1983 18. sēj 103. Ipp.

7.   Turpat 194. Ipp.

8.   Turpat 205. Ipp.

9.   Turpat 218. Ipp.

10. Turpat.219. Ipp.

11. Turpat.

12. Skat.: Rainis J. Kop. r. 30 sēj R, 1984,19. sēj 297. Ipp.

13. Skat.: Rainis J. Kop. r. 30 sēj R, 1984,20. sēj.474. Ipp.

14. Turpat 302. Ipp.

15. Skat.: Rainis J. Kop. r. 30 sēj R, 1985 21. sēj 631. Ipp.

16. Turpat 305. Ipp.

17. Rainis J. Kop. r. 30 sēj R, 1985 22. sēj 102. Ipp.

18. Skat.: Ėąźųčķ Ā. Āīēāšąłеķčе Ņīėńņīćī-ģūńėčņеė˙ // Āīļšīńū ėčņеšąņуšū.-1988-N 5.-Ń.105.

19. Rainis J. Źīš. ć. 30 sēj R, 1 98624. sēj 40. Ipp.

20. Tolstojs Ļ Anna Kareņina R, 1970 9. Ipp.

21. Rainis J.'' Kop. r. 30 sēj R, 1986,24. sēj.12. Ipp.

22. Turpat 24. Ipp.

23. Turpat.42. Ipp.

24. Turpat 89,90. Ipp.

25. Turpat.123. Ipp.

26. Turpat.158. Ipp.

27. Turpat 160. Ipp.

28. Turpat.449. Ipp.

30.   Turpat 190. Ipp.

31.   Turpat.223,224. Ipp.

32.   Turpat683. Ipp.

33.   Asars H. Duburs kā J.Raiņa "Indulis un Ārija" dramaturģisks kritiķis. Jaunās Dienas Lapa1912 Nr. 70.

34.   Rainis J. Kop. r. 30 sēj.R, 1986,24. sēj 407. Ipp.

35.   Turpat408. Ipp.

36.   Turpat.

37.   Turpat.472. Ipp.

38.   Turpat 474. Ipp.

39.   Turpat576. Ipp.

40.   Turpat667. Ipp.

41.   Turpat 669. Ipp.

42.   Turpat365. Ipp.

43.   Turpat.365. Ipp.

44.   Turpat.

45.   Skat.:Ņīėńņīй Ė.Ķ. Ļīėč, ńįīšķ. ńīч.Ģ., 1956.-Ņ. 40.

46.   Skat.:Ņīėńņīй Ė.Ķ. Ļīėč, ńįīšķ. ńīч.Ģ., 1957,-Ņ.41 -42.

47.   Rainis J. Źīš. ć. 30 sēj R, 1986 24. sēj 291. Ipp.

48.   Turpat 502. Ipp.

49.   Turpat652. Ipp.

OTRA DALA

J

RAINIS UN SIMBOLISMS

Manifesta jubileja

Simbolistiem… pieder nākotne, bet, zināms, ne tādā nozīmē, kā viņi tagad saprot savu uzdevumu.

Rainis 1896, 22. V

Literatūras vēsturiskajā procesā vienmēr izpaudusies savdabīga iekšējā loģika, un literārās apziņas universāliju (laika, telpas u.c.) interpretācija bijusi pakļauta imanentiem likumiem. Jurija Tiņanova un viņa domubiedru (bet pēc viņiem visas zinātniskās filoloģijas) ieskatā par vārda mākslas evolūcijas galveno formu jāpieņem literatūras sistēmu (virzienu, skolu, žanru) maiņa.

Saprotams, literāro sistēmu maiņai nevar būt nekā kopēja ar mehāniskiem principiem. Literatūras vēsture nevar līdzināties mozaīkai ar konkrēti fiksētām pārejām no vienas krāsas materiāla uz otru. Literatūras vēstures posmi ļoti cieši pieguļ cits citam. Tomēr precīzi noskaidrot robežlīniju starp līdzās stāvošām sistēmām nav iespējams. Var eksistēt un arī pastāv atsevišķi orientieri, taču kopumā sistēmu virzība nepakļaujas hronoloģiskam datējumam.

Jauno laiku literatūrā, kad strauji pieaug estētisko koncepciju ambīcijas un vārda māksla arvien atklātāk nonāk ideoloģiju nekautrīgā kalpībā, par zināmu robežlīniju var kļūt īpatns žanrs manifests, agrākos gadsimtos nesastopams kaujas karogs, dokuments, idejiska platforma, speciāli konstruēta formula, publicistiska doktrīna tam, kādai literatūrai vajadzētu būt atbilstoši attiecīgā manifesta autoru estētiskajiem un politiskajiem uzskatiem. Manifesta publicēšanas datumu var izmantot par sākuma punktu, acīm redzamu faktu literatūras attīstības izpratnē un novērtējumā.

Uzskatāms ceļvedis ir arī publicētais simbolisma manifests Parīzes laikrakstā "Figaro", kurā franču lasītāji uzzināja jaunu terminu simbolisms. Termina radītājs un manifesta autors bija dzejnieks 2ans Moreass.

Tiesa, simbolisma vārds uz mirkli presē jau reiz bija pavīdējis. Kāds franču kritiķis 1885. gadā vairākus jaunos dzejniekus publiski nosauca par dekadentiem. 2anam Moreasam tas nepatika. Savā atbildes replikā 1886. gadā viņš ieteica dzejniekus saukt nevis par dekadentiem, bet simbolistiem. Franču literatūras vēsturnieki konstatējuši, ka polemikā pirmo reizi lietoti abi termini. Kā tagad zinām, tas izrādījies liktenīgi. Dekadentisma un simbolisma jēdzienus pēdējos simt gados daudzkārt lietoja līdzvērtīgā nozīmē. Abi jēdzieni gandrīz nekad nav šķīrušies. Bieži tos attiecināja uz vienām un tām pašām parādībām. Tikai visjaunākajos, astoņdesmitajos gados, izdotajos pētījumos beidzot ieviesta noteikta skaidrība, objektīvi atspoguļojot reālo vēsturisko materiālu. Tā, piemēram, tagad atzīst, ka krievu simbolismā eksistēja trīs galvenās strāvas, no kurām tikai vienai piemita dekadentiskas tendences (runa ir par N.Minska, D.Merežkovska, Z.Gipiusas darbību, kurā dominēja t.s. dieva meklēšanas ideja, izteikti demonstratīva norobežošanās, deklaratīvi pesimistiska retorika).

2ans Moreass manifestu sacerējis filozofiska traktāta garā. Viņa programmatiskajā apcerē galvenokārt paskaidrota simbolisma gnozeoloģiskā pozīcija attieksme pret literatūru kā izziņas formu. Kā raksta manifesta sastādītājs, simbolistiskajā dzejā mākslinieciskās idejas nav atrautas no ārējās īstenības izpausmēm. Simbolisms nevēlas mākslinieciskajiem tēliem piešķirt iracionālu iedabu. Saturam un formai nedrīkst būt abstrakti pašmērķīgs raksturs.

Manifestā nosauktas literārās parādības, kuras simbolistus visvairāk kaitināja. Simbolistiem antipātijas izraisīja sava laika literatūrā sastopamais aizbildnieciskums, didaktiskums, deklaratīviskums, samākslota juteklība, naturālistisks tēlojums.

2ans Moreass tādējādi aizsāka manifesta žanram tipisku tradīciju. Proti, simbolisma manifesta un vēlāko tam sekojošo līdzīgo dokumentu (futūrisma, akmeisma, imažinisma, proletkulta, konstruktīvisma manifestu) saturs lielā mērā sastāv no kritikas opozīcijas pret to, ko attiecīgais jaunais virziens neatzina, noliedza.

Protams, mākslas un literatūras vēsturē starp atšķirīgām estētiskām sistēmām opozicionāras attiecības ne vienmēr radās un ne vienmēr domstarpības tiecās formulēt publicistiskos žanros. Kubisms atklāti un tieši nekad neoponēja impresionismam, kaut gan iekšēja idejiska un emocionāla pretreakcija pastāvēja. Toties ekspresionisma attiecībās ar impresionismu opozīcijas moments bija daudz izteiktāks. Nedrīkstam pilnīgi ignorēt arī citus piemērus. Van Gogs mīlēja reālistus Dikensu, Igo, Zolā, Mopasānu. Viņam bija vienaldzīgi modernisti Bodlērs un Verlēns. Vrubelis tāpat neizrādīja lielu interesi par jaunāko dzeju, lai gan dzejnieki par viņa dzīvi interesējās (piemēram Aleksandrs Bloks). Vrubelim patika Čehovs. Rainis nejūsmoja par jūgendstilu, kas bija pamatā viņa grāmatu ilustrācijās un viņa lugu skatuves dekorācijās. Rainis kolekcionēja klasicisma mākslinieku darbu reprodukcijas. Domājot par dzeju, viņš vispirms atcerējās Gēti, Šilleru, Šekspīru, kaut gan zināja arī Bloka, Brjusova un citu simbolistu daiļradi. Daudzi gadījumi liecina, ka reālistiskā proza bija tuva māksliniekiem novatoriem, kuri nevēlējās sagraut plastiskā tēlojuma iepriekšējās sistēmas, bet centās tās bagātināt ar jaunu saturu un formu. Visinteresantākais ir tas, ka pašas spēcīgākās radošās personības vienmēr stāvējušas nomaļus no dažādām sava laika strāvām un virzieniem. Parasti doktrīnai konsekventi seko viduvējības. Pikaso radīja kubismu un pirmais no tā novērsās.

2ana Moreasa pievēršanās simbolisma gnozeoloģiskajai koncepcijai nebija nejauša. Jautājumi par izziņas metodēm vienmēr bijuši simbolisma centrā, jo tā daiļrades filozofijas kodolu veidoja t.s. poētiskais metodoloģiskums. Interese par izziņas paņēmieniem un līdzekļiem, kas katru reizi dominē metodoloģiskajos meklējumos, nosacīja simbolistu pamatattieksmi pret literatūru un tās lomu cilvēka dzīvē. 2ans Moreass rakstīja, ka simbolistiskā dzeja ir ceļš uz augstāko, sintētisko pasaules izpratni.

Literatūras virzienus iespējams grupēt nacionālajos un starptautiskajos. Simbolisms bija starptautisks literārs virziens, jo no Francijas visai drīz pārcēlās uz Vāciju, Dāniju, Krieviju. Starptautisku nokrāsu ieguva arī poētiskā metodoloģiskuma tematika simbolisma refleksijās.

Poētiskā metodoloģiskuma tendence īpaši tipiska bija krievu simbolismā, kura pirmos manifestus iespieda drīz pēc vēsturiskās publikācijas laikrakstā "Figaro". Dmitrijs Merežkovskis savā 1893. gadā izdotajā manifestā jau pirmajos teikumos kritizē jaunākās izziņas teorijas. Viņaprāt, tās uzcēlušas nepārvaramu aizsargvalni starp neizzināmo un neizzināto, tādējādi cilvēku apziņā stimulējot misticismu un reliģiozitāti. Saskaņā ar Merežkovska priekšstatu visu nelaimju sākums meklējams pozitīvismā.

Simbolisma virziena definējumā Merežkovskis daudz neatkāpjas no 2ana Moreasa tēzēm. Kā viņš paskaidro, poētiskajiem simboliem dabiski un nepiespiesti jāizaug no īstenības dzīlēm. Ja turklāt autors tos mākslīgi rada kādas idejas atveidojumam, tad simboli pārvēršas nedzīvās alegorijās. Taču Merežkovska publikācijā ir atziņas, kuras, it kā zināmas inerces virzītas, turpināja figurēt arī vēlākajos krievu simbolisma teorētiskajos risinājumos. Pirmkārt un galvenokārt tas attiecas uz uzskatu par simbolos ietvertā satura bezgalību un neierobežotību.

Terminoloģiska inerce sastopama Valerija Brjusova programmatiskajās piezīmēs no 1894. gada izdotajos krājumos "Krievu simbolisti". Viņa pieeja būtiskāk atšķiras no 2ana Moreasa manifestā lasāmā. Brjusovs pārņēma sintēzes ideju. Taču viņa sintēzes definīcijā trūkst viengabalainības. Bet bez tās šī metode nav iedomājama. Brjusovs raksta, ka simbolisma mērķis ir atspoguļot tēlu virkni, kas vēl nav izkristalizējusies vienotā sintētiskā veselumā. Turklāt sakarības starp atspoguļotajām parādībām simbolistiskā tēlojumā esot nejaušas. Sakarības patiesībā esot tikai priekšnoteikums lasītāja patstāvībai. Valerijs Brjusovs ieteica terminu "mājienu poēzija". Termins loģiski iekļāvās viņa teorētiskajā shēmā. 2ana Moreasa manifestā dzejas mērķis ir pasaules objektīvs atveidojums, Brjusova teorētiskajās marginālijās daiļrades galvenā funkcija ir iedvesmošana, mājiena došana. Brjusovam tuvāka bija intuīcija, nevis loģika. Subjektīva nojauta bija viņa poētiski metodoloģisko refleksiju bāze.

Simbolisms nenoliedza, ka izmanto īstenības tēlus apziņas pārdzīvotā satura atspoguļošanai. Simbolisma specifika slēpjas citur. Virziena īpatnība sākas, iztirzājot lasītāja apziņas lomu mākslinieciskā tēla uztverē. Simbolismā mākslas centrs ir nevis tēls, bet lasītāja uztvere. Respektīvi, lasītāja prasme saskatīt tēla simbolisko jēgu, savlaicīgi un pareizi iztulkot autora doto mājienu. Tatad no lasītajiem tiek prasīts, lai viņi paši spētu lietot simbolizācijas metodi.

Ne velti simbolismā aktuāla kļuva asociativitāte. Asociācija patiesībā vienmēr bijusi vārda mākslas pamatā. Taču 19. gadsimta literatūrā priekšroku guva loģisks pamatojums un skaidri uzskatāmas vai precīzi norādītas sakarības. Asociācija palika ēnā. Simbolisms turpretī asociācijai pievērsa ļoti lielu uzmanību, jo no asociativitātes atkarīga simbola efektīva uztvere.

Divējāda bija simbolistu attieksme pret valodu. No vienas puses, bieži tika uzsvērta valodas nepilnība un nespēja adekvāti "kodēt" pārdzīvojumu saturu. Protams, tādai nostājai uz īpašu oriģinalitāti pretendēt bija grūti. Par valodas bezspēcību ideāli atveidot apziņas plūsmu izteicās jau romantiķi (par šo problēmu faktiski domā ikviens liels rakstnieks).

No otras puses, simbolisti fetišizēja valodas nozīmi. Viņi piešķīra valodai visaugstāko gnozeoloģisko vērtību. Pastāvēja uzskats, ka izziņas pamatā ir jēdzieni. Izziņas rezultāts atkarīgs no leksiskajiem apzīmējumiem, izziņas procesā noskaidrojot vārdu attiecības ar to apzīmētajām lietām. Simbolisti tādēļ nebaidījās teikt, ka valodiska jaunrade ir reizē jaunas pasaules izveide. Tendence nākt sakaros ar "citām pasaulēm" simbolismā bija ļoti izteikta. Rezultātā simbolistu daiļrade pasaulē ienesa zināmu hierarhiju, visbiežāk aplūkojot trīsdimensiju pasauli debess pasaule, zemes pasaule un "augstākā sintēze", t.i jauna pasaule ar jaunu laiku un jaunu telpu.

Simbolisma attieksmē pret valodu redzamāko vietu ieņem simbola problēma. Simbols tikai tad ir simbols, kad tas savā semantiskajā nozīmē nav ierobežots. Simbols tajā pašā laikā ir iekšējs, apziņā esošs apzīmējums ārējās pasaules norisēm. Tādas bija pamattēzes.

Valodu simbolisti uzlūkoja divējādi. Zināms duālisms konstatējams simbolisma galvenā gnozeoloģiskā instrumenta simbola iztirzājumā. Viena daļa simbolistu bija pārliecināta, ka simboli eksistē katrā lielā mākslā un ikvienā tēlā iespējamas simboliskas potences polifonisks saturs, kas auditorijai atklājas komunikācijas procesā. Otrai daļai simbolistu piemita noslieksme radīt jaunus simbolus. Simbolisma mantojumā tādēļ var sastapt divus simbolikas tipus. Pirmkārt, t.s. empīriskos simbolus; simbolus, kuros mākslinieciski tēlojošie elementi atbilst reālajām parādībām un objektīvās sakarībās esošiem objektīviem fenomeniem. Otrkārt, t.s. konstruktīvos simbolus. Tajos atbalsojas mitoloģiskas reminiscences, vēstures materiāls, abstrakcijas bez reāla konteksta.

Simbolismam vispār raksturīgs duālisms, kas nereti pāraug vairāk vai mazāk izteiktā pretrunīgumā. Simbolismam tipiska vēršanās pašam pret sevi un tieksme sevi pārvarēt. No jauno laiku literārajiem virzieniem simbolismam piemita vislielākais autoopozicionāriskums.

Tas sākās jau 2ana Moreasa manifestā. Tā autors atzina tikai tādus poētiskos tēlus, kuriem bija empīrisks segums. 2ans Moreass akcentēja stila precizitātes un skaidrības nepieciešamību. Tas nebūt nav tas pats, kas "mājienu poēzija" un ilgošanās nākt saskarē ar "citām pasaulēm".

Kā varēja rasties simbolisma manifestā reālisma poētikai tuvi motīvi? Atbilde negaidīta, taču vienkārša. 2ans Moreass bija viens no tiem, kas bija visnaidīgāk noskaņoti pret simbolismu. Neticami, kuriozi, tomēr tas ir fakts. Moreasa laikabiedri, krievu simbolisti gadsimtu mijā to zināja ne sliktāk par mums tagad. Viņi zināja, ka simbolisma pirmā manifesta autora literārās darbības mērķis ir cīņa pret simbolisma principiem.

Franču simbolisti sapņoja par dzejnieka patiesu brīvību un neatkarību no visa un no visiem. Viņu ideāls bija galējs individuālisms. 2ans Moreass turklāt bija citās domās. Viņam literārais anarhisms un koķetīgā radošā neatkarība nepatika. Viņš nekaunējās pakļauties paša izraudzīto skolotāju autoritātei un mācīties no priekšgājēju literārajiem darbiem.

Bez šaubām, 2ana Moreasa personība un kuriozitāte ar manifestu ir samērā ikdienišķa parādība t.s. pārejas laikmeta kultūrā 19. gs. beigu un 20. gs. sākuma mākslā un literatūrā. Mēdz uzskatīt, ka literatūras attīstībai vislabvēlīgākā augsne veidojas tad, ja līdzās darbojas revolucionāri spēki un personības, kuras grib turpināt kultūras vēstures tradīcijas un izvairās no radikāliem apvērsumiem. Tieši tāda augsne bija nogulsnējusies pārejas laikmetā.

2ans Moreass visu dzīvi (viņš dzimis 1856. g., miris 1910. g.) palika uzticīgs antīkai kultūrai. Deviņdesmito gadu sākumā, pilnīgi sarāvis saites ar simbolismu, viņš mēģināja dibināt jaunu literāru skolu. Tā tika nosaukta par romāņu skolu un paraugam izvēlējās 16. gadsimta franču dzeju. Tomēr skola drīz izjuka, un Moreass atkal pievērsās antīkajai literatūrai, no kuras vairs nešķīrās līdz mūža beigām.

Viņa dzejas krājumus izdeva Parīzes labākās izdevniecības. Tajās iespieda arī viņa idejisko pretinieku simbolistu grāmatas. Abas nesaticīgās puses labi saprata, ka viņus vieno dziļa un patiesa literatūras mīlestība un teorētiskajām domstarpībām nav galvenā nozīme. Arī tā ir viena no pārejas laikmeta īpašībām. Toreiz literatūrā darbojās daudzi lieliski cilvēki, kuri par visu augstāk vērtēja mākslu.

Simbolisma literāri mākslinieciskie paņēmieni un līdzekļi ar laiku kanonizējās, neatbilda sociālajiem apstākļiem un sabiedrības garīgajām vēlmēm. To saprata paši simbolisti, kā arī tie, kuri simbolistus sāka kritizēt, tā teikt, no malas. Akmeistu, krievu simbolistu pirmo kritiķu, programmā līdera pozīcijās nostājās tēzes, kas faktiski bija pret simbolismu mērķētas antitēzes. Akmeisti aicināja atsacīties no jebkādas mistikas, brāļošanās ar "citām pasaulēm". Viņuprāt, vārdam precīzi jāatbilst attēlotajam priekšmetam, dzejniekam vienlīdzīgi jāizturas pret visām dzīves izpausmēm un objektīvi tās jāatspoguļo savā daiļradē.

Kādos aspektos simbolismam, Raiņa vārdiem izsakoties, pieder nākotne? Kas no simbolisma saglabājis noteiktas perspektīvas?

Simbols kā izziņas kategorija virzās pa materiālistiskajā filozofijā klasisko taisni: īstenības jutekliskā uztvere abstraktā domāšana prakse. Simbolismā šī taisne nebija savādāka. Vienīgi simbolisti šīs taisnes pirmos divus posmus traktēja ideālistiskā nokrāsā. Viskonkrētāk un vissaprotamāk viņi izsacījās par taisnes noslēdzošo posmu praksi, simboliskā tēla izpratni reducējot uz lasītāja uztveri. Jāsaka, tieši šajā jomā simbolisms atstāja ļoti lielu ietekmi uz literatūras attīstību. Simbolisms pirmo reizi literatūras vēsturē īpaši saasināja jautājumu par māksliniecisko nosacītību. Tātad literāro formu, bez kuras savlaicīgas apguves grūti būtu visai drīz lasīt Džoisa, Prusta, Kafkas, franču "jaunā romāna" pārstāvju prozu.

Andrejs Belijs rakstījis, ka simbolisms ir jauns domāšanas veids. Viņam lielā mērā bija taisnība. Simbolizācija ir strukturāli sistēmiskā domāšanas veida atribūts. Simbolisti priekšplānā izvirzīja dažādas sakarības, audzināja lasītājus uz pasauli raudzīties no strukturālo sakarību viedokļa. Strukturāli sistēmiskā pieeja pārejas laikmetā aizsākās zinātnē. Ar simbolisma starpniecību tā aizsākās arī literatūrā. Un tas nav mazsvarīgi, ja zinām, kādu raksturu šī pieeja ieguvusi mūsdienās, kad literāri mākslinieciskajā apziņā arvien vairāk, piemēram, nostiprinās planetārais skatījums cilvēka un viņa apkārtējās vides atspoguļojumā.

Simbolisma gramatika

Simbols nav aktuāli saistāms ne ar vienu fizikālās pasaules elementu.

E.Kasīrers

Mūsdienu izcilākais simbola teorētiķis Aleksejs Losevs pret simbolismu krievu literatūrā izturējās skeptiski. Tas izpaužas viņa slavenajā monogrāfijā un citās publikācijās. Par franču simbolistiem viņš pateicis maz.

Pirmajā brīdī tas šķiet neticami, ja atceramies Loseva attieksmi pret māksliniecisko tēlu vispār. Pat marksismaļeņinisma estētikas "spēka gados" filozofs nebaidījās publiski apliecināt savu nostāju, droši formulējot vulgāri materiālistiskajai mācībai neglaimojošas atziņas. Ar savu autoritatīvo balsi viņš atklāti un skaidri pateica, ka mākslinieciskais tēls ir lielums, kas nepakļaujas racionālai izziņai, un naivi ir censties to loģiski sheTmatizēt. Mākslinieciskajā tēlā vienmēr ietverts kaut kas tāds, kas nepadodas konstruktīvai analīzei, bet spēj fascinējoši iedarboties uz cilvēka dvēseli kā burvības pilns redzējums.1

Bez pārliekas sajūsmas krievu simbolismu vērtējuši ari citi zinātnieki. Pāvels Florenskis rakstījis: "Mums jāatzīst, ka , izņemot vilinošas teorijas un ļoti labus literāros tēlus (kuriem nav nekāda sakara ar simboloģiju), simbolisti neko nav atstājuši. Viņiem bija pilnīgi sveša vēsturiski salīdzinošā metode simbolisko tēlu un likumību skaidrošanā, un stingri zinātniskas metodoloģijas trūkums šajā jomā noveda pie pseidosimboliskiem, tīri literāriem paņēmieniem, ar kuriem beigu beigās tad arī tika kompromitēts pats simbolisma jēdziens".2

Acīmredzot tamlīdzīgai kritiskai pieejai tagad visgrūtāk noticēt tiem, kuru izglītībā dominējusi tendencioza vienpusība un kuriem bijusi liegta iespēja iepazīt pasaules kultūras attīstības kardinālākās likumsakarības.

Alekseja Loseva un Pāvela Florenska skeptiskajās konstatācijās nav nekā neticama. Viss izskaidrojams vienkārši: viņi lieliski zināja simbolu un simbolizācijas totālās funkcijas kultūrā, un krievu simbolistu ieguldījums tajā objektīvi raksturojams salīdzinājumā ar daudzu gadsimtu mantojumu. Abu izcilo filozofu priekšstatus ļoti grūti samērot ar tādas sabiedrības priekšstatiem, kura pazīst tikai vienu filozofisko virzienu un vienu kultūras dzinējspēku šķiru cīņu.

Ar kādu mantojumu salīdzināma ne tikai Brjusova, Belija, Ivanova, Baļmonta, bet arī Aspazijas, Raiņa, Viktora Eglīša, Fallija, Akuratera, Plūdoņa radīto simbolisko tēlu struktūra?

Ja piekrītam koncepcijai, ka simbols ir kultūras principiālākā kategorija, kā ari īstenības funkcija, īstenības atspoguļotājs un ka tajā var saplūst dažādas strukturāli semantiskas vienības (alegorija, mīts u.c), tad bāze salīdzināšanai ir milzīga un varbūt pat neaptverama. Pasaules literatūrā simbolus satur Vergilija "Eneīda", Dantes "Dievišķā komēdija", Puškina "Vara jātnieks", Ļermontova "Dēmons", Dostojevska darbs par Lielo inkvizitoru…

Literatūra vienmēr bijusi organiski vienota ar reliģisko simbolismu atsevišķu zināmā mērā iekšēji noslēgtu grandiozu simbolizācijas pielietojuma sfēru. Reliģiskais simbolisms savukārt sevī ietver daudzus aspektus. Galvenie no tiem: reliģiskās simbolizācijas koncepcija un specifika, simbola jēdziena izpratnes vēsturiskā evolūcija, simboliskie procesi, simboli reliģiskajā apziņā, simbola izpratnes izmaiņas un baznīcas vēsture, simbols un svētums, simbols un garīgums, garīgā laika un telpas simboli, simbolika un ikonogrāfija, simbols un mīts, simbols un rituāls, simbola saistība ar meditāciju un mistiku, simbols un vizuālā māksla, simboliskās ekspresijas veidi, simbolika un emblemātika, verbālie simboli.

Simbolizācijai ir milzīga loma Austrumu glezniecībā daudz lielāka nekā Rietumu glezniecībā, kurā simboliskās sistēmas ir manāmi intelektuālākas un racionāli formalizētākas. Turklāt Rietumu glezniecībā simbolisms bieži balstās uz literārām asociācijām, piedāvājot auditorijai simbolus par simboliem.

Bez šaubām, simbolu ietekmes zonas nav tikai reliģija, literatūra un māksla. Vēl jāpiemin muzikālie simboli, leļļu simbolika, paklāju, mēbeļu, tapešu, keramikas simbolika, seksa simbolika, parku un dārzu arhitektūras, apģērba simbolika, skaitļu simbolika.

īpaša tēma varētu būt simbolizācijas loma noteiktos vēsturiskos laikmetos, piemēram, viduslaikos ar to tipiskajiem izsmalcinātajiem rituāliem, ticību brīnumiem, burvestībām, maģiskām izdarībām, kad iracionālās simbolikas klātbūtne konstatējama visās dzīves jomās un simboli veido savdabīgus kultūras dialektus atkarībā no to eksistences veida.

Ar simbolisma poētiku saistīts arī stilistiskais virziens, kas pie mums tiek apzīmēts ar terminu "jūgendstils",3 un postimpresionisms.4

Cilvēces kultūras vēsturē simbolu līdzdalība sastopama uz katra soļa, un tādēļ nav nekāds pārsteigums, ka pastāv bagāta un konceptuāli sazarota simboliskā filozofija, par kuru "komunisma cēlāju" sabiedrībai, protams, nekas nebija jāzina, bet par kuru bija informētas tādas personības kā Losevs un Florenskis.

Mūsdienu simboliskās filozofijas aizsākumi meklējami romantisma estētiskajās doktrīnās, piemēram, Šellinga tēzēs par mākslu kā simbolisku formu un mākslinieciskā tēla struktūras vēsturiskās izaugsmes trim stadijām (shematisms alegorija simbols).5

Ar laiku estētiskās doktrīnas pārauga filozofiski universālās nostādnēs, un pašlaik jau varam tikties ar tradīcijām bagātu filozofisku skolu. Simbolisma filozofijas pazīstamākie pārstāvji ir Anrī Bergsons, Martīns Heidegers, Karls Gustavs Jungs, Alfrēds Norts Vaitheds, Ernsts Kasīrers, Nelsons Gūdmens, Suzanna Langere.

Klasiskās trīssējumu monogrāfijas "Simbolisko formu filozofija" autors Ernsts Kasīrers simbolu pasludināja par cilvēka būtības atslēgu.6 Viņaprāt, izziņas procesā izšķiroša loma ir "simbolu sistēmai", ar kuras palīdzību cilvēks apstrādā jutekliskās uztveres materiālu. Šī sistēma ir vēsturiski mainīgs lielums, un pakāpeniski tajā nostiprinājušās tādas vienības kā valoda, mīts, reliģija, māksla.

Kasīrers interesanti raksta par simbolikas aktivitātes pieaugumu. Jo plašāk cilvēks izmanto simbolu sistēmu, jo vairāk viņš attālinās no fizikālās pasaules. Tā vietā, lai pievērstos realitātēm, cilvēks visu uzmanību koncentrē uz sevi, resp. nonāk refleksīvās domāšanas valgos. 20. gadsimta nogales pārstāvim šī parādība ļoti labi pazīstama atcerēsimies kaut vai apziņas plūsmas metodi daiļliteratūrā un metodoloģijas bumu zinātnē. Mākslīgais vidutājs simbolu sistēma kļuva par neatņemamu cilvēka apziņas sastāvdaļu. Ne velti Kasīrers citē Epitekta vārdus: "Tas, kas cilvēku satrauc un traucē viņu, nav lietas, bet gan viņa domas un fantāzijas par lietām".

Manuprāt nav tālu tā diena, kad mēs pazīstamāko simbolisma filozofu vidū izlasīsim arī Alekseja Loseva vārdu. Aktuālākās simbolisma filozofijas idejas pamatīgi ietekmējušas viņa agrīnos pētījumus. Simbola teorija priekšplānā stabili noturējusies arī vēlākajās desmitgadēs, kad visi patstāvīgie gnozeoloģiskie risinājumi bija jāsaskaņo ar viena cilvēka filozofisko konspektu burtnīcās fiksētajiem ekspromtiem.

Astoņdesmitajos gados publicētas vairakas izvērstas intervijas ar krievu

filozofijas korifeju.

Kādā no tām Losevs lakoniski formulējis savu viedokli simbola teorijā. Galveno filozofs apkopojis piecās tēzēs, kuru saturs uzskatāmi apliecina domātāja piederību simbolisma filozofijai7 un pauž tās kvintesenci.

Simbols (1) ir īstenības funkcija, tādēļ tajā var strukturāli atspoguļoties visdažādākie īstenības elementi. Simbols (2) ir īstenības jēga. Simbols ir nevis vienkārši īstenības funkcija vai atspoguļojums, bet gan tāds atspoguļojums, kurš atklāj attēlotās parādības jēgu. Tādējādi tā ir specifiska atspoguļošanās cilvēka apziņā un nav tieši saistīta ar to parādību, kura tiek atspoguļota. Šī netiešā forma palīdz ietiekties atspoguļotās parādības saturiskajā dziļumā, ko nav iespējams jutekliski uztvert. Simbols (3) ir īstenības interpretācija, jo atspoguļotā parādība apziņā specifiski pārstrādāta un atbilst attiecīgajai izpratnei, interpretācijai. Simbols (4) ir īstenības signifikācija. Tā kā simbols ir īstenības atspoguļojums apziņā, tas kaut kāda veidā ir jāapzīmē. Tāpēc īstenības simbols reizē ir arī īstenības zīme, tas atbilst kaut kam īstenībā. Simbols (5) ir īstenības pārveidošana. Simbols atspoguļo īstenību un apzīmē īstenību. Bet īstenība mainās, un tāpēc mainās arī simbols, īstenības simboliskā interpretācija.

Piektā tēze ir "visslidenākā". Tās mērķis uzbūvēt tiltu starp simbola teoriju un reālo dzīvi, praksi, dialektiku, sabiedrības sociāli ekonomisko progresu, pat marksistiski ļeņinisko filozofiju vispār, obligāto "burtnīcu" gnozeoloģiskajiem pierakstiem.

Piektajā tēzē ietvertā problemātika nodarbināja arī Raiņa prātu. Dzejnieks daudz domāja par to, kā simbolisku tēlu struktūrā uzsvērt dialektiskos momentus, lai simbols ne tikai atspoguļotu iracionāli statiskus garīgus fenomenus, bet arī stimulētu dinamiskus, attīstību ilustrējošus iespaidus.8

Mūsu sabiedrība acīmredzot viskompetentākā ir literārajā simbolismā. Simbolisma filozofija, reliģiskais simbolisms zināšanu pasaulē nostabilizēsies tikai pēc izglītības sistēmas radikālas reformas.

Visbiežāk nākas dzirdēt vairākus jautājumus. Pirmkārt: ko paši simbolisti domāja par virziena ieguldījumu vārda mākslā? Otrkārt: kāpēc simbolismu joprojām turpina dievināt bez sajūsmas atplūdu pazīmēm?

Andrejs Belijs 1903. gada 10. jūnijā rakstīja Aleksandram Blokam: "Simbolu metode ir laba, tā ir vislabākā. Tas, ko nevar loģiski izteikt, tiks izteikts psiholoģiski. Tādēļ visvairāk mīlu tēlainu valodu. Tas ir visīsākais ceļš uz dziļumu. Bet bieži mēdz būt svarīgi, lai arī virspuse sniegtu dziļuma spoguļattēlus: svarīgi, lai arī loģiski mēs ietu pa to pašu ceļu, pa kuru gājām intuitīvi".3

Ar secinājumu nevajadzētu steigties. Tiesa, simbolisms ir "vislabākais". Bet, izrādās, ne tādā nozīmē, kādā mums šķiet pirmajā brīdī. Simbolisti savu virzienu uzskatīja par "vislabāko" nevis no simbolisko tēlu, bet gan no pilnīgi cita viedokļa.

Losevam un Florenskim ir taisnība, kad viņi norāda uz oriģinalitātes trūkumu simbolistu mākslā. Taču noteikti respektējama simbolistu paškritika. Un tā bija maksimāli nesaudzīga. Andrejs Belijs, piemēram, grāmatā "Simbolisms" skaidri un gaiši pateica, ka simbolisms nav devis nekā jauna un literatūrā simboli bijuši satopami jau agrāk.10

Simbolisti ļoti labi apzinājās, ka viņu dzejā simbolu (tēlu) izmantojuma veids ir tradicionāls. Viņu radošajā darbībā ne vienmēr galvenais bija jaunu simbolu meklējumi. Nereti atcerējās "veco" simboliku, to pieskaņojot laikmeta idejiskajām tendencēm.11 Zīmīgs piemērs ir senkrievu kultūrā izplatītā "svētā zirga" tēla transformācija simbolistu "baltajā zirgā" un arī PetrovaVodkina un Jeseņina "sarkanie zirgi" mazliet vēlāk.12 To pašu var teikt par Saules simbola struktūru un semantiskajām variācijām Baļmonta dzejā un Raiņa dramaturģijā.13

Simbolistu izmantoto simbolu atšķirības no reālistu simboliem nebija strukturālas, bet mākslinieciski priekšmetiskas, idejiski saturiskas. Reālisti vienmēr pievērsušies objektīvās īstenības materiālam, simbolisti turpretī iracionālajam, tiecoties atspoguļot empīriskajai objektivitātei pāri stāvošas abstrakcijas. Simbolistus vispirms un galvenokārt interesēja lietu un parādību dziļākie slāņi, kas neiemiesojas konkrēti materiālā formā. Vjačeslava Ivanova uztverē tā bija dzejnieka intuitīva "iedziļināšanās" empīriskā materiāla stihijā.14 Valerijs Brjusovs savukārt rakstīja: "Simbolisti kategoriski noliedza daiļrades metodi, kas mākslu padara par dzīves vienkāršu ilustrētāju, un prasīja, lai patiesi mākslinieciskā darbā aiz ārēji konkrētā materiāla slēptos cits, daudz dziļāks. Parādību daļēji atspoguļojoša mākslinieciskā tēla vietā viņi izvēlējās māksliniecisko simbolu, kas sevī slēpj daudzas jēdzieniskas nozīmes".15

Simbolisti cerēja izteikt lietu un parādību būtību. Tāpēc viņu niknākais ienaidnieks bija nejaušība. Simbolisti saprata, ka nejaušais ir visaugstākais šķērslis ideālai sintēzei būtībai, veselumam, iekšējai harmonijai. Šā šķēršļa pārvarēšanai viņi izvēlējās divus ceļus. Pirmais balstījās uz semantisko autonomiju, kad katrs vārds iegūst heraldisku pieskaņu. Klasisks piemērs šajā ziņā ir populārās Bloka dzejoļa rindas: "Nakts. Iela. Laterna. Aptieka…" Otrais aktualizēja t.s. iedvesmošanas paņēmienus, kad autors ar zemteksta palīdzību mēģina panākt priekšstatu par lietu un parādību veselumu, dziļumu, būtību.

Pirmais ceļš visvairāk saistījis dzejas teorētiķus "semantiskās poēzijas" speciālistus.16

Otrā ceļa liktenis ievirzījās citādi. Pateicoties tam, simbolisms visdobjāk atbalsojās lasītāju apziņā. Šis ceļš stimulēja simbolisma valodu dēvēt par ezotērisku, leksiski dekoratīvu, noslēpumainu, bet simbolistu daiļradi mietpilsoniski apsaukāt par pārgudru ekstāzi, iracionālu kaislību apliecinājumu u.tml.

Franču simbolistus Šarlu Bodlēru, Polu Verlēnu, Arturu Rembo, Stefanu Malarmē savulaik pārprata un nesaprata, viņus pat nosauca par dekadentiem pagrimušas mākslas radītājiem. Aizstāvot dzejniekus pret šo rupjo apzīmējumu, tika radīts simbolisma jēdziens. Tas notika 1885. gadā Parīzē. Gadu vēlāk Moreass publicēja slaveno manifestu.17

Bodlērs un pārējie franču simbolisti tiecās pēc sintētiskiem tēliem, kuros iemiesotos gan īstenības, gan cilvēka izjūtu dažādi aspekti.

Franču simbolistu tēlu struktūra ir divpusīga. Ta ir pasaules materiālās sfēras konglomerācija un reizē liriskā varoņa jutekliskās refleksijas, emociju un iztēles pasaule. Starp abām pusēm pastāv īpatna sakarība, un tā ir specifiskākā franču simbolistu tēlu struktūras iezīme. Empīriskā sfēra daiļdarbos neparādās tieši, bet gan liriskā varoņa izgaismojumā atmiņās, asociācijās (mūsdienās to dēvē par personālistisko simbolismu, jo dzejas centrā vienmēr paliek cilvēks).18 Dzejiskie simboli savukārt ir cilvēka iekšējās pasaules simboli un garīgu norišu jēdzieniskās zīmes. 19. gadsimta vidū tas bija kaut kas jauns, un publika sāka dzejniekus neglīti apsaukāt.

No kāda viedokļa krievu simbolisti savu virzienu uzskatīja par "vislabāko"? No izziņas teorijas, no filozofiskā viedokļa.

Atceroties jaunību, Andrejs Belijs par simbolisma periodu saka, ka gadsimtu mijā milzīga nozīme bijusi īpašam noskaņojumam, īpašai garīgajai atmosfērai, kas valdīja sabiedrībā. Toreiz visi dzīvojuši nākotnes idejas vārdā, īpatna dinamisma, lietu un parādību dziļuma konstatācijas mānijas varā.13 Lai šīs ilgas iemiesotu mākslā, bija nepieciešama pilnīgi jauna mākslinieciskās izziņas metode, jauna filozofiskā pieeja vispār. Simbolisti gribēja radīt kaut ko plašāku par literatūru, un viņu pretenzijas nebūt nekoncentrējās tikai ap simbolizāciju literāri poētiskajā aspektā. Viņuprāt, simbolisms ir pasaules izjūta, prāta noskaņojums, intelektuāla pozīcija. Andrejs Belijs grāmatā "Simbolisms" uzbūvēja kapitālu ēku, simbolisma problemātiku saistot ar kultūru, filozofiju, valodu, zinātni, psiholoģiju. Viņš, tāpat kā viņa domubiedri, gribēja pārveidot pasauli un dibināt simbolisma filozofiju.

Zīmīgi, ka šo sociāli filozofisko mērķi kritizē vismazāk, kaut gan tajā it kā visspilgtāk atklājas simbolistu pašapmāns, viņu sapņu utopiskums, naivais kosmiskais metaforiskums, jo viņi taču nenodarbojās ar "savu lietu", bet gan pretenciozi uzņēmās aizstāt "īstos" filozofus, sociologus, politiķus, zinātniekus…

Atbildēt uz jautājumu, kāpēc simbolismu joprojām ļoti ciena, ir visgrūtāk. Varētu, protams, atsaukties uz tradicionālo rekomendāciju lasīt simbolistu daiļdarbus un gaidīt, kad atbilde nāks pati no sevis.

Varam droši uzskatīt, ka mūsu gadsimta kultūrai pamati tika ielikti gadsimtu mijā un vēlāk intelektuāli idejiskajā pasaulē nekas principiāli jauns nav nācis klāt. Noteikti varam apgalvot, ka simbolisti bija izcilas personības. Tā bija unikāla ģeniālu mākslinieku un domātāju plejāde.

Aizraujoši lasīt šo lielisko cilvēku portretiskos zīmējumus memuāru publikācijās.

Marina Cvetajeva, piemēram, pievērsusi uzmanību burta "B" maģijai simbolisma "ēras" izcilību sarakstā: Baļmonts, Brjusovs, Belijs, Bloks, Baltrušaitis. Viņa raksta arī par personību pāriem literatūras vēsturē: Gēte un Šillers, Bairons un Šellijs, Puškins un Ļermontovs. Mūsu gadsimtā esot nācis klāt jauns pāris Baļmonts un Brjusovs. Viņus minot kopā nevis līdzības, bet polaritātes pēc. Baļmonts maksimāla atvērtība, atklātība. Brjusovs noslēgtība, patība sevī. Baļmonts spalgi, Brjusovs klusi, dobji.20

Sava "epitetu sistēma" bija Viktoram Eglītim: Merežkovskis dzelzs ģenerālis, Belijs gaišmatains, liesmains ercenģelis, Sologubs visu izbaudījis skeptiķis, Ivanovs gudrībā nogrimis gaišreģis, pravietis, Gipiusa skaista, izsmalcināta estēte.21 Viktora Eglīša epitetus neapstrīdēja viņa draugi arī simbolisma cienītāji Valdemārs Dambergs un Edvarts Virza.

Lidija Ginzburga simbolistus uzskata par formālās skolas (Tiņanovs, Šklovskis, Jakobsons, Eihenbaums) un tātad 20. gadsimta strukturālisma tēviem. Tikai simbolisti esot bijuši pārāk lieli rakstnieki, lai nodarbotos ar zinātni. Viņu apziņu un pasaules uztveri noteikusi intuīcija, kas bijusi nevis analīzes instruments, bet analīzes objekts. Ginzburga citē Aleksandra Bloka novēlējumu, kas izteikts kādā formālās skolas filologu sanāksmē: "Viss, par ko jūs šeit runājat, ir interesanti un varbūt pareizi, bet, domāju, dzejniekam ir kaitīgi to zināt".22

Diemžēl arī mums ilgu laiku daudz ko bija kaitīgi zināt. Turklāt citi mūsu vietā izlēma, ko mēs drīkstam zināt un ko nedrīkstam. Un nedrīkstējām zināt pašu svarīgāko cilvēces kultūras globālākās likumsakarības un ar tām saistītās vērtības.

Literatūra

1.    ĖīńеāĄ. Ļšīįėеģą ńčģāīėą č šеąėčńņčчеńźīе čńźуńńņāī. Ģ., 1976. Ī ļīżņčчеńźīģ īįšąēе, Ā źķ.: Деķь ļīżēčč 1981. Ģ., 1981. Ń. 69-70.

2.    Ōėīšеķńźčй Ļ. Symbolarium [ńėīāąšьńčģāīėīā].Ā źķ.: Ņšудū ļī ēķąźīāčģ ńčńņеģąģ. 5. Ņąšņу, 1971. Ń. 524.

3.    Ńąšąįь˙ķīā Д. Ńņčėь ģīдеšķ. Čńņīźč, čńņīšč˙, ļšīįėеģū. Ģ., 1989.

4.    Thomson Ā. Camille Pissarro and Symbolism.The Burlington Magazine. 1982. January, pp. 14-23.

5.    ŲеėėčķćŌ.Ā. Ōčėīńīōč˙ čńźуńńņāą. M., 1966. Ń. 106.

6.    Źąńńčšеš Ż. Īļūņ ī чеėīāеźе* āāедеķčе ā ōčėīńīōčž чеėīāечеńźīй źуėьņуšū. Ā źķ.: Ļšīįėеģą чеėīāеźą ā ēąļąдķīй ōčėīńīōčč. Ģ., 1988. Ń. 3 30.

7.    ĖīńеāĄ. Деšēąķčе духą. Ģ., 1988. Ń. 214 215.

8.     Skat. šajā krājumā: Priedītis A. Rainis un simbolisms: metode, simbiozes princips. Otrais raksts.

9.    Ąėеźńąķдš Įėīź č Ąķдšей Įеėūй. Ļеšеļčńźą. Ģ., 1940. Ń. 32.

10.  ĮеėūйĄ. Ńčģāīėčēģ. Źķčćą ńņąņей. Ģ., 1910. Ń. 49.

11.  ĢčķцĒ. Ńčģāīė уĄ.Įėīźą, Ā źķ.: Ā ģčšе Įėīźą. Ģ., 1981. Ń. 172-208.

12.  Įąēąķīā Ā. Ź ńčģāīėčźе źšąńķīćī źīķ˙ Šуńńźą˙ ėčņеšąņуšą. 1980. №4. Ń. 21 -23.

13.  Įąėьģīķņ Ź. Įудеģ źąź ńīėķце. Źķčćą ńčģāīėīā. Ģ., 1903. Skat. šajā krājumā: Priedītis A. Raiņa Saules bērni.

14.  Čāąķīā Ā. Ļī ēāеēдąģ. ŃĻį.', 1909. Ń. 40.

15.  Įšžńīā Ā. Ļīėķīе ńīįšąķčе ļšīčēāедеķčй č ļеšеāīдīā. Ņ. 21. ŃĻį., 1913. Ń. 227-228.

16.  Ńņеļąķīā Ž. Ā ņšехģеšķīģ ļšīńņšąķńņāе ˙ēūźą. Ģ. 1985.

17.  Skat. šajā krājumā: Priedītis A. Manifesta jubileja.

18.  Īįėīģ ķеāńźčй Д. Ōšąķцуēńźčй ńčģāīėčēģ. Ģ., 1973. Ń. 102.

19.  ĮеėūйĄ. Ķą šуįеęе дāух ńņīėеņčй. Ģ.-Ė., 1930.

20.   Цāеņąеāą Ģ. Ćеšīй ņšудą. Ēąļčńč ī Āąėеščč Įšžńīāе,Ķąųе ķąńėедčе. 1988. №5. Ń. 66.

21.   Dambergs V Sarakstīšanās ar Edvartu Virzu un Viktoru Eglīti. Vēstules. Kopenhāgena. 1954. 52. Ipp.

22.   Ćčķēįуšć Ė. Чеėīāеź ēą ļčńьģеķķūģ ńņīėīģ. Ė., 1989. Ń. 64.

Simbolisma filozofiskā kompetence

Ir mākslinieki, kuri mākslu uzskata kā logu uz pasauli, grib kaut ko izprast viņpus gleznas, viņpus romāna.

Viktors Šklovskis

Krievu simbolistu t.s. vecākās paaudzes pārstāvis Konstantīns Baļmonts vienā no saviem agrīnajiem rakstiem salīdzina reālistus un simbolistus, kuri vispār tolaik bija populāri salīdzinājuma objekti.1

Baļmonta pārliecībā reālisti vienmēr esot vienkārši novērotāji. Reālistus sagrābis reālās dzīves vilnis, un viņi nemaz nevēloties no tā izkļūt. Turpretī simbolisti esot atrauti no dzīves. Simbolisti raugās uz dzīvi pa logu.

Baļmonta metaforai piemīt zināmas perspektīvas. Var izrādīties (protams, var arī tas nenotikt), ka simbolisti tāpat uz filozofiju raudzījās pa logu, un simbolistu filozofiskās refleksijas principā vairāk vai mazāk bija vērojums "no malas".

Simbolistu filozofiskās pozīcijas analīze nav jauna tēma zinātnē. Pirmie darbi par šo tēmu publicēti jau 30. gados.2 Simbolismu par filozofiski poētisku virzienu dēvē arī mūsdienās.3

30. gados simbolisma filozofisko iedabu pamatīgāk apskatījis Vasilijs Asmuss.

Viņa pētnieciskā attieksme balstījās uz vairākām atziņām.

Pirmkārt, simbolisma izpētē nevar nodarboties tikai ar estētiski poētiskām parādībām, jo simbolu literāri poētiskais pielietojums (simbolizācija) neesot svarīgākais.

Otrkārt, simbolisma iztirzājumā izšķirošā loma esot sabiedriski politiskajai sejai, kas regulēja literātu māksliniecisko darbību, sociālo nostāju utt.

V.Asmuss rūpīgi noskaidroja simbolisma teorētiskos avotus. Viņš atklāja samērā raibu ainu. Simbolisma teorētisko avotu virknē ietilpst no teorijas un filozofijas tālu stāvoši teozofiski sapņi, antīkā filozofija un estētika Nīčes interpretācijā, Kants, Šopenhauers, R.Vāgners, Rūdolfs Šteiners.

Simbolisma pirmavotu daudzpusība palīdz izprast simbolistu patstāvīgās attieksmes neviengabalainību.

Asmuss simbolisma teorētiskos uzskatus koncentrējis trijos lokos.

Pirmajā lokā iekļaujas priekšstati par mākslas un mākslinieka sabiedriskajām funkcijām. Viena simbolistu daļa (piemēram, V.Brjusovs) simbolismu uzskatīja par jaunrades metodi. Citi bija savādākās domās. A.Bloks, A.Belijs, V.lvanovs atzina mākslas (tātad arī simbolisma) spēju radīt jaunas dzīves formas, jaunu cilvēku. Simbolisms viņu ieskatā tādēļ ieguva ļoti dziļu jēgu, un tas bija kaut kas grandiozāks par literāru metodi.

Otrais loks attiecas uz jautājumu kompleksu par mākslu kā morālās pārveides līdzekli. Simbolisti mākslu atzina par cilvēka iekšējās paveidošanās faktoru.

Trešais loks atspoguļo simbolistu centienus mākslu un literatūru uzlūkot no izziņas teorijas viedokļa. Visplašāk šajā ziņā nākas atsaukties uz Andreja Belija grāmatu "Simbolisms".

Nepieciešams piebilst, ka simbolisma gnozeoloģiskās pretenzijas veicinājušas dzīvu interesi jau krietni pirms V.Asmusa darba publicēšanas.

Tā, piemēram, B.Pasternaks savā slavenajā (bet vēlāk pazaudētajā) referātā 1910. gadā runāja par simbolistu izziņas principu nemirstību. Referāts (saglabājušās tēzes) tā arī saucas "Simbolisms un nemirstība".4

Referātā par simbolismu runāts maz. Ar simbolismu saistīta vienīgi izejas pozīcija: dzejnieks ir augstākās izziņas nesējs un jaunu dzīves formu radītājs. Referāta lielākā daļa veltīta dzejnieka augstākās izziņas nesēja sūtības pamatojumam. Šajā pamatojumā Pasternaks balstās uz subjektivitāti, kas esot pasaules īstenības un cilvēciskās apziņas neatņemama īpašība.

Visjaunākajā laikā simbolisma filozofisko izvērtējumu sniegusi Zinaida Minča.5

Ja 30. gados (kad tika sacerēta V.Asmusa apcere) aktuāla bija sociāli politiskā ievirze tamlīdzīgos izvērtējumos, tad vēlākajās desmitgadēs drīkstēja pievērsties arī citiem aspektiem simbolisma mantojumā. Z.Minča pievērsusies filozofiski estētiskajai sfērai, kas, protams, simbolismam bija daudz tuvāka par sociāli politisko sfēru.

Z.Minča plaši aplūko panestētisma izpausmes simbolismā. Krievu simbolismā estetizācijai bijušas pakļautas gan ētiskās un reliģiskās, gan politiskās, sociālās un zinātniskās vērtības.

Autore īpaši norāda par iespējamo vienpusību simbolisma izpratnē. Noteikti esot jāņem vērā, ka.panestētisma pozīcija nebūt nenozīmē, piemēram, tīrās mākslas apoloģētiku. Gluži pretēji. Simbolistu "jaunākā" paaudze (A.BIoks, A.Belijs) pārmeta 90. gadu literatūrai par aizraušanos ar "tīrā skaistuma" kultu. Simbolistu estetizācijas galvenais priekšmets ir laicīgās, "zemes", ikdienišķo parādību estetizācija, bet nevis estētiski idealizēta, abstrakta skaistā kulta veidošana.

Zinaida Minča no jauna pārskatījusi un objektīvi raksturojusi simbolisma filozofiskos avotus.

Viņa secina, ka arī filozofisko mantojumu simbolisti pa lielākai daļai esot piemērojuši sava panestētiskā pamatviedokļa argumentācijai. Simbolisti vispirms un galvenokārt vēlējušies radīt pretspēku pozitīvisma caurstrāvotā prakticisma mentalitātei. Šī pretspēka izveidošanā varēja noderēt visdažādākie materiāli no visdažādākajiem un savstarpēji pat nesaderīgiem avotiem. Simbolisti savā idejiskajā arsenālā pārņēma no I.Kanta triādes patiesība labsirdība skaistais tikai pēdējo komponentu, jo pirmajos divos "palīdzēja" vilties pozitīvisms. Simbolistiem garīgi tuva bija A.Šopenhauera ideja par skaisto kā personības vientulības pārvarēšanas līdzekli. Ar V.Solovjova starpniecību simbolistu daiļradē un teorijās ienāca mūžīgās sievišķības motīvs. Simbolistiem vienaldzīgs nebija F.Nīčes deklaratīvais estētisms, R.Vāgnera, Dž.Reskina estētiskās utopijas.

Simbolisma filozofiskās kompetences noskaidrojumā gadu gaitā nostiprinājušies pat atsevišķi sižeti, bez kuriem neiztiek gandrīz neviens (neiztiks arī šo rindu autora) izvērstāks pētījums.

Viens no tādiem sižetiem saistīts ar filozofiskās domas raksturojumu 19. gs. beigās, tādējādi iegūstot atbildes uz vairākiem jautājumiem.

Galvenokārt uz jautājumu par simbolistu filozofiskās pozīcijas rašanās iekšējiem stimuliem. Šajā sakarā nākas secināt, ka simbolistu filozofiskās tēzes bija reakcija pret prakticisma mentalitāti, ko savukārt paātrināja filozofiskā pozitīvisma krīze. Kā jau minējām, tāds secinājums lasāms Z.Mincas darbā. Līdzīgas konstatācijas sastopamas arī citās publikācijās.

Līdzīgu viedokli izteikuši ari paši simbolisti, kuri, saprotams, lieliski uztvēra sava laikmeta kultūras tipiskākās noslieksmes.

Zinaida Gipiusa atmiņās aizvadītos gadus mūsu gadsimta sākumā (un agrāk) nosaukusi par ļoti drūmu posmu. No vienas puses sevi lika manīt valdošā virsslāņa morālā, intelektuālā degradācija. No otras puses bija "tumša" un "klusējoša" apātiska masa, bet pa vidu "garlaicīgi cilvēki" Antona Čehova lugu varoņi. Krievu inteliģencē ļoti spēcīga ietekme joprojām bija 19. gs. 60. gadu Bazarova tipa pārstāvjiem. Tātad materiālistiski domājošiem reālistiem, "skaidras patiesības" meklētājiem un sociālās neapmierinātības uzkurinātajiem. Neskatoties uz to, 90. gadu pirmajā pusē esot notikusi "iekšēja sacelšanās". Jaunā paaudze sāka vērsties pret tēviem personības un mākslas brīvības vārdā. Jauno paaudzi kaitināja tēvu pārliekais prakticisms. Tēvi reaģēja operatīvi un tādēļ vienpusīgi. Viņi savu dēlu un mazdēlu jaunās tendences nolamāja par reakcionārām izdarībām.6

Savukārt Nikolajs Berdjajevs atceras, ka paaudze, kura veicināja "krievu kultūras renesansi 20. gadsimta sākumā", pirmajā laika bija aizrāvusies ar marksismu un tikai pēcāk pievērsās filozofiskajam ideālismam.7

Vispār jāsaka, ka minētā sižeta un tātad vēsturiskuma principa nepieciešamību diktēja paši simbolisti. Viņi savu dzīvi un darbu vienmēr saistīja ar laikmeta tendencēm. Tā, piemēram, Aleksandram Blokam pieder sekojoši vārdi: "Es ticu, ka mums ir ne tikai tiesības, bet arī pienākums atzīt dzejnieka vienotību ar viņa laiku".8

Simbolisma laikmeta izgaismojumam vēlāk memuāros ļoti mīlēja pievērsties Andrejs Belijs. Viņa uzskati neatšķīrās no drauga un kolēģa Bloka viedokļa. Arī Belijs uzsvēra nepieciešamību simbolismu aplūkot attiecīgā laikmeta garīgās atmosfēras kontekstā. Memuāros viņš jūsmo, ka 19. un 20. gs. "robežas bērni" arī vēlāk esot sapratuši viens otru no pusvārdiem. Viņi ar sajūsmu atceroties savus "kultūras pagrīdnieka" gadus.3 Laikmeta portrets ir viena no galvenajām tēmām Aleksandra Bloka un Andreja Belija interesantajā sarakstē.10

Krievijā jaunus filozofiskus, reliģiskus, estētiskus risinājumus veicināja vispārējais zinātnes progress 19. gs. beigās un 20. gs. sākumā. Atklājumi fizikā, bioloģijā, psiholoģijā evristiski uzlādēja arīfilologus, rakstniekus, māksliniekus. Par literārās un zinātniskās domas attīstības sakarībām rakstījusi Ļ.Silarda.11

Taču vispārējais zinātniskais progress ļoti uzskatāmi atsedza pozitīvisma nepamatotību un trūkumus pozitīvisma izziņas metodē.12

Pozitīvisma utilitārā orientācija kaitināja simbolistus, un viņiem bija, protams, taisnība.

Taču mēs šodien labi zinām arī ko citu. Zinām, ka tradīcija visās nelaimēs apvainot zinātni ir samērā tipiska 20. gs. kulturoloģiskajās refleksijās. Tagad tādējādi mēs varam secināt, ka šo tradīciju lielā mērā aizsāka simbolisti. Simbolisti bija vieni no pirmajiem, kuri uzsāka scientisma kritiku, kas tik plaši turpinājās līdz mūsdienām.

Tiekoties ar scientisma kritiku, acīmredzot, nākas uzklausīt arī citus viedokļus. Gastons Bašlars iesaka piesardzīgi izturēties pret zinātnes apvainojumiem, kuru straume sāka uzņemt ātrumu gadsimta sākumā. Vienmēr esot jāņem vērā, ka zinātnes attīstība un zinātnes loma sabiedrībā ir atkarīga no izziņas pamatmērķiem. Turklāt vienmēr esot jāatceras, ka jaunu izziņas apvāršņu atklāšana ir viena no cilvēciskā gara iezīmēm, ko cilvēks uztver kā pienākumu, bet nevis ar kuras palīdzību tas voluntāri realizē savu tieksmi pēc varas.13

Reizē ar pozitīvisma norietu 19. gs. beigās artistiskās inteliģences aprindās strauji mazinājās prāta kults un ticība prāta visvarenībai. Arvien niecīgāka kļuva paļaušanās uz "prāta viltību", kā kādreiz racionālistisko domāšanas veidu bija nosaucis Hēgelis. Neskatoties uz sensacionālajiem atklājumiem eksaktajās un dabas zinātnēs, humanitārajā, radošajā inteliģencē arvien dziļāk iezagās skepse pret prāta realizācijas optimālāko formu zinātni. 19. gadsimtā valdīja uzskats, ka racionālā izziņa spējīga izzināt pasaulē valdošo "iekšējo' un "slepeno" sakārtotību. Cilvēks dzīvo pasaulē, kurā valda stingra noteiktība, un zinātne spēj šo noteiktību izzināt. Tā domāja ilgu laiku.

Daļēji tā domāja ari simbolisti. Viņiem patika šī noteiktība, "iekšējā" un "slepenā" sakārtotība. Tik ļoti patika, ka to manāmi glorificēja un mistificēja.

Taču tajā pašā laikā simbolistu attieksmē bija kaut kas principiāli jauns. Viņi neticēja šīs noteiktības izzināšanas līdzšinējai metodei. Metodei, kura balstījās uz prātu un racionālistisku interpretāciju. Simbolisti priekšroku deva nevis skaidriem un intelektuāliem likumiem, bet gan "mājieniem", intuīcijai, simbolistiskai nosacītībai. Tādējādi izziņas metodē lielā mērā ieplūda irracionālistiski elementi.

Simbolistu uzskatu izpratnē, acīmredzot, respektējama krievu filozofijas iedaba vispār, krievu filozofijas specifiskākās īpatnības.

Krievu simbolisti vieni no pirmajiem pasaules mākslinieciskajā kultūrā sāka apšaubīt klasisko normu, ka izziņa notiek domāšanas rezultātā. Viņi centās pievērst uzmanību mākslai kā izziņas veidam. Turklāt mākslinieciskā izziņa tika identificēta ar prāta domāšanas izziņu.

Simbolisti tātad interesējās par neloģiskām un pirmsloģiskām izziņas formām. Viņi aktualizēja mitoloģiskās apziņas īpašības, kā to pārliecinoši konstatējusi Z.Minča un citi zinātnieki.

Kādēļ tas bija iespējams? Kādēļ simbolisti varēja cerēt uz auditorijas atbalstu, konsolidāciju un aplausiem? Mēs labi zinām, ka bija gan atbalsts, gan konsolidācija un aplausi. Kādēļ tas bija iespējams?

Izrādās, atbilde ir samērā vienkārša, un to jau 1918. gadā sniedzis Aleksejs Losevs plašākai sabiedrībai ilgus gadu desmitus nezināmā rakstā "Krievu filozofija".14

Darbā aplūkotas krievu filozofijas raksturīgākās iezīmes. Alekseja Loseva pārliecībā neloģiskas un pirmsloģiskas tendences esot krievu filozofijai ļoti tipiskas vienmer bijušas un tadeļ ari simbolistu gnozeoloģiskie priekšlikumi nesastapa pretestību.

Aleksejs Losevs krievu filozofiju salīdzina ar citu nāciju "zinātnes karalieni". Piemēram, Vācijā dominējot loģiski pamatotu filozofisku sistēmu veidošana. Pie tam sistēmas izveido ne tikai korifeji (Kants, Hēgelis), bet arī citi filozofi. Krievu filozofi sistēmas neesot izveidojuši. Ne Vladimirs Solovjovs, ne Sergejs Trubeckojs vai Semjons Franks filozofiskas sistēmas neradīja.

Iemesli filozofisko sistēmu trūkumam esot meklējami krievu filozofiskās domāšanas iekšējā būtībā (šajā sakarā A.Losevs atsaucas uz N.Berdjajeva ieskatiem).

Pirmais iemesls esot intuitīvisms. Krievu filozofi tiecas ne tik daudz loģiski risināt problēmas, kā tikt galā ar tām intuitīvi.

Otrais iemesls sasaucas ar krievu filozofijas tieksmi atklāt nevis intelektuālās patiesības, bet gan pievērsties patiesībai kā dzīves veida, dzīves ceļa jautājumam. Krievu filozofiskā doma negribot pieļaut iespēju patiesību atklāt intelektuālā darbībā. Viņuprāt patiesība nedrīkst būt spriedums. Krievu filozofiem patiesības galvenais kritērijs ir dzīve un dzīves veselums, dzīves, tā teikt, sistēmiskā vienotība.

Alekseja Loseva pārliecībā viens no tipiskākajiem krievu filozofiskās domas reprezentantiem esot Vladimirs Solovjovs. Krievu garīgajai kultūrai viņa filozofiskā pasaule esot tuva un iekšēji pieņemama.

Savukārt simbolisms krievu sabiedrībai tuvs ne tikai savas filozofiskās ievirzes dēļ, bet arī tāpēc, ka krievu filozofiskās domas tipiskākā izteicēja vienmēr bijusi literatūra. Tā vienmēr runājusi par tā saucamajām nolādētajām problēmām dzīves jēgas problēmām.

Krievu filozofiju maz interesējot teorētisko atziņu abstrakta intelektuāla sistematizācija. Krievu filozofs būtību tiecas iepazīt intuitīvi, iekšēji, mistiski, bet nevis ar loģisku konstrukciju līdzdalību. Krievu filozofiju saista esamības parādību iekšējā būtība, ko ne vienmēr var izteikt racionāli loģiskā izkārtojumā, bet var atspoguļot mākslinieciski tēlainā, metaforiskā, simboliskā formā, balstoties uz iztēli, dvēseles iekšējo inteliģenci.

Aleksejs Losevs krievu filozofijas tendenci izskaidro ar grieķu pareizticīgo tradīcijām, kuru kodolā ir "Logos" un kas ir metafizisks un dievticīgs. Tamlīdzīgs izskaidrojums mums var palīdzēt labāk izprast ari simbolistu reliģiskās nostādnes.

Krievu filozofijā tādēļ patiesība ir ontoloģiska parādība, jo patiesības izziņa ir tikai iespējama, apzinoties savu esamību. Reizē patiesības izziņa ir nevis teorētiski intelektuāla, bet voluntāra darbība, jo visu izšķir griba iepazīt dzīvi galveno patiesības nesēju.

Saskaņā ar austrumu kristiānisma tradīciju izziņas augstākajā punktā atrodas izredzētie svētie, bet nevis zinātnieki, filozofi. Ari šis moments respektējams, tiekoties ar simbolistu izteikumiem par dzejnieka misiju pasaulē. Vladimira Solovjova, simbolistu patrona, mācībā liela nozīme idejai par cilvēka dieva jeb dievcilvēka varoņdarbu pasaules ļaunuma pārvarēšanā. Simbolisti turpināja Solovjova reliģiski mistiskos veidojumus.

Kā labi zināms, simbolistu (īpaši t.s. jaunākās paaudzes A.Belija, A.Bloka) idejiskais iedvesmotājs bija Vladimirs Solovjovs, kurš Andrejam Belijam bērnībā šķita kā noslēpumains svešinieks no Hofmaņa prozas. Solovjovs dažreiz viesojās Belija vecāku dzīvoklī, un bērnības asociācijas neaizmirsās visu mūžu.15

Faktiski Solovjova uzskatu loma simbolisma ģenēzē arī ir viens no tradicionālajiem sižetiem. Materiālu šim sižetam, piemēram, devusi Belija un Bloka sarakste, jo vēstulēs filozofa padomdevēja vārds bieži sastopams.

Ja vēlreiz pārlasām V.Solovjova rakstus par daiļliteratūru, tad samērā ātri sastopamies ar visiem tiem jēdzieniem un metodiskās pieejas niansēm, kuras konstatējamas simbolismā.

Pirmkārt, radošās iztēles rezultātu atzīšana par augstāko patiesību. Otrkārt, dzejiskās patiesības problemātika. Ja poētiskā izziņa spēj patiesību noskaidrot, tad tā ir "īsta" izziņa, un dzejiskā jaunrade ir izziņas forma.

Tā, piemēram, rakstā par F.Tjučeva dzeju V.Solovjovs ļoti detalizēti aplūko "poētiskās patiesības" un dzejas sakarības jeb "poētiskā skatījuma objektīvo patiesumu".16

Rakstā V.Solovjovs iztirzā arī tādus simbolistu leksikā bieži sastopamus jēdzienus, kā "dabas dvēsele", "cilvēka dvēseles iekšējā vienotība", "vispasaules dzīve". Viņš raksta par to, ka pasaules mehāniski radīto ainu dzeja saliedē "vispasaules dzīvē", visas esamības formas apņemot ar garīgumu, dvēseliskumu.

Solovjovs izsakās par "dabas apgarotību". Viņaprāt Tjučevam dabas apgarotības atzīšana palīdzējusi pārvarēt domu un jūtu pretišķības, ko nespējot pārvarēt daudzi mākslinieki. Viņiem tas neizdodas, jo nepareizi pārliecināti, ka skaistais dabā ir "subjektīva ilūzija". Ja mākslinieki netic dabas apgarotībai, tad pie tamlīdzīgas atziņas nonāk arī sabiedrība. Arī sabiedrība sāk vadīties no pieņēmuma, ka māksla ir tikai izdoma un pašapmāns.

Vladimirs Solovjovs nepārtraukti akcentē domu, ka nepastāv gnozeoloģiska atšķirība starp filozofa un dzejnieka ceļu uz patiesību, pasaules iekšējās būtības izziņu. Dzejnieks un filozofs katrs iet savu gnozeoloģisko ceļu, taču abi ceļi balstās uz izjūtu patiesumu. Solovjovam nav pieņemama īstenības mehānistiska uztvere, nevēlēšanās saliedēt prātu un jūtas, no abiem komponentiem radot garīguma, dvēseliskuma apņemtu sintēzi. Viņaprāt tikai garīgums, dvēseliskums spēj panākt pasaules vienotības un veseluma klātbūtni.

Simbolistiem ļoti tuvi bija Vladimira Solovjova izteikumi par irracionālo, haotisko, tumšo spēku lomu.

Solovjova pieeja bija dialektiska. Dzīvība, skaistais pasaulē eksistējot, pateicoties cīņai ar tumšiem, destruktīviem spēkiem. Visus tumšos destruktīvos, irracionālos spēkus viņš summē haosa jēdzienā. Haoss savukārt esot fons jebkurai skaistai parādībai.

Vladimira Solovjova un simbolistu attiecību sižetā ir viens svarīgs motīvs. Runa ir par Solovjova uzskatu interpretāciju simbolistu darbos. Nostiprinājies pamatots viedoklis, ka šajā interpretācijā ir zināmas novirzes. Tā, piemēram, Aleksejs Losevs simbolistiem pārmet Solovjova mācības vienkāršošanu.17 Simbolisti neesot līdz galam izlasījuši filozofa darbus. īpaši tas attiecas uz misticisma jēdziena traktējumu. Solovjovam misticisma jēdziens raksturo "vispārēju organisku īstenību". Solovjova misticismā patiesībā apvienojas gan garīgais un materiālais, gan prāts un dvēsele. Simbolisti turpretī tiecās ieraudzīt vienīgi irracionālas kaislības, ekstāzes.

Vladimira Solovjova filozofijā, kā norāda A.Losevs, valda stingrs shematisms, loģiska sistematizācija. Vērojama pat interesanta aina. Simbolisti atsaucās uz Solovjovu cīņā pret pozitīvismu. Taču faktiski pats Solovjovs zināmā mērā izjuta netiešā veidā simpātijas pret pozitīvismu. Eiropas filozofiskajā domā 19. gs. beigās atkal priekšplānā izvirzījās abstrakta metodoloģija, hipostazētas abstrakcijas kādas sfēras (gribas, jutekliskās, prāta) vienpusīga absolutizācija. Vladimirs Solovjovs šai noslieksmei negribēja pakļauties.

Nesen no jauna izdeva Alekseja Loseva slaveno grāmatu "Vārda filozofija" (pirmo reizi tā iznāca Krievijā 1927. g.).18 Šo grāmatu mēdz uzskatīt par zināmu robežposmu zinātnieka darbībā. Aleksejs Losevs grāmatā izvērtējis filozofijas attīstību 19. gs. beigās un 20. gs. sākumā. Pēcāk viņam vairs diemžēl nebija iespējams pievērsties šim posmam labi zināmo drūmo apstākļu dēļ, kādi sākās Krievijā 30. gados, kad domāt un rakstīt drīkstēja tikai par vienu "filozofisko" virzienu.

Aleksejs Losevs grāmatā analizējis 19. gs. beigu un 20. gs. sākuma filozofiskās evolūcijas spilgtākās izpausmes. Toreiz filozofijā veidojās jauns pagrieziens. Pakāpeniski atdzima transcendentālā filozofija, kuru 19. gs. bija nomākušas prakticisma un pozitīvisma koncepcijas, palielinās interese par reliģiju, īstu teoloģiju bez pseidoliberalizācijas pieskaņām.

No mūsu tēmas viedokļa svarīgi, ka Aleksejs Losevs lielu uzmanību velta atsevišķu simbolistu ieguldījumam. Tā, piemēram, grāmatā aplūkota Vjačeslava Ivanova simbolu teorija. Alekseja Loseva novērojumā V.lvanovs krievu estētiski filozofiskajā domā pirmais simbolu traktē nevis literāri poētiskajā, bet gan gnozeoloģiskajā aspektā. V.Ivanova ieskatā simbolu lietojums ne tik daudz saistāms ar simbolizāciju kā ar domāšanas procesu, kad simboliskos tēlos sintezēta pasaules parādību tiešamība un bezgalīgā daudznozīmība.

Tā, piemēram, vienā no saviem darbiem Ivanovs aizrāda par simbolu saistību ar dažādām apziņas formām, respektīvi, apziņas daudzveidību. Simbolu uztvere un interpretācija katrā konkrētā gadījumā atkarīga no attiecīgās apziņas īpatnībām. Ilustrācijā viņš min čūsku, kuras simboliskais traktējums būs vienots ar simbola uztvērēja apziņas dominantēm.13

"Simbols tikai tad ir īsts simbols, kad tas savā nozīmībā ir neizsmeļams un bezgalīgs, kad tas sniedz savā noslēpumainajā (herotiskajā un maģiskajā) valodā mājienu un iedvesmu par kaut ko neizsakāmu, vārda ārējai formai neadekvātu",raksta Vlvanovs citā apcerē.20

Vjačeslavs Ivanovs mēdza uzsvērt divas galvenās stihijas simbolisma attīstībā. Šīs stihijas pamatā radās atšķirīgas gnozeoloģiskās pozīcijas dēļ. Vienu stihiju Ivanovs dēvēja par "ideālistisko simbolismu", otru "reālistisko simbolismu".21

Ideālistiskā simbolisma mērķis esot apvienot individuālas apziņas. Ideālistiskais simbols esot "slepena" zīme, kas kalpo kā signāls. Šo signālu saprot individi, un tā rezultātā rodas viņu izpratnes, apziņas solidaritāte. Simbols apvieno vienu garīgo pārdzīvojumu.

Reālistiskais simbols turklāt palīdz atklāt mītu. Vjačeslavs Ivanovs paskaidro: "Tikai no simbola, ko izprot kā realitāti var izaugt kā vārpas no sēklas mīts".22 Viņaprāt mīts ir objektīva patiesība par īstenību. Savukārt mītradīšana viņa priekšstatā ir vispilnvērtīgākais simbolisma veids, jo vispilnīgāk simboliski atklāj īstenību. Ideālistiskā simbolisma centrā individuālisms, reālistiskā simbolismā priekšplānā kolektīvā gara sākotne.

Vjačeslavs Ivanovs uzmanīgi iepazinās ar F.Nīčes publikācijām. Nīčes ietekmē viņš veidoja tēzes par apolonisko un dionistisko. Taču Ivanovs vācu filozofa grāmatas izlasīja ar tipiska krievu inteliģenta acīm. Viņš ne visai mīlēja Nīčes pārcilvēka koncepciju un individuālisma apoloģētiku.

Kā tikko redzējām, tas atsaucās uz minēto divu stihiju izvirzījumu simbolismā. Faktiski starp abām stihijām pastāv noteikta hierarhija, jo Ivanovam simpātiskāks ir reālistiskais simbolisms.

Ivanova gnozeoloģiskajos meklējumos tādējādi lielu vietu ieņem parādība, kas 20. gadsimtā tiek apzīmēta ar kolektīvās zemapziņas terminu. Saglabājot simbolisma irracionālo būtību, dzejnieks tiecas sasniegt zināmu objektivizāciju, vienotību ar reālo lietu pasauli, vispārcilvēcisko, vistautisko pasauli.

Tipisks šajā ziņā ir V.Ivanova raksts "Dzejnieks un pūlis". Nosaukums nav glaimojošs (īpaši no mūsdienu semantikas viedokļa), taču patiesībā simbolisma reputācija atkarīga no tās sabiedrības daļas, kura tiek dēvēta par pūli. Dzejnieks simbolists tikai tad varot cerēt uz panākumiem, ja viņš iedziļinās folklorā simbolu sākotnējā vidē. Tas tāpēc, ka simboli visbiežāk esot tautas gara pazaudētā vai aizmirstā mantojuma daļa. Ivanova ieskatā dzejniekam jābūt tautas atmiņas izteicējam, un dzejnieka individuālajām tieksmēm jāsaplūst ar pirmdzimto stihiju. Bet svarīgākais, tuvojoties tautas, pūļa mentalitātei un gnozeoloģiskajām potencēm, simbolisms var pārvērsties mītā, jo mītradīšana ir lielas un īstas mākslas būtiskākais atribūts.23

Vjačeslava Ivanova estētiskā apziņa lielā mērā sabalsojās ar tā laika filozofijas antropocentrisko orientāciju. Dzejnieks tāpat kā filozofi cilvēka gara dzīvē apzināti akcentēja zemapziņu, intuīciju, emocionāli voluntāras izpausmes. Tā saucamā praktiskā prāta vietā tika likts poētiski filozofiskais prāts jeb simboliskais prāts, kas nav pakļauts nekādai racionālistiski loģiskai kontrolei, bet gan vienīgi mākslas likumiem. Cilvēka dzīve arī attīstās pēc mākslas likumiem.

Interesanti simbolistu filozofiski zinātnisko "rokrakstu" skaidrojusi Lidija Ginzburga. Viņa simbolistus uzskata par formālistu (OI~l$ļ3) tēviem. Tikai simbolisti esot bijuši pārāk lieli rakstnieki, lai gribētu nodarboties ar zinātni tās klasiskajā formā. Simbolistu darbību noteica intuīcija, kas ne vienmēr piemērota zinātniski analītiskai darbībai. Simbolistiem intuīcija nekalpoja kā analīzes instruments, analīzes palīgs, bet gan bija analīzes objekts. Tādējādi intuīcija nevis kalpoja kaut kādu zinātnisku mērķu sasniegšanai, bet pati bija kļuvusi par analīzes materiālu.24

Par intuīcijas nozīmi gan estētiski teorētiskajās konstrukcijās, gan daiļradē rakstījuši arī citi simbolisma pētnieki.25 Viktors 2irmunskis intuīcijas lomu simbolismā salīdzina ar romantiskā ideālisma tendenci, kāda sastopama literatūras vēsturē.26

Filozofijas antropocentrisko orientāciju simbola teorijas garā mūsu gadsimtā visspilgtāk apliecina Ernsta Kasīrera 20. gadu darbi, ar kuriem lielā mērā sasaucas krievu simbolistu pieeja un kuri var palīdzēt labāk saskatīt viņu meklējumu vēsturiskās perspektīvas, iekšējo spēku, bez kura nav iespējams atrauties no sava laikmeta ierobežotības.

Ernsts Kasīrers simbolu pasludina par cilvēka būtības atslēgu.27 Ja Kasīreram simbols ir cilvēka būtības izpratnes balsts, tad Andrejam Belijam pats cilvēks ir simbols. Tiesa, Belijs runā par radošām personībām, kuras, izsakot savu "Es", reizē izsaka visas sabiedrības garīgās tendences, bet visredzamāk sabiedriskās domas nākotnes ilgas. Belija izpratnē mākslinieks kļuvis par "liktenīgu simbolu tam, kas mūs gaida turpmāk".28 Krievu simbolismā liela loma ir personības darbības apzinātai izvēlei, proti, apzinātai simbolisma izvēlei. Bet tas varēja atsaukties uz simbolisma filozofisko bāzi, respektīvi, šo bāzi nācās veidot, lai tā izskaidrotu un pamatotu apzināto izvēli.

Pasaules kultūras vēsturē maz piemēru, kad stilistisku virzienu ar tam raksturīgu māksliniecisko paņēmienu arsenālu izvēlas apzināti.

Krievu simbolismā bija citādāk. Tipiskākais piemērs Valerijs Brjusovs. Viņaprāt vienīgais ceļš uz panākumiem ved pa simbolisma ceļu. Viņš tāpēc izvēlas simbolismu un lepojas ar savu izvēli. Viņš priecājas, ka viņu salonos damam "demonstre" ka simbolistu. Brjusovs savu gandarījumu plaši aprakstījis dienasgrāmatā.23

Tiesa, Brjusovs nevarēja justies vientuļš. 19. gadsimta beigās aktuāla bija tendence speciāli radīt "jaunu literatūru". Tā tas bija, piemēram, vācu literatūrā. Vāciešiem diemžēl nebija tik talantīgu personību, un viņu devumu krietni aizēno krievu kolēģu ieguldījums.30

Brjusovs sevi uzskatīja par dekadentu, simbolistu, taču viņa daiļradē simboliem, alegorijām ir mazāka nozīme nekā, teiksim, metaforām. Apzināta virziena izvēle varēja nesaskanēt ar individuālā stila pamatbūtību.

10. gadu sākumā Andrejs Belijs izvirzīja mērķi filozofiski pamatot simbolismu. Un atkal jāsaka tādu uzdevumu ne katrs virziens nospraudis. Stilistiskā virziena filozofiskā interpretācija parasti notiek vēlāk, kad pats virziens jau praktiski izbeidzis līdzdalību literatūras procesā.

Andrejs Belijs nebaidījās un nodevās izteikti teorētiskām studijām grāmatā "Simbolisms" (1910), "Zaļā pļava" (1910),"Arabeskas" (1911).

Viņš vispirms centās izstrādāt simbola jēdziena vietu un lomu universālā kulturoloģiskā aspektā. Belijs pievērsās dabaszinātņu rezultātiem.

Tas vispār bija tipiski tajā laikā, jo humanitāro zinātņu terminoloģiskais aparāts tika papildināts ar dabaszinātnēs populāriem jēdzieniem. Arī Rainis daudzkārt estētisku problēmu skaidrojumos iesaistīja dabaszinātnisku materiālu. īpaši bieži tas notika 90. gados, lasot un komentējot Bīhnera, Mečņikova, Timirjazeva darbus.

Andrejs Belijs nonāca pie slēdziena, ka dabaszinātnes, eksaktās zinātnes nevar izmantot pasaules uzskata veidošanā, jo zinātnes rezultāti iegūti ar atšķirīgām metodēm. Belija pārliecībā zinātnes rezultātiem jābūt piemērotiem dzīvei, tiem jāsaskan ar izziņas loģiskajām prasībām, loģisko secību. Zinātne sniedzot no dzīves loģiskajām prasībām atrautus abstraktus secinājumus.

Andrejs Belijs atsaucās uz Kanta izziņas teoriju, kurā visu izšķir izzinātais materiāls un izziņas process. Belijs uzskata, ka abi komponenti jāapvieno. To var izdarīt daiļrade, kas kļūst par izziņas centrālo faktoru.

Tēzē "māksla kā izziņa" izpaužas ne tikai Andreja Belija, bet gan visa krievu simbolisma viens no lielākajiem nopelniem estētiskās domas attīstībā, īpašu akcentu ieguva mākslas suverenitātes ideja. Māksla kļuva pilnīgi autonoma, neatkarīga no zinātnes, politikas, socioloģijas.

Jāsaka, mūsu gadsimta sākumā mākslas gnozeoloģiskā problemātika nodarbināja ne tikai simbolistus. Tā, piemēram, arī kubisms sevi uzskatīja ne tik daudz par jaunu stilistisku atklājumu, bet gan par jaunu izziņas formu, paverot ceļu jaunas īstenības radīšanai. īstenības reālo formu progresīvas izmaiņas vietā kubisms izvēlējās gnozeoloģiskas deformācijas uztveres formu izmaiņas, izziņas programmas izmaiņas.31

Andreja Belija grāmata "Simbolisms" veidota pēc noteikta principa. Raksti izkārtoti tādā secībā, lai parādītu domas virzību līdz simbola un simbolisma virziena izpratnei.

Šī domas virzība sākas ar kultūras jēdziena noskaidrojumu. Tāds aizsākums nepieciešams zināmu apsvērumu dēļ. Belijs paskaidro, ka simbolisma (un mākslas vispār) analīzē nevar aprobežoties tikai ar estētiskām problēmām. Noteikti nākas pievērsties plašākam jautājumu lokam mākslas, literatūras un filozofijas, mākslinieciskās un teorētiskās izziņas attiecībām. Kultūru autors uzskata par personības vitālo spēku saglabāšanas un attīstības formu. Kultūras pamats viņaprāt sakņojas individualitātes un pēc tam personības summas izaugsmē.

Lai uzsvērtu mākslas gnozeoloģiskās funkcijas, Andrejs Belijs savā ziņā izšķīries par negaidītu soli. Viņš galvenā mērķa (mākslas izziņas akcentācijas) sasniegšanā "upurē" simbola jēdzienu. Pierādot mākslinieciskās izziņas pārākumu pār "parasto" izziņu, simboliem un simbolizācijai autors ir ar mieru atvēlēt sekundāru lomu: "Simbols ir no dabas ņemts un daiļradē pārveidots tēls; simbols ir tēls, kurā savienojas mākslinieka pārdzīvojumi un no dabas ņemtas iezīmes. Tādā nozīmē katrs mākslas darbs būtībā ir simbolisks".32

Andrejs Belijs tāpat kā Aleksejs Losevs un citi pētnieki neignorē simbolu mākslinieciskās līdzdalības vēsturisko aspektu. To svarīgi atcerēties. Var rasties (un arī radies) pārpratums, respektīvi, pasludinot simbola jēdzienu par galveno kategoriju simbolismā. Faktiski Andrejs Belijs priekšroku dod citiem momentiem.

Priekšroka tiek dota simbolisma virziena tendencei izziņas procesā lietas un parādības skatīt vispārējo strukturālo sakarību kontekstā. Simbolisma dzejnieka slavējamākā īpašība tāpēc esot vēlme izziņas materiālu skatīt kopsakarībās, neatraujot no veseluma. Pat vairāk. Simbolisma dzejnieki pamatā interesējas nevis par atsevišķām lietām un parādībām, bet struktūrām, sistēmiskiem veselumiem kopumā. Tāpēc arī tāds analīzes izejaspunkts kultūra, jo kultūra ir viena no visglobālākajām struktūrām, sistēmiskajiem veselumiem un simbolismam ir jābūt kultūras sastāvdaļai.

Grāmatas otrais raksts veltīts metodei, ar kuras palīdzību nāktos realizēt simbolisma sūtību. Šajā rakstā populārākais ir sintēzes jēdziens. Andrejs Belijs raksta par zinātnes specializāciju, ko bieži sauc par zinātnes dogmatismu. Specializāciju, garīgās darbības pievēršanos šaurām izziņas sfērām, tiecoties pārvarēt filozofija, sintezējot pasaules kopainu.

Simbolismu autors salīdzina ar filozofiju. Simbolisms arī tiecas sintezēt, apvienot vienā veselumā, atspoguļot uztveres sistēmisko rezultātu.

Andreja Belija ieskatā simboliskajai tēla sintēzei ir vitāli organisks raksturs.33 Viņš runā, kā to dara arī Rainis, par organiskiem simboliem, simbola organisko satvaru.

Simbolu vitāli organiskais raksturs Andrejam Belijam šķiet pietiekams arguments simbolisma pasludināšanai par izziņas augstāko, perspektīvāko formu. Simbolisma daiļradē pasaules zinātniskā izziņa pārtapusi radošajā izziņā. Andrejam Belijam ir skaidrs arī šī procesa iznākums: "Mūsdienu izziņas teorijai ir jāizzūd vai jātop par daiļrades teoriju".34

Jau minēju par skaidri uzskatāmu idejisko meklējumu kopību gadsimta sākuma estētiskajā domā. Tā, piemēram, Aleksandrs Bloks tajā pašā laikā, kad viņa draugs Andrejs Belijs rakstīja grāmatu "Simbolisms", kādā vēstulē par mākslinieciskās izziņas galveno priekšmetu pasludina "kosmosu", proti, mākslai jāiemieso visas pasaules harmonija: "Māksla ir tikai kosmoss māksliniecisks gars, kas noformē haosu, garīga un ķermeniska pasaule.."35

Tieksme sintētiski aptvert pasauli, runāt par pasaules vienotību un veselumu, apvienot reliģiju un filozofiju, māksliniecisko un tā saucamo racionālo izziņu, ikdienišķo un mūžīgo labi redzama ne tikai Andreja Belija teorētiskajās apcerēs, bet arī jaunradē, piemēram, "Simfonijās".36 Mūžības tēls, "ceļš uz neiespējamo", neaptveramas kosmiskas perspektīvas Andreja Belija dzejā dominē arī citos krājumos.37

* * *

Mēs esam aptvēruši valodas milzīgo lomu 20. gadsimta kultūrā. Valoda kļuvusi par filozofiskās, filoloģiskās, semiotiskās refleksijas vienu no galvenajiem objektiem.

Krievu simbolistus pamatoti var uzskatīt par 20. gadsimtam tipiskās valodas filozofijas aizsācējiem.

Protams, daiļliteratūra bez valodas nav iespējama. Taču literārajā domā (un ne tikai filozofiskajā domā) pret valodu var izturēties dažādi. Valodu var interpretēt no poētiski stilistiskā viedokļa, retoriski emocionālā viedokļa. Literatūras vēsturē sastopams gadsimtiem ilgs periods, kad valodā akcentē stilistiski retoriskas vērtības, kā tas izteikti bija antīkajā, viduslaiku literatūrā.

Simbolisti uz valodu lūkojās no filozofiskajām pozīcijām. Simbolistiem valoda vispirms un galvenokārt bija izziņas līdzeklis un pasaules radīšanas līdzeklis. Simbolisti uzskatīja, ka valoda rada jaunas izziņas iespējas, jaunas zināšanas. Valodai ir svarīga loma gara dzīvē. Valoda, dzejas valoda, var vēstīt patiesību par cilvēku un viņa dzīvi.

Simbolisti valodas gnozeoloģiskās perspektīvas saskatīja valodas metaforiskajā, nosacītajā slānī, jo nedomāja, ka par visu jārunā, tā teikt, tiešos un skaidros vārdos. Simbolisti tikai gribēja dot "mājienus", radīt atmosfēru, kurai vēl iedarbīgāk vajadzēja palīdzēt uztvert lietu un parādību dziļumu, piederību sistēmiskam veselumam, noteiktam strukturālam lielumam u.tml. Leksiski neformulētajiem "mājieniem" vajadzēja simbolizēt tās līnijas, kuras empīriski neeksistē un iespējamas tikai garīgajās konstrukcijās.

Andreja Belija pārliecībā galvenais izziņas un mākslas instruments ir valoda. Tas, protams, neskan pārāk oriģināli. Belija oriģinalitāte konstatējama tajā ziņā, ka viņš par izziņas un mākslas līdzekli atzīst tēlainu valodu, tēlainu runu. Viņš to pamato sev raksturīgajā manierē: "Nosaucot mani šausminošo pērkona skaņu par "pērkonu", es radu skaņu, kas atdarina pērkonu; radot tādu skaņu, es it kā sāku radīt pērkonu; šis radīšanas moments tad arī ir izziņa; būtībā es apvārdoju pērkonu".38

Vārdi tādējādi ir izziņa, kura savā attīstībā cilvēces vēsturē balstās uz vārdu radīšanu, jaunradi.'

Valodu par izziņas instrumentu uzlūkoja Aleksandrs Bloks. Arī viņam visvairāk interesēja vārdu tēlainās funkcijas: "Katrs vārds ir tradicionāls, tas ir daudznozīmīgs, simbolisks, tam ir dziļas saknes.33

Simbolisma pieeja valodas analīzē balstījās lielā mērā uz t.s. valodas polisemantisko kontekstu. Simbolisti tiecās vārdu novest līdz vispārinājumam, jēgas maksimālai koncentrētībai, kad zūd vārda sadzīviskais līmenis, un ikdienišķas parādības vietā atklājas bezgalīgais.

Vai krievu simbolisti uz filozofiju raudzijas pa logu?

Ja vispār tāds jautājums ir vietā, tad vienalga viennozīmīga atbilde diez vai būs iespējama.

Sava taisnība būs P.FIorenskim, A.Losevam, L.Ginzburgai, kura, atstāstot Bloka un krievu literatūrzinātnieku tikšanos, lika nepārprotami saprast simbolistu vājās saites ar parādību tīri zinātnisku apguvi.

Sava taisnība būs arītiem, kuri filozofiju nemēdz uzskatīt par īstu zinātni, kā to dara, piemēram, Martins Haidegers, kurš mākslu nosaucis par filozofijas māsu.40

Daudz svarīgāk ir atcerēties ko citu.

Krievu simbolistu filozofiski estētiskā doma ir cieši saistīta ar mimētiskās tradīcijas norietu, kad literatūru sāk atzīt par patstāvīgu valodisku sistēmu un mākslu uzlūkot par izziņas formu. Simbolistu gnozeoloģiskie risinājumi deva spēcīgus impulsus turpmākajai deterministiskā pozitīvisma kritikai estētikā, kurā īstenības atdarināšanas (mimētiskā) principa piekritējiem tāpat, protams, ir sava vārda tiesības. Simbolisti nostiprināja priekšstatu par literatūru kā radošu izziņu. Pie tam tādu izziņu, kuras rezultātā var rasties nevis pasaules atspoguļojums, bet gan jauna pasaule, jauna īstenība.

Tas būtu viens svarīgs moments, kuru nāktos paturēt atmiņā, vērtējot krievu simbolistu filozofisko kompetenci.

Otrs moments vienots ar krievu simbolistu ieguldījumu t.s. valodas filozofijā. Simbolistu attieksme pret valodu dziļi ietekmēja krievu formālās skolas, strukturālisma, semiotikas, loģiskā pozitīvisma attīstību. Viņu valodas koncepcijai noteikti ir ciešs sakars ne tikai ar simbolistu pirmajiem oponentiem akmeistiem, futūristiem, bet arī ar sirreālisma, "jaunā romāna" manifestu lingvistiskajām tēzēm.

Simbolistu "vārda poēzija" izvēlējās mērķi atrast, noskaidrot parādību būtību, balstoties uz parādību redzamajām ārējām formām.

Simbolistu ceļš ir faktiski grūts. Viņi gribēja noiet ceļu no vārda uz priekšmetu, un pēc tam doties tālāk, tiecoties iekļūt pašā priekšmetā, tā būtībā.

Simbolistus salīdzina ar Buratino, kurš saplēsa ar savu aso degunu gleznas audeklu, lai redzētu aiz gleznas esošo pasauli. Taču ar Buratino mūsu gadsimtā iespējams salīdzināt arī tos, kuri tieši vai netieši darījuši tāpat kā simbolisti.

Literatūra

1.    Skat.: Įąėьģīķņ Ź.Д. Żėеģеķņąšķūе ńėīāą ī ńčģāīėčчеńźīй ļīżēčč // Ļīżņčчеńźčе ņечеķč˙ ā Šуńńźīй ėčņеšąņуšе źīķцą XIX ķąчąėą XX āеźą. Хšеńņīģąņč˙. Ģ., 1988, ń. 54 60 .

2.     Skat.: Ėčņеšąņуšķīе ķąńėедńņāī. Ņ. 27 28. Ģ., 1937.

3.     Skat.: Еšģčėīāą Е.Ā. Ņеīšč˙ č īįšąēķūй ģčš šуńńźīćī ńčģāīėčēģą. Ģ., 1989.ДīėćīļīėīāĖ. Ķą šуįеęе āеźīā. Ī šуńńźīй ėčņеšąņуšе źīķцą XIX ķąчąėą XX āеźą. Ė ., 1977.

4.     Skat.: Ļąńņеšķąź Į. Īį čńźуńńņāе. Ģ., 1990, ń. 255 256.

5.     Skat.: Ģčķц Ē.Ć. Įėīź č šуńńźčй ńčģāīėčēģ //Ėčņеšąņуšķīе ķąńėедńņāī. Ąėеźńąķдš Įėīź. Ķīāūе ģąņеščąėū č čńėедīāąķč˙, Źķ. 1. Ģ., 1980, ń. 98 172.

6.     Skat.: Ćčļčуń 3. Āīńļīģčķąķč˙ ī šеėčćčīēķī ōčėīńīōńźčх ńīįšąķč˙х//Ķąųе ķąńėедčе, 1990, №4.

7.     Skat.: Įеšд˙еā Ķ. Ńąģīļīēķąķčе. Ōšąćģеķņū źķčćč // Ķąųе ķąńėедčе, 1988, №6, ń. 51.

8.     ĮėīźĄ. Ńīįš. ńīч. ā8-ģč ņīģąх., ņ. 6. Ģ.-Ė., 1962, ń. 84.

9.     Skat.: Įеėūй Ą. Ķą šуįеęедāухńņīėеņčй, Ģ.-Ė., 1930, ń. 191.

10.  Skat.: Ąėеźńąķдš Įėīź č Ąķдšей Įеėūй. Ļеšеļčńźą. Ģ., 1940.

11.  Skat.: ŃčėąšдĖ. Šуńńźą˙ ėčņеšąņуšą źīķцą XIX ķąчąėą XX āеźą (18901917)., Ņ. 1. Įудąļеųņ, 1981.

12.  Skat.: Ųźуščķīā Ļ.Ń. Ļīēčņčāčēģ ā Šīńčč XIX āеźą. Ģ., 1980. Ćąėąźņčīķīā Ą.Ą., Ķčźąķдšīā Ļ.Ō. Šуńńźą˙ ōčėīńīōč˙ IX XIX āā. Ė., 1989.

13.  Įąųė˙š Ć. Ķīāūй šąцčīķąėčēģ. Ģ., 1987, ń. 328 329.

14.  Skat.: Ėīńеā Ą. Ō. Ńņšąńņь ź дčąėеźņčźе. Ģ., 1980, ń. 6 8 101.

15.  Skat.: Įеėūй Ą. Āėąдčģčš Ńīėīāьеā. Čē āīńļīģčķąķčй // Ķąųе ķąńėедčе, 1990, №5, ń. 81.

16.  Skat.: Ńīėīāьеā Ā. Ļīżēč˙ Ō.Ķ. Ņžņчеāą// Ķąųе ķąńėедčе, 1988, №2.

17.  Skat.: ĖīńеāĄ.Ō. Āė. Ńīėīāьеā., Ģ., 1983. ĖīńеāĄ.Ō. Āėąдčģčš Ńīėīāьеā č еćī āšеģ˙. Ģ., 1990, ń. 1 29131.

18.  Skat: ĖīńеāĄ.Ō. Ōčėīńīōč˙ Čģеķč. Ģ., 1990.

19.  SK^-g Čāąķīā Ā˙ч. Ļī ēāеēдąģ. Ńņąņьč č ąōīščēģū. Ń.-Ļ., 1909,

20.   Turpat, 33. I pp.

21.  Turpat, 274.-279. Ipp.

22.  Turpat, 278. Ipp.

23.  Turpat, 40. Ipp.

24.   Skat.: ĆčķēįуšćĖ. Чеėīāеźēą ļčńьģеķķūģ ńņīėīģ. Ė., 1989, ń. 64.

25.   Skat.: ChadwickCh. Symbolism. Norfolk, 1971, p.2-5.

26.   Sk^.: Ęčšģуķńźčй B.M. Ņāīšчеńņāī Ąķķū Ąхģąņīāīй&Ė., 1973,

27.   Skat.: Źąńńčšеš Ż. Īļūņ ī чеėīāеźе: āāедеķčе ā ōčėīńīōčž чеėīāечеńźīй źуėьņуšū // Ļšīįėеģą чеėīāеźą ā ēąļąдķīй ōčėīńīōčč. Ģ., 1988, ń. 3 30.

28.   Įеėūй Ą. Ąšąįеńźč. Ģ., 1 911, ń. 246.

29.   Skat.: Įšžńīā Ā. Дķеāķčźč. 1891 1910. Ģ., 1927.

30.   Skat.: Ąдģīķč Ā. Ļīżņčźą č дейńņāčņеėьķīńņь. Ė., 1975, ń. 21-36.

31.   Skat.: Ģīдеšķčēģ. Ąķąėčē č źščņčźą īńķīāķūх ķąļšąāėеķčй. Ģ., 1980, ń. 5Į-Ч 1 4.

32.   ĮеėūйĄ. Ńčģāīėčēģ. Źķčćą ńņąņей. Ģ., 1910, ń. 8.

33.   Turpat, 67. Ipp.

34.   Turpat, 73. Ipp.

35.                   ^^PC04ā ųеńņč ņīģąх., Ņ. 6. Ļčńьģą 1898 1921. Ė.,

36.   Skat.: ĮеėūйĄ. Ńčģōīķčč. Ė., 1991.

37.   Skat.: ĮеėūйĄ. Ēīėīņī āėąēуšč. Ģ., 1904.

38.   ĮеėūйĄ. Ńčģāīėčēģ., ń. 431.

39.   ĮėīźĄ. Ńīįš. ńīч., ņ. 7. ń. 385.

40.   Хąйдеććеš Ģ. Īńķīāķūе Ļīķ˙ņčе ģеņąōčēčźč // Āīļšīńū ōčėīńīōčč, 1989. №9, ń. 119.

Rainis un simbolisms

Ievads problēmas nostādnē

Māksla dzimst laikmetu un pasaules uzskatu sadursme.

Viktors Šklovskis

Raiņa attieksmē pret simbolismu plašu rezonansi ieguva jau dzejnieka dzīves laikā. To laiku kritikas viena daļa viņa daiļradi mēdza iztirzāt tikai no simbolisma viedokļa. Par simbolu funkcijām un perspektīvām, simbolisma virziena ideoloģiju saistībā ar savu jaunradi ļoti daudz domāja arī pats

Rainis. Šo pārdomu saturs un rezultāti daudzpusīgi atspoguļojas literāri kritiskajos rakstos, estētikas jautājumiem veltītajās piezīmēs, radošajos uzmetumos, vēstulēs, dienasgrāmatās.

Šajā rakstā mēģinām izvirzīt tikai zināmu problēmas ievadnostādni. Vispirms nākas runāt par laikmeta pamatiezīmēm, par kurām daudz domājis Rainis. Par to liecina viņa izteikumi.

Humanitāro zinātņu interese par 19. gadsimta beigu un 20. gadsimta sākuma mākslu un literatūru ne tikai saglabā stabilu noturību, bet ar katru gadu ievērojami palielinās. Tai ir vairāki iemesli. Pirmkārt, minētajā posmā mākslinieciskajā kultūrā darbojās vesela plejāde ļoti izcilu personību. Otrkārt, šis laiks saistīts ar dažādu tradīciju izteikti radikālu pārvērtējumu, cilvēka un viņa apkārtējās vides mākslinieciskā atspoguļojuma jaunas izpratnes aizsākumiem. Ne velti nostiprinājies termins pārejas laikmets. Treškārt, pārejas laikmetā konstruktīvu un perspektīvu vērienu ieguva mākslinieciski filozofiskas tendences, kas zināmu kulmināciju sasniedz tieši mūsdienās.

Domājam, ka interesi par pārejas laikmetu stimulē arī psiholoģiskas iedabas momenti. Mums ļoti imponē tā laika domātāju oriģinalitāte un neatkarība, domas artistiskums bez mākslinieciskiem kompromisiem un estētisko ideju standartizācijas. Tātad tas, kas var zināmā mērā izteikti neizpausties laikā, kad dzīve un tās diktētā mākslinieciskā doma ievirzījusies konvencionālākā gultnē. Antīkajai kultūrai, kā labi zināms, arī bijušas un joprojām saglabājušās līdzīgas funkcijas. Protams, aplami būtu tikko teikto pārprast un aizmirst, ka radošās domas un estētisko ideju kanonizācijas un nivelēšanas iespējas krasi lielākas posmos, kad tradīcijas konsekventi turpina, nevis etapos, kad intensīvu radošu meklējumu procesā tradīcijas izveido. Starp garīgo spriegumu tradīcijas rašanās periodā un idejisko vitalitāti tradīcijas realizācijā vienmēr pastāv noteikta dialektika.

Pievēršanās 19. un 20. gadsimta mijas kultūras sasniegumiem katrā ziņā nav Fausta oponentam Vāgneram tuvais atskats, kad "vecu laiku garā gremdējas un redz, kā toreiz gudrie maldījās un kā mēs tagad tālu tikuši pārlieku" /2, 25/.* Tiesa, pētnieciskajā izziņā pagātnes mantojuma atlasi un uzlūkojuma leņķi organiski nosaka šodienas domāšanas veids un dzīves uztvere. Akcentējam galvenokārt to, kas vitāli saskan ar mūsu pašu pašreizējo apziņas loģiku, vērtību kritērijiem, tālākās dzīves programmu. Arī šajā rakstā lielā mērā izmantosim terminoloģiju, kura pārejas laikmetā vēl netika piemērota un savu vietu izziņas procesā ieņēmusi tikai mūsdienās.

Nostāja pret simbola un simbolisma terminiem līdz šim vienmēr izjutusi tagadnes mentalitātes totālo varu. Jaunākajos darbos šīs varas rezultāti kritiski pārlūkoti /11; 19; 13; 10/.

Terminu "simbols" Latvijā (bij. PSRS) ilgi nelietoja tā tiešajā nozīmē un speciālajā literatūrā vispār. Termina adekvāto nozīmi aizstāja ar jēdzieniem tēls, metafora, alegorija, zīme u.c. Savukārt, runājot par simbolismu metodes vai virziena aspektā, izvēlējās romantisma (jaunromantisma), impresionisma jēdzienu vai kādu piemērotāku eifēmismu. Tamlīdzīgu izturēšanos veicināja divi galvenie apstākļi.

Simbola terminu uz ilgiem gadiem "kompromitēja" G.Pļehanova hieroglifu teorija. Tās autors vadījās no pieņēmuma, it kā sajūtas neatspoguļo objektīvo pasauli, bet ir subjektīvi atvasināti simboli. G.Pļehanova "kļūdas" gnozeoloģijā kritizēja V.l.Ļeņins darbā "Materiālisms un empirokriticisms". Viņš neiebilda pret simbola jēdzienu, kas palīdz uzskatāmi vispārināt plašu īstenības materiālu un to atspoguļot universālās apziņas konstrukcijās. V.l.Ļeņins principiāli iebilda pret teoriju, "pēc kuras cilvēka sajūtas un priekšstati nav vis īsteno lietu un dabas procesu kopijas, nav to attēli, bet konvencionālas zīmes, simboli, hieroglifi u.tml."/1, 214/.

Par simbolu lomu mākslā marksisma-ļeņinisma estētikas ievērojamākie teorētiķi nav nekad šaubījušies. Piemēram, A.Lunačarskis uzsvēra: "Simbols mākslā sevišķi svarīgs jēdziens. Ļoti plašas domas, jūtas, kādu visvērtīgāko ideju, pasaulnozīmīgu faktu mākslinieks grib jums parādīt uzskatāmi, tēlaini, emocionāli ne ar abstraktas domas palīdzību, bet kaut kādā ļoti konkrētā tēlā, kas tieši iedarbojas uz jūsu fantāziju un sirdi /12, 335/. :

Simbola jēdziena likteni faktiski nosacīja ne tikai G.Pļehanova pozitīvisma t.s. otrās vēsturiskās formas garā ievirzītā termina interpretācija. Jēdzienu plaši lieto ideālistiskajā filozofijā, bet tas (kā noticis vēl ar dažām kategorijām) bieži izšķīris ļoti daudz (mākslas simbplistisko koncepciju kritiku sk. J.Basina grāmatā /6/).

Otrais apstāklis saistīts ar simbolisma virzienu literatūrā. Tā pārstāvji simbola jēdziena funkcijas reducēja uz iracionāliem elementiem, uz katrā simbolā ietverto vispārinājumu, kas panāk bezgalīgu jēdzienisku perspektīvu. Simbolisti, absolutizējot simbola atsevišķus elementus un radot aksiomātiskas abstrakcijas (piemēram, pasaules gars, mūžīgais skaistums, dioniskais u.c.), ievērojami sašaurināja simbola saturu, bet galvenais simbola būtības dialektisko iedabu. Izcilais krievu filozofs Aleksejs Losevs simbolisma virzienu krievu literatūrā savā grāmatā "Simbola problēma un reālistiskā māksla" vērtē ļoti kritiski. Pēc viņa pārliecības simbolisti simbola jēdziena izpratnē ieņēma izteikti konservatīvu nostāju /11, 169/.

Simbolisma atsevišķu pārstāvju uzskatos īpaša loma bija eshatoloģiskā manierē lietotajiem mistikas un misticisma jēdzieniem. Poētiskās tēlainības izpratne vispār nereti bija atkarīga no plaši izplatītās intereses par misticismu un pat okultismu. Arī tas daudz izšķīra vēlākajā attieksmē pret simbolismu.

Nākas piebilst vēl par vienu momentu simbolisma reputācijas gaitā. Daudzreiz mūsdienās pārāk nopietna bijusi izturēšanās pret atsevišķu literātu izteikumiem par mistiku, dekadentismu, mītu, jo vārdi ne vienmēr sakrita ar darbiem. Teorētiskā publikācijā izvirzītās deklarācijas varēja nesakrist ar attiecīgā autora daiļrades praksi. Ne bez pamata A.Lunačarskis ironiski sacījis: "Tajā laikā ļoti mīlēja vārdu "simbolisms". Drošsirdīgie sauca sevi par dekadentiem un paziņoja, ka viņi ir sliktākie cilvēki sabiedrībā, bet tie, kuriem gribējās saglabāt savu prestižu, sauca sevi par simbolistiem" /12, 335/. Formulējumus, kas drīzāk bija zināma koķetēšana ar modernu frazeoloģiju vai ari sacīti polemiski sakāpinātā kategoriskumā un tādēļ krietni pārspīlētā formā, vēlāk iztulkoja pārāk burtiski un izdarīja pārāk dziļus secinājumus. Pārejas laikmets vispār ir visraibāko manifestu laiks un tādēļ no pētnieka prasa sevišķu piesardzību. Zīmīgi, ka jaunās mākslinieciskās tendences, kurām nebija manifestu vai kuras savas atziņas necentās speciāli popularizēt, atstājušas vispaliekošāko ietekmi mākslinieciskajā kultūrā (impresionisms, kubisms). Latviešu literatūras pētniecībā pārāk liela vērība piešķirta žurnālā "Dzelme" (1906) publicētajiem haotiskajiem un naivi pretenciozajiem "mākslas motīviem", kas tāpat daudzreiz nesakrīt ar manifesta parakstītāju daiļradi. Rainis ļoti labi šajā ziņā izprata pārejas laikmetu tipiskākās iezīmes: "Pārejas laikmetos aizvien valda mākslā acīs krītošā bezformība, nenoteiktība, pārmērība uz vienu un otru pusi, jā, pat katras formas un daiļuma nicināšana.." (18. sēj., 216. Ipp.).**

Gribam atkārtot daudzu zinātnieku uzsvērto konstatējumu: 19. un 20. gadsimtu mijā mākslas un literatūras attīstība bija ļoti komplicēta, ideoloģiski un estētiski pretrunīga un par to nedrīkst izdarīt viennozīmīgus slēdzienus. Tiem jāveidojas sintētiski no līdztiesīgiem spriedumiem, maksimāli cenšoties ievērot visus apstākļus.

Mūsdienu vērtējumu objektivitāti spēj nodrošināt tas, ka uz pārejas laikmeta parādībām varam palūkoties no garākas distances un tagad ļoti labi zinām šo parādību tālāko likteni. Zinām, kā pret simbolismu (akmeisms, futūrisms) izturējās jau tā pirmie oponenti. Tāpat ļoti skaidri varam saskatīt simbolisma vietu mākslinieciskās kultūras virzībā mākslas izziņas funkciju aktualizācijā un līdzsvara meklējumos starp jebkura laika mākslas un literatūras trim gigantiem: sabiedrību tautu personību, kā arī mūžsenajā strīdā starp intuitīvi iracionālā un objektīvi racionālā piekritējiem.

Taču arī mūsdienās simbolisma pareizāka izpratne iespējama tad, ja no paša sākuma paturam vērā dažus būtiskus priekšnoteikumus. Pirmkārt, simbolismā simbolizācijai nav galvenā funkcija līdzīgi kā romantizācijai nav izšķirošā loma romantismā vai mūsdienu reālismā nedominē reālistiskā tēlojuma līdzekļi bez nosacīto formu izmantojuma. Otrkārt, simbolismā galvenā kategorija nav simbols. Trīsdesmitajos gados par galveno uzskatīja sabiedriski politisko nostāju /5/. Jaunākajos darbos par centrālo atzīst panestētismu estētisko kā dzīves dziļāko pamatu /14/. Treškārt, jebkurā simbolā vienmēr ir kaut kas tāds, kas nepakļaujas redukcijai (simbola jēga saturiski nav norobežojama). Simbolu nevar sadalīt sastāvdaļās, lai apskatītu noslēgtu sastāvdaļu summu. Pilnībā tādēļ nekad nav apmierināmas tieksmes pēc objektīvas uzskatāmības un priekšmetiskuma. Ceturtkārt, simbolā galvenais ir sakarības starp atsevišķiem elementiem, un tieši sakarību sistēma ir tā, kas iegūst simbolisku jēgu. Bet tas savukārt nozīmē, ka simbola uztvere un iztulkojums pakļauts abstraktai domāšanai un simbols kļūst par "īstu" simbolu tikai komunikācijas procesā (praksē), kad tam piešķir īpašu jēgu. Piektkārt, simbolisma virziens (skola) nav uzskatāms tikai par profesionāli literāras pieejas kompleksu. Simbolisms visdziļākajā būtībā vienots ar sava laika sabiedrības kopējām sociālām un intelektuālām tieksmēm, domāšanas veida un pasaules uztveres īpašībām vispār.

Jau pārejas laikmetā simbolisma jēdzienu ļoti bieži lietoja visplašākajā nozīmē. Ar simbolismu nereti saprata mākslu, kas visvairāk atbilst sava laikmeta prasībām. Nav tādēļ jāsamulst, sastopoties ar neparastākiem jēdzienu tuvinājumiem (piemēram, grāmatas nosaukumā "Futūrisms. Ceļā uz jaunu simbolismu"/20/). Ļevs Tolstojs savukārt "jauno mākslu" ļoti skeptiski dēvēja vienā vārdā "simbolisms". Viņš necentās iedziļināties sava laika mākslas un literatūras dažādajos novirzienos /18/. Par simbolismu kā nosacītu zīmi mākslai, kas atrodas sava laikmeta uzdevumu augstumos, rakstīja A.Bloks, A.Belijs, V.lvanovs, kuriem simbolisms vienmēr bija zināma veida dzīves koncepcija. Simbolisma jēdzienu ļoti plašā nozīmē lietoja arī V.Brjusovs, kaut gan viņš ar to parasti dēvēja noteiktu literāro skolu. Brjusovs, piemēram, atzina: "Simbolisms radījis vispārēju jaunu un neredzētu līdzekli, kā visvairāk uzsvērt dvēseles kustības visdziļākos slāņus. Jaunās mākslas spēks ir tas, ka tā raksturo ne tikai izmaiņas literārajās skolās, bet jaunu pakāpi visas cilvēces garīgajā dzīvē" /16, 237/.

Valerijs Brjusovs un viņa domu biedri izprata sava laikmeta kultūras attīstības pamattendences; piemēram, cilvēka personības problēma tajā laikā nodarbināja ne tikai gleznotājus un rakstniekus. Personības jēdziena saturs, personības veidošanās nosacījumi, cilvēka "es" problemātika interesēja arī psihiatrus, filozofus, mediķus fiziologus, jo visās domāšanās sfērās (zinātniskajā, mākslinieciskajā, vēsturiskajā u.c.) dominēja kopējs gars, viena elpa, radniecīga laikmeta izjūta.

Raiņa uztverē simbolisms asociējās ar visu jauno, novatorisko sabiedriskajā apziņā, bet galvenais tās tieksmēs uz nākotni. Raiņa izpratnē simbols ir sintētisks jēdziens, bet simbolisms metodes aspektā attīstības un dialektiska procesa atspoguļošanas līdzeklis. 1908. gadā vēstulē vienam no saviem adresātiem sakarā ar lugas "Uguns un nakts" idejisko saturu viņš uzsvēra: "Simbols paskaidro cilvēku attiecības, un tomēr pats simbols atkal tikai caur cilvēku attēlojams. Simbols ir organisks un dzīvs [..] Vēl ko: es idejas gribēju arī tēlot viņu augšanā, attīstībā dialektiski (tā sakrīt vēl vairāk kopā ar cilvēku kā simbola nesēju) [..]" (RLMVM 17014). Iebilstot pret G.Pļehanova negatīvo attieksmi simbola literāro funkciju skaidrojumā, Rainis formulēja savu pieeju: "Man irtas [simbols. -A.P.] šimbrīžam līdzeklis parādību un viņu sakarību aptveršanai un attēlošanai dzejā" (RLMVM 17026).

Rainim vienmēr ļoti svarīgi bija zināt un izprast laikmeta garīgo saturu, idejiski sociālā, estētiskā, filozofiski teorētiskā iekšējo atmosfēru. Sabiedrisko interešu ievirze, aktualitāte, garīgo tieksmju iezīmes konkrētajos apstākļos bija viens no galvenajiem stimuliem un faktoriem, kas ietekmēja Raiņa daiļrades procesu kopumā un tādējādi nosacīja arī atsevišķu darbu realizāciju. Šajā ziņā uzskatāmi dzejnieks izskaidrojis "Ģirta Vilka" nepabeigšanas iemeslus: "Luga nau pabeigta tādēļ, ka laiks, kas viņu saprastu, ir pagājis" (9. sēj., 562. Ipp.). Domāšanas veida, laikmeta kopējo izmaiņu un literatūras attiecības Rainis ņēmis vērā rakstā "Francijas jaunākā literatūra".

Rainis turklāt apzinājās, ka viņa laikā īstenības norises prasa jaunu pieeju, jaunus tēlojuma paņēmienus un līdzekļus, kā arī jaunus zinātniskus vispārinājumus (filozofiju). Par to, piemēram, rakstīts dienas hronikā 1907. gada 23. novembrī, kad akcentēta doma par "jaunas dzejas, filozofijas nepieciešamību" (24. sēj., 267. Ipp.). Domāšanas veida transformācijas problemātika konspektīvi, taču ar augstu iztēles lidojumu un konstruktīvu ieteikumu sastopama nepabeigtās lugas "Kurbads" radāmās domās. Daiļdarba centrālajam tēlam Tlam pēc autora ieceres vajadzēja atspoguļot "jaunu pasaules izpratnes veidu" (14. sēj., 223. Ipp.). Rainis "Kurbada" piezīmēs pat izvirza detalizētākas tēzes: 1) viņš raksta par domāšanas veida izmaiņas obligātumu, 2) jautājumu, kādā virzienā jāattīstās jaunā domāšanas veida saturam. Pie tam domāšanas veida novitāti Rainis parasti iztirzājis plašākās dimensijās. Viņš runā ne tikai par izmaiņām cilvēku apziņas līmenī. Rainis gāja tālāk. Jaunā apziņas pakāpe, jaunais domāšanas veids radīs "jaunu kultūras tipu" (14. sēj., 228. Ipp.). Rainis tādēļ bieži pretstata "veco kultūru" "citai valdošai kultūrai" (14. sēj., 297. Ipp.). Dzejnieks izsakās vēl konkrētāk: "19. gadsimts bija uzņemošs, krājošs, nu vajaga darošam, radošam būt" (14. sēj., 256. Ipp.). Pēc sarunas ar Aspaziju par dzejiskās tēlainības atbilstību laikmeta uzdevumiem Rainis dienas hronikā it kā turpina domu apmaiņu: "Mēs nevaram naivi kā grieķi, Homērs dot prozu, patiesība toreiz bija poētiska, jo primitīva, nepiemērota praktiskiem nolūkiem. Mums jāmeklē poēzija dziļāk, prozas dibenā, vadošās idejās un vadošās kaislībās, un sajūtās. Mēs nevaram teikt pašas lietas, jo to tagad par daudz, jāsaņem tās kopā simbolos, t.i., idejās. Alegorija viena jēdziena personifikācija, simbols vairāku reizē, klasifikācijas definīcija, pamatspēks, uz ko viss reducēts. Man jāatrod revolūcijas dzejai jauna forma, tik es to spēju" (RLMVM, 127920/46).

Ierakstam dienas hronikā tāpat kā daudziem citiem Raiņa izteikumiem ir ekspromta raksturs. Pamatīgāk izstrādājot problēmu, viņš, domājams, būtu precīzāk izteicies par grieķu literatūru un patiesības primitivitāti, būtu atmetis pēdējā teikuma beigu daļu. Taču arī ekspromta ir spoži domas sasniegumi, (simbols "klasifikācijas definīcija"), nerunājot nemaz par to, ka pamatjēgu pārprast nevaram.

Raiņa laikabiedrs Andrejs Belijs, viens no krievu simbolisma redzamākajiem teorētiķiem, simbolisma lomu tāpat saprata ļoti plašā nozīmē. Belija priekšstatā simbolisms nebija tikai mākslinieciski estētiskas pieejas kopums vai noteiktu poētisku līdzekļu un paņēmienu skola. Atbilstoši savai nostādnei Belijs izkārtoja rakstus grāmatā "Simbolisms" (1910).

Ceļš uz simbolisma izpratni Belijam sākās ar kultūras jēdzienu /7, 8/.Tālāk seko vairāki citi starpposmi. Autors uzsver kultūras vienotības nepieciešamību zinātniskās domas specializācijas apstākļos, kad filozofija zaudē pasaules uzskata funkciju. Pēc tam grāmatā iekļauts raksts par kriticisma un sintēzes lomu domāšanā, atsevišķa apcere par vairākām psiholoģijas kategorijām. Un tikai pēdējā rakstā Belijs nonāk līdz simbolisma būtības skaidrojumam. Apceres galvenās tēzes sekojošas: 1) "simbolisma māksla pēdējās desmitgadēs no formas viedokļa būtība ne ar ko neatšķiras no mākslas agrākajiem paņēmieniem" /7, 49/; 2) jaunais simbolismā tas, ka laikmeta pretrunīgās problēmas izskaidrotas ar senāko kultūru starpniecību; 3) mākslinieciskā izziņa ir augstākā īstenības izziņas forma, kurā savukārt simboli visietekmīgākie un tādēļ "mūsdienu izziņas teorijai jāizzūd vai jākļūst par daiļrades teoriju" /7, 73/.

Raini līdzīga problemātika nodarbināja 90. gadu vidū. Tā, piemēram, 1896. gada 22. maijā viņš savās filozofiskajās piezīmēs atzīmēja: "Simbolistiem un impresionistiem pieder nākotne, bet, zināms, ne tādā nozīmē, kā viņi tagad saprot savu uzdevumu. Tā drīkstēs un būs nevis reliģioza mistika, veca māņticība, spoki, nesaprasti un nesaprotami vārdi, bet tīra, patiesa, skaidra zinātne. Noslēpumainais un spocīgais, aizplīvurojošās miglas (un tālab noslēpumainās) jāaizstāj ar zinātniskām perspektīvām, bezgalību, neizmērojamību" (RLMVM 59034/8 9). Literatūras un zinātnes, poēzijas un filozofijas tuvinājums plaši izvirzīts 1896. gada atzīmēs par itāļu dzejnieces Adas Negri darbiem. Rainis uzskata, ka dzejai nepieciešamas "vispārīgas domas, kas tiktu apvienotas filozofijā", jo vienīgi "domu poēzija", idejiskā satura filozofisks vispārinājums var panākt māksliniecisku vērtību (RLMVM 59035/108 112).

Raiņa, Belija un citu pārejas laikmeta domātāju centienos izcelt simbolisma plašo nozīmi uzmanību saista viena nianse. Zemtekstā jūtama viņu tieksme pēc kāda koncentrēta kopsavilkuma. Lai atspoguļotu simbolisma universālo iedabu un saistītu ar pārējo pasauli, piemēram, Rainis un Belijs pāriet no viena faktora uz otru un veido zināmu faktoru summu. Visi no tiem svarīgi, taču ne katrs atsevišķi, ne vairāki kopā vēl nesniedz ideālo terminoloģisko efektu, pēc kā viņi tiecās savos formulējumos. Faktiski Belija ceļš uz simbolisma specifikas izklāstu grāmatā "Simbolisms" lielā mērā ir autora intuitīvi atskārsta nespēja atrast formulējuma optimālāko variantu. Gnozeoloģijas, kultūras filozofijas, psiholoģijas jautājumi, prāta kritika I.Kanta manierē patiesībā apliecina Belija vēlēšanos respektēt maksimāli visus faktorus simbolisma būtības izskaidrojumā, taču reizē arī zināmu nervozu "metašanos" terminoloģiski lakoniska eksplicejuma meklējumos.

Līdzīgas grūtības rodas ne tikai simbolisma definējuma. Piemēram, vācu romantisma rašanās un attīstība sākās literatūrā. Pēc tam romantisms aptvēra arī mūziku, glezniecību, filozofiju, politisko ekonomiju, filoloģiju, teoloģiju. Tāpēc formulēt visu globālo kontekstu, pie kā piederēja un no kā bija atkarīga romantisma eksistence, tikpat grūti kā definēt simbolismu. Nepieciešamas dažādas atrunas, piebildes, blakus paskaidrojumi, proti, daudzplākšņains mehānisms, kas parasti jāizvēlas komplicētu parādību izskaidrojumā, bet kas ar laiku savas pārliekās sazarotības dēļ var neapmierināt domas tālākās prasības.

Tieksmei uz refleksiju (cenšanās ne tikai atspoguļot zināšanas par īstenību, bet arī noskaidrot to rašanās un izmaiņu iemeslus metodoloģiska aspektā) pārejas laikmeta domātāju darbībā bija būtiska loma. Ne velti tolaik bija liela interese par I.Kanta darbiem (pēc G.Hēgeļa "kulta" 19. gs.), jo viņš īpaši pievērsa uzmanību izziņas atkarībai ne tikai no objekta, bet arī no subjekta domāšanas formām. Starp citu, šajā sakarībā piebilstams, ka tieši gnozeoloģiskā aspektā jāvērtē Raiņa jaunvārdu radīšanas vēlmes. "Vecie" vārdi, jēdzieni dzejnieka uztverē vairs pilnībā neatspoguļoja izziņas jaunos rezultātus.

Pārejas laikmeta pārstāvji nedeva universālas konceptuālās sistēmas (izskaidrojošās shēmas), kuras radās vēlāk, mēģinot panākt noteiktu terminoloģisku raksturojumu globālām parādībām un likumsakarībām (piemēram, jēdzieni: paradigma, laikmeta stils, mākslinieciskās apziņas tips u.c.). Aleksandrs Bloks rakstīja: "Mēs acīmredzami esam sasnieguši pilnīgi citu laikmetu, un jaunās cilvēciskās attiecības, termini, domas, tēli pagaidām vēl nepakļaujas jēdzieniskam apzīmējumam" /8, 454/.

19. gs. beigu un 20. gs. sākuma literatūras attīstībā izdalāmas vairākas specifiskas īpatnības. No simbolisma izpratnes viedokļa svarīgi ņemt vērā divas no tām. Pirmkārt, veseluma un sakarību principa lomu literārajā domā; otrkārt, pastiprinātas dažāda rakstura sintēzes tieksmes.

Veseluma un sakarību principa jeb, citādāk sakot, strukturāli sistēmiskas pasaules uztveres impulsus, bez šaubām, varam novērot arī citu laikmetu sabiedrības garīgajās tendencēs un talantīgāko domātāju atziņās. Gēte, piemēram, zināja, ka "dzīvā dabā nekas nenotiek tāds, kas nebūtu ciešās sakarībās ar veselo, un, ja atsevišķi novērojumi mums liekas izolēti, ja eksperimentus mums nākas uzlūkot kā izolētus faktus, tad tas vēl nenozīmē, ka tie eksistē izolēti; jautājums vienīgi ir par to, kā atrast šo fenomenu, šo parādību sakarības" /9, 372/.

Viens ir atsevišķi spoži novērojumi. Cita lieta, kādā mērā atsevišķie stihiskie impulsi un spējīgāko personību priekšstati ietekmēja domāšanas kopējo līmeni, atsaucās uz filozofijas, zinātnes, mākslas, literatūras attīstību. Mūsdienu sistēmiskās pieejas speciālisti uzskata, ka veseluma,

sistenniskuma princips kļuva "īpaši populārs zinātne 19. un 20. gs. mija"

Pasaules strukturāli sistēmiska uztvere faktiski ir tikai problēmas viena puse. Mums svarīgāka tās otra puse, respektīvi, tie mākslinieciskie līdzekļi, ar kuru palīdzību var atspoguļot īstenību strukturāli sistēmiska skatījumā. Zinātniekiem, ja tā drīkstam sacīt, daudzējādā ziņā vieglāk, jo viņi savu pieeju var raksturot skaidros un nepārprotamos terminos, loģiski izkārtotās konstrukcijās. Dzejniekam, prozaiķim tas pats mērķis jāsasniedz, balstoties uz tēlainām un tādēļ ievērojami nosacītākām formām.

Literārā materiāla analīze nostiprinājusi ieskatu, ka viens no galvenajiem mākslinieciskajiem līdzekļiem ir noteiktas emocionālas tonalitātes panākšana, t.i., par elementu un veselā attiecībām, sakarību struktūru liecina attiecīga noskaņa.

Franču simbolisma pārstāvji vēlējās tēlot ne pašas lietas, bet to izraisīto emocionālo efektu. Viņi ļoti lielu vērību piešķīra teksta suģestijai, starp viņiem modē bija vārds noskaņojums /17/.

Protams, rodas jautājums, ar kādiem konkrētiem paņēmieniem vēlamo emocionālo tonalitāti var sasniegt. Mūsuprāt, atbilde var būt sekojoša: viens no iedarbīgākajiem paņēmieniem ir simbolizācija.

Piemēram, simbolismā simbola galvenā funkcija bija saturiskās jēgas intensīva koncentrācija. Simbola un valodas (vārda) attiecībās centrālā vērība tika piešķirta t.s. polisemantisma jautājumam, tiecoties lietoto vārdu novest līdz maksimālam vispārinājumam. Simbolisti bija pārliecināti, ka katram vārdam piemīt "augstākas" spējas. Katrs vārds var stimulēt priekšstatus par "augstāku" esamības sfēru. Tātad ierosina abstrahēt, apziņā izraisa veseluma un sakarību totālā rakstura izjūtu, kā ari atsevišķā saistību ar vispārīgo, elementa ar sistēmu. Simbola pamatfunkcijā (ierosināt abstraktas konstrukcijas) tad, lūk, arī izpaužas tā spēja panākt sistēmisku noskaņu, sistēmisku zemtekstu.***

Rainis par zināmas noskaņas panākšanas nepieciešamību un praktiskajiem līdzekļiem domāja ļoti daudz. Attiecīgā daiļdarba emocionālajai tonalitātei nereti viņš piešķīra mākslinieciski vadošo lomu. Rainis bija pārliecināts, ka daiļdarba likteni būtiski ietekmē tā emocionālās noskaņas komunikatīvās potences, no kurām atkarīgs, vai lasītājs pareizi uztvers atspoguļoto notikumu saistību ar plašāku vidi. Rainis saprata, ka noskaņai jāaizvieto konkrēta saturiska materiāla trūkums un jānorāda atsevišķo elementu vienotības virziens ar pārējo pasauli. Piemēram, "Ugunī un naktī" dzejnieks vēlējās, kā viņš rakstīja 1908. gadā vēstulē J.Jankavam, attēloto "vest sakarā ar vispasaules parādībām". Iecerētā noskaņa vēstulē raksturota sekojoši: "Pašā lugā visur šī sakarība, daudzie pavedieni uz visu parādību pusēm un cīņu kā visa dzinēju spēku un masu kā visa spēka nesēju [,.]"/3, 273 274/. 1907. gada 20. oktobrī, apsverot dienas hronikā "Epus 1905" saturu, vispirms Rainis gribēja akcentēt revolūcijas noskaņojumu (24. sēj., 252. Ipp.). "Kurbada" radāmās domās uzsvērts: "Katram cēlienam dot: 1) noskanu, 2) vienību, 3) kulmināciju, 4) nobeigumu" (14. sej., 242. Ipp.).

Raiņa meklējumi pasaules strukturāli sistēmiskās uztveres literārā atspoguļojumā visinteresantāk izpaužas viņa centienos atrast piemērotus simbolus visplašākā rakstura parādībām. Šo uzdevumu viņš faktiski uzskatīja par vienu no galvenajiem poētikā un stilistikā. Pemēram, "Kurbada" radāmās domās Rainis jautāja, kā simbolizēt tautu, zemniecību, mākslu un zinātni, "lielu garīgu spēku" (14. sēj., 284. Ipp.). Vairākkārt dzejnieks pievērsās tautas masu simbolistiska atspoguļojuma iespējām. Jautājums, kā simbolizēt masu, masas apziņas psiholoģiskās īpatnības, izskan gandrīz katras Raiņa lugas radošajās piezīmēs.

Otro pārejas laikmeta specifisko īpatnību sintēzes nozīmi simbolismā nedaudz jau skārām, citējot A.Belija, Raiņa izteikumus. Atceramies, Rainim simbola jēdziens apliecināja sintētisku izpausmi. Dzejniekam sintētiskums galvenokārt asociējās ar materiāla nosacīto, abstrakto apguvi, sasaistot (sintezējot) laikā un telpā dažādas parādības.

Sintēzes aspekts simbolu izpratnē faktiski ne tik daudz un ne tik svarīgi raksturo pārejas laikmeta pārstāvju pieeju un meklējumus. Daudz lielāka vērība veltāma kultūras veseluma radīšanas tieksmei, kultūras, mākslas ansamblitātes idejai, kura balstījās uz mākslas dažādu veidu sintēzi.****

Mākslas veidu sintēzes tendence pārejas laikmetā izpaudās ļoti spilgti. Krasi jūtama, piemēram, bija interese par Austrumu tautu kultūru. Rainis 90. gadu vidū un vēlāk dienasgrāmatā un dažādās piezīmēs bieži izteicās par Austrumu tautu dzīves uztveres, filozofijas, reliģijas, literatūras, mitoloģijas savdabībām. Kā liecina vēstules Aspazijai, viņš 1897. gadā apsvēra plānu lugai "Buda". Rainim, tāpat kā pārējiem tā perioda radošās inteliģences pārstāvjiem, Austrumu tautu garīgais mantojums lielā mērā deva abstraktas pirmshēmas pasaules modelēšanai.

Raiņa apziņā mākslas sintēzes ideja ieguva oriģinālu formu. Ja viņa laika krievu kolēģi pārsvarā tiecās sintezēt drāmu, mūziku, glezniecību, tautas mākslu, tad Rainis visvairāk domāja par iespējām vienā veselumā sakausēt atsevišķus literārus žanrus: dzeju ar prozu, drāmu ar prozu, romānā iekļaut dzeju, dienasgrāmatas, vēstules, dokumentus, izvilkumus no periodikas utt. Dzejnieka izteikumus par to var sastapt visur: vēstulēs, dienasgrāmatās, radāmās domās, dažādu ieceru, projektu uzskaitījumos. Piemēram, dienas hronikā 1907. gada 14. novembrī lasāms: "Projekti dzejas krājums romāna formā" (24. sēj., 263. Ipp.). Tā paša gada 9. decembrī: "Projekti dzejas krājums lugas veidā" (24. sēj., 273. Ipp.). Protams, Raiņa un citu personību izteiktās sintēzes idejas nav bez zināma utopiskuma. Vērtīgākais šajos risinājumos, bez šaubām, ir hipotēžu oriģinalitāte un vēlēšanās palielināt mākslas un literatūras funkcionālās robežas.

Sazarotajā problēmā "Rainis un simbolisms" par svarīgāko uzskatām dzejnieka attiecības ar simbolismu daiļrades metodes aspektā. Lai tuvotos šim galvenajam mērķim, problēmas nostādne izdalami vairaki atsevišķi iztirzājami jautājumi. Šajā rakstā vēlējāmies dot tikai zināmu ievadnostādni.

Literatūra un piezīmes

* Slīpsvītrās iekavās pirmais skaitlis norāda grāmatas vai raksta numuru literatūras sarakstā, aiz komata nākamais lappusi citētajā izdevumā. ** Šeit un turpmāk tamlīdzīgi norādīts J.Raiņa Kopotu rakstu akadēmiskais izdevums.

*** Par simbolu un valodas attiecībām, simbolu radīšanas dažādajām tendencēm īstenības sistemātiskai interpretācijai rakstījusi Z.Minča. /15/.

**** No 19. gs. beigu un 20. gs. sākuma latviešu radošās inteliģences pārstāvjiem veltītajiem pētījumiem līdz šim vispamatīgāk attiecīgās personības saistība ar laikmeta estētiskās domas tendencēm un tajā skaitā ar mākslu sintēzes ideju panākta I.Novadnieces monogrāfijā par Jūliju Madernieku /4/.

1.     Ļeņins V.l. Raksti, 14. sēj.

2.     Gēte J.V. Fausts. R, 1972.

3.     Literārais mantojums, 1. sēj. R., 1957.

4.     Novadniece I. Jūlijs Madernieks. R., 1982.

5.     Ąńģуń Ā. Ōčėīńīōč˙ č żńņеņčźą šуńńźīćī ńčģāīėčēģą. Ā źķ.: Ėčņеšąņуšķīе ķąńėедńņāī, ņ. 27 28. Ģ., 1937.

6.     Āąńčķ Е. Ńеģąķņčчеńźą˙ ōčėīńīōč˙ čńźуńńņāą (źščņčчеńźčй ąķąėčē). Ģ., 1973.

7.     Įеėūй Ą. Ńčģāīėčēģ. Źķčćą ńņąņей. Ģ., 1910.

8.     ĮėīźĄ. Ńīįš. ńīч. ā 8-č ņ., ņ. 8, Ģ.-Ė., 1963.

9.     Ćеņе Й.Ā. Čēįšąķķūе ńīчčķеķč˙ ļī еńņеńņāīēķąķčž. Ģ., 1957.

10.   Čńņīšč˙ šуńńźīй ėčņеšąņуšū, ņ. 4. Ėčņеšąņуšą źīķцą XIX ķąчąėą XX āеźą (1881-1917). Ė., 1983.

11.  Ėīńеā Ą. Ļšīįėеģą ńčģāīėą č šеąėčńņčчеńźīе čńźуńńņāī. Ģ., 1975.

12.  Ėуķąчąšńźčй Ą. Ńīįš. ńīч., ņ. 4. Ģ., 1964.

13.   Ģąķņąņīā Ā. Īįšąē, ēķąź, уńėīāķīńņь. Ģ., 1980.

14.   Ģčķц 3. Įėīź č šуńńźčй ńčģāīėčēģ. Ā źķ.: Ėčņеšąņуšķīе ķąńėедńņāī, ņ. 92, źķ. 1. Ģ., 1981.

15.  Ģčķц 3. Ńčģāīė у Ą.Įėīźą. Ā źķ.: Ā ģčšе Įėīźą. Ńįīšķčź ńņąņей. Ģ, 1981.

16.   Ģčš čńźуńńņāą, 1901, №5.

17.  Īįėīģčеāńźčй Д. Ōšąķцуēńźčй ńčģāīėčēģ. Ģ., 1973.

18.   Ļīė˙źīāą Е. Ńčģāīė č ąėėеćīšč˙ ā šеąėčēģе Ņīėńņīćī. Ā źķ.: Ā ģčšе Ņīėńņīćī. Ńįīšķčź ńņąņей. Ģ., 1978.

19.  Ńāąńь˙ķ Ź. Ļšīįėеģą ńčģāīėą ā ńīāšеģеķķīй ōčėīńīōčč (źščņčźą č ąķąėčē). Еšеāąķ, 1980.

20.   Ņąńņеāеķ Ć. Ōуņуščēģ (Ķą ļуņč ź ķīāīģу ńčģāīėčēģу). Ģ., 1914.

21.   Žдčķ Ż. Ńčńņеģķūй ļīдхīд č ļščķцčļū де˙ņеėьķīńņč. Ģ., 1978.

Rainis un simbolisms

Metode, simbiozes princips. Otrais raksts1

Simbolisma pretenzijas sevi uzskatīt par jaunu pasaules mākslinieciskās izziņas metodi ir labi zināmas. Šī nebūt niecīgā vēlme netika kautrīgi pieklusināta. Gluži pretēji. Par simbolisma gnozeoloģiskajām priekšrocībām ar patosu rakstīja visi, kuri uzskatīja par pienākumu teorētiski izskaidrot simbolisma jēgu. Andrejs Belijs, viens no viņiem un varbūt visdedzīgākais, 1903. gadā publicēja apceri ar tipisku virsrakstu "Simbolisms kā pasaules izpratne".2 Viņš vēlējās pārliecināt auditoriju par jaunas literārās ēras sākumu, ko ievada simbolisms.

Andrejs Belijs savus uzskatus apliecināja kontrastainās krāsās. Viņš simbolismu pretstatīja kriticismam. Tā viņš apzīmēja racionāli reālistisku, analītiski kritisku māksliniecisko attieksmi pret pasauli. Savukārt simbolisms vienots ar jaunu garīguma izjūtu, kad ideju sfēra pretstatā kriticisma konkrētajai empīrikai orientēta uz idejisku bezgalību un nebeidzamām izziņas tālēm. Simbolu pareiza uztvere tāpēc no lasītāja prasa īpašu dzirdi un spēju pakļauties simbolu nebeidzamās tālēs aicinošajai balsij. Andrejs Belijs un citi, arī Rainis, simbolisma teorētiskajā interpretācijā atsaucās uz mūziku un savā jēdzieniskajā arsenālā iekļāva muzikālas metaforas.

Mēģinot noteikt simbolisma vietu mākslinieciskās izziņas metožu vēsturiskajā procesā, Andrejs Belijs min interesantu un ne tikai tolaik aktuālu domu. Viņš raksta par literatūras vienotību ar attiecīgā laikmeta gnozeoloģiskajām tendencēm. Belijs ir pārliecināts, ka reizē ar izziņas teorijas maiņu mainās arī attieksme pret mākslu vispār. Mums šo tēzi jāpatur atmiņā, jo par tamlīdzīgu likumsakarību interesējās arī Rainis.

Andreja Belija koncepcijā simbolisma vitālākā gnozeoloģiskā funkcija ir palīdzēt cilvēkiem ieraudzīt mūžīgo, visdziļākos idejiskos slāņus. Simbolisma mērķis ir maksimāli paplašināt izziņas robežas laikā un telpā. To savukārt daiļdarbā vislabāk var panākt ar simboliskiem "mājieniem", īpašas garīgas atmosfēras radīšanu.

Par simbolismu metodes aspektā rakstīja Elliss. Viņš savā argumentācijā tāpat izmantoja muzikālus salīdzinājumus. Elliss uzsvēra simbolisma sintētisko iedabu, jo simbolismā apvienojas visas eksistējošās literatūrās formas un metodes. Citējot T.Gotjē vārdus, Elliss simbolismu salīdzina ar mākslu, kura ņem skaņas no visām klaviatūrām un krāsas no visām paletēm.3

Arī Ellisa atziņas mums svarīgi paturēt atmiņā. Tajās izteikts novērojums par simbolisma duālo iedabu. No vienas puses mākslā un literatūrā simbolizācija eksistējusi vienmēr, un šajā ziņā simbolismam grūti pretendēt uz oriģinalitāti. Taču no otras puses simbolizācija simbolismā ieguvusi īpašu sūtību simboliskie tēli kļuvuši par centrālo izziņas metodi. Elliss vairākkārt atkārto, ka māksla un literatūra vienmēr tiekusies radīt simbolus un pasauli atspoguļot simboliskā formā. Simbolisma virziens tāpēc ne ar ko neizceļas, salīdzinot, piemēram, ar reālismu. Taču simbolisma virzienā šī mākslas un literatūras mūžsenā tendence esot sasniegusi zināmu briedumu un tādēļ nākas runāt par īpašu jaunu māksliniecisko metodi. Kā redzēsim vēlāk, arī Rainis simbolismā saskatīja zināmu kulmināciju estētiskās domas evolūcijā.

Elliss, tāpat kā Andrejs Belijs, simbolisma perspektīvas redzēja spējā akcentēt mūžīgo apkārtējās pasaules norisēs. Viņaprāt, jo dziļāka esot māksla, jo arvien vairāk tā sākot lūkoties uz apkārtējās pasaules empīriskajām parādībām kā uz zīmēm, aiz kurām slēpjas "lielais nezināmais", kuru uzminēt un skatīt mūžības kontekstā ir katras īstas jaunrades uzdevums.

Andrejs Belijs, Elliss par simbolismu izteicās, turpinot noteiktas teorētiskas tradīcijas. Pirms viņiem simbolismu izziņas metodes aspektā aplūkoja Dmitrijs Merežkovskis.4 Viņš simbolisma nepieciešamību saskatījis tāpēc, ka nepilnīga bija tolaik valdošā izziņas teorija. Bija iestājusies filozofiskā pozitīvisma krīze. Kā rakstīja D.Merežkovskis, izziņas teorija nepalīdz cilvēkiem orientēties "neizzināmā" un "neizzinātā" attiecībās. Viņa patoss vērsts uz to, ka naivi cerēt visu izzināt un cilvēkiem reiz jāsamierinās ar atziņu par neizzināmu parādību esamību. Taču D.Merežkovskim kaitīga šķita cita nosliece. Viņš neiesacīja uzcelt pārāk augstu sienu starp neizzināmo un neizzināto, galējo materiālismu un gara ideālistiskajām dziņām. Šī siena cilvēkos rada mistikas klātbūtni un mistisku attieksmi pret apkārtējo pasauli.

D.Merežkovskis saskatīja sabiedriskajā domā divas pretējas pasaules uzskatu sistēmas, un katra no tām, izmantojot savu metodi, savukārt atbalsojas literatūrā. Literatūrā tāpēc dominējot mākslinieciskais materiālisms un tam radikāli pretējais simbolisms.

Dažus gadus pēc D.Merežkovska publikācijas līdzīgu viedokli izteica K.Baļmonts. Viņš reālistus nosauc par primitīviem novērotājiem, bet simbolistus par domātājiem.5 Reālistu stihija esot dzīves konkrētība. Turpretī simbolisti vēlas redzēt lietu un parādību ideālo pusi, garīgo virzību, paceļoties pāri empīrikai. K.Baļmonta reālisma un simbolisma salīdzinājums ir ne tik daudz divu metožu, kā divu kvalitatīvi atšķirīgu lielumu salīdzinājums. Kā jau nopratām, simbolisms, viņaprāt, ir ievērojami vērtīgāka mākslinieciskā metode nekā reālisms. Simbolisti tāpēc ir daudz lielāki mākslinieki nekā reālisti.

Pirmajā brīdī tamlīdzīga shēma var liecināt par manāmi vienkāršotu pieeju. Faktiski shēma radās polemiskos apstākļos, kad ne vienmēr bija lietderīgi pievērsties detaļām. K.Baļmonts lieliski apzinājās literārā procesa un daiļrades psiholoģijas komplicētību. Divas tik atšķirīgas metodes esot konstatējamas tāpēc, ka tik pat atšķirīgas lielās līnijās mēdzot būt literātu personības.

K.Baļmonts min impresionismu, dekadenci un simbolismu. Šīs metodes varot funkcionēt gan katra atsevišķi, gan saplūst kopā.

Mums svarīgi zināt katras metodes definīciju K.Baļmonta formulējumā. Lieta tā, ka Rainis centās rezumēt savas atziņas ne tikai par simbolismu, bet arī par impresionismu un dekadenci. Tas pirmkārt. Otrkārt, latviešu kritikā Raiņa daiļradi mēdza pieskaitīt gan simbolismam, gan impresionismam.

Par impresionistiem K.Baļmonts sauc māksliniekus, kuri izsakās netieši par savām subjektīvajām izjūtām. Dekadents esot izsmalcināts mākslinieks. Dekadentu postā dzenot tieši viņa pārliekā izsmalcinātība. Simbolistu daiļradē izpaužas divi momenti apslēptas abstrakcijas un acīmredzams skaistums. Tam visam kopā jāstimulē priekšnojauta par attiecīgo parādību būtību un veselumu.

K.Baļmonts nevarēja justies vientuļš. Transcedentālu elementu funkcijas simbolismā uzsvēra arī citi viņa laikabiedri. Valerijs Brjusovs, teiksim, rakstīja par simbolisma spēju hipnotizēt lasītāju.6

Raiņa attieksme pret simbolismu radās un nostiprinājās ciešā saliedētībā ar viņa filozofiski estētisko uzskatu virzību kopumā. Uzskatu struktūrā lielā mērā visu izšķīra priekšstats par laikmeta kultūras tendencēm.

Krievu simbolistu teorētiskajos risinājumos visu izšķīra atziņa par grandiozu pārmaiņu iestāšanos. Pasaulē bija sācies jauns laikmets. To visi uztvēra ļoti līdzīgi. Bez iebildēm tika akceptēts tā apzīmējums pārejas laikmets.

Bet ne tikai pārejas laikmeta iestāšanos visi izjuta ļoti līdzīgi. Ļoti līdzīgi visi saprata arī to, ka pārejas laikmets prasa jaunu pieeju ikvienā dzīves jomā.

Raiņa dienasgrāmatā par "jaunas poēzijas" nepieciešamību pirmo reizi atzīmēts 1897. gada 5. jūnijā (24, 118. Ipp.).7 Jaunās poēzijas jēdzienu viņš lietoja saistībā ar morāli ētiskiem jautājumiem. Dienasgrāmatā rakstīts par garīgu ideālu nepieciešamību katra cilvēka dzīvē. Garīgi ideāli pretstatīti materiālām interesēm. Jaunās poēzijas mērķis un saturs Rainī asociējas ar garīgi augstu ideālu atspoguļošanu.

Rainis, kā tas notiek ļoti bieži viņa rokrakstos, sava viedokļa argumentācijā atsaucas uz Gēti. Dienasgrāmatas ierakstā viņš mēģina noskaidrot Gētes "Fausta" lomu 19. gs. 90. gados. Gētes darbs (Raiņa pārliecībā) novecojis, jo daiļdarbā izpaužas pasaules harmonisks atveidojums. Turklāt "Faustā" noteicošā laika dimensija esot tagadne. Raiņa laikmets prasot citas laika dimensijas, jo "mēs dzīvojam nākamībā un pavisam bez robežu un samēra" (24, 118. Ipp).

Par Gētes daiļdarbu harmoniskumu rakstīja arī Andrejs Belijs apcerē "Simbolisms kā pasaules izpratne". Gan Rainis, gan Belijs harmoniskumu izprata analoģiski. Ar jēdzienu "harmonisks" viņi apzīmē autora pozīcijas mērenību, līdzsvarotību, emocionālo atturību. Gēte harmoniski atveidojot kā pasaules ārējo pusi, tā iekšējos slāņus. Jaunās mākslas, simbolisma uzdevums esot runāt par pasaules garīgo pusi.

Tamlīdzīgs shematisks viedoklis par literatūras vēsturi bija samērā izplatīts. Literatūras vēsturē vienīgi simbolisms pirmo reizi tiecoties "psiholoģizēt" objektus un lietas aizstāt ar lietu uztveres psiholoģiju. Par to rakstīja simbolisma teorētiķi Krievijā. No viņu pieejas daudz neatšķīrās Raiņa viedoklis.

Arī Gēte bija populārs ne tikai Raiņa risinājumos. Vācu dzejnieku, tiesa, varēja atcerēties visdažādākajā kontekstā. Tā, piemēram, D.Merežkovskim Gētes izteikumi sarunās ar Ekermani kalpoja pat par atbalsta punktu simbolisma slavinājumos. Merežkovskis minētajā rakstā citē Gētes vārdus par prātam neaptveramu momentu nepieciešamību daiļradē. Vācu dzejnieks teica: jo daiļdarbs prātam nesasniedzamāks, jo lielāka tā estētiskā vērtība. Bez šaubām, simbolistu argumentācijā tādas sentences lieliski iederējās.

Rainis dienasgrāmatā paskaidro frāzes "bez robežas un samēra" nozīmi. Viņš raksta: "Gētem bija pārmērība un faustiskums: visu zemi un cilvēci aptvert. Mēs turpretim liekam vietā bezgalību un visu būtību" (24 118 Ipp).

Rainim jaunās poēzijas jēdziens asociējas ar globāla idejiska vispārinājuma, simboliskas abstrahēšanas tendenci, par ko apmēram tajos pašos gados rakstīja viņa krievu kolēģi.

Citētajā dienasgrāmatas tekstā Rainis apcer iespēju mākslinieciski vienā tēlā aptvert visu cilvēci. Viņš atsaucas uz filoģenēzes ideju, kura vispār Raiņa 90. gadu piezīmēs (un arī vēlāk) parādās vairākkārt: "Indivīda attīstība embrionālā stāvoklī iziet visus organiskās dzīves attīstības posmus cauri, un vispār katrs pasaules posms attīstās līdzīgi ar garīgo attīstību bērnā. Tam arī īsā laikā jāuzņem visa gadu simteņu garā cilvēciskā attīstība. Tas tad arī iziet cauri visai vēsturei. Indivīdā tātad atkārtojas visa garīgā attīstība" (24, 118. Ipp.). Kādā no turpmākajiem teikumiem Rainis pēkšņi jautā: "Vai būtu nepareizi vienā cilvēkā apvienot visu cilvēci?"

Jaunās poēzijas jēdzienu Rainis pirmo reizi lieto 1897. gadā. Tomēr, acīmredzot, pārdomas partoviņu nodarbināja agrāk. 1896. gada 31. maijā piezīmju lapiņā pierakstīts: "Dzeja ir novecojusi, visi salīdzinājumi nāk no kristīgās ticības, bruņinieku laikiem, senās filozofijas, teikām un pasakām" (24, 69. Ipp.). Rainis tālāk jūsmoja par zinātnes progresu, tāpēc piezīmēs turpina: "Jaunākā zinātne, kuras gaita ir tik majestātiska un tik ļoti vēršas lielumā un plašumā, nav dzejai devusi nekā, ne salīdzinājumus, ne tematus. Dzeja ir ļoti tālu atpalikusi savā uzdevumā: sava laika lielās domas ne izdomāt, bet vienīgi popularizēt, darīt tās pieejamas jūtu niecīgajai saprašanai un līdz ar to veidot cēlākus cilvēkus" (24, 69. Ipp.).

Rainis tāpat kā D.Merežkovskis dažus gadus agrāk (1893. g.) literatūru salīdzina ar filozofiju: "Jaunlaiku dzejai jāpaceļas līdz filozofijai, un ta kļūs nozīmīga un būs spēks dzīvē" (24, 69. Ipp.). D.Merežkovskis, atcerēsimies, literatūras bezspēcību saskatīja izziņas teorijas bezspēcībā. Par to pašu raksta arī Rainis. Viņš atgādina tos laikus, kad poēzija faktiski bija attiecīgā laikmeta kvintesence filozofija. Raiņa priekšstatā ietilpst ne tikai literatūras gnozeoloģiskais, bet arī akseoloģiskais aspekts: "jaunlaiku dzejai" vajadzētu kļūt par kultūras intelektuāli vērtīgāko daļu.

19. gs. beigās dažādās sabiedriskās apziņas formās lielu vērību sāka piešķirt t.s. intravēsturei sabiedrības garīgajai tonalitātei un indivīda iekšējai pasaulei. Laikmeta garīgās atmosfēras atveidojums kļuva par literāru tēmu. Par simbolismu mēdza teikt, ka tā neparastākā spēja esot dvēseles juteklīguma apliecinājums.

1896. gada 22. maijā Rainis piezīmju lapiņā prognozēja: "Nākotnes dzejniekam vajadzēs būt daudz smalkākam par tagadējo, viņam vajadzēs dot pusjūtas, gluži smalkas izjūtas un turklāt sevi pašu un citus smalkāk un pastāvīgāk novērot nekā tagad". Tālāk viņš saka: "Simbolistiem un impresionistiem pieder nākotne, bet, zināms, ne tādā nozīmē, kā viņi tagad saprot savu uzdevumu. Tas drīkstēs un būs nevis reliģioza mistika, veca māņticība, spoki, nesaprasti un nesaprotami vārdi, bet tīra, patiesa, skaidra zinātne. Noslēpumainais un spocīgais, aizplīvurojošās (un tālab noslēpumainās) miglas jāaizstāj ar zinātniskām perspektīvām, bezgalību, neizmerojamību" (24, 57. Ipp.).

Pēc šī citāta jāatceras K.Baļmonta vārdi par autora temperamenta lomu metodes izvēlē. Viņš rakstīja, ka mākslinieciskās izziņas metodi katrs izvēlās, respektējot savas individuālās īpašības. Tās, protams, nācās respektēt arī Rainim.

Bet vēlreiz ieskatīsimies Raiņa piezīmju lapiņās. Ko mēs tajās redzam?

Pirmkārt, skaidri jūtamas Raiņa simpātijas pret simbolismu un impresionismu. Abas metodes viņš uzskata par atbilstošām laikmeta garīgo parādību atveidei. Otrkārt, nav šaubu par viņa izpratnes objektivitāti un precizitāti. Rainis pareizi uztvēris simbolismā būtisko, uzsverot "bezgalību, neizmērojamību". Treškārt, ņemot vērā minēto, nākas tomēr konstatēt Raiņa neitralitāti. Viņš sevi nepieskaita ne simbolistiem, ne impresionistiem. Protams, varētu teikt: 1896. gadā, kad fiksētas citētās rindas, Rainim nebija nekāda pamata sevi pieskaitīt kādam literāram virzienam. Līdz viņa pirmā krājuma iznākšanai vēl apritēs labs laiks. Taču mēs nevaram nezināt Raiņa radošo biogrāfiju. Citētās rindas rakstīja cilvēks, kurš spēja sēsties pie tāda pasaules literatūras šedevra atdzejošanas kā "Fausts". Tātad rakstīja cilvēks ar ļoti augstu literāro kultūru.

Pēc kā galu galā tiecās Rainis? Kādam, viņaprāt, bija jābūt simbolismam, kuram pieder nākotne, bet pagaidām ir būtiskas nepilnības? Kādu viņš vēlas redzēt nākotnes dzejnieku un no kādiem komponentiem javeidojas jaunajai poēzijai? Vai taja javalda izjutām jeb jāatspoguļojas kam citam?

Lasot Raiņa dienasgrāmatas, piezīmes, vēstules, pārliecināmies par šo jautājumu aktualitāti dzejnieka pārdomās. Redzams, Raiņa literāri estētiskie uzskati izkristalizējušies un nostiprinājušies, studējot un analītiski komentējot citu personību grāmatas. Tā, piemēram, tajā pašā 1896. gadā Rainis uzmanīgi lasīja Adas Negri dzeju.

Itāļu dzejniece tolaik Eiropā bija populāra. Kritika, īpaši vācu sociāldemokrātiskās partijas izdevumos, viņas daiļradi iztirzāja no sociālisma ideju propagandas viedokļa, kas tik ļoti varēja interesēt arī "Dienas Lapas" bijušo redaktoru Jāni Pliekšānu.

Kritikas vienpusība sakaitināja Raini. Viņaprāt, vācu partijā "izsalkuši pēc dzejnieka, tikai tam jābūt viņu darbarīkam, viņu dzejniekam, kas dzejo pēc paragrāfiem, pēc norādījumiem, pēc Marksa. Nu viņi ir atraduši, izdomājuši Adu Negri un kā sievieti cer viņu locīt pēc savas patikas" (24, 95. IPP).

Rainis lasa Adas Negri dzeju pirmā iespaida varā. Viņš ievēro virspusējību, nepastāvību. Ada Negri atkārtojot sen zināmas lietas. Rainis turpretī vēlas dzejā lasīt augstu idejiskumu un sociālas domas dziļumu. Bet viņš var vēlēties arī pavisam ko citu. Rainis aizrāda, ka autora personības lielumu un idejisko vērienu sociālie dzejoļi nevarot nemaz parādīt. To spēj vienīgi "individuālie dzejoļi", jo tajos "nevar ielikt svešas, bet paša domas un sirds filozofiju". Tālāk piezīmēs teikts: "Vai Negrī ir dzejniece, par to es labāk spriedīšu no viņas personiskajiem dzejoļiem nekā no sociālajiem, kurus taču izlieto aģitācijas nolūkos" (24, 95,96. Ipp.).

Raiņa secinājumā Ada Negri ir "par maz individuāla, rāda tikai fotogrāfijas, refleksijas iz dzīves, no savas dzīves maz dod, varbūt arī pati maz jūt, individualitāte redzama tikai tur, kur lielās, grib būt pravietiene, bet tā ir izplūdusi individualitāte, kas pate sevi un savu spēku nepazīst" (24 101 Ipp).

Raiņa piezīmes mums, saprotams, ne tik daudz šobrīd interese vērtējumi kā paša vērtētāja estētiskie atbalsta punkti šo punktu savstarpējā loģiskā saderība, līdzsvarotība, argumentācijas konsekvence.

No šīviedokļa lūkojoties, var rasties pretrunīgs iespaids. Vēl pretrunīgāks tas var rasties, ja ņemam vērā izteikumus par simbolisma perspektīvām. Rainis nenoliedz sociāli politisko dzeju sociālisma idejas propagandējuši labi dzejnieki. Tajā Dašā laikā viņš atsakās sociālos dzejoļus vērtēt "nopietni", jo tajos neatklājas autora personība.

Par Raiņa "jaunās poēzijas" izpratni, mūsuprāt, iespējami vairāki novērojumi. Minēsim dažus no tiem. Svarīgākais, kļūst skaidra divu atšķirīgu straumju saplūsme Raiņa literāri estētiskajā pozīcijā. No vienas puses simbolisma pasaule ar simbolismam tipisko iracionalitāti, izteikti nosacīto poētiku un personības ideālistisko koncepciju. No otras puses objektīvi empīriskā pasaule ar tai piemītošo sociālo, morālo problemātiku un tai pieskanīgiem reālistiskiem tēlojuma līdzekļiem un paņēmieniem.

Tāpat secināms vēl viens moments. Raini nodarbina "jaunās poēzijas" specifikas problēma. Taču šajā sakarā viņš gribot negribot ir nonācis vēl vienas problēmas varā mākslinieciskās prioritātes problēmas varā. Faktiski pareizāk būtu teikt viņš pats sev ir radījis šo problēmu un nepārtraukti to arvien vairāk un vairāk saasina, padara neatrisināmu.

Krievu simbolistiem metodes prioritātes problēma pa lielākai daļai neeksistēja. Viņi priekšroku deva simbolisma metodei un paši sevi droši pieskaitīja simbolistiem. Tā, piemēram, rīkojās Aleksandrs Bloks. Viņš apzinājās savas personības īpatnības. Blokam nebija tuva abstrakta loģizācija. Viņa intelekts tiecās pēc kaut kā cita, bet nevis pasvītroti konkrētas domāšanas. Bloka pasaules uztveres veids ļoti labi atbilst simboliskām refleksijām, mitoloģiskām reminiscencēm.

Krievu simbolisti apzināti vairījās no sociāli politiskas tematikas. Viņi priekšroku deva intīmai lirikai, pašatklāsmei, romantiskām antitēzēm.

Raiņa personības iezīmes bija savādākas. No krievu kolēģiem viņš acīmredzot visvairāk atšķiras ar savu pastiprināto interesi par sociāli politisko sfēru marksismu, sociālisma teoriju un praksi, sociāldemokrātijas taktiku un stratēģiju.

Ja mums vajadzētu lakoniski formulēt Raiņa garīgo meklējumu galveno maģistrāli, nosaukt to problēmu, kurai viņš savā mūžā veltīja visvairāk enerģijas un kura praktiski bija organiski atkarīga no viņa personības īpašībām, tad, mūsuprāt, nāktos secināt, lūk, ko. Raini vienmēr visintensīvāk nodarbināja tas, kā savienot sabiedriski sociālo un individuāli psiholoģisko, mūžīgi vispārcilvēcisko un ideoloģiski aktuālo, mākslu un politiku, dzeju un sociālismu, liriku un aģitāciju, romantismu un naturālismu, reālismu un simbolismu, racionālo un iracionālo.

Ne tikai 90. gadu piezīmes atklāj zināmas kolīzijas, tāda pati aina 1908. gadā konstatējama dienasgrāmatā, vēstulēs Jānim Jankavam. Šīs kolīzijas uzliesmo patiesībā visu laiku. Minētais gads minams tikai tāpēc, ka dzejnieks pats mēģināja tikt skaidrībā ar savām iekšējām tieksmēm.

Tā, piemēram, vēstules J.Jankavam ir ļoti nozīmīgas. Tajās Rainis izvirzījis uzdevumu raksturot aizvadīto dzīvi noieto ceļu gan literatūrā, gan sabiedriski politiskajā darbībā. Turklāt raksturot idejiskās evolūcijas aspektā.

Vispirms Rainis ieskicē tādu kā izejas pozīciju. Savā dzīvē par galveno viņš uzskata šķiru iznīcināšanu "līdz pašam galam un strādnieku lietas ņemšana pašu strādnieku rokās, svarīgākais ierocis uz to saimnieciska cīņa" (21, 79. Ipp.). Tālāk paskaidrotas ekonomiskās cīņas attiecības ar politisko cīņu: "..katrs ekonomiskas cīņas ieguvums (augstāka alga, īsāks darba laiks utt.) ir jau šķiru spēku samēra grozījums un kā tāds izteiksies arī politiski" (21, 79. Ipp.).

Pēc tam Rainis raksturo savu dzeju. Faktiski Rainis akceptē JJankava viedokli (vēstulē izteiktu, kā noprotams no Raiņa vārdiem) par viņa dzeju: "..bez izolēti individuālistiskā, tikai simbols ar masas raksturu. To es arī domāju. Viss mans personiskais raksturs iziet uz lieluma aptveršanu, mana persona pilnīgi atkāpjas aiz objekta, aiz darba. Bet taisni to, es arī domāju, prasa jaunā dzeja: proletariāts ar visu savu kustību ir lielākā masa, kura tomēr ir viens, tātad aptveršana ir pirmais prasījums, iekš tā viss spēks, visa nokāpšana līdz dziļākam pamatam, te neder vairs nekāds sīkums un daļu reālisms vai kas tamlīdzīgs. Vai masa to sapratīs? Tik daudz, cik sevi sapratīs. Vai cilvēks to aptvers? Cik daudz jutīs sevi kā daļu tā varbūt arī mūsu ceļi kopā" (21, 80. Ipp.).

Vienā no vēstulēm Rainis atceras savas filozofiskās simpātijas. Šajās rindās varam gūt dziļāku priekšstatu par viņa personību: "Pie sociālisma mani pievilka lielums, plašums, masas ideja; anarķisms kā individuālisms man izlikās interesantāks, bet sektantiskāks: mana personiskā gara priekšvēsture mani bija jau novedusi uz to, ka indivīds viens bez masas ir bezspēcīgs, balss bez skaņas, gars bez patības. Anarķisms man kā personai nedeva nekā jauna, jo jau biju pats individuālists; sociālisms man deva trūkstošo: patību, masu, lielumu. [..]. Bet sociālisms man drīz vien sāka rādīt arī savu trūkumu: lielās personas, Bēbelis, kuru personiski pazinu un dievināju viņa sajūsmības dēļ [..], Markss, kura ģenialitāti vairāk sajutu nekā sapratu, Lasals tas pats Bēbelis šīs lielās personas man rādīja gatavu to, pēc kā džinos: lielu indivīdu savienotu ar lielu masu (daudzuma un laika ziņā); bet ikdienā, soc. presē, vācu un šveiciešu partijas dzīvē, vēlāk arī, vienmēr visus gadus pie mums un krieviem, es redzēju sociālismā tikai masu bez individualitātes, individualitāte tika pat pilnīgi noliegta, katra patstāvīga iniciatīve apkarota, gribas moments pilnīgi izdzēsts iz vēstures un ikdienas darbības. Visa tā vietā nāca vadošie organizatori. Es ilgi cīnījos pretī ar Marksu kā ieroci, bet ikdienas sociālisms ir pārvarējis pašu Marksu. Šis uzvarošais ikdienas sociālisms, kurš drīz izvērtās par veikala sociālismu, man tika vienaldzīgs; es nu biju atkal viens, un atkal piegriezos, ļoti negribot, dzejai un sev" (21, 88,89. Ipp.).

1908. gadā dienasgrāmatā plaši rakstīts par dažādiem literāriem virzieniem, kā arī detalizēti apskatīts dekadences jēdziens, ilustrācijā minot latviešu literatūru.

Dekadences būtība Rainim lielas šaubas nerada. Galvenā dekadences iezīme "nau vairs ko teikt" (24, 291. Ipp.). Dekadence iestājas tad, kad izsmeltas visas idejiski radošās potences.

1908. gada 7. jūlijā Rainis dienasgrāmatā atsaucas uz savu "teoriju par simboliem". Rainis, kā liecina viņa atstāto rokrakstu korpuss, nav sagatavojis speciālu darbu simbolisma teorijā. Tādai tēmai, ļoti iespējams, netika apkopotas piezīmes, izraksti no grāmatām un citi materiāli. Visticamākais, Rainim "teorija par simboliem" asociējas ar Jankavam rakstīto vēstulēs jeb arī ar jauno dzeju kopumā.

Vienā no vēstulēm Rainis stāsta par vēlēšanos radīt jaunu simbolu tipu. Simbolos metafiziskais saplūstu ar dialektisko, un beigu beigās simbols iegūtu dinamiskas īpašības. 1908. gada augusta vidū Rainis vēstulē saka: "Saprasts laikam netiks arī "Uguns un nakts", jo viņš prasa, lai uzskata dzeju no gluži jauna redzes stāvokļa. Kas paradis dzejā redzēt tikai statiku, paliekošu attiecību, labāk masu un ideju, un parādību, kas neattīstās, nemainās iedomās,tas arī atzīs par pareizu tikai alegorijas jeb mehāniskus simbolus, kādi piemēroti statikai, tāds neredzēs lēti, ka še nau pretrunu pilnas alegorijas, bet organiski (mainošies) simboli, kuri nebūt neattēlo statiku. Bet simboliem ir konkrēta forma priekš ideju dinamikas, t.i, masas un idejas viņu attīstībā un maiņās" (21, 127. Ipp.). Tālāk vēstulē runāts par "organisku, dinamisku simbolu" nepilnību, ja simbols nav "konkrēts, dzīvs cilvēks" un simbolā "dzīva satura" vietā parādās šabloniski veidojumi. Rainis uzsver iracionālā momenta saglabāšanos organiskos, dinamiskos simbolos "iracionālais, no tā nešķiramais elements" (21, 127. Ipp.).

1908. gada 11. jūlijā Rainis dienasgrāmatā raksturo dažādus literatūras virzienus: "Reālisms līdzinās speczinātņu faktu krāšanai, novērošanai; empīrika, induktīva metode. Romantisms hipotēzēm. Simbolisms dedukcijai, sintēzei" (24, 294. Ipp.).

Nākamajos teikumos Rainis sev tipiskā domāšanas manierē izsakās par jauna virziena nepieciešamību: "Jaunas attīstības stadijas prasa atkal jaunu reālismu, bet katras stadijas rezultāti jāsaņem simbolismā. Vai reāliem tēliem jātop par simboliem?" (24, 294. Ipp.).

Izteikumam par jaunu reālismu nav gadījuma raksturs. Kā liecina Raiņa pieraksti, "jaunās poēzijas" ideja sevī ietvēra arī reālisma pastāvēšanu. Tikai ar vienu principiālu noteikumu: reālismam bija jāizmainās, un runa tādēļ varēja būt par jauna veida reālismu. Vispār Raiņa apziņā alternatīva vecais-jaunais reālisms bija spilgti izteikta. Tam bija noteikts iemesls.

Interese par intravēsturi, personības garīgo dzīvi vispirms un galvenokārt atsaucās uz reālismu. Pakāpeniski literārajā domā nostiprinājās pārliecība par psiholoģiskās pieejas iespējamo vienotību ar reālismu. Visbiežāk atcerējās Dostojevski. Viņam bija noteikts viedoklis šajā ziņā: rakstnieks vienmēr atspoguļojot realitāti, un autoram nav tik daudz svarīga materiālā, sadzīviskā realitāte, kas drīzāk ir tikai fons īstajai iekšējai realitātei cilvēka gribai, iztēlei, kaislībām.

Mainoties priekšstatam par realitātes iezīmēm, mainījās ieskats par reālismu. Reālisma centrā nostājās garīgi aktīvs cilvēks, cilvēks ar pašanalīzes spējām visā savā iekšējās dzīves bagātībā un daudzveidībā.

Kastaņolas gados Rainis par reālisma nākotni, kā liecina viņa autobiogrāfiskie teksti, domājis ļoti bieži. Dienasgrāmatā 1909. gada 1. aprīlī viņš lieto jēdzienu "vecais reālisms". Tas esot aprakstošs, bet sliktākais pilnīgi noniecinot cilvēka gara spēku: "Jaunā māksla un arī politika atkal top aktīva, atzīst gan pasīvos apstākļus un dabas darbību, bet zina arī, ka tos var vērst gars" (24, 358. Ipp.).

Mums ļoti daudz var palīdzēt ieraksts dienasgrāmatā 1909. gada 12. maijā: "Sociālismu identificē ar reālismu nedomātāji kritiķi, ar šablonas un ikdienības prātu. Piesien sociālismu pie pārdzīvotas dzejas formas, kura der tik faktu krāšanai, empīrikai un dedukcijai. Bez rakstura un bez sava sprieduma ļaudis tomēr tai pašā reizē savieno sociālismu arī ar dekadenci un turpat arī apkaro dekadenci. Pret šādiem neloģiskumiem viņi neatduras, jo nekur viņus nevada lietu loģika, bet šablona. Un instinktīvi viņi jūt, ka šablona ir viņu reālisms un dekadence, un veikala sociālisms" (24 359. Ipp.).

Šie vārdi nav negaidīti. Rainis patiešām meklēja piemērotu māksliniecisko metodi sociālisma problemātikas atspoguļošanai daiļliteratūrā. Viņš bieži izteic atsevišķus priekšlikumus, pats kritizē tos, apšauba to pareizību, reālo iespējamību, tad atkal uzdod sev dažādus hipotētiskus jautājumus. 1908. gada 8. martā dienasgrāmatā lasām: "Par jauno mākslu man jātiek pašam vairāk skaidrībā, es gadiem esmu uz īstā ceļa, bet to aptvert dzejniekam ir grūtāk nekā zinātniekam, jo aptveršana dzejniekam izdarāma ne ar prātu vien, bet ar tēlošanu, t.i., radīšanu, t.i., ar prātu, fantāziju, jūtu un visiem īpatniem personības spēkiem kopā" (24, 281. Ipp.).

Raiņa fantāzijām ir zināms izskaidrojums. Pārejas laikmetā vispār bija "modē" utopiski risinājumi. Stila "modēm" pamatlicējs Viljamss Moriss sapņoja pārveidot pasauli ar mākslas palīdzību. Morisa pasaulē valdītu mākslinieciski radošas likumības. Rihards Vāgners, par kuru dzīvi interesējās Rainis, aktīvi savās publikācijās aizstāvēja utopiskas literāri muzikālas konstrukcijas, Korbizjē tiecās izplānot tādas arhitektu riskas harmonijas, kuras spētu pārveidot cilvēkus.

Nākas ņemt vērā vēl vienu momentu. Raiņa laikā priekšplānā strauji izvirzījās pasaules kultūras vēsturē pilnīgi jauna parādība masu kultūra. Tās attīstības pirmajā etapā radošās inteliģences attieksme pret neredzēto izpausmi bija pozitīva. Uz masu kultūru raudzījās optimistiski, jo tā it kā pavēra iespēju mākslinieciski audzināt plašus sabiedrības slāņus. Radošā inteliģence cerēja, ka manāmi pieaugs viņu skatītāji, lasītāji īstas mākslas cienītāji kļūs visi cilvēki. Šīs idejas varā zināmu laiku atradās visa artistiskā inteliģence, kura kala plānus, centās izdomāt dažādus mākslinieciskos līdzekļus un paņēmienus, lai iekarotu cilvēku prātus un sirdis. Kā saprata, šajā kustībā iesaistījās arī Rainis. Viņu tāpat kā citus viņa laikabiedrus nebaidīja projektu utopiskums. Faktiski viņi neuzskatīja savus projektus par utopiskiem. Viņi tos uzskatīja par grandioziem un cilvēces vēsturē nebijušiem. Bet tam tā bija jābūt. Grandiozs un cilvēces vēsturē nebijis bija arī kopējais mērķis masu kultūra.

Dienasgrāmatā lasāmi Raiņa paškritiski vērtējumi. 1911. gada 27. jūlija: "No manis iziet divi virzieni partijas retoriskais un romantikas simboliskais. Bet viņi top naidīgi brāļi" (24, 375. Ipp.). Kā mums tas jāsaprot?

Tolaik Raiņa daiļrades kritikā sāka nostabilizēties tādi epiteti kā "dinamiskie simboli", "sabiedriskais simbolisms", "impresionists", "masu simboli". Rainis pret to izturējās samērā skeptiski. 1912. gada 5. maijā viņš dienasgrāmatā ieraksta: "Nē, es esmu mākslinieks un kā tāds neesmu iespiežams nevienā šablonā un virzienā. Virzieni vajadzīgi tikai diletantiem. Pēc tehniskiem paņēmieniem nevar iedalīt māksliniekus. Mākslinieks lieto visus paņēmienus, piemērojoties katrai vielai un savam temperamentam" (24, 418. Ipp.).

Mūsdienās zinātnē konstatējama diezgan liela vienprātība par 19. gs. beigu un 20. gs. sākuma literatūru. Dominē secinājums, ka nav reāla pamata krasi norobežot reālisma un modernisma (tajā tradicionāli iekļaujas arī simbolisms) attīstību. Minētajā laikmetā universālās, substancionalās simboliskās kategorijās atveidot īstenību tiecās ne tikai simbolisti. Modernisma pārstāvji to darīja varbūt vairāk metafiziskā, transcendentālā aspektā. Reālisti tiecās atspoguļot esamības dziļākos slāņus, koncentrējot uzmanību mūžīgām vispārcilvēciskām vērtībām, dabai, mīlestībai, mākslai. Turklāt reālistiska detalizācija varēja lieliski sadzīvot ar simboliskiem vispārinājumiem.

Apkopojot pārejas laikmeta māksliniecisko tendenču tipiskākās īpašības, aktuāls kļūst simbiozes princips, jo saskaramies ar dažādu metožu saplūšanu, koeksistenci, kopdzīvi.

Simbiozes jēdziens, mūsuprāt, ļoti piemērots Raiņa mākslinieciskās apziņas raksturojumam. Viņa radošā doma tiecās gan pēc simboliskiem vispārinājumiem, gan "uz āru" uz sociāli, politiski vispārīgo, empīrisku realitāti, vēsturisku konkrētību.

Līdzīgi veidojās Aleksandra Bloka mākslinieciskā apziņa. Kā secinājusi Tartu universitātes profesore Z.Minča, viņa literāri poētiskajā pasaulē reālistiskie un simboliskie komponenti eksistējuši kopā, realizējot dažādas funkcijas.8 Reālistiskās noslieksmes atsaucās uz tematikas izvēli (sadzīve, tauta, "mazais" cilvēks). Simboliskās noslieksmes atsaucās uz poētiku, izvēlēto materiālu interpretējot maksimāli nosacītās formās.

Rainim, protams, bija dziļa taisnība, ironizējot par mākslinieku (tajā skaitā arī viņa paša) klasificēšanas centieniem. Bet nākas respektēt ko citu, proti, zinātne bez klasificējošām konstrukcijām nav iedomājama, un zinātniskās izpētes cienīga bez šaubām ir arī Raiņa estētika.

Literatūra un piezīmes

1. Raksts uzskatāms par turpinājumu mūsu darbam "Rainis un

simbolisms. Ievads problēmas nostādnē". Skat. šajā krājumā.

2.     Skat.: Įеėūй Ą. Ąšąįеńźč. Źķčćą ńņąņей. Ģ., 1911.

3.     Żėėčń. Ī ńуłķīńņč ńčģāīėčēģą. Ā źķ.: Ļīżņčчеńźčе ņечеķč˙ ā šуńńźīй ėčņеšąņуšе źīķцą XIX ķąчąėą XX āеźą. Ģ., 1988, ń. 80.

4.     Skat.: Ģеšеęźīāńźčй Д.Ń. Ī ļščчčķąх уļąдźą č ī ķīāūх ņечеķč˙х ńīāšеģеķķīй šуńńźīй ėčņеšąņуšū. Ńļį., 1893.

5.     Skat.: Įąėьģīķņ Ź.Д. Ćīšķūе āеšųčķū. Ńįīšķčź ńņąņей. Źķ. I. Ģ., 1904, ń. 76.

6.     Skat.: Įšžńīā Ā. Ńīįš. ńīч. ā 7 ņ. Ņ. 6. Ģ., 1975, ń. 27.

7.     Šeit un turpmāk tamlīdzīgi norādīts sējums un lappuse no Raiņa Kopotu rakstu akadēmiskā izdevuma.

8.     Skat.: Ģčķц Ē.Ć. Įėīź č šуńńźčй ńčģāīėčēģ. Ā źķ.: Ėčņеšąņуšķīе ķąńėедńņāī. Ąėеźńąķдš Įėīź. Ķīāūе ģąņеščąėū č čńńėедīāąķč˙. Źķ. I, Ģ, 1980, ń. 136 137.

Rainis un Bloks jeb mita teorijas aktualitate

Mīts ir priekšmetiski dots simbols, simbola substancionalizācija.

Aleksejs Losevs

Literatūras sakaru noskaidrojumā svarīgi vairāki pētnieciskie virzieni. Viens no tiem nodarbojas ar vārda mākslas dažādu bagātību pārņemšanas un ieviešanas apzinājumu, jeb, citādi sakot, ar recepcijas procesu, kad uztverei, apguvei un adaptācijai pakļautas idejas, tēli, sižeti, metodes. Tādā gadījumā speciālisti interesējas, kad latviešu presē parādījušās, piemēram, informācijas par Bloka daiļradi, kādas bijušas pie mums viņa darbu publikācijas, kā noritējusi to recenzēšana un interpretācija, kādas to mākslinieciski literārās ietekmes vērojamas latviešu autoru sacerējumos, kāda bijusi mūsu literātu attieksme pret viņu. Šajā virzienā dominē analizējamā materiāla vizuālā konkrētība. Tā teikt, viss ir skaidri redzams, atliek vienīgi objektīvos faktus izvērtēt, kas, protams, īstenībā nemaz tik viegli nav realizējams.

Citādāk ir tajā virzienā, kas balstās uz daudz mazāk konkrēti uzskatāmu materiālu, proti, kad uzmanība pievērsta dažādām ārēji tieši nesaistītām, bet kopējām iezīmēm filozofijas, vēstures, mākslas, poētisko un stilistisko līdzekļu traktējumā un ne vienmēr eksistē precīzi dati, kas apliecinātu kādu no recepcijas procesa fāzēm. Tamlīdzīgas iezīmes dēvējamas par semantiskām paralēlēm, un to konstatācija ļoti efektīvi palīdz izprast dzejnieka vai prozaiķa daiļrades saistību ar laikmetu, viņa idejiski estētisko centienu vietu globālākā kultūrvēsturiskā kontekstā un vispār jūtami bagātina kopējo priekšstatu, kā tas notiek vienmēr jaunas metodoloģiskās pieejas vai tikai citādāka skatījuma leņķa un attiecību formas ieviesuma reizēs.

Vajadzīgi abi virzieni, kaut gan otrais no tiem pārsvarā balstās uz pētnieka subjektīvajām refleksijām, jo paralēlismu piemēru atlase un salīdzinājumi liela mērā atkarīgi no viņa intuīcijas, pieredzes, zināšanām, pētniecisko tieksmju orientācijas. Ļoti izteiksmīgs un pat ar savdabīgu paradoksalitāti pārsteidzošs semantisko paralēlismu izmantojums valdzina Viktora Šklovska, Borisa Bursova, Alekseja Loseva grāmatās.

Tieši semantisko paralēlismu aspektā Aleksandra Bloka personība un literārais mantojums daudz saistoša un perspektīva var sniegt Raiņa jaunrades elastīgākai un visaptverošākai apguvei. Tūlīt jāsaka viela šajā ziņā plaša un daudzpusīga.

Mūsu uzmanība šoreiz koncentrēta vienam jautājumam un, ja arī tūlīt daļēji pievērsīsimies vēl citiem, tad vienīgi tādēļ, lai panāktu zināmu fonu tēmas tiešajam atspoguļojumam.

Salīdzinot no semantisko paralēlismu viedokļa Raini un Bloku, varam agrākos spriedumus papildināt, teiksim, ar tādām diezgan svarīgām problēmām Raiņa mākslas pasaulē, kā Rainis un modernisms, Rainis un simbolisms, Rainis un antīkā kultūra.

1904. un 1905. gadā Bloks vēstulēs (dažādiem adresātiem) rakstīja: "Man tagad arvien mazāk gribas "dekadentisma" tā trafaretisma un beziedvesmas nozīmē"; "[..] ar dekadentiem man ir ļoti grūti runāt"; "[..] ir atšķirība starp dekadentiem un mani. Piemēram, man dekadenti pretīgi arvien vairāk un vairāk. Pie tam viņi nezina, bet es "mierīgi zinu" [..] un turklāt "ko", bet ne "kā". Paskaidrot to nekad nevarēšu un pat esmu ar mieru no šiem vārdiem atsacīties, kad liktu paskaidrot."

Ne tikai vēstules, bet arī ieraksti dienasgrāmatā liecina, ka Bloka attieksmi pret modernismu, tā dažādajām strāvām jūtami koriģēja psiholoģiski momenti. Uz viņu lielā mērā atsaucās nepieciešamība izlikties "mistiķu" sabiedrībā, sacerēt miglainās un apzināti domu līdz galam neizteiktās frāzēs viņiem adresētas vēstules. Bloks it kā juta savu nespēku starp pusrakstniekiem, kuri vienmēr analizēja cits citu, kuru ekstravagantie un glorificētie izteicieni gāja no mutes mutē. Pakāpeniski Blokā radās tāda iekšēja pretestība, ko viņš nespēja pārvarēt un kas faktiski tajā pašā laikā veicināja šo dažādo strāvu un tās pārstāvju īstās būtības dziļu un pareizu atsegsmi.

Interesanti, ka pret minētajām literārajām parādībām tāpat izturējies arī Rainis. Daudz piezīmju šajā sakarā viņa dienasgrāmatās. Krievu literatūrzinātnē Bloka ieguldījums modernisma kritikā līdzās Gorkija vārdam stabili nostiprinājies. Ļoti līdzīgie un nebūt mazāk precīzie Raiņa uzskati kādreiz noteikti arī tiks respektēti reizē ar A.Upīša, J.Jansona-Brauna viedokli.

Lasot kādu no Leonīda Andrejeva darbiem, Raiņa 1908. gada dienasgrāmatā ierakstīts: "[..] apriebjas šablons un abstrakcijas, jāiet atkal pie dzīves mākslas." Par modernisma apoloģētu literāro aktivitāti, biežajām

publikācijām, pseidopopularitāti atzīmēts: "Tukši cilvēki necieš klusu, jo tad viņos jūtams tukšums, nau iekšēja satura un spēka, kuri darbotos arī klusi ciešot. Tikai runai skanot viņi jūt, ka darbojas un ir dzīvi". Līdzīga doma arī citā vietā: "Mūsu modernajai dzejai nau ko teikt, bet viņai pastāvīgi jārunā, jo citādi nejūt, ka ir dzīva".

Rainis un Bloks tīri iekšēji nespēja pieņemt gadsimtu mijā ienākušās atsevišķās ievirzes. Zīmīgi, lūk, tieši tas, ka tamlīdzīga psiholoģiska motivācija sniedz atbildes uz tiem centrālajiem jautājumiem, ar kuriem sākas un kas vienmēr būtiski jebkurā literatūras kritiskā vērtējumā. Pirmkārt, skaidrs kļūst jautājums par talantu. Bloks ne velti citētajā vēstulē atsakās savu nostāju paskaidrot. Atsakās, visticamāk, tādēļ, ka nebūtu viegli un, galvenais, delikāti runāt par otra epigoniskumu, talanta trūkumu. Bet tieši ar to sākas Raiņa un Bloka attieksme. Bloks ātri un paliekoši noteicis viena otra sava laika literāta mākslinieciskās spējas. Tieši šo cilvēku nepamatotā pašpārliecinātība, pretenzijas, spriedumu kategoriskums atstāja visnomācošāko iespaidu. Daudz par vairāku latviešu dzejnieku radošās patstāvības trūkumu, viņa un Aspazijas veikli nomaskētu atdarināšanu un jaunrades nevarību vispār rakstījis arī Rainis. Tā, piemēram, apcerot dzejnieka liriskās izteiksmes specifiku: "[..] jūtas, ko viņš dod, var būt arī neskaidras, kā arī neskaidri izteiktas, maziem dzejniekiem pat šī neskaidrība ir mākslas līdzeklis".

Otrkārt, saņemam atbildi uz jautājumu par modernisma tematiski saturisko nozīmību. Abos dzejniekos vispirms psiholoģiski neatbalsojās tās modernisma saturiskās tendences, kas veicināja atrautību no īstenības, pārspīlētu jutekliskumu, noslēpumainu un dziļdomīgu izteiksmi. Bloks vēstulēs jūsmojis par Gorkija reālismu, uzsvēris nepieciešamību mākslai attēlot dzīvi, sarunās ar tuviniekiem apskatījis dekadences krīzes iemeslus. Domājot par to pašu, Rainis izsacījies lakoniski: "[..] nau vairs ko teikt". Vai atkal: "[..] māksla bez satura, ja tas nau viņos". Dienasgrāmatā Rainis dekadenci tvēris plašākā ievirzē, atzīstot to kā zināmu pagrimuma izpausmi, kas sastopama arī citos literatūras vēsturiskās attīstības posmos: "[..] mūsdienu dekadence nau ne interesantākā, ne vienīgā, tikai tuvākā, tādēļ arī šķiet vienīgā, interesantākā". Rainim nebija tuva grupēšanās kliķēs, savstarpējā slavināšanās, atsevišķu personu pielūgšana, kas pēc viņa pārliecības, notika tādēļ, ka "paši tukši" un nepieciešams atbalsts.

Līdz šim minēto nevajadzētu iztulkot vienpusīgi. Modernisma kritika abos ievērojamajos un sarežģītajos dzejniekos nenotika bez analīzes, bez pretstatu vienības un sadursmes, bez jebkādām sakarībām starp veco un jauno, īslaicīgi pārejošo un progresīvi paliekošo.

Anna Ahmatova ne velti Bloku nosaukusi par "laikmeta traģisko tenoru". Apzīmējums radās novērotās dzejnieka personības, viņa "uzvedības stila" un daiļrades iespaida mijietekmē. Maskavas argonautu pulciņš Bloku uzskatīja par savējo. Pulciņa doktrīnas pamatā ikdienas esamības, cilvēku attiecību un mākslinieciskās darbības mītizācija. Mīts par Nīči, mīts par Vladimiru Solovjovu, visam pāri mīts par argonautiem. Dmitrijs Mendeļejevs ar labsirdīgu humoru par jauno dzejnieku toreiz teicis: Tūlīt redzams talants, bet nav skaidrs, ko grib sacīt". Bloka 1902. un 1903. gada vēstulēs un dienasgrāmatās bieži lasāms par "Kantu mistiķi", "mistisko pienākumu", "mistiskajiem dvēseles spīdumiem" u.tml. Populārākās vienības tālaika leksikā "mistika", "dekadence" visdažādākajos atvasinājumos. Taču parādās arī savādāka pieeja: ja atspoguļot mistisko, tad ne virspusēju, sadomātu, vārgulīgu.

Bloka daiļrades sarežģīto virzību saistībā ar izmaiņām viņa pasaules uztverē lieliski atsedzis Vladimirs Orlovs.

Par mistiskā mākslinieciskajām funkcijām tāpat daudz domājis Rainis, Pēc viņa ieskata, iracionālos elementus modernisms izmanto popularitātes dēļ. To viņš, protams, neatzina. Tad būtu jāzaudē "kaut kas no sevis, jāpakļaujas kompromisam". Tālāk, turpinot pārdomas, Rainis uzsvēris: "[..] jādod cita mistika, skaidra doma, kura tomēr noslēpums, sajūsma, kura tomēr noslēpums, nāve kurā iet brīvi". Raini (arī Bloku) jau no bērnības galvenokārt saistīja tā romantiskā noslēpumainība, kas nāca no mitoloģijas un vēstures par senām tautām, notikumiem. Tēlaini idealizēto pavadīja patiesa cieņa: "Bijība pret viņiem (senajām tautām A.P.) ir cilvēces bijība pret sevi pašu, pret savu jaunību, pret noslēpumu un poēziju". Pusmūža gados Rainis reiz pat mazliet ironiski un, bez šaubām, ne visai nopietni nožēlojis to, ka pasaule kļuvusi neinteresanta, jo civilizācija nomākusi romantisko noslēpumainību.

Modernistu vidū bija, protams, talantīgi rakstnieki, kuri sāpīgi pārdzīvoja laikmeta pretrunas, domāja par cilvēces un mākslas nākotni. Viņu spilgti individuālā daiļrade, kā arī teorētiski estētiskās nostādnes varēja sniegt daudz rosinoša. Maksims Gorkijs pozitīvi izteicies par atsevišķiem simbolistu A.Belija, K.Baļmonta, F.Sologuba, M.Vološina darbiem, noliedza nosacītās mākslinieciskās formas, pats izmantoja alegorijas, simbolus.

Bloka un simbolisma attiecības labi zināmas. Simbolistu raksturīgākā īpatnība bija dzīves īstenības uztvere pēc mākslinieciskajām likumībām. Rainis (ar laiku tāpat Bloks) šādu pozīciju nav ieņēmis. Jēdziens "simbols, simbolistika" viņu interesēja kā estētiskās kategorijas to poētisko un stilistisko iespēju aspektā. Simbolistiem mitoloģijas un pasaules daiļliteratūras klasikas sižetu, motīvu pielietojums kalpoja, lai attālinātos, pārvarētu ikdienišķo uztveri un valodu. Rainis turpretī ar simbolu starpniecību gribēja tieši tuvoties ikdienas notikumiem. Pie tam tuvoties tā, lai valodas semantika būtu vērsta uz tagadni. Dienasgrāmatā viņš bieži sev ierastajā konspektīvajā manierē iztirzājis savu "teoriju par simboliem". Kādas ir reālisma, romantisma, simbolisma metodes atšķirības, vai "reāliem tēliem jātop par simboliem", vai simbolisms var kalpot "dedukcijai, sintēzei"? Modernjsma pieredzes apguve un novērtējums Rainim un Blokam neizpaudas bezkaislīgi līdzsvarotā un metafiziski absolutizētā veidā.

Gundegas Grīnumas publikācijas par Raiņa nepabeigtajām lugām uzskatāmi demonstrējušas antīkās kultūras milzīgo ietekmi uz Tautas dzejnieka sacerēto. Līdzīgas parādības konstatējamas Bloka jaunradē. Studiju gados viņš gatavojis referātus par Ovīdiju, Anakreontu, Homēru, tulkojis Sofoklu, iedziļinājies speciālajā literatūrā. Mūs īpaši tas var saistīt viena iemesla dēļ. Antīkā filozofija un poēzija dziļi ietekmēja Bloka idejas par mīlestības lomu. Labi zināma arī Raiņa dramaturģijā ievītā t.s. mīlas sociāli ētiskā koncepcija jeb, kā formulējis Viktors Hausmanis, autora doma "par mīlestības kā nākotnes sabiedrības vadošo faktoru". Bloku bez mīlas slavenajiem apdziedātājiem Ovīdija un Anakreonta jūtami ietekmēja Vladimira Solovjova apcerējumi (piem., "Par mīlas jēgu"). Filozofiskās atziņas par mīlestību Blokam un tāpat Rainim neveidoja kodolu, bet gani tikai vienu reizēm vājāk vai spēcīgāk akcentētu līniju viņu idejiski mākslinieciskajos pamatuzskatos. Raiņa atziņu avoti būs atšķirīgāki, taču tos apzināt paralēles ar Bloku noteikti var palīdzēt.

Visapjomīgāko semantisko paralēlismu materiālu (varētu pat droši teikt materiālu kompleksu) sniedz abu dzejnieku attiecības ar tautas mitoloģiju, folkloru, vēsturi. Šajā kompleksā faktiski ietilpst arī mūsu līdz šim izolētāk skartie Raiņa un Bloka ieskati par modernismu un tā poētiski stilistisko līdzekļu bāzi.

Ja atšķirīgāks bija ceļš uz tautas garīgo pasauli (Bloks uzauga no tautas dzīves daudz tālākā vidē nekā Rainis), tad daudz kopēja vēlākajās ietekmes fāzēs uz abu idejiski estētisko principu veidošanos un daiļrades attīstību.

Bloka pārliecībā tautas vēsturiskās nozīmes un spēka atzīšana, izpratne par literatūras atkarību no tautas masu likteņa, tās interesēm, tieksmēm krasāk nostiprinājās pēc 1905. gada. Viņa radošajā darbībā arvien noteiktāku vietu ieņēma Krievijas tēma. Pie tam ne šauri lokālpatriotiskā iztulkojumā, bet visplašākajās dimensijās: tautas nākotne un civilizācija, tautas māksla un profesionālā māksla, modernisms un reālisms, tautas un inteliģences liktenis sabiedriskajā cīņā, derīgā un skaistā funkcionālās attiecības. Tautas mākslā Bloku neinteresēja tikai atsevišķas žanru vai poētikas problēmas, vispirms uzmanība tika pievērsta sociāli morālajiem un idejiski estētiskajiem jautājumiem. Atšķirībā no simbolistiem, kurus tāpat saistīja mitoloģija, senas leģendas, ticējumi, Bloks minēto materiālu nespēja interpretēt misticiskā garā, atrautībā no jebkādas dzīves konkrētības. Viņa darbos saglabājās simbolistiski motīvi, poētiskā tēlainība. Taču ideāli bija citi.

Vairākus gadus Bloks samērā intensīvi studēja folkloristikas teorētisko literatūru. Tai vajadzēja palīdzēt viņam noskaidrot tautas daiļradē atspoguļotās pasaules uztveres, mākslinieciskuma izjūtas pamatus, bez

kuru pilnīgas izpratnes Bloks nespēja iedomāties patiesu un organisku tautas garīgā mantojuma saistījumu ar sava laika literatūras tendencēm.

Iegūtos jaunos novērojumus un secinājumus Bloks operatīvi iekļāva kritiskajās apcerēs. Rakstīja, piemēram, par to, ka modernisma patiesā atsvešinātība no tautas tiek reabilitēta, mākslīgi novērsta ar pastiprinātu simbolu izvērsumu, jo simbols ir tautas daiļrades galvenā stihija. Atrast ceļu uz tautas dvēseli un patiešām saplūst ar vitāli skaidro tautas mentalitāti, pēc Bloka pārliecības, modernismam traucē orientēšanās uz individuāli subjektīvo iekšējo dzīvi un dzejā un prozā valdošā misticiskā atmosfēra. Bloks atzina, ka senajiem mītiem un vispār tautas mākslinieciskās pieredzes izmantojumam jāakcentē doma par tagadni un nākotni, nevis jārada "saldas leģendas". Lai šīs tēzes argumentētu, Bloks īpašu uzmanību pievērsa folkloras sociālajam saturam, tautas pašapziņas virzībai. Viņš pārliecinājās par folkloras spēju aktīvi iedarboties uz dzīvi, ko galvenokārt panāk tās poētiskās sistēmas dinamika, mūžīgā atjaunošanās, antikanonizācijas izpausmes. Bloku saistīja lietderīgā un skaistā koeksistence.

Raiņa intereses par tautas mākslu nebija mazākas gan vērienīguma, gan uzskatu dziļuma un progresīvuma jomā. Raiņa un Bloka ieguldījums šajā ziņā pielīdzināms Tolstoja un Gorkija augstajai folkloras sociāli filozofiskajai izpratnei, jo viņi gandrīz vienīgie no Krievijas rakstniekiem gadsimta sākumā pareizi novērtēja folkloras saistību ar tautas vēsturi, sociālā un estētiskā vienotību tautas daiļradē.

Bet abu dzejnieku intereses neaprobežojās tikai ar savas tautas garīgo bagātību iepazīšanu. Neaizstājama jaunrades skola un avots, no kura smelties materiālu saviem darbiem, Rainim un Blokam bija arī citu tautu mitoloģija, folklora. Ja negribam vulgarizēt abus dzejniekus, tāpat nedrīkstam ignorēt vēl vienu momentu. Bloka priekšstatos tomēr daļēji saglabājās pretruna starp profesionālās mākslas estētisko izpratni un tautas mākslas "utilitaritāti", jo ne tik viegli bija pārvarēt ideālistiskās ilūzijas par skaistā mūžīgo neatkarību, skaistā indeterminismu. Rainis dienasgrāmatā rakstījis par mūsu tautasdziesmu "vāju sentimentalitāti", vispārcilvēciskas tematikas nepietiekamību. Šīs piezīmes aplam būtu neievērot vai uzlūkot kā galējus skeptiskus noliegumus. Tās vienkārši apliecina to pretstatu vienu pusi, bez kuras nevaram turpināt sarunu par dzejnieka nostājas veidošanās dialektisko procesu, par šīs secīgās uzskatu stadiju maiņas rezultātu ("Pūt, vējiņi!", "Krauklītis", "Daugava" u.c).

Bloka daiļrades apguvē pēdējā laikā plašāk lieto mīta teorijas principus un jēdzienisko aparātu. Šī metodoloģiskā pieeja novirzīta uz efektīvāku Bloka un tautu kultūras attiecību izziņu.

Lai apskatītu mīta un poētikas sakarības Bloka darbos, izdalīti trīs materiāla iztirzājuma aspekti: dzejnieka mitoloģiski teorētiskie uzskati, dažādu mītu klasisko tēlu atspoguļojums, paša mītiski poētiskie veidojumj. Centrālā kategorija mīts traktēts ka metavesturisks, universāls fenomens.

Mīts laika ziņā it kā pieder pagātnei, bet tā darbība, kas notikusi kādā laikā, reizē veido savu īpašu pastāvīgu struktūru vienlaicīgu pagājušajam, tagadnei un nākotnei. Mīts tādējādi kļūst par laika ritmiskās nepārtrauktības, parādību determinētības mūžības apliecinājumu. No literāri mākslinieciskā viedokļa mīts iegūst universāla tipizācijas līdzekļa statusu (starp citu, par šo problēmu ļoti daudz domājis Rainis, tā plaši iztirzāta jaunākajā literatūrā par Bloku). Turklāt mīta specifiskās apziņas klātesamība nebūt neizpaužas vienīgi pirmatnējo totālo mītu mākslinieciskajās reprodukcijās, obligāti nav fantastiskuma elementi.

Mīta komunikatīvi funkcionālās izmaiņas novērojamas jau renesanses, baroka, bet sevišķi romantisma periodā. Ne tikai mūsdienās, bet jau 19. gs. reālismā ar mīta starpniecību notiek savdabīgs īstenības problēmu saasinājums, zināmu parādību vispārcilvēciskā, vispārvēsturiskā rakstura aktualizācija.

Ikdienas apziņā mīta teorija var tūlīt asociēties ar kaut ko nupat modē nākušu, modernu. Patiesībā mīta teorija ir daudz vecāka par līdzīgi uztverto "moderno" semiotiku, strukturālismu. Kas attiecas uz Bloku, tad par viņa dzejā lasāmo "eiropeiskā mīta virsotni" Osips Mandelštams rakstīja jau 1922. gadā.

Bloka daiļrades speciālistu pašlaik ieteiktie pētījumu aspekti viegli pārnesami arī uz Raiņa literāro mantojumu. Lai to pierādītu, varētu citēt viņa pārdomas par latviešu mitoloģijas vitalitāti un poētisko dzīvīgumu, par nepieciešamo šo īpašību kontinuitāti profesionālajā mākslā, vai arī dot izvilkumus no dažādu tautu mitoloģijas salīdzinājumiem un izvērtējuma 20. gs. rakstnieka sūtības gaismā. Varētu atsaukties uz ļoti interesantajām teorētiskajām idejām par drāmu, mīta poētiskās specifikas iespējām dramaturģiska rakstura attēlojumā. Ar mīta teorijas pētniecisko mehānismu varētu pamēģināt skaidrot pazīstamo Raiņa t.s. Nākotnes cilvēka tēmu, par kuru pagaidām vēl valda diezgan liela neskaidrība. Ieraksti dienasgrāmatās par šo tēmu tamlīdzīgu mēģinājumu sola attaisnot.

Ar nolūku mīta teoriju nesaistām atsevišķi vai nu ar Raiņa dzeju, vai dramaturģiju, bet gan .pasvītrojam, ar visu literāro mantojumu. Tieši jaunajā situācijā, kad darbus kopotos rakstos pavada to radīšanas procesā atzīmētās tēzes un šo darbu varianti, tiks publicētas vēstules, dienasgrāmatas, dažādas radoša satura piezīmes, izdos nepabeigtos darbus (īpaši balstās uz vēsturi, mitoloģiju) un artiem saistītos uzmetumus,tieši šajos apstākļos savādāku metodoloģisko programmu nepieciešamība var izrādīties īpaši aktuāla, un tās lieliski varētu sadzīvot ar līdzšinējām pētnieciski teorētiskajām ievirzēm, kuras tādēļ nebūtu atmetamas vai noniecināmas.

Raiņa Saules bērni

Kad saule būs, atpūtīšos un varēšu no jauna strādāt un sevi uziet jaunu.

Rainis

Acīmredzot pilnīgi pamatoti dažkārt mēdz apgalvot, ka radošas personības lielumu apliecina attieksme pret savu laikmetu. Jo dziļāk un pamatīgāk uztverta un izprasta laikmeta būtība, jo paliekošāk un ilgāk attiecīgās radošās personības jaunrade atsaucas uz sabiedrisko apziņu un cilvēces vēsturisko atmiņu.

Rainis sava laikmeta norises izjuta apbrīnojami skaudri. Turklāt tik skaudri, ka bieži par to domāja un izsacījās pat ar lielu smeldzi. Tā, piemēram, 1911. gada 30. oktobrī viņš dienasgrāmatā rakstīja: "Un tomēr es iekalts šai paaudzē. No viņas es nespēju atsvabināties, ne es viņu sev izvēlējies, ne es varu atraidīt viņā dzīvot. Tās ir lielākās mokas dzīvībai. Tā ir traģiskā netaisnība".

Mākslinieka un rakstnieka saistība ar savu laikmetu izpaužas daudzveidīgi. To var apliecināt kopīga daiļrades metode un līdzīgi mākslinieciskie paņēmieni. Tipiski un spilgti saistība spēj atspoguļoties radniecīgajā attieksmē pret dzīves īstenību un cilvēku, izvēloties noteiktu tematiku un problemātiku.

Raiņa daiļrades attīstība aizsākās un turpinājās ļoti interesantā vēsturiskā posmā. Tagad to pieņemts dēvēt par pārejas laikmetu. XIX gadsimta beigas un XX gadsimta sākums bija laiks, kad latviešu, krievu un citu tautu kultūrā darbojās vesela plejāde izcilu personību un notika dažādu atziņu un tradīciju radikāls pārvērtējums mākslā, literatūrā, filozofijā, psiholoģijā, dabaszinātnēs. Toreiz garīgo centienu priekšplānā izvirzījās doma pārcilvēku un viņa vietu pasaulē. Dominēja ideja par jaunu cilvēku jeb, kā formulēja Rainis un citi,Nākotnes cilvēku ar jaunu morāli, vērtību orientāciju u.tml.

Pārejas laikmetā mākslā un literatūrā aktīva bija tendence kritiski pārskatīt tradicionālo simboliku, lai to izmantotu jaunajos vēsturiskajos apstākļos atbilstoši sabiedrības garīgajām vēlmēm. Šī tendence atsaucās arī uz saules tēla traktējumu.

Saules tēls, kas cilvēces kultūrā eksistējis vienmēr, pārejas laikmetā kļuva par atsevišķu indivīdu un visas sabiedrības neatkarības un cēluma simbolu. Sauli uzskatīja par dzīvības avotu, dzīvības devēju. Savukārt cilvēkus uzlūkoja par dzīvības devējas bērniem. Tātad Saules bērniem.

Krievu literatūrā Saules bērnu motīvs ieskanējās jau pagājušā gadsimta 80. gados. 1886. gadā D.Merežkovska dzejā atveidota zēna mīlestība un līdzjūtība pret citiem cilvēkiem. Zēns metas bezdibenī. Viņš upurē sevi, lai pārvērstos Saulē un dotu cilvēkiem gaismu. No krievu simbolistiem

Saules bērnu motīvs visplašāk sastopams K.Baļmonta dzejā. 1903. gadā viņam iznāca krājums "Būsim kā Saule". Motīvs atbalsojas V.Brjusova drāmā "Zeme". Samērā plaši tas ietiecas Maksima Gorkija dramaturģijā. 1905. gada sākumā viņš sarakstīja lugu "Saules bērni". Autora idejiskā nostādne darbā apliecināta skaidri un nepārprotami. Saules bērnu motīvs lugā saistīts ar tautas un inteliģences attiecību problemātiku. Alkas pēc Saules pretstatītas bailēm no nāves:

"Bailes no nāves lūk, kas ļaudīm neļauj būt drošsirdīgiem, skaistiem, brīviem! Tas gulst pār mums kā melns mākonis, pārklāj zemi ar ēnām, un no tā rodas rēgi… Bet mēs, mēs, ļaudis, saules bērni, dzīvības gaišā avota

-   saules radīti, mēs uzvarēsim nāves tumšās bailes! Mēs saules bērni! Saule kvēlo mūsu asinīs, viņa rada lepnas, ugunīgas domas, apgaismodama mūsu neizpratnes tumsu, viņa enerģijas, skaistuma un dvēsele apreibinātajā prieka okeāns!"

Rainis Saules bērnu motīviem, vairāk vai mazāk apzināti pakļaujoties sava laikmeta idejiski mākslinieciskajām tendencēm, visplašāk pievērsies nepabeigtajā lugā "Kurbads", kuras pirmais nosaukums bija "Sonnenkind"

-   "Saules bērns".

Dzejnieks šai lugai materiālus sāka apkopot jau Slobodskas trimdas gados. Darbu viņš turpināja līdz pat mūža beigām. Kādu laiku luga saucās "Tis" jeb "īliņš". Nosaukums "Kurbads" autora piezīmēs pirmo reizi minēts 1917. gada oktobrī.

Saules bērnu motīvs lugas izveides procesā saglabājies visus gadus, tādēļ ļoti labi varam izsekot Raiņa idejiskās pozīcijas attīstībai daudzos svarīgos jautājumos.

"Kurbada" teksts sastāv no trijām daļām: publicētiem fragmentiem autora dzīves laikā nepublicētiem fragmentiem un radāmām domām.

Visaizraujošākā tikšanās ar Raiņa daiļradi parasti ir tad, ja ar to sāk iepazīties, kā teikt, no otra gala, proti, radāmām domām saturiskām un poētiski stilistiskām iecerēm, kuras viņš vēlējās realizēt.

Slobodskas periodā atzīmētajās radāmajās domās Saules bērnu motīvs sākumā tiešā formā pagaidām neatspoguļojas. Rainis vēlas sacerēt lugu, kuras centrā būtu ģēnija un masas, personības un sabiedrības filozofiskā problemātika. Galvenā varoņa Tla (Kurbada) uzdevums panākt radikālas pārmaiņas simboliski risināts saistībā ar Zemi ("Zemi apgriež apkārt"). Paša līa personības izaugsme ieskicēta samērā raibi. Tis meklē dēkas, pēc kurām atgūst sevi mīlestībā; viņš fantazē par "pirmatnējo komunismu" un cīnās ar lāci, atrod sevi darbā. Atzīmēti idejiski atzari Tis un Fausts, Tis un Dievs.

Saules bērnu motīvs radāmās domas ienāk strauji un paliekoši: "Ģēnijam tāpat kā Saulei nav mērķa, tieksmju. Saules bērns. Daudz puķu". Rainis tātad fiksējis īsas tēzes, kuras viņa apziņā varēja asociēties ar veselu idejisku kompleksu. Jēdziens "Saules bērns" viņa piezīmēs ienāk gatavā veidā, kā parasti notiek, ja kaut ko pieņemam un akceptējam iepriekšējos (citu cilvēku) risinājumos. Būtībā tas nepārsteidz, jo dzejnieks vienmēr dzīvi un radoši sekoja krievu, vācu literatūrai un jūtīgi uztvēra tajā galveno.

Kastaņolas pirmajos gados (īpaši 1907,1908. g.(Saules bērnu motīvs Raiņa mākslinieciski idejiskajos risinājumos turpinājās intensīvi. Rainim tipiskās abstraktās un ārēji it kā nesavienojamās līnijās par Saules bērnu rakstīts 1907. gada 29. septembrī. Tis salīdzināts ar igauņu tautas eposa varoni Kalevipoegu. Tis ir "pasaulsklaidonis, bet Kalevipoegs meklē pasaulsgalu, sudraba kuģi, zinātnes, tas arī man iespējams, bet kā lai to tēlo dramatiski? Iesākt ar haosa nakti, rītā Jānis Vīrs, pusdienā Tis, vakarā Saules bērns un naktī: planētas saduršanās ar uguņošanu".

Radāmajās domās Saules bērns daudzkārt organiski vienots ar jautājumiem par personības attīstību. Raini visvairāk interesēja personības kritēriji, personības spēja sevi virzīt pareizi un produktīvi. Šajā ziņā nianses var būt visdažādākās. Rainis grib lugā parādīt personību, kura netiek galā ar sevi, jo personība ir "par stipru" un cilvēka iekšējais spēks kļūst par viņam traucējošu faktoru. Citkārt piezīmēs runāts par personības traģisko nespēju pakļauties kompromisiem. Daiļdarbā atspoguļotos bezkompromisu cilvēku traģika. Vai atkal savādāks aspekts: "Saules bērns visu dod, nevis atsacīšanās, bet prieka pilna došana, viņš ir pārāk bagāts, dvēseles bagātība pieaug dodot".

Raini vienmēr interesēja cilvēki, kuri savu ģeniālo talantu realizējuši šķietami brīvi un nepiespiesti. Šajā sakarā dzejnieks ne reti nosauca Gēti. Arī "Kurbadā" atsevišķus tēlus un viņu darbību Rainis gribēja atveidot tamlīdzīgā ievirzē: "Ģēnijs, kas neko nedara, kam viss nāk pats no sevis".

Bija laiks, kad autors Tlu identificēja ar Sauli: "Tis saule un cilvēka gars, augstākais saules panākums. Saule noiet, bet tik tā liekas. Masa uzvar, bet sēkla, iniciatīva nāk no saules Tla". Taču visvairāk Tis un Saules bērns lugā figurē atsevišķi. Tā, piemēram, kādā no radāmajām domām lasāms: "Tis darbošanās, Saules bērns zināšana, domāšana, tiekšanās pēc gaismas". Citreiz par abiem teikts: "īliņš reprezentē dzīvības spēku, zemi. Saules bērns ģēniju, koku, kas izaug no šīs zemes, augstāko dzīvības spēka izpausmi". Vienā no piezīmēm akcentēta Saules bērna izcelsme: "Saules bērns Tliņa dēls. Darbība notiek latviešu senatnē". Pirms tam Rainis norādījis, ka Tis nespēj realizēt savus mērķus. Viņš "atzīst attīstību tikai mirstot: dēls viņu turpinās". Nāve kā attīstības sastāvdaļa, funkcija "Kurbadā" uzsvērta bieži. Arī Saules bērns saskata savā nāvē progresa vienīgo iespējamību: "Saules bērns skaidri redz, ka viņam jātiek iznīcinātam, iet uz to, aiz iznīcības redz jauno sauli". Vienā no lugas uzmetumu lapiņām Saules bērns "noliedz pats sevi un tādējādi iet bojā, lai kā tīri garīga būtne atdzimtu citā pasaulē". Saules bērna sūtība viscēlākā: "Cilvēka tapšana ir notikusi labvēlīgos apstākļos, bez cīņas ar plēsīgiem zvēriem, tātad miers ir progress, ne karš. Saules bērns panāk mieru, visaugstāko".

Rainis personības problemātikā mēdza akcentēt divus momentus. No vienas puses viņš apskatīja personības, kuras ideju izvirza un teorētiski piesaka. No otras puses Rainis runāja par praktiķiem. Viņi izvirzītās idejas praktiski īsteno. "Kurbadā" Tis un Saules bērns skatīti arī no šī viedokļa. Turklāt interesantas paralēles vilktas ar vēsturiski reālu personību darbību: "Saules bērnā viens no galveniem momentiem prieks par atradumu… bet pats no prieka mirst, un pēcnācējiem jāpapildina un jāizcīna galīgi, jāiegūst mūžīga dzīve, kura caur viņa atradumu tikai darīta iespējama, kā Markss atrada sociālisma atslēgu, bet tomēr palika vēl pāri visa lielā, garā cīņa pie pašas atslēgšanas. Tātad Tis Markss, un Saules bērns līdzīgs citam atradējam Mečņikovam. (Bet īls taču cīnītājs un ne atradējs?) Tikai līdzība. (Marksu kā varoni citā darbā). īls tautas un cilvēces cīņu varonis".

Radāmās domas ir dokuments, kurā Raiņa iztēles artistiskums konstatējams visskaidrāk. "Kurbada" piezīmes viens no uzskatāmākajiem paraugiem šajā ziņā. 1908. gadā dzejnieks Saules bērnu grib veidot kā dzejnieku un radošu personību vispār. Tajā pašā laikā viņā iemiesotos "zinātnieks un poets", kā arī "darītājs". Nedaudz vēlāk lugas materiālos parādās varas problēma: "Tis dzird dabā tik cīņu, varu. Saules bērns dzird tik mieru". Tālāk paskaidrots, ka "Saules bērns dzird dabā tik brālību, ne cīņa pret dabu, bet dabas atslēgšana, noslēpuma atklāšana caur mīlestību kā meiteni".

Saprotams, Rainis ļoti labi apzinājās savu ieceru grandiozitāti. 1908. gada sākumā Saules bērnu motīvs sāk parādīties saistībā jau ar trijām drāmām. To nosaukumi būtu "Jānis Vīrs", "īls" un "Saules bērns". Starp tām pastāv noteiktas sakarības: "Visas 3 drāmas: mūžīga maiņa jeb cīņa, jeb attīstība". Norādīts, ka "Jānis Vīrs" iemieso ziemeļus, jo "latvieši maza tauta". "Tis" savukārt Raiņa ģeogrāfiskajās asociācijās saistīts ar dienvidiem un "citām tautām" ("vai Ēģipte, vai Bābele"), bet "Saules bērns" ir "visa zeme, visas tautas, ir dzimtene, visas viena liela tauta".

Saules bērnu motīvs "Kurbadā" izpaužas ne tikai personības problemātikas atveidojumā. Motīvs plaši izmantots, pievēršoties nacionāli vēsturiskiem jautājumiem. Rainis Sauli, Saules bērnu vieno ar latviešu tautas cīņu pret vācu kolonizatoriem. Viņš pievērsies progresīvā un konservatīvā, Kaupo un Lāčplēša centienu pretstatam. Vislabāk tas redzams "Kurbada" publicētajā fragmentā. Kurbadam jāsastopas ar zināmu pretspēku, aicinot "iet uz mūžam silto zemi, kur visus silda viena liela saule".

Sociālo kustību Rainis nekad nerisina optimistiski patētiskā toņkārtā. Tā ir viena no viņa mākslinieka un domātāja simpātiskākajām īpašībām. "Kurbadā" ceļā uz sauli nostājās, piemēram, pat viduvējība: "Uzvar viduvējība, tā vienīgā paliek, taču tā nau ģēnija turpinājums, bet vienīgi jaunā, t.i., sēklas sargātāja". Tiesa, viduvējībai it kā piešķirtas pozitīvas iezīmes, taču maldīgi būtu uzskatīt, ka dzejnieks izjuta lielu cieņu pret šo pasīvo un inerto parādību. Bet Rainis nebūtu Rainis, ja viņš netiektos izmantot katru iespēju ideālu sasniegšanā. Pēc vārdiem par viduvējību "sēklas sargātāju" viņš iesaucas: "Pacelt viduvējību!" Tāds pavērsiens patiesībā nav negaidīts. Rainim pieder atziņa: "Garīga attīstība rada sociālu attīstību".

Saules tēls Raiņa filozofiski mākslinieciskajās refleksijās ieņēma stabilu un būtisku vietu. Par to liecina ne tikai nepabeigtā luga "Kurbads", bet arī citi daiļdarbi. Tā, piemēram, izsakoties par "Ave Sol!" ieceres gaitu, Rainis stāsta par Slobodskā uzrakstītajiem pirmajiem dziedājumiem. Tie bija paredzēti "Dziesmai par Sauli". Poēmas radāmās domās 1906. gada jūnijā viņš min "garīgo sauli", kura ir "dzīves atjaunošana, pārvēršana un jauna kultūra ideālais gars, sociālisms, kurš ir humānisms, tas kā saule izsauc visu uz jaunu gadagaitu, aršanu, sēšanu, ziedēšanu un pļaujas augļiem". Dzejoļu krājuma "Gals un sākums" izveides procesā izvirzīti Saules simbola varianti: Saules dārzs, Saules bērni, Saules meitas.

Raiņa attieksme pret poētisko simbolu funkcijām gāja kopsolī ar tā laika literāri mākslinieciskās domas kopējo virzību. Interesanti salīdzināt, piemēram, Saules un Mēness simbolisko jēgu Raiņa un K.Baļmonta daiļradē. Abiem dzejniekiem Saule, Saules bērni apzīmē visu jauno, spēcīgo, aicina pārveidot cilvēku un pasauli. Turpretī Mēness gan mūsu Tautas dzejniekam, gan K.Baļmontam simbolizē galvenokārt cilvēka iekšējo pasauli, tās emocionālos ritmus, garīgumu.

Līdzīgi vērojumi rodas, salīdzinot Raiņa daiļradi, piemēram, arī ar A.Bloka, M.Gorkija literāro mantojumu. Viņu darbību nevar atraut no laikmeta, kurā valdīja tieksme pēc brīvības, doma par cilvēka nākamību un personības attīstības perspektīvām.

TREŠA DALA

5

RAINA DIENASGRĀMATAS

J

Ievadam

Raiņa vārds, tik labi pazīstams latviešu sabiedrībai, atbrīvo autoru no nepieciešamības raksturot izcilā latviešu dzejnieka dzīvi un daiļradi. Faktiski vispār nav vajadzīgs iepazīstināt lasītāju ar šīs trešās daļas galveno varoni.

Taču lieta ir tā, ka patiesībā šajā trešajā daļā ir divi galvenie varoņi Rainis un viņa dienasgrāmatas. Pie tam šo rindu autors priekšroku gribētu dot otrajam galvenajam varonim dienasgrāmatām.

Jānis Rainis mums atstājis plašu un sazarotu mantojumu. Tajā ietilpst dzeja, lugas, proza, publicistika, daiļdarbu varianti un uzmetumi, fragmenti un piezīmes aizsāktiem un nepabeigtiem sacerējumiem, dažāda rakstura juridiskas un literāri teorētiskas piezīmes, vēstules, bibliotēka ar pasvītrojumiem un atzīmēm lasītajās grāmatās. Šajā mantojumā ietilpst arī dienasgrāmatas, kuras Rainis sāka rakstīt 17 gadu vecumā 1882. gadā un ar atsevišķiem pārtraukumiem turpināja līdz mūža beigām 1929. gadā.

1912. gada 12. jūnijā Rainis ierakstīja dienasgrāmatā: "Garam vajga izstarot arī vēl kaut kādā citā, tiešākā veidā, nekā caur darbiem vien. Darbos var pārvērst tikai niecīgu procentu no dzīves".

Rainim bija vairākas garīgās darbības sfēras, kurām vajadzēja palīdzēt "izstarot". Tādam nolūkam varēja kalpot vēstules, filozofiski estētiska, morāla rakstura piezīmes, lasīto grāmatu komentāri, sabiedriski politiskā darbība, žurnālistika, sarunas ar draugiem, paziņām, ciemiņiem -sajūsminātien viņa lirikas cienītājiem.

Prāvu "procentu no dzīves" Rainis cerēja "pārvērst" ar dienasgrāmatas palīdzību. No šī viedokļa dienasgrāmata ieņēma viņa dzīvē īpašu lomu.

Raiņa dienasgrāmatas saturiski ir ļoti bagātas un vispusīgas. Tajās lielā mērā atspoguļojas kultūras attīstība 19. gs. beigās un 20. gs. pirmajos gadu desmitos. Mūsdienās viņa dienasgrāmatām nav tikai vēsturiska vērtība. Raiņa ieraksti dienasgrāmatās daudzējādā ziņā joprojām saglabā idejisko aktualitāti, palīdzot izprast un risināt estētiskās un sociāli filozofiskās domas svarīgas problēmas.

Raiņa dienasgrāmatās pārskatāmi un kompleksi sastopamas dokumentālas liecības par viņa jaunrades procesu. Dienasgrāmatās iegūstamas ziņas par atsevišķu daiļdarbu ieceres rašanos un tālāko virzību, sacerēšanas kāpumiem un atslābumiem, kā arī paveras ieskats par emocionāli psiholoģisko un sadzīviski ikdienišķo kontekstu, kādā attīstījās daiļrade.

Dienasgrāmatās konstatējama Raiņa kolosālā erudīcija filozofijā, vēsturē, mitoloģijā, reliģijā, pasaules literatūrā.

Kad mēs gribam par rakstnieku pēc iespējas vairāk uzzināt un pilnīgāk izprast viņa garīgo pasauli, lasām ne tikai daiļdarbus, bet arīt.s. papildmateriālus jeb starpliterārajos žanros sarakstīto vēstules, dienasgrāmatas, piezīmju grāmatiņas, autobiogrāfiskas apceres.

Arī paši rakstnieki mēdz būt dažādi. Vieni sevi maksimāli izteikuši jaunradē. Otru jaunrade labāk izprotama saistībā ar minētajiem papildmateriāliem.

Raiņa personības un daiļrades izpratne līdz šim pārsvarā balstījusies uz viņa daiļradi. Tā tas izveidojies gan visplašākajās viņa mākslas cienītāju, gan speciālistu aprindās. Tikai pēc akadēmisko Kopotu rakstu iznākšanas stāvoklis pakāpeniski izmainās. Sabiedrības un speciālistu uzmanības lokā arvien stabilāku vietu sāk ieņemt arī starpliterārie žanri.

Saprotams, Raiņa dzejā un dramaturģijā lielā mērā atspoguļojas viņa pasaules uzskats, laikmeta vērtējums, autora iekšējās dzīves intensitāte un dinamiskums. Tomēr milzīga nozīme ir arī papildmateriāliem, un rūpīga iepazīšanās ar dzejnieka vēstulēm, dienasgrāmatām, piezīmju grāmatiņām var jūtami bagātināt priekšstatu par Raini. Šo priekšstatu var savā ziņā papildināt vērīgāka iepazīšanās ar dienasgrāmatas žanra lomu viņa dzīvē.

Vēl nākas, lūk, ko piebilst. Papildmateriālu iepazīšana prasa no visiem Raiņa cienītājiem lielāku piepūli. Tā, piemēram, dienasgrāmatu atsevišķu ierakstu uztvere prasa pat zināmu metodiku. Lai pareizi novērtētu kāda ieraksta saturu, ne reti nākas zināt dzejnieka domas iepriekšējo un turpmāko virzību, kā arī paralēlo atspoguļojumu tajā pašā dienā rakstītajās vēstulēs, daiļdarbu uzmetumos, piezīmēs, publicistikā. Bet šī piepūle attaisnojas un sagādā gandarījumu. Ne velti Aleksandrs Puškins apgalvoja, ka nekas nav tik vilinoši, kā sekot līdzi izcila cilvēka domu gaitai.

Runājot par Raiņa dienasgrāmatām, piemēroti ir Sergeja Einšteina vārdi: "Mana biogrāfija ir nevis notikumu biogrāfija, bet gan domu biogrāfija". Raiņa dienasgrāmatās mēs par dzejnieka dzīves ārējiem notikumiem uzzinām daudz, tomēr centrālā vieta atvēlēta intelektuālo risinājumu virzībai, tādējādi veidojot savdabīgu hronoloģisku domu biogrāfiju.

Rainis savu dienasgrāmatu vienmēr uzlūkoja stingri konceptuāli, t.i., viņš dienasgrāmatai piešķīra noteiktas funkcijas. Pie tam tās laika gaitā mainījās un kādā noteiktā periodā varēja būt nevis viena, bet vairākas funkcijas, tāpēc šajā darbā runa būs nevis par dienasgrāmatu tematisko saturu, bet gan par dienasgrāmatu funkcijām, žanrisko struktūru un specifiku. Dienasgrāmatu, kā arī citu materiālu, saturs tiks izmantots tik lielā mērā, cik tas nepieciešams galvenā mērķa sasniegšanai.

Šī darba galvenais mērķis tādēļ ir pacensties atbildēt uz jautājumiem, kādā veidā dzejnieks izmantoja dienasgrāmatu sava garīgā potenciāla realizācijā un kāda bija viņa metodiskā attieksme pret dienasgrāmatas perspektīvām cilvēka pašatklāsmes ziņā.

Dienasgrāmatu pamatoti mēdz uzskatīt par dvēseles dzīves literāro noformējumu. Tāpat nav noliedzams, ka tāds noformējums atšķiras no tiešās dvēseles gara kustības, jo pakļauts noteiktai literārai formai, šīs formas vēsturiskajām tradīcijām, stilistikas īpatnībām. Bez šaubām no tā nebija brīvs arī Rainis. Gluži pretēji. Viņš īpašu uzmanību pievērsa pašam noformējumam un vienmēr centās izdomāt jaunus noformējuma paņēmienus. Tāpēc viņa dienasgrāmatas ir interesantas ne tikai no satura viedokļa, bet arī formas jomā, formas meklējumu jomā.

Lai labāk izprastu Raiņa pieeju, nepieciešams pamatīgāk iedziļināties dienasgrāmatas žanra vēsturē, par ko interesējās arī pats dzejnieks. Pirmā nodaļa tāpēc veltīta dienasgrāmatu pagātnei, žanriskajai struktūrai un tipoloģijai.

Dienasgrāmata ir cilvēka personības veidošanas un attīstības sastāvdaļa. Ne tikai šī procesa dokuments, kas it kā no malas atspoguļo attiecīgas personības izaugsmi, bet gan šī procesa organisks elements. Tā tas bija arī Raiņa dzīvē. Pakāpeniski analizējot dienasgrāmatas izveides stimulus un funkcionālos variantus atsevišķos dzejnieka dzīves posmos, mums nāksies daudz pievērsties viņa rakstura īpašībām, garīgās darbības stilam, tipiskajām iezīmēm. Saruna par dienasgrāmatu nav iespējama bez sarunas par tās autora psiholoģisko būtību.

1. nodaļa dienasgrāmatas: vēsture, struktūra, žanriskātipoloģija

Materiāli definīcijai

Dienasgrāmatas definīciju formulēt nav viegli. Praktiski grūti ir pateikt kaut ko tādu, kas viennozīmīgi attiektos un būtu pareizi par visām dienasgrāmatām.

Tiesa, viens gan ir skaidrs: dienasgrāmatā atspoguļojas personiskā pieredze un personiski subjektīvā attieksme pret citu cilvēku pieredzi, ja par to stāstīts. Taču personiskās pieredzes izklāsta formas var būt visdažādākās.

Dienasgrāmata sniedz tādu kā ikdienas ziņojumu. Bet arī tas nav galvenais dienasgrāmatas žanrā kaut vai tāpēc, ka ieraksti var nesekot dienu no dienas un starp tiem mēdz būt pat gadiem ilgs pārtraukums.

It kā drīkstētu teikt: dienasgrāmatas definīcijā var palīdzēt komunikatīvās situācijas specifika, respektīvi, šīs situācijas trūkums. Dienasgrāmatu raksta sev; to nav paredzēts publicēt un vispār dot lasīt citiem cilvēkiem. Tomēr ari šajā ziņā sastopami visraibākie gadījumi. Tā, piemēram, Ļevs Tolstojs un Francis Kafka dienasgrāmatu deva lasīt citiem jau otrajā dienā. Savukārt Aspazija un Rainis, kā redzēsim vēlāk, gribēja abi kopā rakstīt vienu dienasgrāmatu …

Enciklopēdijās dienasgrāmatu tradicionāli dēvē par autobiogrāfisku žanru, kad tās autors katru dienu regulāri atzīmē par savu darbu un pārdomām. Visbiežāk nekas vairāk netiek paskaidrots. Pēc tādas lakoniskas definīcijas enciklopēdijās tūlīt piebilst, ka dienasgrāmatas jēdziens radies no latīņu vārda diarium, kas atvasināts no dies (diena). Jāvēl kaut kas tiek norādīts, tad tas saistās ar dienasgrāmatas žanra vēsturi. Un vēsturiskais pārskats, protams, sākas ar dienasgrāmatas (tāpat kā daudzu citu mūsu kultūras parādību) lomas noskaidrojumu antīkajā pasaulē.

Diemžēl par seno Grieķiju un Romu nav daudz ko pastāstīt. Tolaik eksistēja vairāki autobiogrāfiskie žanri. Piemēram, meditācijas un memuāri. Bet šīm formām ar dienasgrāmatas žanru maz kopēja.

Mūsdienu izpratnē par pirmo autobiogrāfisko darbu uzskatāmaAugustīna "Grēksūdze" (397,401. g.). Turpretī dienasgrāmatas žanrs faktiski pirmo reizi konstatējams tikai Renesanses laikmeta beigās.

Tagad, kad dienasgrāmatas žanram ir vairākus gadsimtus gara pagātne, dažus novērojumus drīkstam izvirzīt.

Vispirms nākas secināt, ka dienasgrāmatas žanra vēsturiskā attīstība vienmēr bijusi cieši vienota ar noteiktām izmaiņām sabiedriskajā apziņā. Visvairāk bijusi atkarīga no izmaiņām sabiedrības attieksmē pret psiholoģiskajām parādībām, cilvēka garīgas pieredzes pašanalīzi.

Minēto parādību reputācija cilvēces vēsturē nav bijusi viendabīga, neskatoties pat uz Delfu orākula vilinošo aicinājumu "Iepazīsti pats sevi". Pret šo pamudinājumu cilvēki izturējušies neuzticīgi. Tas viņiem licies aizdomīgs, tumšu spēku pārvaldīts. Vēsturē konstatējami posmi, kad nav bijusi cieņā pašanalīze, autopsiholoģiskas refleksijas, bez kurām ļoti grūti iedomāties dienasgrāmatu.

Bez šaubām, attieksme pret pašanalīzi var būt visdažādākā arī tajos laikmetos, kad dienasgrāmata ir īpašā cieņā. Pašanalīzes atsevišķas noslieksmes var nemīlēt paši dienasgrāmatu autori. Francis Kafka 1913. gada 9. decembrī savā dienasgrāmatā ierakstīja: "Neieredzu pedantisku pašanalīzi".1 Kafka neieredzēja, kā viņš tālāk paskaidroja, pārsteidzīgus slēdzienus par cilvēka rīcības motīviem. Saskaņā ar viņa pārliecību, pašanalīzei steiga var vienīga traucēt un nepieciešams dzīvot normālu dzīvi, bet nevis "riņķot ap sevi kā sunim ap savu asti". Francis Kafka, pats būdams psiholoģiskās prozas meistars un psiholoģiski bagātas dienasgrāmatas autors, neatzina pašmērķīgu pašanalīzi.

Cilvēki par savu iekšējo dzīvi ne vienmēr ir gribējuši runāt un rakstīt, neuzticot dvēseles pārdzīvojumus pat tik intīmam žanram kā dienasgrāmata.

Dienasgrāmatas žanra rašanās un uzplaukuma periodi tādējādi liecina par noteiktām izmaiņām sabiedrības psiholoģiskajā sfērā, kurā palielinājušās pašanalīzes funkcijas.

Dienasgrāmatas žanra reputācija līdz šim bijusi atkarīga no cilvēka personiskās dzīves publiskuma mēra attiecīgajā laikmetā. Ja sabiedrībā cilvēki nevairījās no autorefleksijām, tad dienasgrāmatas iegūst lielāku popularitāti. Ja priekšplānā izvirzās citas tendences un cilvēki vairās, kaunas no it kā sentimentālas pašatklāsmes, tad dienasgrāmatas raksta daudz mazāk.

Kā apgalvo speciālisti, cilvēciskais "Es" ir ne tikai psiholoģiska, bet arī sociāli kulturāla, vēsturiska problēma.2 Visi jēdzieni, termini, kādus cilvēks attiecina uz sevi, kā arī viņa pašvērtējuma kritēriji ir organiski vienoti ar plašāku kontekstu, varētu droši teikt ar visu kultūru. Ja kultūrā neeksistē attiecīgi pašanalīzes jēdzieni, termini un šajā ziņā nav nekādu tradīciju, tad arī atsevišķa individa valodā un apziņā to nebūs.

Zīmīgs piemērs šajā ziņā ir latīņu vārda persona izpratne. Antīkajā kultūrā un viduslaiku latīņu valodā ar šo vārdu apzīmēja visdažādākās parādības. Tā sauca teātra izrādēs lietotas maskas, aktiera lomu, cilvēka miesas un gara individuālās īpatnības. Bez tam ar vārdu persona raksturoja cilvēka sociālo stāvokli un viņa ieņemto pakāpi sabiedrības hierarhijā. Viduslaikos, kad radās vārds personalitas (personība), to bieži lietoja sinonīmiskā formā vārdam persona.

Valodas vēsture liecina par individualizācijas procesa fāzēm. Tomēr, saprotams, ar to vien ir par maz šī procesa rekonstrukcijā, kas mums palīdzētu labāk izprast dienasgrāmatas žanra rašanās priekšnoteikumus.

Nepieciešams pievērsties individualizācijas procesa sociāli psiholoģiskajiem aspektiem, kuri nostiprināja cilvēka pašapziņu un autoritāti sabiedrībā.

Un sākums šim procesam bija "Es" jēdziena atskārsme, "Es" un "Mēs" atšķirību izpratne.

Izcilais krievu psihologs A.Lurija apraksta eksperimentu Uzbekijas nomaļos rajonos. Ekspedīcijas laikā viņš lūdzis vietējiem zemniekiem pastāstīt par savu raksturu, pozitīvajām un negatīvajām īpašībām un to atšķirībām no pārējiem. Analizējot atbildes, zinātnieks konstatēja noteiktu likumsakarību, proti, atbildes ietekmēja attiecīgā cilvēka izglītības līmenis un ļaužu grupas sociāli psiholoģisko sakarību īpatnības. Daži no aptaujātajiem pat nesaprata, ko no viņiem grib uzzināt. Citi nespēja sniegt pilnīgi nekādu vērtējumu par sevi un tā vietā atcerējās savus kaimiņus. Ja arī kāds sāka stāstīt par sevi, tad pievērsās dažādiem ārējiem atgadījumiem aizvadītajā mūžā.

A.Lurijas zinātniskie secinājumi paver konkrēti uzskatāmu ainu. Pirmkārt, pašanalīze ir vienota ar vispārējās attīstības līmeni: jo tas augstāks, jo reālākas perspektīvas diferencētiem autopsiholoģiskiem risinājumiem. Otrkārt, pašanalīzes intensitāte atkarīga no dotās sociālās grupas psiholoģiskā monolītuma: jo grupā ir spēcīgāks "kolektīvais gars", jo tās pārstāvis inertāk izturas pret savu "Es".G

Individa neprasmi savu "Es" nošķirt no saviem senčiem un kolektīva lieliski izmantojis Tomass Manns romānā "Jāzeps un viņa brāļi". Pirmās grāmatas otrajā nodaļā "Jēkabs un Ēzavs" runāts par vecā vīra Eliēzera nostāstiem un to ietekmi uz Jāzepu: "Šo stāstu Jāzeps klausījās ar tīksmi, nebūt nejuzdamies pārsteigts par gramatisko formu, ko lietoja Eliēzers, un it nemaz nemulsdams par to, ka vecā vīra "es" nav visnotaļ stingri norobežots, ka mugurpusē tas liekas atvērts, saplūzdams aiz individuālās esības loka un ietverdams pieredzējumus, kurus, aplūkojot to saules gaismā, būtībā piederētos atcerēties un atstāstīt trešajā, nevis pirmajā personā. Bet ko gan šeit izsaka vārdiņš "būtībā", un vai cilvēka "es" vispār ir kaut kas stingri nošķirams, savas miesas un sava laika šaurajos ietvaros noslēgts? Vai daudzi mūsu "es" elementi nav piederīgi pasaulei pirms un ārpus mums, un vai atzinums, ka konkrēts cilvēks ir vienīgi viņš pats un neviens cits, nav tikai pieņēmums, kas izteikts ērtības un kārtības labad, tīšuprāt atstājot neievērotas visas tās pārejas, kuras individuālo apziņu mēro ar vispārējo? Individualitātes ideja galu galā piederīga tiem pašiem jēdzieniem, kuriem piederīgas vienības, veseluma, kopuma un visuma kategorijas, turklāt atšķirības starp apziņu vispār un individuālo apziņu nebūt nav vienmēr tā nodarbinājušas ļaužu prātus kā tajā "šodienā", kuru mēs esam atstājuši, lai stāstītu par kādu citu, kuras runas veids precīzi atspoguļo toreizējos priekšstatus, jēdzienu "persona" un "individualitāte" izteikšanai lietojot vienīgi tik lietišķus apzīmējumus kā "reliģija" un "ticības apliecinājums".4

Tomasa Manna vārdi nav bez pamata. Individuālās un vispārējās kolektīvās apziņas atšķirības cilvēku prātu nodarbināja nebūt ne visos pagātnes gadsimtos. Par to skaidri liecina, teiksim, literatūras vēsture. Tā, piemēram, Dmitrijs Ļihačevs grāmatā par cilvēka individualitātes statusu senkrievu literatūrā min, ka tikai 17. gadsimtā sāk atspoguļoties zināma interese par cilvēka raksturu, rīcības iekšējiem motīviem, emocionalitāti. Pirms tam literārajiem varoņiem pilnīgi trūkst spēja analizēt savu uzvedību, emocionāli pārdzīvot nepatīkamus starpgadījumus, izjust ciešanas u.tml. Kā paskaidro D.Ļihačevs, nav pat precizētas tēlu vecuma atšķirības, jo visi cilvēki atveidoti pēc stingri ievērotas shēmas.

14,15. gadsimtā senkrievu literatūrā parādās psiholoģiski momenti. Dmitrijs Ļihačevs to dēvē par abstraktu psiholoģiskumu. Tāds termins ir pilnīgi vietā, jo psiholoģiskās iezīmes dotas atrautībā no cilvēka rakstura un bez dziļākas saistības ar cilvēka jūtu pasauli kopumā.5

17. gadsimtā, kad cilvēka individualitātes līnijas literārajos sacerējumos jau diezgan stabili iezīmētas, pirmo reizi nākas tikties ar autobiogrāfiskuma elementiem, piemēram, svēto dzīvesstāstos.6

Lidija Ginzburga, kuras slavenos pētījumus parstarpliterārajiem žanriem un psiholoģisko prozu mēs šajā grāmatā izmantosim vairākkārt, arīsecinājusi dažādus kritēriju līmeņus, kādi dominē cilvēka individualitātes vērtējumā vienā vai otrā laikmetā.

Kādā no saviem darbiem zinātniece pievērsusies literārās lomas un sociālās lomas sakarībām. Lidija Ginzburga vispirms formulē vairākas ievadtēzes. Piemēram, literārais varonis modelē cilvēku. Literārajā tēlā vienmēr atbalsojas autora priekšstati par cilvēku. Tas būtu it kā pats par sevi saprotams. Bet izrādās, ar to vēl nepietiek. Literārajā tēlā atbalsojas ne tikai autora priekšstati, bet arī sabiedrības ieskati par cilvēku.

Literārā darba varoni nepieciešams daiļdarbā identificēt. Rakstniekam tādējādi nākas domāt par to, kā to izdarīt, lai lasītājs tēlu spētu izcelt uz sabiedrības kopējā fona. Vajadzīga ir kaut kāda "pazīšanas formula", kā minēto nepieciešamību dēvē Lidija Ginzburga.7

Un, lūk, šīs "pazīšanas formulas" ilgus gadsimtus bija vienpusīgi veidotas. Tās balstījās uz ārējiem, abstraktiem stereotipiem, un cilvēka savdabībai, subjektīvi individuālajām tieksmēm labākajā gadījumā bija sekundāra nozīme, jo visbiežāk bija pilnīgi ignorētas. Tikai romantisma literatūra "piesaka karu" tamlīdzīgai tendenciozitātei, vēloties izcīnīt tiesības cilvēka jūtām un kaislībām. Personības iekšējās būtības akcentācija romantismā kļuva par savdabīgu ideoloģiju.

19. gadsimta literatūrā cilvēka "Es" tiesības netika pazaudētas. 20. gadsimtā tās nostiprinājās vēl mērķtiecīgāk. Ar daudz lielāku enerģiju tika sludināta individuālisma ideoloģija. Rezultātā priekšējās pozīcijas ieņem psiholoģiskā proza, kā arī autobiogrāfiskie žanri (memuāri, dienasgrāmatas, vēstules) ieguvuši milzīgu popularitāti. Sabiedrība sāka interesēties ne tik daudz par kopējo (objektīvo) viedokli, bet gan individuāli subjektīvo izcilu personību viedokli, kāds viņiem ir par dzīves dažādām norisēm, vēsturiskiem notikumiem, cilvēka morālās esamības izpausmēm.

Bet mūsu gadsimtā individa "Es" problemātika diezgan strauji ieguvusi jaunu pavērsienu. Tas atkal tāpat kā pirms gadsimtiem radījis neatrisinātu un komplicētu jautājumu virkni.

Runa ir par "Es" problemātikas saistību ar mākslīgā intelekta radīšanu un kibernētiku.

Mūsdienās praktiski atklājusies paradoksāla situācija. Ja agrāk cilvēce tiecās nostiprināt "Es" autoritāti sabiedriskajā apziņā, tad kibernētikas laikmetā egocentriski personu vietniekvārdi kļuvuši par šķērsli tālākam progresam.

Pirmajā laikā informācijas pārvade no cilvēka uz elektronisko skaitļotāju (un otrādi) notika ar mākslīgās valodas starpniecību. Tika veidotas mākslīgās komunikatīvās saskarsmes sistēmas, kurās rakstīja skaitļotāju programmas. Tomēr arvien biežāk mašīnas un cilvēka sazināšanos sāk nodrošināt dabiskā valoda. Vispirms mašīnā ievada vienkāršas frāzes. Ja mutiski uzrunā mašīnu, tā var reaģēt, balstoties uz ieprogrammētajām frāzēm.

Mutiskās valodas lietošanas perspektīvas ierobežotas (abos sakaru virzienos). Plašākas iespējas sniedz rakstisku zīmju pielietojums. Mašīnu var apgādāt ar programmām, kuras paver ceļu teikumu gramatiskās uzbūves analīzei un vārdu nozīmes izpratnei ar speciālas vārdnīcas palīdzību.

Kā liecina neirokibernētikas jaunākās atziņas, cilvēka un mašīnas dialogā visteicamākās sekmes var dot dažādas sazināšanās formas pielietojums. Vjačeslavs Ivanovs grāmatā "Pāris un nepāris. Smadzeņu asimetrija un zīmju sistēmas dinamika" saka, ka "cilvēkam ar skaitļotāju optimālā sazināšanās forma ir saruna, kurā cilvēks pie mašīnas vēršas dabiskajā valodā, bet mašīna cilvēkam informācijas galveno daļu nodod dažādos virzienos kinovalodas tipa kodos".8

Problēmas vienīgi izraisa runas subjekta runātāja pareiza izpratne. Mašīnai visgrūtāk runātāju precīzi noteikt būs tādās reizēs, kad lietota "mēs" forma "mēs ar tevi" formas nozīmē. Tāpat mašīnu var mulsināt vietniekvārda "Es" universialitāte, t.i., to var izmantot no jauna katrs cilvēks, un tādējādi vietniekvārds mašīnai nepalīdz atšķirt vienu cilvēku no otra. Mašīna apmulsīs, kad Jānis sacīs "Es" un to pašu vārdiņu lietos Pēteris, Kārlis…

Ļoti iespējams, mašīna pilnīgi apjuktu saskarsmē ar latviešu tautasdziesmām. Monreālas profesors Imants Freibergs ar datoru noskaidrojis, ka 71268 tautasdziesmās 5089 reizes sastopams vietniekvārds "Es", 3226 "man", 2146 "mani". Tādus rosinošus skaitļus viņš minēja savā referātā Rīgā Zinātņu akadēmijā 1985. gada 28. maijā.

Faktiski kulturoloģijā jau eksistē zināmas aksiomas. Teiksim, atziņa par balss skaņas lomu cilvēka identificēšanā. Cilvēka pazīšana pēc balss esot senāka par cilvēka nosaukšanu vārdā, nemaz nerunājot par vietniekvārdu izmantošanu. Lai norādītu uz sevi, cilvēks var lietot arī īpašu žestu. Daži kultūras vēstures speciālisti ir pārliecināti, ka tāds žests arī ir senāks par personas vietniekvārdiem.3

Domājams, tēma "mašīna dienasgrāmata" ne tik drīz būs aktuāla, un tāpēc mēs varam droši atgriezties, piemēram, viduslaikos.

Dienasgrāmatas žanra vēsturē ļoti daudz izšķīra "Es" autoritātes nostiprināšanās. Ļoti daudz izšķīra arī "Es" izpausmes formas, kuras stimulēja pašanalīzi. Šajā ziņā noteikts pagrieziena punkts saistīts ar kristiānismu.

Kristiānisma antropoloģiskā orientācija vispārzināma. No mūsu tēmas viedokļa interesi mudina kristiānismā sastopamā ideja par cilvēka dzīves mērķi.

Tas ir viens Dievs un Dieva atklāsme.

Cilvēks ir pilnībā atkarīgs no Dieva žēlastības: "Ne katrs, kas man saka: Kungs! Kungs! ieies debesu valstībā, bet kas izpilda mana Tēva gribu, kas ir debesīs, tas ieies debesu valstībā" (Mt. 7, 21). Lai ietiktu mūžīgā dzīvē Dieva valstībā, cilvēkam nepārtraukti ir jādzīvo cerībā: "Lūdziet un jums tiks dots" (Lk. 11, 9).

Cilvēks svaidās starp bailēm un brīnuma gaidām varbūt Dieva griba un paša griba sniegs mūžīgo patvērumu. Cilvēks no vienas puses visu laiku turpina dialogu ar viņu, lai glābtu savu "Es".

Tādas situācijas iespaidā cilvēks atrodas nepārtrauktā iekšējā konfliktā pats ar sevi. Viņam vienmēr šķiet, ka viņš nerīkojas pareizi. Pat vairāk. Viņam liekas, ka viņš nerīkojas pats pēc savas gribas un sācis darīt iepriekš neparedzētas lietas.

Kristiānismā cilvēka pašanalīze nav mierīgs, nosvērts intelektuālisms, kāds raksturīgs antīkās sabiedrības pārstāvim. Kristiānismā cilvēka refleksijas ir dedzīgs un pašaizliedzīgs izrāviens esamības nodrošināšanai vispār. Varētu teikt refleksijās dominē izteikti eksistenciāla problemātika.

Kristiānisma pirmajā laikā plaši izplatīta bija vēlme nodibināt "kontaktus" ar pašu Dievu. To cerēja panākt ar pašanalīzi. Augustīna "Grēksūdzē", vienā no uzskatāmākajiem pieminekļiem šajā ziņā, autora "Es" atklāsme sakrīt ar Dieva atklāsmi.

Kristiānisma sākuma periodā bija iespējami intīmi, individuāli reliģiozitātes apliecinājumi. Augustīns šo iespēju izmantojis pilnā mērā. Kad Kristiānisma reliģija kļuva par oficiālo valsts reliģiju, ticīgo individuāli psiholoģisko kompleksu savdabībām ceļš tika nogriezts. Priekšplānā uz daudziem gadsimtiem izvirzījās formāli rituāli, kuros cilvēka pašanalīzei nebija vietas.

Viduslaiku feodālismā cilvēku gaitas bija atkarīgas no kopienas dzīves. Cilvēka katrs svarīgāks solis no dzimšanas līdz nāvei bija stingri reglamentēts. Katrs zināja savu vietu pasaulē, un tas viņam šķita tik pat dabiski, cik dabiski viņš izjuta savu ķermeni.

Viduslaiku pētnieki mēdz apgalvot, ka feodālis gandrīz nekad nepalika viens. Vienatni (tik nepieciešamu dienasgrāmatas rakstīšanai) kā psiholoģisku stāvokli feodālis varēja tā īsti nemaz nepazīt, jo visur baznīcā, pilī, ceļojumos un arī guļamistabā viņu pavadīja svīta un sulaiņi.

Viens no kompetentākajiem viduslaiku kultūras zinātājiem A.Gurēvičs tāpēc paskaidro: "Katrs cilvēks ieņem viņam atvēlēto vietu un spiests attiecīgi rīkoties. Viņa spēlētā loma paredz uzvedības "scenāriju", kurā maz vietas iniciatīvai un nestandarta pieejai".10

Cilvēka individualitātes vērtība tādā sabiedrībā bija minimāla. Visu izšķīra piederība sociālajam slānim un tam atbilstošas reglamentācijas ievērošana. Kā redzēsim nedaudz vēlāk, atsevišķu slāņu uzvedības "nomenklatūrā" varēja ietilpt arī dienasgrāmatas rakstīšana.

Viduslaiku cilvēkam neesot piemitusi nosliece fiksēt savu atšķirību no pārējiem. Tāds uzskats nostiprinājies zinātniskajā literatūrā. Acīmredzot tam ir savs pamats, jo vismaz literatūras vēsture pilnā mērā runā par labu minētajam uzskatam.

Tomēr viduslaiku sabiedrībā, kultūrā nākas konstatēt arī jaunas tendences, proti, viduslaikos plašāk paveras vārti uz cilvēka iekšējo pasauli.

Pirmie pa šiem vārtiem iegāja garīdzniecības pārstāvji, mūki XI XII gadsimtā. Viņi savās lūgšanās lielu uzmanību sāka veltīt pašanalīzei, kurai vajadzēja palīdzēt tuvoties Dieva pasaulei.

Klosteros sarakstītas pirmās autobiogrāfijas, atmiņas; klosteros sāka glabāt vēstuļu sistemātiskus apkopojumus.

Autobiogrāfisko žanru evolūciju netieši veicināja radikālākas izmaiņas baznīcas dzīvē, visvairāk jaunā attieksme pret grēksūdzi. XIII gadsimtā individuālā grēksūdze kļuva par obligātu prasību. Pirms tam to praktizēja vienīgi atsevišķās reizēs (pirms nāves vai kāda svarīga notikuma). Saskaņā ar jauno kārtību grēksūdze kļuva ne tikai obligāta prasība, bet izmainījās arī tās iekšējā struktūra. Katram nācās ne tikai atzīt grēkus, bet arī tos nožēlot. Rezultātā īpašai analīzei tika pakļauti grēku motīvi, un galu galā reliģiozi ētiskas kategorijas ieguva psiholoģisku slodzi.

Tomēr cilvēka "Es" arī viduslaikos nekļuva par pasaules centru. Pašanalīzes galvenais nolūks bija tuvoties Dievam. Cilvēks tika uzskatīts par niecīgu elementu Dieva pasaulē."

Par pasaules centru indivīda "Es" kļuva kapitālisma sabiedrībā, kad personības sociālā patstāvība strauji auga reizē ar "Es" psiholoģisko vērtību, cilvēka iekšējās dzīves intimizāciju.

Cilvēks kapitālisma laikmetā ieguva maksimālu brīvību. Zuda agrākās saites ar sociālo vidi, un vairs nebija jāievēro šīs vides dzīves noteikumi. Cilvēks sociālās lomas izvēlē ieguva visplašākās iespējas, un tagad kļuva atkarīgs no viņa individuālās nepieciešamības. Un galu galā cilvēks drīkstēja nosodīt jebkuru sociālo lomu un izvēlēties jaunu, unikālu dzīvesveidu. Ja feodālismā individs, izpildot dažādus savas vides rituālus, tādā dzīvē nesaskatīja nekā slikta, tad kapitālismā individs ir kļuvis daudz jūtīgāks un ar nepatiku var noliegt visus rituālus.

XVI gadsimtā franču filozofs un autobiogrāfiskā žanrā sacerētā slavenā darba autors Mišels Montēns rakstīja: "Vajag cītīgi spēlēt savu lomu, bet reizē neaizmirst, ka tā ir tikai loma, kuru mums uzdeva. Masku un ārējo veidolu nedrīkst pārvērst par galveno, svešo par savu. Mēs neprotam atšķirt kreklu no ādas. Pietiek apbērt ar miltiem seju, vienlaicīgi neapberot sirdi".12 Grāmatas autors tālāk paskaidro, ka viņam vienmēr esot bijušas vairākas sejas, starp kurām gūlās stingri nospraustā robeža. Mišela Montena vārdos mums sevišķi vērtīgi ieklausīties, jo viņa laikmets veicināja dienasgrāmatas žanra rašanos.

Pāreja no feodālisma uz kapitālismu ir vienota ar izmaiņām cilvēku sadzīvē, dzīves vietas uzbūvē.

Kā redzēsim vēlāk, dienasgrāmatas žanru vienmēr ir apvijis zināmas noslēpumainības oreols. Dienasgrāmatu ne reti slēpa no citiem, kā arī tika veikti dažādi drošības pasākumi, lai to nevarētu izlasīt svešs cilvēks. Šajā ziņā cilvēku dzīves vietu uzbūvei varēja būt izšķiroša nozīme.

Ilgus gadsimtus cilvēku mītnes sastāvēja no vienas telpas. Vienā telpā kopā ar pārējiem ģimenes locekļiem un kalpiem varēja dzīvot pat bagāti cilvēki. Saprotams, ka tādi ārēji apstākļi varēja atstāt iespaidu uz dienasgrāmatas rašanās vēsturi.

Jaunos laikos reizē ar sabiedrības sociāli psiholoģisko diferenciāciju un indivīda pašapziņas kāpumu būtiski izmainījās arī cilvēku dzīves vietas, pakāpeniski tuvojoties mūsdienu līmenim.

Mainījās personības sociālā mobilitāte, mainījās dzīves vietas telpiskais izkārtojums, mainījās arī laika izjūta, kam tāpat sava nozīme dienasgrāmatas žanra evolūcijā.

Viduslaiku cilvēka laika izjūtā galvenā vienība bija cikliskums, noteiktu parādību ritmika. Dabas parādību, gadalaiku ritmiska atkārtošanās, dažādu saimniecisku darbu secība ik pēc noteikta laika, tas viss stimulēja specifisku laika izjūtu, kurā laikam un laika precizitātei nebija liela vērtība. Ne velti priekšstats par minūti kā laika vienību sabiedrībā nostiprinājās tikai XVI gadsimtā.

Savādāka laika izjūta iedibinājās jaunos laikos. Galvenokārt izmainījās ieskats par laika ritējuma tempu, kas ievērojami pieauga kopā ar izmaiņām visā dzīves dinamikā. Radās dziļāki priekšstati par vēsturisko laiku. Angļu valodā, piemēram, XVII gadsimtā parādās tādi jēdzieni kā gadsimts, laikmets, gadu desmits.

Viduslaikos cikliskuma izjūta neveicināja "personiskā" laika atskārsmi. Cilvēki vairāk interesējās par ārējo parādību ritējumu nekā par savu attīstību.13 Personiskā laika izpratni būtiski ietekmēja reliģiski sakrālā attieksme pret tādām parādībām kā mūžība, nemirstība.

Jaunos laikos cilvēks sāka pievērst lielāku vērību savam "personiskajam" laikam. Cilvēks saprata, ka viņa dzīvei ir atvēlēts zināms laiks un tajā viņam ir jāpaspēj realizēt visas iespējas. Rezultātā pieauga katras dienas nozīme, kas savukārt mudināja izvērtēt aizvadīto laiku un fiksēt tamlīdzīga atskata novērtējumus.

Cilvēks kļuva pats sava laika noteicējs. Tas kāpināja personiskās brīvības izjūtu. Bet tas varēja saasināt arī pašanalīzes spriegumu. Drīkstam teikt: cilvēks sāka nervozēt par savas aizvadītās dienas vērtību. Viņa autopsiholoģiskā darbība ieguva sakāpinātu raksturu, kas vispār konstatējams ļoti daudzās dienasgrāmatās, kuru autori žēlojas par aizvadītā laika mazvērtību. Dienasgrāmatai bija jāpalīdz paškritiski atskatīties uz pagātni, jāpalīdz cilvēkam atgūt ticību sev, atgūt pašapziņu un precizēt turpmākās iespējas.

Jaunos laikos cilvēks sastapās ar agrāk nepazīstamu parādību vientulību.

Viduslaikos vientulību galvenokārt apzinājās kā fizisku izolāciju, jo cilvēki bija pieraduši dzīvot kopā un viens otram cieši līdzās. Vientulības kults kā priekšnoteikums cilvēkam iedziļināties sevī un intīmi tuvoties Dievam parasti asociējās tikai ar mistiķu dzīves veidu. Eiropas valodās ne vienmēr bija pat vārdi, ar kuriem būtu iespējams apzīmēt vientulību.

Vientulības parādību aplūkojis Mišels Montens. Viņš nemīl cilvēkus, kuri ieraujas sevī un priekšroku dod pašizolācijai. Taču filozofa izteikumi faktiski raksturo sarežģīto kompleksu, kāds bija saistīts ar vientulību kā sociāli psiholoģisku parādību.

Izjūtot personisko brīvību, cilvēki no vienas puses bija gandarīti par iespēju dzīvot pēc sava prāta un ignorēt vispārpieņemtās normas. Viņus valdzināja iespējas palikt vieniem. Tomēr no otras puses radās nožēla, ka nākas dzīvot vientulībā, jo trūkst piemērotas sabiedrības, kurai gribētos uzticēt savas pārdomas, garīgo pieredzi. Mišels Montens neatzīst pašizolāciju, bet viņš raksta arī par savām antipātijām pret cilvēka sabiedrību. Pūļa klātbūtnē viņš ātri ieraujoties savā čaulā.

Saprotams, ar laiku tāds literārs žanrs kā dienasgrāmata varēja kompensēt piemērotas sabiedrības trūkumu. Dienasgrāmata varēja kļūt par dialoga dalībnieku, cilvēka pārdomu cienīgu klausītāju.

Vispirms tāds dialoga dalībnieks, cienīgs klausītājs kļuva tādi žanri kā memuāri, vēstules, "portreti", "raksturi". XVII gadsimtā sāka rakstīt dienasgrāmatas, kuru centrā nostājās cilvēka stāstījums par sevi, savu garīgo attīstību, izjūtām un emocionālajiem pārdzīvojumiem dažādās dzīves situācijās.

Uz dienasgrāmatas žanru, acīmredzot, ļoti lielu ietekmi jau no paša sākuma atstāja autobiogrāfiskā proza, kas nostiprinājās tajā pašā laikā. Pirmajā posmā tipiskākos un arī šodien vispazīstamākos darbus sarakstījuši Larošfuko, Paskals, Labrujērs. īpašu popularitāti ieguva Russo "Grēksūdze", kura bija arī Raiņa uzmanības lokā.

Russo viens no pirmajiem ļoti atklāti lepojās ar savas personības vienreizību. Subjektivitāti, uztveres oriģinalitāti viņš pasludināja par visdārgāko vērtību, no kuras nav jākaunas, kā tas notika iepriekšējo gadsimtu autobiogrāfiskajos sacerējumos, bet gan ar to jālepojas. "Grēksūdzes" ievadā viņš raksta: "Es gribu saviem līdzcilvēkiem parādīt visā pilnībā viena cilvēka darbu,un šis cilvēks būšu es pats. Uzdrošinos domāt, ka es neesmu līdzīgs nevienam citam pasaulē. Ja arī es neesmu labāks par citiem, tad vismaz ne tāds kā viņi".14

Russo aizsāktai subjektivitātes eskalācijai bija milzīga ietekme. Viņa pieeju turpināja romantisma pārstāvji, kuri pašanalīzi pārvērta rafinētas subjektivitātes kultā. Romantisma literatūras autori tiecās adekvāti atspoguļot iekšējās dzīves vissīkākās vibrācijas, personības pārdzīvojumu unikālumu. Tā rezultātā literārajā darbībā priekšplānā izvirzās jauna problēma jautājums par reālajām iespējām adekvāti atspoguļot cilvēka garīgo pieredzi. Radās šaubas, vai tas vispār realizējams. Radās skeptiskas šaubas par pašatklāsmes patiesumu. Vienu no pirmajiem neticības vēsums sasniedza Russo "Grēksūdzi".

Puškins vēstulē Vjazemskim 1825. gada novembrī atzina: "Rakstīt savus Mйmoires vilinoši un patīkami. Nevienu tā nemīli, nevienu tik labi nepazīsti kā pats sevi. Neaptverama tēma. Bet grūti. Nemelot iespējams; būt vaļsirdīgam fiziska neiespējamība".15

Autobiogrāfisko darbu vērtējumā jaunos laikos tamlīdzīga piesardzība saglabājusies vienmēr. Šīs piesardzības gradācija visdažādākā no labsirdīgas vieglas ironijas par autobiogrāfiskā sacerējuma autora pretenzijām godīgi stāstīt pilnīgi visu par sevi līdz atsevišķu žanru noliegumam, kā tas sastopams Pāvela Florenska izteikumā: "Vienīgais literatūras veids, kuru esmu sācis atzīt, ir vēstules. Pat "dienasgrāmata" autors pozē. Turpretī vēstule tiek rakstīta tādā steigā un nogurumā, ka tajā nevar būt runas par kaut kādu pozu. Tas ir vienīgais vaļsirdīgais rakstīšanas veids".16

Cilvēka personiskās dzīves publiskuma mērs ir tikai viens faktors, jūtami atsaucoties uz dienasgrāmatas likteni. Tādi faktori ir vairāki.

Cits faktors, kas tāpat ietekmēja dienasgrāmatas žanra virzību, saistīts ar cilvēku savstarpējām attiecībām vispār. Runa ir par tādām izpausmēm kā draudzība, ģimenes locekļu savstarpēja garīgā tuvība, iekšējā atmosfēra noteiktās sociālās (profesionālas) grupās jeb, kā mēs tradicionāli sakām,starp kolektīva locekļiem. Šajā ziņā jau minējām piemērus no Ļ.Tolstoja, F.Kafkas, Aspazijas un Raiņa dienasgrāmatu pasaules.

Lidija Ginzburga izvērsti raksta par vēstuļu lomu XIX gadsimtā. Tā, piemēram, minētā gadsimta 30 40. gados cilvēki nekautrējās runāt un rakstīt par savu garīgo dzīvi. Patiesībā ne tikai nekautrējās, bet pat piešķīra autopsiholoģiskajiem novērojumiem lielu nozīmi.

Savādāk bija XIX gadsimta sākumā, kad tādas personības kā Puškins, Gribojedovs, Baratinskis vadījās no cita viedokļa. Viņi uzskatīja, ka dvēseles iekšējās kustības ir viņu privātā sfēra un tā ir tik dziļi intīma, ka par to atklāti nevar būt runa ne daiļliteratūrā, ne sarunās ar tuviem cilvēkiem, vēstulēs un dienasgrāmatā. Lieta tā, ka Puškina laikā draudzības pamatā nebija savstarpēja intīma pašatklāsme, bet gan sabiedriskas, profesionālas, sadzīviskas intereses.

XIX gadsimta 30 40. gados stāvoklis izmainījās. Lidija Ginzburga šīs izmaiņas, kuras acīmredzot nav zudušas arī vēlāk, ilustrē ar Beļinska, Bakuņina, Hercena, Stankeviča vēstulēm. To autorus L.Ginzburga dēvē par sava veida grēksūdzētājiem un morālās esamības tiesnešiem, jo viņu rakstītajā dominē intīma pašatklāsme un savas rīcības stingra izvērtēšana izteikti paškritiskā veidā.17

Protams, vēstulēs cilvēka pašatklāsmes liecinieks ir reāla persona adresāts, ar kuru veidojas psiholoģisks kontakts. Pašanalīzes niansētība un visniecīgāko detaļu atklāsme galvenokārt ir atkarīga no vēstuļu autora un saņēmēja savstarpējās tuvības pakāpes. Jo tā ciešāka, jo vēstules rakstītājam lielākas iespējas pievērsties autopsiholoģiskiem novērojumiem un to literāra atveidojuma praktiskajiem līdzekļiem un paņēmieniem. Lidija Ginzburga pasvītro tamlīdzīgu vēstuļu milzīgo nozīmi psiholoģiskās prozas ģenēzes procesā. Viņa uzskata, ka, piemēram, krievu psiholoģiskās prozas aizsākumi rodami vēstulēs, kuras rakstīja savstarpēji tuvi cilvēki.

Rakstot dienasgrāmatu, situācija ir savādāka.

Dienasgrāmatas autors sarunājas ar viņa iztēlē esošu personu. Pie tam šajā ziņā var būt visdažādākie varianti. Kā redzēsim vēlāk, dienasgrāmatas teksts var būt domāts plašākai sabiedrībai, kuru mēdzam apzīmēt ar abstrakto jēdzienu "lasītāji". Dienasgrāmatu var rakstīt, iztēlojoties vienu konkrētu lasītāju, kā tas zināmu laiku bija Raiņa un Aspazijas pieejā. Tādos gadījumos cilvēku savstarpējām attiecībām būtiska jēga. No šo attiecību iekšējā dziļuma atkarīga dienasgrāmatas teksta intīmā atvērtība.

Kā liecina daudzas dienasgrāmatas, tajās dominējošā sarunu forma ir dialogs "Es" "Es". Tādā gadījumā dienasgrāmatas autors it kā dubultojies, un notiek dialogs starp "Es" un tā līdzinieku. Tamlīdzīga pašsaruna labi pazīstama daiļliteratūrā personāža iekšējā dialoga formā.

Tāda forma plaši izplatīta arī dienasgrāmatās. Piemēru tam daudz un tos minēsim, kad pievērsīsimies dienasgrāmatas žanra konkrētajai attīstībai un tipoloģijai.

Nākas piebilst, lūk, ko. Iekšējā dialoga problemātikai uzmanību pievērsusi arī psiholoģija. Psihologi dialogus starp "Es" un tā līdzinieku iedala divās grupās. Pirmkārt, normālajā grupā, kad informācijas apmaiņa starp abām pusēm norit konstruktīvā garā un bez kolīzijām. Otrkārt, patoloģiskajā grupā, kad abas puses nespēj vienoties un rodas nesaskaņas.

Visvērtīgākā ir autokomunikācijas otrā grupa. Savstarpēji nesaderīgu pušu dialogs liecina, ka tajā nepiedalās unificētas marionetes ar monotoni "veselīgu" uztveri.18 Atsevišķi zinātnieki tamlīdzīgā dialogā vispār saskata radošās domāšanas pamatmehānismu.13 Radošas iekšējas diskusijas starp "Es" un tā otru "Es" (alter ego) saistāmas as dienasgrāmatas žanra vienu no specifiskākajām iezīmēm.

Kā jau teicām, dienasgrāmatas žanra likteni ietekmēja vairāki faktori. Dažus no tiem jau apskatījām. Citi faktori mūsuprāt vislabāk atklājas dienasgrāmatu vēsturiski tipoloģiskā pārskatā.

Popularitātes aizsākumi

1916. gada 23. februārī Ivans Buņins, cilvēks, kurš visu mūžu ne tikai pats rakstīja dienasgrāmatu, bet katrā izdevīgā reizē silti to ieteica darīt arī citiem, sajūsmā konstatēja: "…dienasgrāmata ir viena no visskaistākajām literārajām formām. Domāju, ka vistuvākajā nākotnē šī forma aizstās visas pārējās".20

Rakstnieka optimistiskajām prognozēm bija savs pamats. Mūsu gadsimta sākumā, kā arī vēlāk, dienasgrāmatas žanrs patiešām kļuva populārs. Dienasgrāmatas rakstīja daudzi mākslinieki, zinātnieki, sabiedriskie darbinieki. Dienasgrāmatas jēdziens bieži parādījās periodiskajos izdevumos, atsevišķu publikāciju virsrakstos un rakstu sēriju rubrikās. Dienasgrāmatas forma izmantota daudzos prozas daiļdarbos. Dienasgrāmatu kā "vienu no visskaistākajām literārajām formām" sevišķi iecienījuši romānisti. Dienasgrāmatas manierē pazīstamākos romānus sacerējuši Andrē 2ids, Rainers Marija Rilke, Maksis Frišs, Mišels Bitors, Dorisa Lessinga. Par tamlīdzīgu daiļdarbu domāja arī Rainis, un vēlāk mēs viņa projektu aplūkosim detalizētāk.

Dienasgrāmata augstu stāvokli literāro žanru hierarhijā atsevišķās zemēs ieņēmusi arī agrākajos gadsimtos. Sabiedrības literārā doma pret dienasgrāmatām faktiski nekad nav vienaldzīgi izturējusies, saskatot žanrā intīmas noslēpumainības un ekstravagantas oriģinalitātes iezīmes. Dienasgrāmata dažu sabiedrības slāņu uzvedības "nomenklatūrā" varēja ieņemt būtisku vietu.

Dienasgrāmatas žanra vēsturē īpaša, varētu pat teikt,klasiska loma ir Anglijai.

Angliju var uzskatīt par dienasgrāmatas dzimteni. Šajā zemē dienasgrāmatai vienmēr bijusi laba reputācija, un daudzi angļi to uzskatījuši par savas dzīves neatņemamu sastāvdaļu. Sastopami gari laika posmi, kad sabiedrībā dienasgrāmatas atzina par garīgi saistošāko lasāmvielu.

Anglijā sacerēts pirmais romāns dienasgrāmatas žanrā. Pasaules literatūras vēsturē šo goda pilno vietu ieņem Daniela Defo "Robinsons Kruzo" (1719).

Taču "lielajā" literatūrā dienasgrāmatas forma ienākusi jau pirms tam. Kā noskaidrojusi Lorna Mārtensa, viņai savukārt pieder pirmā plašākā monogrāfija par romāniem dienasgrāmatas formā, 1712. gadā Anglijā publicēti satīriski stāsti, kuru uzbūvē caurvijas dienasgrāmatas aprises.21

Par vissenākajiem dienasgrāmatu tipiem atzīstami "jūras žurnāli" un ceļojuma dienasgrāmatas. Tiesa, tipu izvirzījums ir stipri nosacīts. Abos gadījumos to izejas bāze ir ceļošana. "Jūras žurnālus" rakstīja jūrnieki savu kuģojumu laikā.

Lorna Mārtensa monogrāfijā nosaukusi vairākas kuģu kapteiņu dienasgrāmatu publikācijas. Pirmās no tām Anglijā parādījās XVII gadsimta otrajā pusē. Cilvēki šīs grāmatas pirka labprāt un jau XVIII gadsimta sākumā dažkārt jūras ceļotāji par saņemto honorāru pēc dienasgrāmatas izdošanas spēja atlīdzināt brauciena izdevumus.

Kā zināms, arī Kolumba atklājumi fiksēti līdzīgos "jūras žurnālos".22

Dienasgrāmatas jēdzienu pirmajā laikā lietoja reti. XVII un XVIII gadsimtā dienasgrāmatas parasti dēvēja par žurnāliem. Tā tas bija ne tikai Anglijā, bet arī citās valstīs. Tā, piemēram, Krievijā par žurnālu sauca ne tikai dienasgrāmatu, bet tāpat memuāristiskas ievirzes sacerējumus.23

Dienasgrāmatas žanra vēstures pirmsākumos ir vēl viens interesants moments. Proti, dienasgrāmatu un vēstuļu ciešā tuvība. Praktiski tas nozīmēja, ka dienasgrāmatas rakstura piezīmes tika noformētas vēstuļu veidā. Anglijā tāpēc par žurnālu varēja dēvēt "tīru" dienasgrāmatu, kā arī vēstuļu sakopojumu.

XVIII gadsimta sākumā Džonatans Svifts vairākus gadus pēc kārtas rakstīja vēstules saviem draugiem. Pēc rakstnieka nāves tās Tomas Šeridans izdeva atsevišķa grāmatā. Pakļaujoties zināmai tradīcijai, viņš vēstuļu publikācijai izvēlējās nosaukumu "Žurnāls Stellai". Tā paša gadsimta nogalē līdzīgi rīkojās cits angļu rakstnieksLaurentijs Sterns. Arī viņš regulāri rakstīja vēstules savai draudzenei un uzrakstīto dēvēja kā par "bēdīgu izjūtu dienasgrāmatu", tā žurnālu.

Par dienasgrāmatas rakstīšanas popularitāti Anglijas sabiedriskajās aprindās liecina epizode Džeinas Ostinas romānā "Nortengerskas abatija" (1818). Epizode veidota parodijas garā, jo attieksme pret dienasgrāmatu ir ironiska. Tas, saprotams, aicina domāt par ikdienas autobiogrāfisko pierakstu lielo lomu. Varbūt pat pārāk lielu, ja jau dienasgrāmata kļuvusi par parodizēšanas objektu.

Romānā Ketrinas paziņa iztēlojās, kā viņa vakarā dienasgrāmatā aprakstīs abu sarunu: "Jā, es lieliski zinu, ka tajā būs ierakstīts…"24 Tālāk Ketrinas paziņa it kā citē iespējamā ieraksta teikumus: "Piektdiena. Lejas zāļu apmeklēšana. Tērpos rakstainā muslīna kleitā ar zilu apdari, vienkāršās melnas kurpēs, izskatījos efektīgi. Sadūros ar dīvainu pusvājprātīgu subjektu, kas ar mani dejoja un uzmācās ar savām muļķībām". Ketrina mēģina iebilst viņa varbūt nemaz nerakstot dienasgrāmatu! Taču iebildumi tiek noraidīti. Tas nemaz neesot iespējams, ka jaunava nerakstītu dienasgrāmatu un vakaros tai neuzticētu dienas pārdzīvojumus, neaprakstītu nēsātos tērpus, sarunas ar jauniem cilvēkiem. Turklāt dienasgrāmata jaunai lēdijai esot vajadzīga arī sava literārā stila izkopšanai.

Mūsu izcilais vēsturnieks Edgars Andersons grāmatai "Tur plīvoja Kurzemes karogi" izvēlējās epigrāfu no Samuela Pepisa (1633 1703) dienasgrāmatas. Pepiss bija ievērojams Anglijas valsts jūrniecības lietu administrators un pārzināja arī karalistes kolonijas. Tajā skaitā tās koloniālās zemes, par kurām interesējās Kurzemes hercogiste. Viņš rakstīja dienasgrāmatu, un tāpēc vēsturnieki viņa pierakstos rod bagātu materiālu par XVII gadsimta politisko, ekonomisko, tirdzniecisko dzīvi. Dienasgrāmatu izmantojis arī EdgarsAndersons, rūpīgi izsekojot Kurzemes hercogistes koloniālajai darbībai Āfrikā un Latīņamerikā. Grāmatas epigrāfā viņš izvēlējies fragmentu no 1661. gada Pepisa dienasgrāmatas: "Kāds gan ir šis laikmets, un kāda ir šī pasaule, kad cilvēks nevar dzīvot, ja viņš nespēlē nelieša lomu un nesimulē".25

Samuelu Pepisu enciklopēdijās (piem., The New Encyclopedia Britannica) vispirms dēvē par izcilu "angļu dienasgrāmatnieku" un tikai pēc tam uzskaita viņa pārējos nopelnus.

Pepisa dienasgrāmatas pirmo reizi izdeva 1825. gadā, un jau visai drīz angļi tās sāka uzskatīt par ieteicamāko lasāmvielu pēc Bībeles un publicista, literāta Džeimsa Bosvela (1740 1795) dienasgrāmatām. Pepisa dienasgrāmatās pieejams precīzs un literāri izteiksmīgs svarīgu vēsturisku notikumu izklāsts. Pie tam tekstu autors ilustrējis ar saviem zīmējumiem.

Par ievērojamāko "dienasgrāmatnieku" pasaulē mēdz dēvēt jau minēto Džeimsu Bosvelu. Viņa ceļojuma dienasgrāmatas publicēja autora dzīves laikā. Tas bija ļoti neparasti XVIII gadsimta beigu Anglijā..Dienasgrāmatas pie lasītājiem nonāca galvenokārt pēc attiecīgā cilvēka nāves. Pasaules ievērojamākā dienasgrāmatu autora godu Bosvels ieguva tikai mūsu gadsimtā, kad nāca klajā viņa sarakstītā nozīmīgākā daļa, kuru atrada kādā senā pilī netālu no Dublinas.

Lorna Mārtensa pārliecināta, ka XVIII gadsimtā izveidojās visi galvenie dienasgrāmatu tipi, kuri vairāk vai mazāk nemainīgā veidā saglabājas līdz mūsdienām.

Atsevišķu grupu veido ceļojumu dienasgrāmatas. īpašā kopā grupējamas t.s. vēsturisku notikumu dienasgrāmatas. To mērķis pa lielākai daļai bezkaislīgi fiksēt notikumus, kuru aculiecinieks bija dienasgrāmatas autors.

XVIII gadsimtā pazīstams vēl viens dienasgrāmatu tips, jo atsevišķā grupā iekļaujamas protestantu ikdienas piezīmes. Protestanti dienasgrāmatās pievērsās autopsiholoģiskiem novērojumiem. Viņu pierakstos dominē cilvēka dvēseles pārdzīvojumi, dzīves taisnības meklējumi, morālisku normu motivācija.

Tolaik ticīgo cilvēku dzīvē dienasgrāmata ieņēma atbildīgu vietu. Tā tas ne tikai Anglijā, kur dienasgrāmatas rakstīja baptisti, metodisti, puritāņi.

Vācijā dienasgrāmatas mīlēja hernhūtieši. Viņu cieņa pret individualitāti, neviltotā interese par cilvēka iekšējo dzīvi veicināja ne tikai dienasgrāmatas, bet tāpat citu žanru attīstību. Hernhūtiešu arhīvos, piemēram, saglabājušies daudzi "Dzīvesstāsti" īpatnas atsevišķu personu autobiogrāfijas, kurām varētu būt didaktiskas funkcijas brāļu draudžu aprindās. "Dzīvesstāstu" sarakstīšanā noteikti noderēja dienasgrāmatās apgūtā literārā pieredze.

Hernhūtiešu mācība stimulēja cilvēku atklātību, uzticot citiem savus iekšējos pārdzīvojumus. Hernhūtiešu mācība stimulēja rakstības prasmes izplatīšanos vienkāršajā tautā. Pirmais zināmais autobiogrāfijas sacerētājs Latvijā arī ir hernhūtietis Valmiermuižas kalējs Ķīša Pēteris, kas starp 1740. un 1770. gadu sagatavojis memuāristiska rakstura tekstu.26

XVIII gadsimta otrajā pusē Eiropas dienasgrāmatas žanra vēsturē sākās Gētes laikmets. To varam apgalvot bez mazākā pārspīlējuma, jo 1774. gadā publicētā daiļdarba "Jaunā Vertera ciešanas" ietekme bija milzīga. 1776. gadā to izdeva franču valodā, 1779. gadā angļu valodā. Tā rezultātā ļoti plašām lasītāju masām kļuva pieejams tipisks intīmas dienasgrāmatas paraugs.

Gēte radīja jaunas tradīcijas, taču arī pats sekoja noteiktai stabilai pieejai tā laika Eiropas literārajā kultūrā. Gētes daiļdarbā saplūst dienasgrāmatas un vēstules žanriskās iezīmes, kā tas pirms viņa konstatējams L.Sterna, Dž.Svifta, T.Šeridāna veidotajos "žurnālos".

"Jaunā Vertera ciešanas" ārēji pēc formas summējas no atsevišķām vēstulēm un to komentāriem. Taču vēstījuma iekšējā struktūra pilnā mērā atbilst dienasgrāmatas žanra specifikai. Vēstuļu autors stāsta par savām izjūtām, emocionālā noskaņojuma vissīkākajām vibrācijām. Viņa vēstījums pievērsts aizvadītajam laikam pagātnei. Turklāt ne pārāk senai pagātnei; bet tikko aizritējušajam laikam, par ko pamatā vienmēr stāsta dienasgrāmata.

Verters vienā no vēstulēm ieminas par dienasgrāmatu: "Šodien atkal manās rokās ir dienasgrāmata, ko es kopš kāda laika biju pametis novārtā, un esmu pārsteigts, kā es tik apzināti soli pa solim esmu iekļuvis visā šai nelaimē".27

Vertera galvenā tēma ir iemīlēšanās Lotē. Kā redzams, savas mīlestības izjūtas viņš atspoguļojis dienasgrāmatā, kura tagad liecinot par viņa pārdzīvojumu attīstību, mīlestības izaugsmi. Zīmīgi, ka viņš vēstulē nemaz nepaskaidro dienasgrāmatas funkcijas. Tādējādi dvēseles stāvokļa analīzes saistība ar dienasgrāmatu uzskatīta par pašsaprotamu izpausmi.

Gētes daiļdarba ietekme izpaudās dažādi. Vācu literatūras vēstures apskatos tiek nosaukta vesela virkne prozas darbu, imitējot Gētes aizsākto formu. Savukārt romantisma pētnieki atsaucas uz "Jaunā Vertera ciešanām", pamatojot literārajam virzienam tipiskas tendences. Runa ir par romantismam piemītošo individualitātes kultu, emocionālo pacēlumu, sajūsmu, "Es" izvērtējuma nesaudzību un atklātību. Romantismā valdīja cilvēka neierobežotas brīvības atskārsme. Tās sniegto gandarījumu varēja dāsni apliecināt un neierobežoti vaļsirdīgi aprakstīt dienasgrāmatas lappusēs.

Taču XVIII gadsimtā dienasgrāmatas žanra attīstība un tipoloģiskā sazarotība joprojām cieši vienota ar vēstules žanru. Par to liecina angļu "dienasgrāmatnieku" mantojums. Tas skaidri redzams Gētes "Jaunā Vertera ciešanās". Ne velti Džeinas Ostinas romānā jaunais cilvēks cenšas Ketrinu pārliecināt ne tikai par viņas dienasgrāmatas esamību, bet izsakās arī par vēstulēm. Pat vairāk. Viņaprāt literārā stila izkopšanā vēstulēm esot lielākas priekšrocības nekā dienasgrāmatai. Vēstules paredzētas konkrētam adresātam, kura priekšā neērti atpalikt vārda mākslā, domu formulējuma asprātībā.

Protestantu, Gētes iedibinātās pieejas turpinājumu var konstatēt mūsdienu dienasgrāmatās.

Bez zināmas kontinuitātes nepalika tāpat ceļojumu dienasgrāmatas, kuras vieni no pirmajiem iemīļoja jūrnieki un eksotisku sauszemes ceļojumu dalībnieki.

Ceļojumu dienasgrāmatas pēc XVI un XVII gadsimta popularitātes aizsākumiem jaunu uzplaukumu piedzīvoja romantisma laikmetā XVIII un XIX gadsimtu mijā.

Kā zināms, romantismā izstrādājās savdabīga ceļa mitoloģija, ceļa sakralizācija. Ceļu uzlūkoja par cilvēka iekšējās būtības simbolu.

Romantismā valdīja ne tikai ceļa mitoloģija. Nākas runāt arī par kustības apoloģētiku. Ceļinieks virzās pa ceļu, un kustība ir kļuvusi par pasaules izziņas paņēmienu.

Ceļš, kustība atspoguļojas "jūras žurnālos". Tomēr jūrnieku dienasgrāmatu atšķirība no romantisma laikmeta cilvēku dienasgrāmatām ir principiāla. Ja pirmajās pārsvarā varēja izpausties sajūsmināta cilvēka patoss, tiekoties ar jaunatklātām zemēm, dabas parādībām, vietējiem iedzīvotājiem agrāk nekad neredzētos tērpos, tad citādāk ir otrajās dienasgrāmatās. Tajās centrālā tēma ir pats ceļotājs. No ārējās pasaules autors atlasa tikai tādu materiālu, kam ir kaut kāda jēga viņa garīgajā pasaulē. Turpretī pati kustība, virzīšanās pa noteiktu maršrutu, nav tik daudz reāla pārvietošanās pa ceļu, kā dienasgrāmatas autora garīgās kustības apliecinājums. Nevis empīriskā sfēra iesaka savus spilgtākos tēlus dienasgrāmatas tekstam, bet gan pretēji autora iekšējais noskaņojums diktē ārējā materiāla atlasi.

Nosaucot piemērus tādām dienasgrāmatām, vispirms atceras Nikolaja Karamzina "Krievu ceļotāja piezīmes".

Karamzina grāmatu atceras vairāku iemeslu dēļ. Tā irviena no spilgtākajām liecībām mēģinājumā saliedēt vienotā veselumā ārējo pasauli un cilvēka iekšējo pasauli. Karamzins prozaisko vēstījumu izkārtojis vēstuļu formā. Tās ir vēstules, kuras var uzskatīt arī par dienasgrāmatas ierakstiem."

Karamzina grāmatai jau no paša sākuma bija īpatns liktenis. Literārās sabiedrības atmiņā bija nostabilizējies ceļojumu dienasgrāmatu žanrs, dažādu "žurnālu" publikācijas. Lasītāji, sekojot tradīcijai, arī Karamzina darbu tāpēc vērtēja atbilstošā garā. Viņi uzskatīja to par autobiogrāfisku darbu. Patiesībā tas nav autobiogrāfisks darbs, un mūsdienās to uzskatāmi paradījis Jurijs Lotmans.28 Karamzina "Krievu ceļotāja piezīmes" ir tāds pats literārs mākslas darbs kā, teiksim, "Jevgeņijs Oņegins". Cita lieta, cik dziļi tas sasaucas ar tādām tradīcijām, kuras pamatā attiecas uz starpliterāriem žanriem.

Nākas piebilst pārvēl vienu momentu Karamzina darba liktenī. "Krievu ceļotāja piezīmes" lasītājos nostiprināja ticību sev. Karamzins stimulēja pārliecību par "ceļotāju" katrā cilvēkā. Viņš atraisīja drosmi brīvi izteikties, nekautrējoties no mazvērtības kompleksa izraisītās pārliecības par subjektīvo novērojumu šķietamo niecību. Lasītāji saprata, ka arī viņi var pilnā mērā droši paust savu redzējumu "ceļojumā".

Ne velti Karamzina paraugam ļoti ātri parādījās sekotāji. Pat jau tajos mēnešos, kad daiļdarbs vēl nebija līdz galam publicēts. Jurijs Lotmans citē kāda jauna krievu ceļotāja dienasgrāmatu. Jauneklis ir sajūsmā par savu iekšējo brīvību, kuru nostiprina ikdienas autopsiholoģiskās piezīmes: "Man patīk manas ceļojuma piezīmes; varbūt tāpēc, ka manas, un es varu tajās skatīties uz sevi kā spogulf.

Protestantu un Gētes pieeja veicināja pašapliecinājuma, pašizteikšanās tradīcijas attīstību. Šī tipa dienasgrāmatu autori rakstīto uzskata par sava veida pieturas punktu turpmākai darbībai, un dienasgrāmatā paši sev rada garīgu un morālu atbalstu. Dienasgrāmatā var mācīties izteikt jūtas, vingrināties literārajā tehnikā, atzīmēt dažādas nianses, kuras noderētu citkārt. Dienasgrāmatas rakstīšana dažkārt var būt vienīgā reālā iespēja radoši strādāt, ja dzīves apstākļi tā izveidojušies.

Šī tipa dienasgrāmatas plaši pazīstamas. īpaši daudz to XIX un XX gadsimtā, kad pieauga dienasgrāmatas loma cilvēka psiholoģiskajā pasaulē.

Tipisks piemērs Bairona dienasgrāmatas. Dzejnieks dienasgrāmatu nerakstīja visu laiku. Viņš tai pievērsās tikai tādos posmos, kad acīmredzot pēc tās izjuta nepieciešamību.

Parasti dienasgrāmatu viņš neturpināja ilgi pārsvarā dažus mēnešus. Katru reizi Bairons dienasgrāmatai izvēlējās jaunu nosaukumu.

Dienasgrāmata viņam nekalpoja stingri noteiktam mērķim. Tajā viņš atzīmēja pārdomas par savu dzīvi, vingrinājās tēlaini atveidot kādu tēmu vai pierakstīja, "kas ienāca prātā".23

Neskatoties uz vienotas mērķtiecības trūkumu, dienasgrāmata Baironam bija vajadzīga. Rakstot dienasgrāmatu, viņš atsaucās uz savu iekšējo nepieciešamību. Par tādas iekšējās nepieciešamības esamību liecina viņa attieksme pret dienasgrāmatas likteni. Jaunības dienasgrāmatu Bairons esot sadedzinājis. Vēlāko gadu autobiogrāfiskās piezīmes viņš mēdza dāvināt draugiem. Viņš ticēja, ka tās agri vai vēlu publicēs.

Diemžēl ne visi rokraksti tika saglabāti. Bairona autobiogrāfisko materiālu iznīcināšanas lieta tika plaši apspriesta Eiropas literārajā sabiedrībā. Aleksandrs Puškins jau citētajā vēstulē Vjazemskim 1825. gada novembrī atzina: "Kāpēc tu nožēlo Bairona piezīmju zudumu? Lai velns tās parauj! Paldies dievam, ka pazaudētas".

Puškina pārliecībā vissvarīgākā ir Bairona dzeja. Tajā rodama visīstākā Bairona pašatklāsme, grēksūdze. Autobiogrāfiskajā prozā viņš būtu mānījies un melojis, cenšoties būt atklāts no vienas puses un nomelnojot savus pretiniekus no otras puses. Bairona nepatiesības agri vai vēlu nāktos atspēkot, un nomelnošana tad sāktos no jauna, šoreiz būtu vērsta pret pašu dzejnieku.

Puškins vēstulē raksta par pūļa nevaldāmo kāri lasīt memuārus, grēksūdzes, autobiogrāfiskas piezīmes. Sabiedrība sajūsminoties, tiekoties ar autora nepilnībām. Tas sagādājot pūlim vislielāko gandarījumu. Pūlis varot klusībā priecāties, ka arī "lielie vīri" ir tādi paši kā visi pārējie.

Arī Aleksandrs Puškins rakstīja dienasgrāmatu. Tāpat kā Bairons to darīja reti.

Puškina dienasgrāmatai tāpat nebija viens noteikts mērķis. Pa lielākai daļai Puškins dienasgrāmatu izmantoja radošos nolūkos tajā atzīmēja autobiogrāfiska un literāri mākslinieciska rakstura materiālus.

Vēstulē Vjazemskim dzejnieks ironizēja par ievērojamu personību rokrakstu saglabāšanu. Tolaik viņam tas likās aplam, jo radoša cilvēka būtiskākais ieguldījums ir viņa daiļrade.

Pilnīgi pretēji Puškins domāja vairākus gadus vēlāk, kad žēlojās par nevērību izcilu personību arhīvu saglabāšanā.30

Faktiski Puškins arī pats tiecās vākt par sevi dažādus autobiogrāfiskus tekstus. Dienasgrāmata varēja kalpot šim nolūkam palīdzēt uzkrāties faktu klāstam, kas noderētu memuāristiska darba sacerēšanai.

Dienasgrāmatas žanram Puškins pirmo reizi pievērsās sešpadsmit gadu vecumā, kad 1815. gadā mācījās licejā.

Pirmie ieraksti nav saglabājušies. Izteikta hipotēze, ka dzejnieks no dienasgrāmatas vairākas lapas izplēsis vēlāk, gaidot arestu pēc dekabristu sacelšanās.

Daži viņa mantojuma pētnieki (J.Ļevkoviča) izsacījuši pieņēmumus par dienasgrāmatas izveidošanas iemeslu. Viņi domā, ka Puškins dienasgrāmatu sācis rakstīt pēc savas spožās literārās debijas, kad liceja eksāmenā viņa dzejoli slavēja Deržavins.

Liceja dienasgrāmatā rakstīts par mīlestību. Daudzu ierakstu galvenā varone ir kāda meitene. Taču dienasgrāmatā kopumā, literārās intereses guvušas uzvaru. Puškins dienasgrāmatā ierakstījis, ka tās galvenais mērķis ir māksla radoši plāni, atskaite par sacerēto. Liceja dienasgrāmatā lasāmi pirmie zināmie Puškina prozas mēģinājumi pamflets par kādu kņazu, liceja kalpotāja literārs portrets, anekdotes.

Pēc liceja dzejnieks dienasgrāmatu turpināja neilgi dažas reizes.

Pamatīgāk viņš dienasgrāmatai atkal pievērsās 1831. gadā, kad uzturējās Krievijas cara Nikolaja I rezidencē. Tolaik valsts pārdzīvoja drūmu laiku. Polijā un arī atsevišķās vietās Krievijā bija sākusies sacelšanās.

Rakstīt dienasgrāmatu dzejnieku pamudināja minētie notikumi. Viņš logulāri pārraksta jaunākās ziņas no sacelšanās vietām, komentē saņemto informāciju, sniedz izvērstākus atsevišķu gadījumu aprakstus.

Ļoti interesants no mūsu tēmas viedokļa ir fakts, ka tolaik 1831. gadā Puškins vēlējās izdot avīzi ar nosaukumu "Dienasgrāmata". Par šo dzejnieka plānu plašāk raksta Janīna Ļevkoviča.

Puškins dienasgrāmatā ierakstījis etīdes, kuras varētu noderēt laikrakstam. Viņš it kā gatavo atsevišķus rakstus iecerētajam izdevumam un tādēļ stāsta par cara sarunu ar deputātiem, pieraksta bijušā diplomāta teikto pēc Napoleona apvērsuma u.tml.

Puškins visilgāk dienasgrāmatu rakstīja no 1833. gada novembra līdz 1835. gada februārim. Kā agrāk, arī šoreiz viņš tekstu gatavojās izmantot nākotnē ieplānotajiem memuāriem. Dienasgrāmatas lapas pārdalītas uz pusēm. Vienā pusē dzejnieks ieraksta ikdienas piezīmes. Otrā puse atstāta balta papildinājumiem, labojumiem. Dienasgrāmatu viņš rakstīja liela formāta albumā ar atslēgu aizslēdzamos cietos vākos.

Minētajos gados dzejnieks rakstīja savu pēdējo dienasgrāmatu, jo visai drīz sekoja viņa pāragrā nāve.

Dienasgrāmatai piemīt liela sabiedriski vēsturiska vērtība. To ilgi noklusēja, nepublicēja, izdeva tikai 1911. gadā, jo dzejnieka bērni visvairāk pretojās iespējai atklāt tēva politiskos uzskatus un spriedumus par laikabiedriem, no kuriem daudzi bija vēl dzīvi.31

Puškina pēdējās dienasgrāmatas saturiskā tematika izraisījusi zinātnisku polemiku. Izteikti dažādi viedokļi par dienasgrāmatas žanrisko piederību. Vieni uzskata, ka Puškins nerakstīja dienasgrāmatu šī žanra tradicionālajā izpratnē, un viņa pieraksti līdzinās nelielu tēlojumu krājumam, kura nolūks ir pastāstīt par sava laika notikumiem. Otri domā, ka tā tomēr ir dienasgrāmata ar žanram tipiskajām iezīmēm. Dažādos viedokļus apskatījusi Janīna Ļevkoviča.

Mums, saprotams, interesē, kādus kritērijus polemikas dalībnieki izmanto dienasgrāmatas žanra identifikācijā.

Par pirmo un galveno kritēriju abas puses atzīst dienasgrāmatas autora mērķi. Sākumā nākas noskaidrot autora nolūku: vai viņš vēlējies rakstīt dienasgrāmatu vai ko citu.

Argumentācijā iesaistīti arī citi kritēriji. Piemēram, dienasgrāmatas saturs. Puškins pēdējā dienasgrāmatā maz runā par radošajiem plāniem, daiļrades idejiskajiem meklējumiem, literāro procesu kopumā tā laika Krievijā, Eiropā. Viņš neraksta par sevi, bet gan par savas dzīves vidi un tajā sastopamajām parādībām. Raksta pie tam anekdotes formā, anekdotiskā stilā, kas lielā mērā sekmējis pretrunīgumu dienasgrāmatas interpretācijā.

Tādējādi polemikas dalībnieki dienasgrāmatas žanru saista ar personiskās dzīves atspoguļojumu. Dienasgrāmatā tātad pamatā jāatspoguļojas tās autora gaitām.

Polemikā izskanējis arī tāds kritērijs kā iepriekšēja noteikta plāna trūkums dienasgrāmatā. Dienasgrāmatas autors neraksta pēc iepriekš izdomātas sižetiskās shēmas. Viņš seko dzīves norisēm to reālajā secībā; tā teikt, raksta par visu pēc kārtas, nenodarbojoties ar materiāla kompozicionālu izkārtojumu.

Puškina draugs dekabrists Vilhelms Kihelbekers savā mūžā rakstīja divas reizes dienasgrāmatu "Cietumnieka dienasgrāmatu" un "Izsūtītā dienasgrāmatu".32

Pēc dekabristu sacelšanās viņš vairākus gadus pavadīja cietumos un piespiedu nometinājuma vietās. Šajos periodos dienasgrāmata viņa dzīvē ieņēma milzīgu lomu. Kihelbekeram bija aizliegts nodarboties ar literatūru, gatavot publikācijas un tās sūtīt izdevējiem. Taču rakstīt dienasgrāmatu drīkstēja, un lūk, tāpēc tai vajadzēja aizstāt aizliegto. Kihelbekers dienasgrāmatā sacerēja prozaiskus darbus, literāri kritiskas apceres. Viņš ticēja, ka pēc izkļūšanas brīvībā no sagatavotajiem materiāliem varēs izveidot rakstu krājumus.

Reizē ar pašatklāsmes palielināšanos žanra liktenis ieguva jaunu pavērsienu, proti, dienasgrāmatām sāka pievērst uzmanību oficiālās iestādes, kuru uzdevums cīnīties pret citādi domājošiem un pastāvošajai valsts iekārtai bīstamiem cilvēkiem. Dienasgrāmatai sāka uzticēt īstos politiskos uzskatus, to viedokli, kuru nedrīkstēja atklāti apliecināt. Bet tā rezultātā dienasgrāmata varēja kļūt un bieži arī kļuva par neapstrīdamu pierādījumu, liecinieku. To saprata kā dienasgrāmatas rakstītāji, tā cilvēki, kuru pienākums bija savākt pēc iespējas vairāk kompromitējošus pierādījumus.

Uzskatāms piemērs šajā ziņā ir ne tikai Puškina paša iznīcinātās dienasgrāmatu lappuses, bet viņa arhīva liktenis pēc nāves, kad tūlīt visus rokrakstus speciāli "apstrādāja" žandarmērija, dzīvoklī veicot tādu kā pēcnāves kratīšanu.

Kratīšanu tādās zemēs kā Krievija XIX un XX gadsimtā pārdzīvoja daudzu cilvēku dienasgrāmatas.

Amizanta situācija izveidojās, kad žandarmērijā nonāca Nikolaja Černiševska dienasgrāmatas. Černiševskis agrā jaunībā izdomāja īpašu stenogrāfijas sistēmu. To viņš izmantoja dienasgrāmatā. Pēc aresta tādēļ viņš varēja viegli maldināt izmeklētājus. Pratinātājiem viņš stāstīja, ka dienasgrāmatā vingrinājies izteikties prozā. Patiesībā dienasgrāmatā līdzās intīmai pašanalīzei sastopami sociālu parādību vērtējumi, sabiedrisku notikumu komentāri.

Černiševskis jaunībā dienasgrāmatu bija ļoti iemīļojis. Viņš no tās nešķīrās pat universitātē un baznīcā, kad veica plašus ierakstus lekciju un dievkalpojumu laikā.33

Tipisks pašizteikšanās, pašapliecinājuma raksturs ir Nikolaja Dobroļubova dienasgrāmatai.34

Dobroļubovs vēlas, kā viņš saka, dienasgrāmatā "izliet" visjaunākos emocionālos iespaidus. Turklāt viņš pārlasa iepriekšējos ierakstus. Tas mudina jaunas refleksijas, paškritisku nožēlu par agrāko naivumu, rakstura vājumu, uztveres seklumu u.tml. Kādu laiku viņš dienasgrāmatai izvēlējies vārdu "psihatorium". Vienā no ierakstiem Dobroļubovs pēkšņi uzrunā viņa dienasgrāmatas lasītājus. Viņš lūdz dienasgrāmatu tālāk nelasīt. Turpmākajā tekstā būšot runa par noslēpumiem, kurus citi nedrīkst zināt…

Dienasgramatas žanra vēsturē jau no paša sakuma konstatējamas divas tendences.

Pirmkārt, visu laiku galvenokārt tiek publicētas izcilu personību dienasgrāmatas. Tātad to cilvēku ikdienas autobiogrāfiskos pierakstus, kuriem ir noteikta loma attiecīgās tautas kultūras vēsturē. Savukārt mēs, lasītāji, tā rezultātā pa lielākai daļai pazīstam rakstnieku, mākslinieku, zinātnieku, sabiedrisko darbinieku, valstsvīru dienasgrāmatas.

Tā tas ne tikai Anglijā, Krievijā, Vācijā, no kuru dienasgrāmatu vēstures minām visvairāk piemēru. Līdzīgs stāvoklis Amerikas Savienotās Valstīs. Tur tāpat pa lielākai daļai izdots slavenību rakstītais.

Zīmīgi, ka paralēli tamlīdzīgai dienasgrāmatu izdošanas praksei ļoti agri parādījusies un turpinās līdz mūsdienām cita tieksme, proti, sabiedrības prasība publicēt arīt.s. vienkāršo ļaužu autobiogrāfiskos tekstus. Tie tāpat varot uzskatāmi un būtiski raksturot attiecīgo laikmetu. Par tāda materiāla svarīgumu, piemēram, vienmēr izsacījās Puškins, kurš par vēsturi tiecās savākt visraibāko un ārēji it kā vismazsvarīgāko materiālu.

Ievērojamu cilvēku vidū ir īpaša grupa, kuras pārstāvju dienasgrāmatas tiek publicētas tikpat kā obligāti. Tas var notikt agrāk vai vēlāk pēc viņu nāves vai pat dzīves laikā, taču beigu beigās dienasgrāmatas dienasgaismu ierauga.

Protams, runa ir par literātu dienasgrāmatām. Dzejnieki, prozaiķi, dramaturgi, kritiķi dienasgrāmatas žanra vēsturē ir tāda kā priviliģēta kārta, jo viņu garīgo mantojumu tiecas nodot sabiedrībai maksimāli pilnā apjomā. Tā rezultātā dienasgrāmatu publikāciju kopainā dominē literātu dienasgrāmatu izdevumi. Turpretī sabiedrība var vērīgi sekot, lai šie izdevumi tiktu saņemti pēc iespējas ātrāk. Tā tas pēckara gados bija Latvijā, kad samērā regulāri atskanēja aicinājumi izdot Raiņa dienasgrāmatas.

Otrkārt, visu laiku tiecas publicēt dienasgrāmatas ar lielu vēsturisku vērtību. Šajā gadījumā, pieņemot lēmumu par attiecīgās dienasgrāmatas izdošanu, izšķirošais kritērijs ir aprakstīto notikumu svarīgums, autora objektivitāte, sniegtās informācijas vispusība. Dienasgrāmatas autora personība, viņa vēsturiskie nopelni paliek otrajā plānā.

ASV ir virkne dienasgrāmatu publikāciju, kurās interesanti aprakstīta pirmo kolonistu, Amerikas pionieru, dzīve jaunajās zemēs, taču pašu autoru vēsturiskais ieguldījums īpaši neizceļas. Tā tas N.S.Kemblas, S.Samuela XVIII gadsimtā rakstītajās dienasgrāmatās. Arī ASV vienpadsmitā prezidenta P.Džeimsa valdīšana ne ar ko neizceļas. Tomēr vienmēr mēdz norādīt, ka prezidents atstājis vērtīgu liecību, dienasgrāmatu, par saviem četriem Baltā namā nodzīvotiem gadiem.

Dialogs ar sevi

Dienasgrāmatas žanra vēsture daudz neatšķiras, sacīsim, no romāna žanra vēstures. Abu žanru pagātnē klusāki gadi mijušies ar vētrainu popularitāti.

Atsevišķos vēsturiskos etapos dienasgrāmatas žanra popularitāti veicinājusi kāda spilgta publikācija. Citiem vārdiem sakot, dienasgrāmatas bestsellera parādīšanās. Tātad tādas dienasgrāmatas uznākšana uz literāras skatuves, kuru lasa visi vai gandrīz visi. Publikācija, pateicoties savām iezīmēm mākslinieciskajām, morāli cilvēciskajām, vēsturiski konstruktīvajām vai emocionāli sirsnīgajām un citām var dziļi saviļņot sabiedrību. Rezultātā sabiedrības literārajos priekšstatos uz kādu laiku dienasgrāmatas žanrs kopējā žanru hierarhijā nostājas priekšgalā.

Jau minējām par tamlīdzīgām publikācijām Anglijā, Vācijā.

Līdzīgi notika XIX gadsimta beigās, kad Eiropas sabiedrības uzmanības degpunktā nokļuva jaunās izcili talantīgās krievu mākslinieces Marijas Baškircevas (1860 1884) dienasgrāmata.

Marija Baškirceva dzimusi bagātā krievu muižnieku ģimenē un sava īsā mūža lielāko daļu dzīvojusi ārzemēs. Mājas mācību veidā ieguva teicamu izglītību, prata latīņu, sengrieķu un vairākas citas valodas, piecos mēnešos pabeidza trīsgadīga liceja kursu, nodarbojās ar glezniecību, piedalījās izstādēs un vairākas gleznas guva skatītāju un kolēģu ievērību; nodarbojās arī ar mūziku, dziedāja, spēlēja klavieres, ģitāru, arfu, mandolīnu. Sešpadsmit gadu vecumā sāka slimot ar tuberkulozi, zaudēja balsi, dzirdi.

Marija Baškirceva dienasgrāmatu rakstīja franču valodā no 13 gadu vecuma līdz nāvei. 1887. gadā Parīzē publicēja divos sējumos viņas dienasgrāmatas teksta zināmu daļu. Ļoti drīz dienasgrāmatu pārtulkoja gandrīz visās Eiropas valodās. Krievijā dienasgrāmata iznāca vairākkārt, pēdējo reizi 1916. gadā. Atsevišķus fragmentus žurnālā varēja atkal lasīt 1990. (jadā.35 Nesen kļuva pieejamas enciklopēdiskas ziņas par Mariju Baškircevu.36

XIX gadsimta beigās un mūsu gadsimta sākumā viņas dienasgrāmatu sabiedrība lasīja. Par to liecina kaut vai daudzu pazīstamu tā laika krievu rakstnieku izteikumi. Ne reti Baškircevas dienasgrāmatas vērtējumus viņi ierakstījuši paši savās dienasgrāmatās. Par Baškircevas dienasgrāmatu plaši izteicies Rainis,37 Brjusovs, Buņins, Ļevs Tolstojs, Čehovs, Hļebņikovs, Koroļenko.

Marijas Baškircevas dienasgrāmatā sabiedrību visvairāk piesaistīja jūtu patiesīgums. Viņa pati dienasgrāmatā vēlējās sevi parādīt pēc iespējas patiesāk bez literāras izdomas, lai visi viņu redzētu tādu, kāda viņa bija īstenībā.

Daudzi ne visai gribēja ticēt Baškircevas atklātībai. Skeptiķu vidū, kā redzēsim vēlāk, bija arī Rainis. Bet tajā pašā laikā daudzus valdzināja jaunās mākslinieces jūtu godīgums un patiesums, par ko viņi nešaubījās.

Daži piemēri gan vienam, gan otram viedoklim.

Ļevs Tolstojs, Koroļenko, Čehovs, Rainis neticēja Baškircevai un viņas refleksijās saskatīja samākslotību, maznozīmību.

Hļebņikovs Baškircevas dienasgrāmatas publikāciju uzskatīja par nozīmīgu notikumu pasaules kultūrā. Brjusovs jūsmoja par Baškircevu. Viņš jaunās Baškircevas dienasgrāmatas ierakstos saskatīja pats sevi, jo acīmredzot bija pārdzīvojis līdzīgas izjūtas, sakrita abu pārdomu tematika.

Marina Cvetajeva veltīja Baškircevai dzejoļu krājumu "Vakara albūms" (1910).

Ivans Buņins par Marijas Baškircevas rakstīto savā dienasgrāmatā izteicies vairākkārt. Pie tam ar ilgāka laika distanci. Viņa vērtējumi ir atšķirīgi, un tie, domājams, uzskatāmi var ilustrēt Baškircevas dienasgrāmatas dziļo ietekmi un izmaiņas, kādas varbūt piedzīvoja arī citi lasītāji savos spriedumos.

1916. gada 27. oktobrī Buņins dienasgrāmatā ieraksta ļoti asus vārdus. Baškircevas autobiogrāfiskajās piezīmēs viņš redz franču literatūrai tipisku manieri literāri skaisti un tukši prātuļot, daudz runāt par tērpiem, izbraukumiem ekipāžā, slavenu valstsvīru, grāfu, marķīzu uzskaitīšanu pēc viesībām, pašslavināšanu, banālu tukšvārdību par mazsvarīgām lietām.

Turpretī 1942. gada 13. augustā Buņins dienasgrāmatā atzīmē: "Beidzu pārlasīt Baškircevas "Dienasgrāmatu". Grāmatas otrā daļa mani ļoti samierināja ar viņu. Un patiešām kāds nelaimīgs liktenis!"38

Mūsdienu apcerēs par Mariju Baškircevu atzīta viņas dienasgrāmatas milzīgā ietekme. Tas faktiski pats par sevi saprotams. Tā, piemēram, Cvetajevas, Buņina attieksme liecina, ka šī ietekme bijusi liela ne tikai XIX gadsimta beigās pēc dienasgrāmatas pirmajiem izdevumiem, bet saglabājusies daudz ilgāk un spēcīgi izteikta bijusi vēl mūsu gadsimta pirmajos divos gadu desmitos. Krievijā Marijas Baškircevas vārds strauji tika aizmirsts pēc oktobra apvērsuma, kad inteliģence masveidā aizbrauca no savas zemes un jaunajiem zemes saimniekiem šķita par labāku radīt pilnīgi jauna veida kultūru, atmetot un sagraujot visas iepriekšējās kultūras mantojumu.

Mūsuprāt minētajās apcerēs uzmanīgi lasāms Baškircevas dienasgrāmatas salīdzinājums ar XX gadsimta prozas dažām tendencēm. Piemēram, Baškircevas dienasgrāmatai daudz kopēja ar Marsela Prusta slaveno romānu. Abos gadījumos darbība notiek Francijā bagātās aristokrātiskās ģimenēs. Abi autori cenšas apliecināt tēzi, ka radošam cilvēkam nāves priekšnojauta nav šķērslis viņa mākslinieciskajā jaunradē. Gluži pretēji. Drīzās nāves atskārsme sniedz lielisku izdevību strādāt, jo vairs nenākas domāt par laika kategoriju. Kā Baškirceva, tā Prusts virzās uz labu laimi nejaušību un neparedzētu notikumu telpā, nezinot savu kopējo likteni. Vispār Prusta romāns atgādina dienasgrāmatu, īpaši to dienasgrāmatu tipu, pie kura pieder arī Baškircevas rakstītais. Baškircevas dienasgrāmatas un

Prusta romāna pamatā ir viens vēstījuma princips stāsts par cilvēka esamību, cilvēka esamības procesu bez sākuma un gala.33

Krievijas literārajā dzīvē autobiogrāfiskuma vilnis, pie kura piederēja arī dienasgrāmatas žanrs, kulmināciju sasniedza mūsu gadsimta 10. gados. Taču šī perioda literārās domas pētnieki uzskaita virkni publikāciju, kas jau agrāk liecina par autobiogrāfiskuma tendences nostiprināšanos.

Jau XIX gadsimta beigās sāka izdot N.Garina-Mihailovska plašos vairāksējumu autobiogrāfiskos darbus. 1901. gadā iznāca V.Veresajeva "Ārsta piezīmes", 1902. gadā-P.Kropotkina "Revolucionāra piezīmes", 1905. gadā VKoroļenko sāk rakstīt "Mana laikabiedra vēsturi", 1907. gadā izdeva M.Prišvina grāmatu "Neiebiedēto putnu valstībā", kuras saturā izmantoti dienasgrāmatas materiāli. Memuāristiskai un autobiogrāfiskai prozai tolaik pievēršas M.Gorkijs, izdot dienasgrāmatu vēlas A.Bloks, Rainis un citi. Autobiogrāfiski intīms vēstījums dominē V.Rozanova, A.Belija, V.Brjusova, F.Sologuba, Z.Gipiusas grāmatās.40

Andrejs Belijs autobiogrāfiskuma tendences perspektīvas raksturojis sekojoši: "Nākotnes mākslinieks sludinātājs; viņa sludināšana nav racionālistiski dogmatiska, bet gan sava iekšējā "es" izteikšana; šis "es" ir tieksme un ceļš uz nākotni; viņš pats liktenīgs simbols tam, kas mūs gaida turpmāk".41 Belijs tāpat kā Buņins, autobiogrāfiskai literatūrai un dienasgrāmatām paredzēja spožu nākotni.

Krievu literārajā kultūrā vienmēr spēcīga ietekme bijusi Fjodora Dostojevska radītajam savdabīgajam jaunievedumam "Rakstnieka dienasgrāmatai".

Dostojevskis nekad nerakstīja dienasgrāmatu. Taču viņa personībai piemita spēcīga tieksme, tā teikt, ar zīmuli un papīru sekot līdzi ikdienas politiskajām, sociālajām norisēm un to izraisītajiem pārdzīvojumiem.

Laikā, kad visaugstāko popularitāti sasniedza Marijas Baškircevas dienasgrāmata, Krievijā dienasgrāmatas jēdziens sabiedrībā bija pazīstams, pateicoties Dostojevska oriģinālajai izdomai nodibināt viena autora žurnālu ar nosaukumu "Rakstnieka dienasgrāmata".

Dostojevskis par šo ideju interesējās literārās darbības sākumā. Viņš mēdza sekot līdzi ar preses starpniecību dažādiem notikumiem Krievijā un pārējā pasaulē. Uzzināto viņš piezīmju grāmatiņās plaši komentēja, izteica savu viedokli, izdarīja dažādus vispārējus secinājumus u.tml. Pirmajā laikā viņš paredzēja izdot žurnālu ar nosaukumu "Piezīmju grāmata". Tas sastāvētu no divām nodaļām "Piezīmju grāmatas" mākslinieciski publicistiskajiem pierakstiem un "romāna".

"Piezīmju grāmatas" ieceri neizdevās realizēt, un nodoms vēlāk piedzīvoja zināmas izmaiņas. Dostojevskis sāka apdomāt "Literatora dienasgrāmatas" vai "Rakstnieka dienasgrāmatas" projektu.

Rakstnieks cerēja panākt intīmu dialogu ar lasītājiem. Dostojevskis bija pārliecināts par savas dzīves un literārās darbības pieredzes piemērotību tādam dialogam. Viņš drīkstot tieši uzrunāt lasītājus un iepazīstināt viņus ar savu subjektīvo skatījumu. "Rakstnieka dienasgrāmatā" viņš gribēja runāt ne tikai par dienas aktualitātēm, bet iekļaut arī autobiogrāfiskus materiālus, memuāristiskas etīdes.

Pirmo reizi īstenot "Rakstnieka dienasgrāmatas" ideju viņam izdevās 1873.gadā un turpināt izdevumu 1876,1877., 1881. gadā.

Dostojevska radītajam žanram faktiski nebija precedenta pasaules literatūrā. "Rakstnieka dienasgrāmata" bija pilnīgi jauna parādība un tādā žanriskā formā nostabilizējās literatūras vēsturē, jo krievu prozaiķa tradīcija tika turpināta. Par tamlīdzīgu izdevumu domāja arī Rainis, V.Brjusovs, F.Sologubs, A.Bloks.

Dostojevskis dažādu laikrakstu slejās centās uztaustīt faktu psiholoģisko un sociāli morālo jēgu. Rezultātā virknējās tāda kā faktu enciklopēdija, jo autors vienas personas rakstītajā žurnālā varēja pievērsties visdažādākajām tēmām un žanriem, jo "Rakstnieka dienasgrāmatas" žanrs patiesībā bija daudzu žanru sintēze.

1875. gada beigās Dostojevskis reklamēja dīvaino žurnālu: "Tā būs dienasgrāmata šī vārda īstajā nozīmē, atskaite par īstenībā katru mēnesi pārdzīvotajiem iespaidiem, atskaite par redzēto, dzirdēto un lasīto. Šeit, protams, varēs ietilpt īsie un garie stāsti, bet pārsvarā par īstenības notikumiem".42

"Rakstnieka dienasgrāmata", kā teicām, veidojās no dažādiem žanriem. Tomēr ir pamats žurnālu uzskatīt par vienu patstāvīgu žanrisku veidojumu. Viena žanra raksturu piešķirautora pozīcijas monolītums, sintētiskā sākotne. Ārēji dažādos žanros sacerētos tekstus "Rakstnieka dienasgrāmatā" vienā žanriskā veselumā apvieno autora balss viņa intonācija, idejiskā tendence, intelektuālais un emocionālais kopsaucējs.

Dostojevskis pasaules kultūrā radīja jaunu tradīciju. Viņš izmantoja dienasgrāmatas jēdzienu, neizjūtot dienasgrāmatas autoram tipisku vēlmi nodarboties ar pašanalīzi dienu no dienas regulāri. Dostojevskis nerakstīja dienasgrāmatu tādā veidā, kādā to, piemēram, rakstīja M.Baškirceva. Kā apgalvo literatūrzinātne, viņa raksturs vispār tam neesot bijis piemērots. Dostojevskis bija kautrīgs, noslēgts, pašu intīmāko nevienam nevēlējās uzticēt, pat papīra lapai. Tajā pašā laikā viņš tik ekspresīvi reaģēja uz dažādiem apkārtējās pasaules notikumiem, ka pārdzīvotā tūlītējai fiksācijai neatlika ne laika, ne spēka.43

Dostojevskis rakstīja "Rakstnieka dienasgrāmatu" tāpat kā rakstīja romānu, respektīvi, žurnāls attiecīgajā laika posmā atradās viņa radošās darbības centrā, un tam tika veltīta maksimāla uzmanība. Kad Dostojevskis nolēma rakstīt "īstu" romānu, "Rakstnieka dienasgrāmata" tika pārtraukta.

Dostojevska žurnāla nosaukuma izvēle palīdz pamatīgāk izprast situāciju XIX gadsimta otrajā pusē. Pārliecināmies par dienasgrāmatas žanra popularitāti sabiedrībā. Nākas novērot, ka dienasgrāmatas jēdziens cilvēkos asociējas ar kaut ko dziļi personisku, intīmu. Dienasgrāmatā izpaužas subjektīva pasaules interpretācija, no kuras ļaudis nevairījās, kā tas varēja notikt agrākajos laikmetos.

Dostojevskis pareizi uztvēra sabiedrības pozīciju. Viņš zināja, ka gandrīz nemaz neriskē, nosaucot savu žurnālu par "Rakstnieka dienasgrāmatu". Nosaukums spēja pievilināt lasītājus un īstenībā tā arī notika. Krievijā žurnāls bija ļoti iecienīts.

No vienas puses Dostojevskis "ekspluatēja" dienasgrāmatas jēdzienu. Bet no otras puses nostiprināja tā autoritāti. Turklāt tas notika neparastā veidā atsaucoties vienīgi uz dienasgrāmatas vārdu un iztiekot bez pašas dienasgrāmatas rakstīšanas.

Krievu literatūrā pirms Dostojevska līdzīgi rīkojās I.Turģeņevs. 1850. gadā publicēts I.Turģeņeva stāsts "Liekā cilvēka dienasgrāmata". Tajā iekšējā monologa formā runāts par galvenā varoņa pārdzīvojumiem, izvērtējot savas dzīves jēgu.

Ļevs Tolstojs rakstīja "īstu" dienasgrāmatu no deviņpadsmit gadu vecuma līdz savai nāvei. No viņa Kopotu rakstu akadēmiskā izdevuma biezajiem 90 sējumiem trīspadsmit aizņem dienasgrāmatu teksti.

Tolstojs dienasgrāmatu sāka rakstīt XIX gadsimta pirmajā pusē un beidza XX gadsimta sākumā. Kā redzējām, šajā laikā sabiedrības attieksmē pret dienasgrāmatām vērojamas būtiskākas izmaiņas. Dienasgrāmatas /anrs kļuva populārs Baškircevas, Dostojevska publikāciju rezultātā. Tās atstāja noteiktu iespaidu arī uz Ļevu Tolstoju, kurš mūža nogalē ar savām dienasgrāmatām ļāva iepazīties citiem cilvēkiem sievai, sekretāriem, pirmajiem viņa biogrāfijas autoriem (piemēram, P.Birjukovam). Atsevišķi fragmenti no viņa dienasgrāmatām tika pat publicēti grāmatās, presē.

Ļeva Tolstoja dienasgrāmatas pieder tam dienasgrāmatu tipam, kuru varētu dēvēt par rakstnieku dienasgrāmatām.

Tā ir īpaša dienasgrāmatu grupa, kas sevišķi plaši izplatās literārajā pasaulē XIX gadsimtā un turpinās mūsu gadsimtā.

Šī tipa dienasgrāmatu specifiskākā iezīme ir literāri eksperimentālā funkcija. Respektīvi, dienasgrāmata kļuvusi par radošās darbības būtisku sastāvdaļu. Dienasgrāmata piedalās radošajā procesā. Praktiski tas var izpausties dažādā veidā: gan dienasgrāmatā fiksējot dažādus dzīves novērojumus, kuri potenciāli piemēroti kādam daiļdarbam, gan vingrinoties literārā tēlojuma tehnikā, gan ierakstot dienasgrāmatā relatīvi pabeigtus daiļdarbus (stāstus, tēlojumus, dzejoļus u.c).

Rakstnieka dienasgrāmatas literāri eksperimentālo iedabu pa lielākai daļai saglabā vienmēr. Tomēr konstatējami atsevišķi dienasgrāmatas rakstīšanas periodi, kuros šī iedaba kļuvusi īpaši aktuāla. Pirmām kārtām tas attiecas uz jaunības periodu. Piemēram, Ļeva Tolstoja jaunības dienasgrāmatu.

Ļeva Tolstoja jaunības dienasgrāmatā dominē literāri mākslinieciskā pieeja. Tolstojs samērā plaši apraksta savus garīgos pārdzīvojumus. Taču dvēseles dzīves atspoguļojumam piemīt literārs noformējums, jo dienasgrāmatas tekstā izmantoti literāri stilistiski paņēmieni, speciāli izvēlēta kompozicionāla materiāla organizācija.

Boriss Eihenbaums, kurš pirmais pievērsa uzmanību Tolstoja jaunības dienasgrāmatas literārajām funkcijām, secinājis vairākas noteiktas likumsakarības. Viņš brīdina, ka rakstnieka dienasgrāmatā nav jātiecas saturu vērtēt no objektīvās īstenības viedokļa. Tolstojs bieži periodiski izsmējis pats sevi un savus psiholoģiskos novērojumus. Viņa dienasgrāmatas tekstā vairāk respektētas mākslinieciskas nevis psiholoģiskas un loģiskas prasības. Pirmkārt, dienasgrāmatā priekšroku guvusi radoša attieksme pret dzīvi. Otrkārt, domu formulējumi veidoti saskaņā ar literārās stilizācijas likumībām. Treškārt, autopsiholoģiskos novērojumus Tolstojs uzskatījis par potenciālu daiļrades materiālu.44

Ļevs Tolstojs dienasgrāmatu pārtrauca rakstīt trīs dienas pirms nāves. Ar laiku viņš bija izstrādājis zināmu metodiku dienasgrāmatas rakstīšanā. Parasti kādu radušos domu, novērojumu, tā leksisku formulējumu viņš vispirms atzīmēja piezīmju grāmatiņā un pēc tam pārrakstīja dienasgrāmatā, sākumā lakoniski fiksētās piezīmes papildinot un komentējot.

Dienasgrāmatu viņš ļāva lasīt tuviniekiem. Mūža pēdējos gados tas sāka viņu traucēt. 1908. gadā Tolstojs tāpēc rakstīja "Slepeno dienasgrāmatu", bet 1910. gadā "Dienasgrāmatu sev vienam".45

Interesanti ir tas, ka romānu "Karš un miers", "Anna Kareņina" sacerēšanas gados, Tolstojs dienasgrāmatu nerakstīja. Līdzīgi noticis arī ar citām tipiskām rakstnieku dienasgrāmatām. Piemēram, Raiņa dienasgrāmatu, kuras ieraksti apraujas radoši visintensīvākajos periodos.

1875. gada 17. aprīlī dienasgrāmatu sāka rakstīt pazīstamais krievu dzejnieks Semjons Nadsons. Viņa dienasgrāmata sākas ar vārdiem: "Beidzot es sagatavojos rakstīt dienasgrāmatu. Izraksti no tās būs labs materiāls manis iecerētajam darbam "Jaunības atmiņas"."46 Tālāk nākamais dzejnieks (Nadsonam tolaik bija 13 gadi) paskaidro citus dienasgrāmatas uzdevumus. Viņaprāt dienasgrāmatā jāraksta viss pēc kārtas, kas notiek, noticis ar viņu aizvadītajā dienā. Jāraksta plaši, tēlaini, citējot lasītos dzejoļus. Tikai tādā gadījumā dienasgrāmatas tekstu vēlāk varēs labi izmantot memuāru sacerēšanā. Nadsons dienasgrāmatā tāpēc bieži izmantojis dialoga formu, sarunājoties ar kādu reālu vai izdomātu personu. Ierakstiem viņš izvēlējies virsrakstus "Ziema un pavasaris", "Vasara", kā arī katru tādu nodaļu sāk ar epigrāfu.

Nadsonam neizdevās dienasgrāmatu turpināt regulāri. Radās ilgāki vairāku mēnešu pārtraukumi. Zīmīgi, ka viņam dienasgrāmata bija kļuvusi par sava veida morālu kritēriju, obligātu esamības sastāvdaļu. Pēc ilgāka rakstīšanas pārtraukuma Nadsons žēlojas par sava rakstura vājumu. Viņš izsaka pašpārmetumus, saka, ka noteikti neapmierināti esot arī viņa dienasgrāmatas lasītāji. Nadsons ar laiku dienasgrāmatā saskatīja ne tikai potenciālu materiālu daiļradei. Pakāpeniski pati dienasgrāmata viņa uztverē bija kļuvusi par daiļdarbu, kuru agri vai vēlu lasīs citi cilvēki.

Radoši eksperimentāls raksturs ir Andreja Belija jaunības dienasgrāmatas piezīmēm. Viņš pats rakstīto dēvēja par "aforismiem un liriskiem fragmentiem". Belijs izsacījās par literatūru, glezniecību, mūziku. Dienasgrāmatas piezīmes it kā rakstītas sev, un tās ir bez adresāta. Tomēr, rūpīgāk iedziļinoties saturā, skaidri manāma autora vēlēšanās uzrunāt lasītājus.47

XIX gadsimta beigās dienasgrāmatu rakstīja Vladimirs Koroļenko. Sākumā viņa dienasgrāmata atgādina ceļojuma piezīmes, jo rakstīta garāku braucienu laikā. Ceļojuma dienās rakstnieks dienasgrāmatā atzīmēja ne tikai gūtos iespaidus svešajās vietās. Koroļenko ierakstu saturs ir visdažādākais, jo viņš dienasgrāmatas tekstus paredzēja izmantot savā prozā.48

Krievu literatūras vēsturē plaši iecienītas ir Antona Čehova vēstules, piezīmju grāmatiņas un dienasgrāmatas.43

Slavenajam dramaturgam un stāstu meistaram daiļrades procesā vislielākais palīgs bija piezīmju grāmatiņas, kurās viņš fiksēja noderīgus, tā teikt, apkārtējās pasaules impulsus kādu dzirdētu neparastu vārdu, izteicienu, anekdoti, cilvēka uzvārdu, perspektīvu vielu daiļdarba sižetam u.tml.

Čehovs rakstīja arī dienasgrāmatu. Tāpat kā Ļevs Tolstojs varēja no piezīmju grāmatiņas dienasgrāmatā pārrakstīt vajadzīgākos fragmentus. Bet kopumā Čehova dienasgrāmata izceļas ar lakonismu. Ieraksti ir īsi, kodolīgi, bez garākiem aprakstiem.. Tādējādi viņa dienasgrāmatas metode lielā mērā sabalsojas ar daiļrades metodi, kurā tāpat dominē lakonisks vēstījums. Ne velti Čehovs par sevi vienā vēstulē 1900. gadā saka, ka aizvadītajā mūžā "vairāk esot domājis, nekā rakstījis".50 Dienasgrāmatai nācās palīdzēt vajadzības gadījumā restaurēt pārdomu būtību.

Mūsu gadsimtā dienasgrāmatas žanru bija iemīlējuši krievu simbolisma pārstāvji. Jau minējām par Bloka, Brjusova un Sologuba iecerēm saistība ar "Rakstnieka dienasgrāmatas" tradīciju. Tā, piemēram, Brjusovsvēlējās izdot "Dzejnieka dienasgrāmatu", kas būtu līdzīga Dostojevska žurnālam.

Taču Brjusovs rakstīja arī "īstu" dienasgrāmatu. Tā izdota 20. gados.51 Tajā viņš daudzkārt izsakās par jaunradi, uzmundrinot sevi un rezumējot paveikto. Dažkārt dienasgrāmatā ietvertas rekomendācijas nākamajiem tas lasītājiem. Brjusovs tic, ka viņa literāro mantojumu noteikti reiz publicēs. Dienasgrāmatā tāpēc viņš cenšas par sevi sniegt pēc iespējas vispusīgāku informāciju, lasītājiem iesakot painteresēties par kādu viņa apskatītu tēmu arī citur (recenzijā, dzejolī, ceļojuma piezīmēs u.c). Brjusovam tādējādi dienasgrāmata veidojas kā savdabīgs viņa literārās darbības centrs, kurā saplūst no visām iespējamām pusēm ziņas par dzejnieka māksliniecisko pasauli.

Aleksandra Bloka dienasgrāmata tāpat ir līdzīga radošu cilvēku veidotajiem autobiogrāfiskajiem tekstiem. Viņa dienasgrāmatā sastopami uzmetumi rakstiem, dzejoļiem, vēstuļu melnraksti, izraksti no laikrakstiem un grāmatām, pārdomas, lasot citu daiļdarbus.

1911. gada 17. oktobrī viņš dienasgrāmatā saka: "Rakstīt dienasgrāmatu vai sliktākajā gadījumā laiku pa laikam atzīmēt par galveno nepieciešams mums visiem. Visai iespējams, ka mūsu laiks ir nozīmīgs un tieši mēs atrodamies dzīves centrā, t.i., tajā vietā, kurā saplūst visi garīgie pavedieni, līdz kurienei nonāk visas skaņas".52

Šos vārdus Bloks lielā mērā adresēja pats sev, jo viņam nekādi neizdevās dienasgrāmatu regulāri turpināt. Citētās rindas dzejniekam radušās, bēdājoties par apmēram desmit gadu pārtraukumu dienasgrāmatas rakstīšanā. Bloks nožēlo nepierakstītos pārdzīvojumus aizvadītajos gados. Viņš raksturo savu dzīvi, iepazīstina potenciālos dienasgrāmatas lasītājus ar apstākļiem, kādos atrodas tolaik. Bloks tāpat kā daudzi viņa kolēģi ticēja dienasgrāmatas publicēšanai nākotnē. 1918. g1920. gadā viņu nodarbināja ideja savu Kopotu rakstu pēdējā sējumā ievietot "Rakstnieka dienasgrāmatu". Arī Aleksandru Bloku vilināja Dostojevska iedibinātais žanrs.

Par Ivana Buņina attieksmi pret dienasgrāmatas žanru jau norādījām. Viņa dienasgrāmatas saturs veidojas no plašiem izteikumiem par mākslu, cilvēka eksistences jēgu. Daudzos ierakstos rakstnieks analizē savu attieksmi pret citiem vārda māksliniekiem un viņu daiļdarbiem. 1940. gada atsevišķi ieraksti liecina, ka dienasgrāmatas pamatteksts veidojies no iepriekš atzīmētām piezīmēm. Dienasgrāmatā rakstnieks plašāk izvērsis piezīmēs fiksētās domas. Tā, piemēram, 1940. gada3. aprīlī Buņins minējis, ka pārskata dienasgrāmatai paredzētās piezīmju "strēmeles", no kurām daudzas saplēsis, jo to teksts mazvērtīgs. Noprotams, ka dienasgrāmata vispār sastāvējusi no piezīmju lapiņām, kuras Buņins tolaik pārskatījis un rediģējis.53

Ivans Buņins dienasgrāmatu rakstīja visu mūžu (1881,1953.), un tās vislielākā bagātība ir ne tikai viņa literāri estētisko, sociālo, filozofisko uzskatu apliecinājumi, bet arī daudzu daiļdarbu uzmetumi.

Buņins uzskatīja dienasgrāmatu par vienu no visproduktīvākajiem līdzekļiem rakstnieka meistarības izkopšanā. Viņa dienasgrāmatā daudzi ieraksti ir literāri tēlojumi, prozas sacerējumi ar noteiktu sižetiski kompozicionālo uzbūvi. Šajos darbos īpaši spilgti izceļas autora dziļā pašatklāsme, viņa garīgās pasaules bagātība. Daudzi dienasgrāmatā aizsākti darbi vēlāk pārtapuši autobiogrāfiskos publicistiskos apcerējumos. Buņina dienasgrāmata tādēļ ir tāds pats literārās darbības centrs, ar kādu sastopamies Brjusova mantojumā.

Buņins mūža nogalē kritiski pārlūkoja savu arhīvu un 20. gados rakstīto dienasgrāmatu daļēji iznīcināja. Arī viņš savlaicīgi gatavojās rakstnieka dienasgrāmatas tradicionālajam liktenim pēc autora nāves. Tolaik šis liktenis jau bija labi zināms, jo tradīcija publicēt visu rakstnieku rokrakstu korpusu bija sabiedrībā akceptēta un nostabilizējusies.

Leonīda Andrejeva pieeja uzskatāmi liecina par dienasgrāmatas lomu radošās personības darbībā. Andrejevs dienasgrāmatu rakstīja divos dzīves posmos. Viņš to iesāka jaunībā, kad vēl nenodarbojās ar literatūru. Līdzko viņš pievērsās prozai dienasgrāmatas rakstīšana tika pārtraukta. Otru reizi dienasgrāmatu Andrejevs atsāka rakstīt 1918,1919. gadā, kad viņa dzīvē galvenajā vietā bija nostājusies sabiedriski politiskā darbība, un literārā jaunrade nedaudz apsīka.

Dienasgrāmata kā sava veida "prozas poligons" kalpoja slavenajai angļu rakstniecei Virdžīnijai Vulfai. Viņa dienasgrāmatā mēdza pastāstīt par savu dzīvi, lasītajām grāmatām, Londonas literārajiem notikumiem, pazīstamiem cilvēkiem. Dienasgrāmatā viņa ieskicēja nelielus prozaiskus tēlojumus, vingrinoties literāri atspoguļot izraudzīto materiālu.

Virdžīnijas Vulfas dienasgrāmatas teksta izlasi pēc viņas nāves sastādīja vīrs. Leonards Vulfs speciāli atlasīja tos ierakstus, kuros redzama dienasgrāmatas literāri eksperimentālā funkcija. Viņam pieder precīzais apzīmējums "prozas poligons".54 Zīmīgi, ka viņš grāmatai izvēlējies nosaukumu "Rakstnieka dienasgrāmata". Virdžīnija Vulfa ļoti labi zināja krievu literatūru. Viens no viņas mīļākajiem rakstniekiem bija Dostojevskis.

Franču literatūrā liela popularitāte ir brāļu Gonkūru dienasgrāmatai. Tajā atspoguļojas apmēram pusgadsimtu gara Parīzes literārā dzīve. Brāļi Gonkūri metodiski katru vakaru izvērsti aprakstīja visjaunākos notikumus. Viens no viņiem, Edmons Gonkūrs, tāpēc paskaidroja, ka "dienasgrāmata ir viņu ikvakara grēksūdze".55 Dienasgrāmatas izlasi publicēja apmēram 50 gadus pēc autora nāves, un tagad šī publikācija ir lielisks avots par literāri radošās inteliģences dzīvi Francijā XIX gadsimta otrajā pusē.

Uzskatāmi tipisku rakstnieka dienasgrāmatu mums atstājis Francis Kafka.

Viņš dienasgrāmatu rakstīja no .1910. gada ar pārtraukumiem līdz 1923. gadam. Visintensīvāk dienasgrāmata turpināta 1911. un 1914. gada. 1918. gadā Kafka nemaz nerakstīja dienasgrāmatu, bet 20. gadu sākuma savukārt ierakstu ir ļoti maz. Atsevišķu dienasgrāmatas daļu veido ceļojuma piezīmes, kuras Kafka rakstīja 19111912. gadā Šveicē, Francijā, Vācija.

Kafkas dienasgrāmata sākas ar nedatētu ierakstu. Otrajam ierakstam ir trīs tekstuāli varianti, jo autors rūpējies par stilistisko noslīpētību.

Pirmais ieraksts sākas ar frāzi, ka viņš piecus mēnešus neesot spējis neko uzrakstīt, ar ko būtu pats apmierināts. Kafka tāpēc esot nolēmis "parunāt pats ar sevi".56 Šī saruna esot vienīgais, kas viņu apmierinot ka rakstnieku. Savukārt 1910. gada 23. decenbrī Kafka dienasgrāmatu raksturo sekojoši: "Viena no dienasgrāmatas rakstīšanas priekšrocībām ir tā, ka ar nomierinošu skaidrību apzinies pārmaiņas, kurām tu nepārtraukti esi pakļauts un kurām vispār un kopumā, protams, tici… Dienasgrāmatā atrodam pierādījumus tam. ka no šodienas viedokļa pat visneciešamākajos stāvokļos tu dzīvoji, lūkojies apkārt un pierakstīji savus novērojumus".57

Kafka bieži mēdza pārlasīt dienasgrāmatu, lai izvēlētos fragmentus dotu lasīt saviem draugiem.

Noprotams, ka 1910. gadā viņš plašāk interesējies par dienasgrāmatas žanru vispār. Kafka atsaucas uz Gētes dienasgrāmatām, salīdzinot vācu dzejnieka ceļojumu dienasgrāmatas ar sava laikmeta ceļotāju piezīmēm. Vienā no 1910. gada decembra ierakstiem dienasgrāmatas jēdziens attiecināts uz literatūru kopumā. Kafka literatūru nosauc par "nācijas dienasgrāmatu", jo vārda mākslā tāpat kā autobiogrāfiskās ikdienas piezīmēs sastopamies ar cilvēka garīgām tieksmēm, lepnumu un rodam morāli psiholoģisku atbalstu.

Kafkas dienasgrāmatā nākas tikties ar domāšanas un valodas attiecību analīzi. Jāpiebilst, ka par šo jautājumu interesējušies arī citi dienasgrāmatu rakstītāji. Piemēram, Tolstojs, Rainis. Viņi mēģināja izsekot, kādas pārmaiņas notiek ar pārdomām pēc to fiksēšanas uz papīra. 1912. gada 3. jūlijā Kafka dienasgrāmatā atzīmē: "Skaļi izteiktā doma tūlīt un pavisam zaudē nozīmi; pierakstīta doma arī vienmēr zaudē, taču dažkārt iegūst jaunu nozīmi".58

Kafka bieži izsakās par dienasgrāmatas spēju palīdzēt viņam atgūt ticību sev. Viņš pārlasot agrākos ierakstus, redzot savu pārdzīvojumu vitalitāti, un gandarījumu sagādā to literārais izklāsts.

Kafka dienasgrāmatai pievēršas zināmas radošas krīzes periodos, kad viņš nespēj neko citu rakstīt. Tas ierakstos vairākkārt uzsvērts. Kad viņa literārā jaunrade atguva vēlamo gultni, dienasgrāmata tika nolikta malā.

Par to zīmīgi Kafka raksta 1919. gadā, kad pēc ilgāka pārtraukuma atkal nācās meklēt dienasgrāmatas palīdzību. Interesanti, ka viņš dienasgrāmatu toreiz nolēma turpināt arī tādēļ, ka iepatikās tās forma: "Sāku jaunu dienasgrāmatu tāpēc, ka lasīju veco".59

1921. gada oktobrī Kafka visas dienasgrāmatas atdeva vienam no tuvākajiem draugiem. Toreiz viņš izjuta tādu kā iekšēju lūzumu attieksmē pret dienasgrāmatas žanru. Kafka turpmāk nevēlējās rakstīt tāda paša tipa dienasgrāmatu, kāda tā viņam bija līdz šim. Toreiz viņš vispār šaubījās, vai vēl kādreiz to darīs, bet, ja turpinās ikdienas pierakstus, tad mēģināšot radīt jaunu dienasgrāmatas formu.

Pēc 1921. gada Kafka dienasgrāmatu rakstīja, bet darīja to ļoti reti. Nedaudzie ieraksti liecina par iepriekšējās dienasgrāmatas pamatfunkcijas saglabāšanos. Viņš atzīmēja galvenokārt savas izjūtas literāri stilizētā veidā.

Franča Kafkas dienasgrāmatas tekstam ir literāri mākslinieciska vērtība. Bet tajā pašā laikā tas vēl nav "īstas" prozas teksts. Arī pats Kafka rakstīto uzskatīja par dienasgrāmatu.

Savādāk izturējušies tie autori, kuri sacerējuši daiļdarbus dienasgrāmatas formā. Šo darbu apskats neietilpst mūsu tēmas izklāstā. Minēsim tikai vienu piemēru visjaunākajā literatūrā.

Domājams, Ivana Buņina vārdiem par dienasgrāmatas skaisto formu un spēju aizstāt pārējās literārās formas piekristu Makss Frišs. Viņa daiļradē dienasgrāmatas žanrs ieņem īpašu vietu.

Makss Frišs sacerējis romānus, kuri lielā mērā līdzinās dienasgrāmatām. Viņš publicējis vairākas prozas grāmatas ar nosaukumu "Dienasgrāmata". To vidū tādi viņa romāni kā "Štillers" (1954), "Homo faber" (1957), "Mans vārds esot Gantenbeins" (1964) un "Dienasgrāmata 1946 1949", "Dienasgrāmata 1966 1971" sējumi.

Frišs rakstīja literāru dienasgrāmatu, kā mūsdienās sākam apzīmēt dienasgrāmatas formā veidotus mākslas darbus. Viņš rakstīja publikai un, no paša sākuma zinot, ka sacer māksliniecisku tekstu. Friša grāmatās tādēļ ir materiāla kompozicionālā organizācija, satura tematiskā vienotība, dažādi stilistiski veidojumi u.tml.

Viennozīmīgi izskaidrot Friša pieeju noteikti būtu ļoti grūti un varbūt pat neiespējami. Viņa izvēli žanriskās formas ziņā nosacīja vairāki apstākļi.

Tā, piemēram, būtiska nozīme dienasgrāmatas vispārējās autoritātes pieaugumam mūsu gadsimtā, kas savukārt saistīts ar sakāpināto interesi par cilvēka garīgo pasauli, individa psiholoģiskās dzīves norisēm.

Mūsu gadsimta literatūrā priekšplānā strauji izvirzījusies personības identitātes problemātika jeb jautājums kas es esmu?

Kā mēs redzējām, personības identitātes problemātika konstatējama arī agrāk. Par to liecina agrāko gadsimtu dienasgrāmatas. Taču agrākajos vēstures posmos šī problemātika vēl nekļuva par vispārēju sociālu un sociāli ētisku jautājumu kompleksu.

Mūsu gadsimtā dažādu, cilvēka individualitāti graujošu, politisku un ideoloģisku kolīziju rezultātā minētā problemātika kļuva īpaši aktuāla. Par to visspilgtāk liecina daiļliteratūra, par kuru latviešu literatūrzinātnē gudru pārskatu sniegusi Dzidra Kalniņa.60

Atbildēt uz jautājumu, kas es esmu, nebūs iespējams bez iedziļināšanās sevī, bez pamatīgas un detalizētas pašanalīzes. Turklāt šo darbību literāri fiksēt ļoti ērti var ar dienasgrāmatas starpniecību.

Ņemot to visu vērā, drīkstam tādējādi secināt: mūsdienās aktuālā personības identitātes problemātika aktivizēja arī dienasgrāmatas žanra perspektīvas. Reizē ar pastiprinātu piemērošanos pašanalīzei automātiski uzmanības centrā nokļuva dienasgrāmatas žanrs.

Nākas piebilst vēl par dažiem momentiem, kuri varēja atsaukties uz Maksa Friša izvēli.

Mūsu gadsimta literatūrā strauji nostiprinājās prozas tehnika ar konkrētu uzdevumu. Tas bija sekojošais maksimāli atveidot cilvēka apziņas plūsmu, domāšanas procesu, asociāciju virknes.

Jauno māksliniecisko līdzekļu un paņēmienu ieviešana manāmi izmainīja prozas struktūru. Tajā pastiprinājās satura tematiskais fragmentāriskums, epizodiskums. Prozas teksts varēja līdzināties apziņas plūsmas atsevišķām fāzēm, asociatīvām atkāpēm. Samazinājās kompozīcijas klātbūtne, iepriekš rūpīgi izvērstais satura sižetiskais plānojums. Rakstnieki galvenokārt rūpējās par apziņas plūsmas, tā teikt, literāro portretu, mazāk par apziņas atsevišķu vienību savstarpējo pakārtotību un loģisko secību. Dienasgrāmatas forma it kā pati par sevi attaisno fragmentāriskumu, epizodiskumu. Dienasgrāmata summējas no atsevišķiem ierakstiem, starp kuriem saturiskā saistība diezgan nosacīta. Dienasgrāmatai "piestāv" fragmentāriskums, epizodiskums.

Maksa Friša žanrisko izvēli, protams, ietekmēja viņa personības un talanta galvenās īpašības. Ietekmēja rakstnieka literāri estētiskie uzskati par mākslas un literatūras specifiku un sūtību cilvēces esamībā.

Un, lūk, patiešām izrādās, ka Makss Frišs pieder pie tiem mūsu laikmeta vārda māksliniekiem, kuri ir pārliecināti par subjektīvās jeb monoloģiskās patiesības izšķirošo vietu pasaulē. Viņu ieskatā vispatiesāko atbildi uz visiem jautājumiem sniedz atsevišķa indivīda skatījums, un šī skatījuma apliecināšanai visticamākā forma ir iekšējais monologs.

Friša uzskati nav identificējami ar vienpusīgu subjektīvisma apoloģētiku. Par to pārliecina viņa jaunrade.

Dienasgrāmatas žanram viņš pievēršas savas daiļrades pašā sākumā un, piemēram, "Lapiņās no mantu maisa" (1939) izmantojis savus novērojumus frontē Otrā Pasaules kara sākumā.

Frišs subjektīvi vērtē redzēto, piedzīvoto. Taču viņa literārajās dienasgrāmatās tikpat kā nav autobiogrāfiskas informācijas un intīmu ainu. Nav arī grēksūdze un paškritiska moralizēšana. Friša subjektīvajam prozaiskajam vēstījumam nepiemīt eksaltēta paštīksmināšanās un redzējuma šaurība, kas ātri var iezagties pašatklāsmes monologos.

Friša žanriskā izvēle uz literatūras vēstures fona ir samērā jauna parādība. Pirms viņa nesastapsim daudzus rakstniekus, kuru daiļradē dienasgrāmatas formai ir līdera funkcijas.

Saprotams, rakstnieks to lieliski apzinās. Ne reti viņš teorētiski cenšas izskaidrot savu oriģinālo pieeju. Par to visbiežāk lasām viņa "Dienasgrāmatās".

Frišam šajā sakarā pieder vārdi: "Rakstīt tas nozīmē lasīt pašam sevi".61

Šveiciešu izcilais rakstnieks tātad literatūras specifiku visdziļākajā būtībā saista ar pašanalīzi, personības iekšējo pasauli. Kā viņš paskaidro, tamlīdzīga sevis lasīšana slēpjot daudzus noslēpumus, precīzāk pašatklājumus. Friša pārliecībā rakstīšana ir viens no objektīvākajiem līdzekļiem cilvēka autopsiholoģiskajā darbībā.

Makss Frišs pamatojis arī savai prozai tipisko fragmentāriskumu, epizodiskumu. Lieta tā, ka pašatklāsmes procesā viņš īpašu vērtību piešķir apziņas atsevišķiem momentiem, kuros atspoguļojas pašatklāsmes svarīgākās nianses. Dienasgrāmatas forma tāpēc esot lieliski piemērota apziņas diskrēto vienību apkopojumam.

Rakstnieks netiecas savu teorētisko nostādni un daiļrades praksi uzspiest citiem un pasludināt par vienīgi pareizu. Frišs saka, ka grāmatas var atstāt dažādu iespaidu uz lasītājiem, un arī paši lasītāji mēdz būt dažādi, izvēloties savām garīgajām nosliecēm atbilstošu lasāmvielu. Vieni vairāk mīl pabeigtu, noslīpētu, kompozicionāli vienotu formu. Otri priekšroku dod etīdēm, skicēm, fragmentārām epizodēm, no kurām tāpat var veidoties zināms māksliniecisks veselums, kāds, piebildīsim, veidojas arī paša Friša "Dienasgrāmatās".

Frišs tomēr saskata noteiktu tendenci. Jaunākajos laikos sabiedriskajā apziņā visaktīvākās esot intereses par parādību kustību, atsevišķiem elementiem un to dinamiskajām sakarībām, bet nevis par gatavu rezultātu. Minētās intereses aizsākoties romantisma laikmetā, kas Friša pārliecībā ievada jaunu laikmetu literatūras attīstībā.62

Pamēģināsim rezumējoši atkārtot, kādu mantojumu saņēma Rainis, sākot 1882. gadā rakstīt dienasgrāmatu un to turpinot apmēram 40 gadus.

Tāds rezumējums ir nepieciešams, jo Rainis interesējās par šo mantojumu. Viņš vēlējās zināt, kāpēc un kādā veidā cilvēki dienasgrāmatas rakstīja agrāk.

Atbildēt uz jautājumu "kāpēc rakstīja" praktiski nozīmē uztaustīt dienasgrāmatu pamatfunkcijas.

Sastapām vairākas pamatfunkcijas. Tās vēsturiski nav daudz izmainījušās kopš XVII XVIII gadsimta, kad tiekamies ar pirmajām dienasgrāmatām.

Cilvēki dienasgrāmatas pa lielākai daļai ir rakstījuši lai 1) fiksētu svarīgu informāciju par dažādiem notikumiem, 2) apkopotu autobiogrāfiska rakstura ziņas, 3) pievērstos pašanalīzei, 4) radītu sava veida literāri eksperimentālu bāzi, 5) rastu iespēju apliecināt, izteikt savu garīgo stāvokli, enerģiju.

Minētās pamatfunkcijas, atkārtojam, laikmetu gaitā nav būtiski izmainījušās. Tās sastopamas kā, piemēram, XVIII gadsimtā, tā mūsdienās. Tiesa, vēsturiski jaunāka parādība ir dienasgrāmatas "prozas poligoni".

Taču uz dienasgrāmatas žanra vēsturisko attīstību ir iedarbojušies spēki, kuri spēja manāmi ietekmēt šo pamatfunkciju praktisko realizāciju atsevišķos laikmetos. Pirmām kārtām pie tādiem spēkiem pieskaitāma sabiedrībā valdošā attieksme pret pašanalīzi. Zināms, ka visos laikos nav bijuši vienādā cieņā cilvēka pašatklāsmes centieni un iedziļināšanās sevī, analizējot savas rīcības, izjūtu iekšējos motīvus, vibrācijas vissīkākās nianses. Cilvēka personiskās dzīves publiskuma mērs, kā arī priekšstats par cilvēka individualizācijas publiska apliecinājuma vēlamību vai nevēlamību ir vēsturiski mainījies. Gadsimtu ritējumā ir vērojama pāreja no abstrakta psiholoģiskuma uz konkrētu psiholoģiskumu, eksaltētu psiholoģiskumu, subjektīvās patiesības apoloģētiku.

Savukārt atbildēt uz jautājumu, "kādā veidā" cilvēki rakstīja dienasgrāmatas, praktiski acīmredzot nozīmē runāt par galvenajiem dienasgrāmatu žanriem, tipoloģiskajām grupām.

Kā ievērosim vēlāk, Rainis interesējās pārsvarā par visām izteiktākajām tipoloģiskajām grupām: 1) ievērojamu personību autobiogrāfiska satura dienasgrāmatām, kurās atspoguļojas gan autobiogrāfiski dati, gan grēksūdzes tipa izteikumi, 2) rakstnieku dienasgrāmatām ar literāri eksperimentālu iedabu, 3) ceļojuma dienasgrāmatām. Rainis nav interesējies par tādām žanriski vienotām dienasgrāmatu grupām kā protestantu dienasgrāmatas un "jūras žurnāli".

Saprotams, šodien gadsimta nogalē mūsu rīcībā ir daudz plašāka informācija nekā tā bija pieejama dzejniekam. īpaši tas attiecas uz dienasgrāmatām, kuras tika rakstītas Raiņa dzīves laikā un publicētas vēlāk. Tomēr arī tolaik Raiņa rīcībā bija daudzpusīga un bagāta pieredze, kas stimulēja viņu nodoties jauniem dienasgrāmatas žanriskiem meklējumiem.

2. nodaļa sākums (80.90. gadi)

Pašapliecinājuma eksperimenti

Rainis dienasgrāmatu sāka rakstīt septiņpadsmit gadu vecumā. 1882. gada martā, kad izdarīti pirmie ieraksti, viņš mācījās Rīgā ģimnāzijā.

Pirmais ieraksts datēts aptuveni "Priekš Lieldienām rakstīts".1 Datējums pēc atmiņas pierakstīts vēlāk. Konkrēta diena nav norādīta vēl dažiem turpmākajiem ierakstiem.

Raksturīgi arī tas, ka ne pašā sākumā, ne arī turpmākajos pirmajos ierakstos nav paskaidrota dienasgrāmatas programma. Runa nav par tās mērķi un izvēlēto formu, attieksmi pret dienasgrāmatu vispār, respektīvi, to visu, kam vēlākajos gados dzejnieks pievērsīs ļoti lielu uzmanību.

Jau paši pirmie teikumi sāk fiksēt Raiņa garīgās pasaules procesu tā virzībā bez mazākās ievadatkāpes vai cita veida iepriekšēja sagatavojuma.

Kā jau redzējām iepriekš, ievadatkāpes samērā bieži sastopamas dienasgrāmatu pirmajos ierakstos. Franču gleznotājs Delakruā, piemēram, dienasgrāmatu sācis ar ievadvārdiem: "īstenoju daudzreiz man radušos nodomu rakstīt dienasgrāmatu. Visvairāk par visu man gribētos neaizmirst to, ka es rakstu pats sev; tas nozīmē, ka, cerams, es būšu patiess un kļūšu no tā labāks".2

Rainis dienasgrāmatu sācis bez ievadvārdiem. Iespējams, toreiz viņš piezīmes vēl neuzskatīja par dienasgrāmatu. Ideja par savu dienasgrāmatu varbūt radusies tikai pēc 1882. gada "lieldienām", kad viņš nolēma arī agrākās piezīmes datēt vismaz aptuveni un tādējādi ar tām uzsākt dienasgrāmatu.

Raiņa dienasgrāmatas pirmās atzīmes skaidri norāda par tām psihiskās struktūras īpašībām, kas apliecina pasaules uzskata un personības veidošanos. Pirmajos ierakstos izpaužas noteikta intelektuālās darbības mērķtiecība un dinamika. Domāšanas procesam piemīt sakāpinatība, kas nereti pāriet afektācijā.

Rainis dienasgrāmatu sācis rakstīt laikā, kad lielākā vai mazākā mērā apzināti izpratis to vitāli atvieglojošo un psihiski stimulējošo nozīmi, kādu cilvēka garīgajā dzīvē iegūst savu jūtu un domu rakstveida atklāsme. Uzrakstītais varēja savveidīgi atbrīvot pirms tam it kā ar varu aizturēto iekšējo enerģiju. Ne velti nostiprinājies uzskats, ka daiļrades kauzāli ģenētiskas būtības pamatā tieši ir nupat minētais atbrīvotības moments.3

J.V.Gēte, piemēram, rakstījis: "To, kas mani iepriecēja vai nomāca, vai vispār saistīja, es centos pārvērst tēlā, dzejolī, līdz ar to norēķinoties pats ar sevi, izlabojot savu priekšstatu par pārējām parādībām un nomierinot savu dvēseli".4

Marsels Prusts, vienmēr ļoti smalks un izvēlīgs savā valodā, aprakstot jauna cilvēka pārdzīvojumus pēc pirmajiem literārajiem vingrinājumiem, nav baidījies lietot nedaudz vulgāru, bet acīmredzot precīzu salīdzinājumu : ".. es biju līdzīgs vistai, kura izdējusi olu ,."5

Valērijs Brjusovs 1892. gada 18. novembrī dienasgrāmatā rezumēja: "Kā vienmēr, dzejiskā grēksūdze atvieglo dvēseli".6

Iekšējās enerģijas literārās atklāsmes formas Rainim tolaik bija divas galvenās: dzeja un dienasgrāmata.

Pirmajiem ierakstiem dienasgrāmatā samērā daudz kopēja ar tajā laikā sacerētajiem dzejoļiem gan idejisko meklējumu, gan emocionālās attieksmes ziņā. Pie tam starp abām pašizteiksmes formām pastāv diezgan īpatna saistība. Jaunības gadu dienasgrāmata lielā mērā ne tik daudz atspoguļo Raiņa personisko dzīvi (domas, jūtas, izturēšanos pret savas apkārtnes dažādām parādībām), kā viņa pirmos literāros vingrinājumus, jo dienasgrāmata bija kļuvusi par jaunrades sastāvdaļu. Dienasgrāmatas ierakstu satura attīstība dažreiz vairāk pakļauta iztēles un mākslinieciskā tēlojuma prasībām, nekā savas dzīves notikumu un pārdzīvojumu dokumentālā fiksejuma loģikai, uz ko tradicionāli balstas dienasgramatas funkcijas.

Jaunajam Rainim ļoti imponēja mākslas pasaule. Viņu saistīja tās noslēpumaini vilinošais cilvēka dvēseles un gara stāvoklis, kāds atklājas radošajā procesā.

Pievēršanās dzejai un prozas tēlojumiem dienasgrāmatā Rainim, protams, nebija apzināti meklēts "patvērums" vai speciāli uzcelta "garīga telpa", kā tas viņa laikā, teiksim, Oskaram Vaildam izvērtās estēticisma manierīgā pozā, bet 20. gadsimta rakstniekam Hermanim Hesem jau bija traģisma pilna nostāja.

Piemēram, tajā pašā gadā, kad Rainis iesāka savu dienasgrāmatu, O.Vailds lekciju turnejas laikā ASV uzrunāja klausītājus ar sekojošiem vārdiem: "Mēs trauksmaina un velnišķīga laikmeta radījumi, kur gan mums bēgt tādās liktenīgās izmisuma un smeldzes minūtēs, kur gan citur mums paslēpties, ja ne tajā uzticamajā skaistajā mājoklī, kur vienmēr daudz prieka un arī nedaudz aizmiršanās..".7

Savukārt H.Hese rakstīja: "Man bija divi uzdevumi: uzcelt garīgu telpu, kurā es varētu dzīvot un elpot par spīti pasaules saindējumam, radīt sev patvēruma vietu un cietoksni, un, otrkārt, paust gara pretestību barbariskajām varām..".5

Dienasgrāmatas pirmo ierakstu laikā Raini nodarbinājusi doma par lielas personības būtību, tās topošo stāvokli un lomu sabiedrībā, īpašo attieksmi pret sevi un savu sūtību. Lai skaidrāk un noteiktāk izceltu izcilas personības funkcijas un nozīmību, jau pašā pirmajā ierakstā izvirzīta zināma cilvēku sūtības diferenciācija. Tai noteikts nolūks. Ieraksta autoru ne tik daudz interesē cilvēks pats par sevi jeb problēmas filozofiskais aspekts. Viņu galvenokārt nodarbina "lielu talantu" pretstatījums pārējiem.

Pirmajā ierakstā ir runa par Ciceronu, Plīniju. Taču reizē tā ir doma arī par sevi pašu. Ierakstā izpaužas savas garīgās pasaules identifikācijas un reabilitātes tendence jeb, kā apgalvo mūsdienu psihologi, pieaugošās pašapziņas tieksme pamatot sevi, kura "kļūst arvien izteiktāka, un personība arvien vairāk un vairāk adekvāti un objektīvi apzinās savas īpašības, iekļaujot sevi salīdzinošā kontekstā ar citiem un viņu psiholoģiskās īpašības salīdzinot ar savām".3

Reabilitācijas moments, cenšanās autoritatīvā piemērā rast izskaidrojumu, salīdzinājumu un apstiprinājumu savas rīcības pareizībai, šis savdabīgais, bet psiholoģiski faktiski objektīvi nosacītais, reabilitācijas komplekss dzejniekam saglabājās arī vēlākajos gados. Tas, protams, lielā mērā izmainījās, pieskaņojoties paša pieredzei un iegūtajai dzīves gudrībai. Tomēr zināma konfrontācijas tendence saglabājās vienmēr. Pakāpeniski izzuda tā pašpārliecinātības, augstprātīgas nevērības un neiecietības pieskaņa, kas saprotama septiņpadsmit, astoņpadsmit gadu vecumā fiksētajās dienasgrāmatas atzīmēs. Tāpat izmainās salīdzinājuma saturs. Taču vēlēšanās zināt, ko attiecīgajā viņa vecumā, piemēram, paveikuši Šekspīrs, Gēte vai Tolstojs un kā vispār ievirzījusies citas ievērojamas personības biogrāfija, Rainim palika līdz mūža beigām.

Personības intensīvas veidošanās periodā, kā liecina Raiņa jaunības dienasgrāmata, reabilitācijas tieksmēm bija īpaši svarīga loma. Tāpat kā, piemēram, Aleksandrs Hercens agrā jaunībā vēlējies "kādam pastāstīt savas domas un sapņus, pārbaudīt, dzirdēt tiem apstiprinājumu",10 tā arī ģimnāzists Jānis Pliekšāns meklēja līdzīgu iespēju.

Pirmajos ierakstos, kā jau atzīmējām, Raiņa uzmanība bija pievērsta galvenokārt talantīga cilvēka kritērijiem. Cilvēku grupējumā, vadoties no viņu talanta, vispirms izdalīti tie "labākie starp viduvējiem". Viņu dzīve un darbība balstās uz citu izdomātā, atrastā, paveiktā. Šīs pirmās grupas cilvēki "nekad nav domājuši un veikuši kaut ko lielu, patstāvīgu".

Pēc tam dienasgrāmatā seko garāks tīri literārs tēlojums. Tajā Rainis it kā pats sevi identificējis ar cilvēku, kas savu dzīvi aizvada "laiskā omulībā". Vijīgos un stilistiski labi sabalansētos teikumos ieraksta autors attēlojis to idilli, kādu var sniegt "apmierinātība ar sevi" un visu pasauli.

Taču pakāpeniski Rainis nonācis līdz "laimīgā stāvokļa" pretstatam sirdsapziņas pārmetumiem par viduvēju eksistenci. Sirdsapziņas pamošanās un cilvēka pretošanās savas sirdsapziņas balsij tekstā atspoguļota mākslinieciski literārā tēlojumā. Tā vien liekas, ka mēs lasītu nevis dienasgrāmatu, bet gan prozas darba fragmentu par kāda tēla iekšējo cīņu.

Visticamākais, pirmie dienasgrāmatas ieraksti radušies lielā mērā balstoties uz tolaik lasītiem literāriem darbiem.

Raiņa dzīves priekšstatu attīstībā literatūras nozīme ļoti liela. Daudz radniecīga ar citu personību izaugsmi. Ievērojamais franču filozofs un rakstnieks 2.P.Sartrs savos memuāros rakstījis: "Pasaule, sagremota, klasificēta, sagrafēta, pārdomāta, bet tomēr bīstama, man pirmo reizi atklājās ar grāmatu starpniecību, un manas lasīšanas pieredzes haotiskumu es jaucu ar reālo notikumu untumaino plūsmu. Lūk, no kurienes manī radās tas ideālisms, cīņai ar kuru es atdevu trīs gadu desmitus".11

Līdzīgus momentus Boriss Eihenbaums konstatēja Ļeva Tolstoja jaunības dienasgrāmatā. Nākošā "Kara un miera" autora ieraksti atgādina /ukovska, Karamzina sacerējumus. Par to liecina saturs, teikumu sintaktiskās konstrukcijas un pat atsevišķu konkrētu stilistisku paņēmienu sakritība.12

Raiņa dienasgrāmatas pirmajos ierakstos vērojamā stilistiska, bet īpaši tēlojuma emocionālā sakāpinātība kontrastē ar turpmāko vēstījuma manieri. Stilistika nesaderas ar viņa samērā raupji intelektuālo domas izklāsta veidu.

Raiņa izmantotos darbus grūti noskaidrot. Bet to patiesībā nevajadzētu uzskatīt par svarīgāko. Galvenais, ka dienasgrāmatas rakstīšanas reizē lietoto materiālu saturs lielā mērā sakrita ar viņa tā laika garīgajām interesēm. Bet galvenais stimulēja izveidot dienasgrāmatu vispār.

Pirmajos ierakstos lasāmo nevaram pilnībā saistīt ar Raiņa dzīves reālajiem notikumiem. Ja arī saistība iespējama, tad stipri nosacītā mērā. Tā veidojama ideālā līmenī, proti, dienasgrāmatas ierakstos fiksētais vairāk demonstrē to, kādu sevi nākošais Tautas dzejnieks iztēlojies. Dienasgrāmatas ieraksti atspoguļo viņa domu pasauli ne dokumentālā, bet literāri mākslinieciskā formā.

Minētie ieraksti liecina arī par to, ka 17 gadu vecumā Raiņa garīgajā dzīvē radoši mākslinieciskās noslieksmes jau bija ieņēmušas stabilu vietu un intensīvās iekšējās enerģijas atraisītībai nepietika tikai ar dzejoļu sacerēšanu. Varam droši sacīt, ka pat ar zināmu iedvesmu jaunais ģimnāzists dienasgrāmatā izmantoja tos materiālus, kuros sastapa analoģiskus risinājumus saviem iekšējiem pārdzīvojumiem un pie tam vēl tādā literāri stilistiskā izklāstā, kas piemērotāk atbilda viņa toreizējiem ieskatiem par dvēseles pārdzīvojumu literāro atveidojumu.

Rainim tolaik ļoti imponēja jūtīgums cilvēkā, jūtīguma trausli un nemierīgi vibrējošais raksturs, jūtīguma smalkās nianses. Dienasgrāmatā Rainis vingrinājās šo jūtīgumu aprakstīt.

Pirmie ieraksti atspoguļo Raiņa intereses ne tikai par talantīgas personības būtību teorētiskā līmenī. Tie apliecina arī viņa izdarītos praktiskos secinājumus. Iegūtās jaunās atziņas nekavējoties reducētas uz sevi pašu. Rainim sāka izveidoties pārliecība, piemēram, par stingras gribas un augstu darba spēju nepieciešamību. Sākās cīņa ar savu raksturu, sākās gribasspēka nostiprināšanas darbs: "Vai man bailīgi jāatsakās no savas lietas? Vai manai nožēlojamajai dzīvei jāatdziest, lai tikpat necienīgi, kā esmu dzīvojis, es arī nomirtu?"

Topošais dzejnieks tātad saprata, ka sliktākais viņā var būt "rakstura trūkums un rakstura vājums, slinkums, niecīgas darba spējas..".

Rainis, ļoti iespējams, nebūtu piekritis apmēram tajā pašā vecumā rakstītajiem Šellinga pašpārliecinātajiem vārdiem: "Dodiet cilvēkam apziņu par to, kāds viņš ir, un viņš ātri kļūs tāds, kādam viņam vajadzētu būt; iedvesiet teorētiski viņam cieņu pret sevi, un tā ātri realizēsies arī praktiski".13

Raiņa priekšstatā cīņa ar savu raksturu prasa ļoti daudz pūļu. Gribasspēku, šo īpatno savu pretinieku, dzejnieks ar cieņu novērtēs visu mūžu.

Rainim tāpat nekad nepiemita tā pašpārliecinātība, kas parasti izpaužas voluntāristiskā ticībā par savu pieņemto lēmumu izpildi. Viņš uz plānoto pasākumu iespējamību raudzījās ļoti kritiski. Rainis mīlēja izvirzīt dažādas ieceres. Bet viņa "projektiem" nepiemita tā kategoriskā pieskaņa, kas sastopama, piemēram, jau minētajam Šellingam. Divdesmit gadu vecumā jaunais filozofs bija pārliecināts, ka vistuvākā nākotnē sacerēs ne vairāk un ne mazāk kā "Ētiku" a la Spinoza, "Cilvēces vēstures filozofiju" a la Herders u.tml. Raiņa pašpaļāvība, kā redzēsim vēlāk, izpaudās citādāk.

Dienasgrāmatas pirmie ieraksti tāpat liecina par pašanalīzes nostabilizēšanos. Turklāt manāma jau zināma interese par pašanalīzes mehānismu, produktīvākajiem sevis iepazīšanas veidiem jeb, citādāk sakot, interese par pašanalīzes metodiku.

Attieksme pret pašanalīzi kā garīgo nodarbību veidu mēdz būt visdažādākā. Piemēram, sastapāmies ar Franča Kafkas dziļo nepatiku pret "riņķošanu kā sunim ap savu asti".

Ļeva Tolstoja sekretārs V.Bulgakovs par rakstnieka dienasgrāmatu no pašanalīzes viedokļa norādīja: "Tolstojs it kā studēja un izsekoja sava paša "es" dzīvei; precīzāk, balstoties uz sava "es" izpēti, zīmēja dažreiz ne tikai citiem, bet arī pašam sev slēptās patiesās cilvēka iekšējās dzīves ainas".14

Vispār interesanti salīdzināt Tolstoja un Raiņa jaunības dienasgrāmatas.

Raiņa pirmie ieraksti sākas ar pašanalīzi, savu izjūtu un pārdzīvojumu literārā attēlojuma vingrinājumiem. Dienasgrāmatas funkcija rakstura veidošanā un gribasspēka nostiprināšanā izvirzīta nedaudz vēlāk.

Ļevs Tolstojs sāka ierakstus pretēji. Viņš pievērsa uzmanību ikdienas pierakstu iespējām gribasspēka audzināšanā. Tikai pēc tam nāca atskārsme par dienasgrāmatas perspektīvām cilvēka iekšējās dzīves atspoguļojumā, par ko izsacījies VBulgakovs.

Pēc pirmā dienasgrāmatas rakstīšanas gada Tolstojs secināja: "Man nekad nebija dienasgrāmata tāpēc, ka neredzēju no tās nekādu labumu. Tagad, kad es nodarbojos ar savu spēju attīstīšanu, ar dienasgrāmatas palīdzību es varēšu vērtēt šīs attīstības gaitu".15

Dienasgrāmatā Tolstojs ļoti kategoriskā formā ierakstīja dažādus noteikumus ("likums" un "rīkojums") sev. Tie neattiecās tikai uz gribas nostiprināšanu, bet skāra arī atmiņas vingrināšanu, domas precizitātes, aktivitātes panākšanu utt. Rakstnieks mēdza pēc kāda laika pārlasīt noteikumus un tādējādi kontrolēt sevi.

Ļ. Tolstoja noteikumiem piemīt ne tikai kategoriska forma. Par "likumu" un "rīkojumu" fantastisko naivitāti un dienasgrāmatas ierakstu pilnīgo neatbilstību reālai dzīvei un tās iespējām rakstījis B.Eihenbaums. Arī pats rakstnieks visai drīz pārtrauca, kā viņš sacīja, "spāņu piļu" fantazēšanu, jo izvirzīto plānu izpildei nepietika nekādu cilvēcisku spēku.16

Taču drīz dienasgrāmatas loma paplašinājās. Tās izpildes procesā nākošais "Kara un miera" autors atklāja jaunas iespējas. Vispirms tas attiecas uz iespējām psihiskās dzīves atklāsmē. Tolstoju sāka interesēt apziņas plūsmas rakstveida atspoguļojums. Agrākajām dienasgrāmatas funkcijām formulēt noteikumus savai dzīvei un vērtēt sava rakstura attīstību nāca klāt uzdevums aprakstīt psihisko dzīvi, literāri atveidot garīgās norises.

Jaunais uzdevums turklāt sagādāja lielu gandarījumu. Ja agrāk dienasgrāmatu mēdza pārskatīt paškontroles nolūkā, tad tagad galvenokārt pašanalīzes izklāsta dēļ. Šajā ziņā panāktie rezultāti jauno Tolstoju apmierināja: "Bauda, kādu man sagādāja lasīšana, liek turpināt dienasgrāmatu, lai turpmākajā laikā dotu iespēju gūt tādu pašu gandarījumu".17

Sasniegtie panākumi izraisīja ne tikai emocionālu gandarījumu. To sekām bija daudz dziļāks un būtiskāks raksturs. Faktiski strauji izmainījās Tolstoja attieksme pret dienasgrāmatu kopumā. Noteicošo vietu attieksmē pret ikdienas ierakstiem sāka iegūt rakstnieka pieeja. Pie tam, kas vissvarīgākais un kurā ļoti daudz kopēja ar Raini, šī pieeja izpaudās ne tikai attieksmē pret dienasgrāmatu, bet pret dzīvi un apkārtējo īstenību vispār. Arī ārējās pasaules norises viņš sāka skatīt un vērtēt no rakstnieka viedokļa.18 Ļevs Tolstojs sāka dienasgrāmatas ierakstus sižetiski un kompozicionāli speciāli organizēt, saskatot iegūtajā tekstā literāru materiālu.

Rainim tamlīdzīgas rūpes atkrita. Noteikts sižetiskums un kompozicionalitāte jau piemita viņa izmantotajiem literārajiem materiāliem, uz kuriem viņš dienasgrāmatā balstījies.

Taču dienasgrāmatā veiktā pašanalīze vienādā mērā atsaucās gan uz Tolstoja, gan Raiņa daiļradi. Pilnīgi pareizi to Tolstoja darbu analīzēs izprata N.Černiševskis. Vienā no saviem rakstiem viņš norādīja: "Viņš (Tolstojs) ārkārtīgi uzmanīgi pētīja cilvēka gara dzīves noslēpumus sevī, un šīs zināšanas dārgas ne tikai tāpēc, ka deva viņam iespēju uzrakstīt par cilvēka domas iekšējām būtībām, bet varbūt visvairāk tādēļ, ka sniedza viņam stingru pamatu cilvēka dzīves izpētei vispār".13

1882. gadā Rainis dienasgrāmatā atzīmēja: "Vajaga sevi pavisam objektīvi novērot, tad var daudz ko atklāt, daudz ko noskaidrot, daudz ko prasīt".

Savu "es" Rainis sadalīja trijās personās. Viena no tām ("1. persona") "vienmēr ir vislabākajās domās par sevi". Otra ("2. persona") oponē "1 . personai" un pārstāv sirdsapziņu, kura diemžēl visbiežāk piekāpjas. Objektīvi visu vērtē "3. persona": "..vienīgi 3. persona dod perspektīvas un smejas par 1-ās uzspiesto muļķību un 2-as tikumisko nespēku".

Tomēr visvairāk Raini satrauca jautājums par rakstura stingrību: "Bet viskaitīgākais ir gribas vājums, jo tas paralizē katru spēku".

Ieraksti par minēto tematiku daudzējādā ziņā apliecina izjūtu veidu, kas tipisks dzejniekam arī vēlākajos gados. Piemēram, nupat citētajām rindām par gribas lomu seko vārdi, kādu reakciju viņā izraisa cīņa ar savu raksturu. Izrādās, šī cīņa bieži sekmē izmisumu. Izmisums savukārt vēl vairāk "rada slinkumu un nespēku". Izteikumi par līdzīgām garīgām situācijām dienasgrāmatās sastopami daudzkārt arī turpmākajos gados.

Viens no dienasgrāmatas izveides un regulāra turpinājuma stimuliem pakāpeniski balstījās uz gribas audzināšanu. Dienasgrāmatas rakstīšana, kas prasa noteiktu ikdienas darbu un ar savu sistemātiskumu audzina raksturu, Rainim bija kļuvusi par uzskatāmu kritēriju viņa darba spēju un gribas novērtējumā.

Franču literatūras vēsturē pazīstamo brāļu Gonkūru dienasgrāmatu komentētāji izsakās par zināmu tādu kā "dabisku refleksu", kas bija pārņēmis autorus viņu dzelžainajā neatlaidībā bez ieraksta neatstāt nevienu dienu vai notikumu pat personīgi vissmagākajos dzīves posmos.20

Gribasspēka jautājums faktiski sastopams daudzās dienasgrāmatās. Tā izvirzījumu varētu pat uzskatīt par zināmu tipoloģisku elementu cilvēka noteiktā vecumā. Voluntāro īpašību vērtējums klust it ka par invariantu elementu vai pat par obligātu atribūtu posmā, kad sevišķi aktīvi dominē pašapziņas nostiprināšanās un maksimālās tieksmes savu dzīvi ievadīt paliekošas un nozīmīgas darbības gultnē.

Tā, piemēram, arī N.Černiševskis 20 gadu vecumā žēlojās par savu

"riebīgo gribas vājumu", kurš viņaprāt nepiemīt citiem, bet tikai viņam vie-

21

nam.

Ar paškritiku deviņpadsmit gadu vecumā dienasgrāmatu iesāka Ļevs Tolstojs. Jau pirmajā teikumā nākošais rakstnieks uzskatījis par nepieciešamu sniegt paskaidrojumu: "Lūk, jau sešas dienas, kā esmu gandrīz apmierināts ar sevi".22

Līdzīgi par gribasspēku rakstīts N.Dobroļubova dienasgrāmatā. Sešpadsmit gadu vecumā tikko iesāktās dienasgrāmatas jau otrajā ierakstā 1852. gada 8. janvārī viņš spiests atzīt: "Jau pagājusi gada nedēļa, bet es tikai vienu reizi atvēru savu dienasgrāmatu. Vienmēr šis nepārvaramais slinkums, spēcīgs ar savu "vājuma enerģiju". Slinkums pat pārliecināja mani, ka aizvadītajās dienās nebija ko pierakstīt. Un vēl varbūt kādreiz pārliecinās, ka par manu niecīgo dzīvi vispār nav ko pierakstīt un tāpēc manu dienasgrāmatu nāktos pārtraukt..".23

Nākošais ieraksts atkal izdarīts pēc ilgāka pārtraukuma. Izrādās, dienasgrāmata nav turpināta tikai tādēļ, ka autoram negribējās aiziet un paņemt tīru lapu. Papīrs izbeidzās un minētais 8. janvāra ieraksts aprāvās pusteikumā. N.Dobroļubovs teikumu pabeidza un jaunu ierakstu iesāka pēc astoņām dienām. Viņam piemita lieliska humora izjūta, kas varbūt līdzīgās situācijās dažreiz pietrūka jaunajam Rainim. Dienasgrāmatu N.Dobroļubovs visai drīz nosauca par savu "mēnešnieku".

Raiņa dienasgrāmatā cīņa ar savu raksturu atspoguļojas dažādi. Jau minējām par zināmas pašanalīzes metodikas izvirzījumu. Tā palīdzēja it kā noteikt šīs cīņas sekmīgumu un turpmāko "taktiku". Cits pavērsiens saistīts ar izteikti pašironisku attieksmi pret sevi, kas reizēm pārauga pamatīgā pašnosodījumā ("..tagad es pats sev šķietos nekas, ienīstu sevi uz vispamatīgāko").

Raiņa apziņā priekšplānā tomēr saglabājās sava talanta atskārsme. Dienasgrāmatas tekstā tas jūtams nepārtraukti, sastopoties ar visdzēlīgāko pašironiju. Un vispirms, protams, domāts literāta, dzejnieka talants.

Vispār Raiņa pašapziņas pakāpe tolaik jau bija ļoti augsta un tās izskaidrojumā nav iemesla neņemt vērā mūsdienu psiholoģijas pamatojumu: "Zināms, ka ļoti apdāvināti cilvēki jau no agras bērnības uztver savu "Es" sevišķi saasināti un padziļināti. Pašu "Es" izziņu viņi pārdzīvo kā zināma veida iekšējo atklāsmi. Tāda saasinātība īpaši raksturīga ģeniālu cilvēku pašapziņai, kas saistīta ar viņu izpratni par savu vēsturisko nolemtību vai atzinumu par savu atbildību un sabiedrisko nozīmību".24

Raiņa paškritiskais sarkasms veicinājis iebildes pret dienasgrāmatu. Viņaprāt arī dienasgrāmatas rakstīšana kļuvusi par savas mazdūšības pierādījumu. Dienasgrāmatas rakstīšana patiesībā esot tikai iegansts, aizbildinoties par nespēju veikt savu "īsto" darbu sacerēt dzejoļus.

Minēto tematiku dienasgrāmatā, bez šaubām, nosacīja objektīvi apstākļi. Tomēr daļēji (iespējams, pat pa lielākai daļai) tai nebija reāls pamats. Mēs zinām par Raiņa teicamajām sekmēm mācībās ģimnāzijā, par viņa iegūtajām labajām atzīmēm eksāmenos. Bez noteiktas piespiešanās un tātad samērā izkoptām un stingrām rakstura īpašībām klasiskās ģimnāzijas audzēknim to sasniegt būtu bijis grūti un varbūt pat neiespējami.

Izsakoties dienasgrāmatā par savu raksturu un gribas noturību, Rainis varēja vingrināties sava "es" iepazīšanā, bet galvenais literārā tēlojumā. Kā liecina dienasgrāmatas, pakāpeniski viņš iemācījās pašanalīzē uztvert un rakstiski atspoguļot vēl komplicētākus iekšējās dzīves procesus, ne tikai sevi nosodīt un izsmiet.

Gara dzīves literārā atveida vingrinājumi notika ne tikai dienasgrāmatā. Tie sastopami arī tolaik sacerētajos dzejoļos.

1882. gada 2. septembrī datētajā dzejiskajā veltījumā māsai Līzei Rainis lietojis jēdzienus "pasaules pilsone", "pasaules nastas", ar tiem apzīmējot tās augstākās vērtības, pēc kurām nākas tiekties un ar kurām jāsalīdzina savas esamības jēga.25

Savukārt citā dzejojumā ietverta paškritika: Kad mani murgi, Kad manas domas Veļas visātrāk, Tad viņas zīmēt.

Jaukākie murgi Nomodā izklīst, Domas vislabākās Aizlido aši.

Kamēr tos vārdos Gribi vēl satvert, Kamēr vēl slinkā Roka tos zīmē.26

Pirmo dienasgrāmatas ierakstu tematika, protams, vienota ar to plašāka rakstura procesu, ko dēvējam par pasaules uzskata formēšanos. Šajā procesā cilvēka "es" nefigurē kā abstrakts izziņas subjekts, bet gan kā konkrēta jutekliska realitāte ar konkrētu domu, izjūtu, tieksmju un noteiktas vērtību orientācijas starpniecību. Raiņa jaunības dienasgrāmatas ieraksti, saprotams, nevar atspoguļot šo procesu pilnā mērā un visā elementu daudzveidībā. Taču jau paši pirmie ieraksti liecina par tiem momentiem, kas apliecina minētā procesa un dienasgrāmatas sakarības, kuru noskaidrojums ir viens no šī darba galvenajiem mērķiem.

Pirmais datētais ieraksts izdarīts 1882. gada 31. augustā. Iespējams, tajā dienā datēti arī iepriekšējie ieraksti, kurus Rainis nolēmis tāpat uzlūkot par savu dienasgrāmatu.

Kā jau minējām, Rainim lielā mērā interesēja sava jūtīguma izpausmes, tās dvēseles smalkās vibrācijas, kas pēc viņa pārliecības tipiskas dzejniekiem. Atbilde par jūtīguma esamību vai neesamību Rainim reizē it kā bija atbilde par viņa dzejiskā talanta esamību vai neesamību.

Domājams, Raiņa pirmo literāri estētisko priekšstatu attīstībā plašāka nozīme bija romantisma tradīcijām. Ar tām viņš iepazinās lasītajos daiļdarbos.

Romantisma pārstāvji vienmēr centās pastāstīt par sevi un atklāt savu dvēseli. Romantisma virzienā literārs darbs tādēļ parasti kļuva par "Pārdzīvojumu dienasgrāmatu, intīmām impresijām, "cilvēcisku dokumentu"".27 Romantisma literāti savas jūtas un kaislības pasludināja kā likumu, ideoloģiju. Turklāt romantisma pārstāvji sevišķi saasināja jautājumu par radošās personības vienreizīgumu, par radoša cilvēka īpašu sensibilitāti un īpašo psihisko struktūru vispār. Pie tam akcentēja ne tikai daiļrades psiholoģijas sfēru. Tika uzsvērtas arī radošās personības īpašās sociālās funkcijas, pret kurām vienaldzīgi nebūt neizturējās jaunais Rainis. Romantismā konstatējama noslieksme, par kuru Lidija Ginzburga raksta: "Pakāpeniski veidojās jauna noturīga loma traģiska individuālista loma, protestējoša, ticību zaudējuša, nomaļus vai ar sabiedrību cīņas pozīcijās stāvoša jauna cilvēka loma".28

Rainis dienasgrāmatā vairākkārt minējis Verterā tēlu. Viņš salīdzinājis Verterā izjūtas ar citu literāro varoņu garīgās izjūtas iedabu. Par Verteru, vienu no tipiskākajiem romantisma literārajiem tēliem, dzejnieks izsacījies ļoti skeptiski. Taču tas sastopams Kastaņolas perioda dienasgrāmatā, kad romantisma tradīcijas Raini saistīja ievērojami mazāk. Septiņpadsmit, astoņpadsmit gadu vecumā Verters un viņam līdzīga personāža pārstāvētajai priekšstatu sistēmai bija citādāks iespaids uz Raini nekā mūža brieduma gados.

Ja pirmajos dienasgrāmatas ierakstos Rainis vēl nestāsta par pievēršanos dzejai un par jūtīgumu izsakās aplinkus, tad 31. augusta ierakstā minētie momenti atsedzas skaidri un nepārprotami: "Mani saprata un pārvaldīja laiciņu domas, ka es būtu sirds dziļumos ideālists, dziesminieks, kas dziļi jūt, kas var iekarst, dabu uzlūkojot, cilvēks, kas sāk ticēt, ka ir pasaulē arī kas jauks un labs ronams".

Pēc 31. augusta nākošais ieraksts 1882. gadā izdarīts 19. septembrī. Tas ierosina vēl skaidrāk konstatēt iepriekš izvirzīto tendenci, proti, ievērot to, ka dienasgrāmatā Rainis arvien biežāk sāk atklāti runāt par savām literārajām interesēm. Ja sākumā tas tekstā galvenokārt ietverts pastarpinātā veidā un tikai noprotams no zemteksta, kā arī no izvēlētā materiāla lasītajos daiļdarbos, tad pakāpeniski izteikumi kļūst arvien atklātāki. 19. septembra ierakstā jau nav vairs nekādu "noslēpumu": "Par ko es nevaru tā izsacīt savas domas, par ko man neiznāk dzeja iz manām sirdssāpēm? Es tanī laikā, kad šīs neticīgās, dēmoniskās domas mani mocīja, nieka nevarēju rakstīt, viņas mani pārvarēja, nospieda, padarīja nelaimīgu, bēdīgu, beidzot muļķi un visgalīgi ikdienišķu cilvēku, kas glupā iedomā grib būt dzejnieks un kam ikviena spēka trūkst".

Tā vien liekas, dienasgrāmatu Rainis atcerējies tad, kad viņā garīgā kustība sasniegusi sevišķu intensitāti, bijis nepieciešams "izlādēties" un izsacīt savas intīmās domas. Bet visintīmākais tolaik viņam bija jautājums par savu jaunradi. Ar citiem viņš to pārrunāt nevarēja. 19. septembra ierakstā lasāms: "Citi ļaudis smejas par mani un manām "tumšām domām", un es biju tik muļķis, to kādam cilvēkam sacīt". Atlika vienīgi dienasgrāmata. Bet pat no tās tātad sākumā slēpts vissvētākais.

Vispār uz Raiņa mākslinieciskās personības attīstību noteikti atsaucās tas apstāklis, ka viņa tieksmes nevarēja pilnveidoties tādā vidē, kādā, piemēram, izauga Aleksandra Puškina talants liceja gados. Puškinam nevajadzēja no biedriem slēpt vai kaunēties par savu aizraušanos. Gluži pretēji. Kopējā atmosfēra mācību iestādē bija radoša. Dzejoļus rakstīja arī citi audzēkņi. Viņi tos deklamēja viens otram, deva "uz nakti" lasīt jaunākos manuskriptus, izdeva vairākus žurnālus rokrakstā, starp licejistiem bija savi poētikas līderi u.tml.23

Starp citu, arī pārējos latviešu literatūras darbiniekus neskāra savdabīgais periods rakstniecības attīstībā, kāds Krievijā 19. gs. pirmajā pusē un daļēji pat agrāk bija saistīts ar dažādiem pulciņiem un saloniem, kuros autori pirmo reizi iepazīstināja kolēģus ar jaunākajiem darbiem un nereti nolasīto publicēja tikai pēc pulciņa vai salona apmeklētāju akcepta. 19. gs. otrajā pusē par literātu tikšanās galveno formu kļuva laikrakstu un žurnālu redakcijas.30 Raiņa mākslinieciskās personības izaugsmē šajā ziņā noteikta loma būs "Dienas Lapas" redakcijai.

Rainis par savu jaunradi, kā liecina dienasgrāmatas un sarakste ar vecākiem, māsām, draugiem, klusēja ilgāku laiku. Pilnā mērā par to ar kādu dalījās, liekas, tikai pēc iepazīšanās ar Aspaziju.

Tas jūtami atsaucās uz viņa talanta attīstību. Atsaucās arī uz dienasgrāmatas funkcijām, jo tai vajadzēja kompensēt piespiedu klusēšanu.

1882. gada 19. septembrī pirmo reizi dienasgrāmatā apskatīts jautājums par dzejiskās sūtības avotu. Rakstīts par garīgās enerģijas pirmsākumu, kas rada daiļdarbu, bet vispirms tā autoru.

Rainis atsaucies uz Dievu. Tas noticis tādēļ, ka viņš bija pārliecināts, ka dzejnieka personības sākotne vienota ar irracionālām parādībām.

Dieva un citu irracionālu fenomenu griba kā izejas punkts balstās uz priekšstatu, kuru viens no mūsdienu autoriem dēvē par "psiholoģisko konservatīvismu".31 Tas izveidojies agrā senatnē, kad nostiprinājās populārā ideja par mākslinieka saistību ar burvi, pareģi u.tml. Senajā Grieķijā valdīja ieskats, ka radošas personības iedvesmojuši dievi un nimfas. Piemēram, vienā no Platona dialogiem Sokrāts jautā Fedram: "Vai tu zini, ka mani laikam būs iedvesmojušas nimfas, kurām ne bez iemesla tu mani atdevi".32

Jaunības dienasgrāmatā Rainis Dieva jēdzienu lietojis vairākkārt. Vienmēr vāji slēptā frivolā pieskaņā. Ģimnāzijas periodā viņš, protams, nebūt negatavojās ticēt savu dzejoļu sakarībām ar pārdabiskām būtnēm. Jaunības ieraksti svarīgi mums drīzāk citādā ziņā, respektīvi, ne tikai dzejnieka ateistisko uzskatu analīzei. Dienasgrāmatas ieraksti apliecina, ka reliģiska terminoloģija Raiņa apziņā tēlainu izteicienu nozīmē figurēja jau no skolas laika. Dzejnieka vēlāko gadu dienasgrāmatās šī terminoloģija iegūst it kā dziļāku raksturu un var pat maldināt atsevišķus mazāk vērīgi analizējošus vai apzināti tendenciozus pētniekus.33

Arī 1882. gada 19. septembra ierakstā dominē literārs tēlojums. Jautājums par radošās darbības sākotni aplūkots literāri stilizētā veidā, tiecoties ne tik daudz pēc loģiski sakarīga un pamatota pierādījuma, kā eleganta prozaiska vēstījuma.

Tāpat kā iepriekš, arī 1882. gada rudenī dienasgrāmatas ieraksti pa lielākai daļai radušies lasītās literatūras iespaidā, kad gribējies grāmatā sastapto domu turpināt un komentēt sev interesējošā virzienā. Viens no ierakstiem, piemēram, sacerēts I.Turgeņeva romāna "Tēvi un dēli" ietekmē.

Ieraksts nozīmīgs tajā ziņā, ka vēlāk dienasgrāmatās Rainis nekad vairs tik plaši nav izteicies par kādu literāru sacerējumu. Vērtējumi ar laiku kļuva ļoti lakoniski.

Taču tā ir ieraksta, tā teikt, kvantitatīvā nozīmība. Ierakstam ir arī kvalitatīvi dziļa jēga. Patiesībā I.Turgeņeva romāna vērtējums sniedz pamatīgu priekšstatu par atsevišķiem ļoti būtiskiem Raiņa idejiskiem meklējumiem 80. gadu pirmajā pusē. No vienas puses tas it kā neattiektos uz šī darba tēmu. Tomēr no otras puses šo meklējumu pamatvirziens skar ne tikai dienasgrāmatas saturu (proti, atspoguļojas saturā), bet arī dienasgrāmatas izveides momentus un funkcijas vispār.

Nedaudz vēlāk mums nāksies atzīmēt, ka Rainis savas personības izaugsmi un dienasgrāmatu (kā šīs izaugsmes konkrētu liecību) uzskatīja par tipisku procesu un tipiska laikmeta dokumentu. Viņaprāt šis process līdzīgi izpaudās daudzu cilvēku dzīvē, bet savukārt laikmeta dokumenti bija arī citu literātu dienasgrāmatas. Un, lūk, tieši pārdomas par romānu 'Tēvi un dēli" mums palīdz izprast Raiņa tēzi par viņa (un citu) attīstības tipoloģisko iedabu.

Rainis gāja kopsolī ar laikmeta garīgo meklējumu vadošajām tendencēm. Ļoti iespējams, 80. gadu pirmajā pusē viņš pats to vēl pilnā mērā neapzinājās. Toties vēlāk, īpaši Kastaņolā, atskatoties uz savu jaunību un pārlasot jaunības dienasgrāmatu, savu idejisko tieksmju vienotību ar laikmeta centrālajām strāvām viņš prata konstatēt visā pilnībā. Tādēļ bez bailēm no pārspīlējuma atzina savu jaunības dienasgrāmatu par laikmeta dokumentu.

I.Turgeņeva romāna tēli galvenokārt skatīti no Rainim toreiz visvairāk interesējošā viedokļa no mākslas un radošas personības sūtības viedokļa. Viņš uzsvēris dzejnieka spēju pacelties līdz cēlājam un vislabākajam dzīvē. Rainis nepiekrita Bazarova attieksmei pret mākslu. Viņam bija sveša Bazarova "pilnīga poēzijas un augstākā, skaistā noliegšana un iznīcināšana".34 Tomēr dienasgrāmatā lasāmais "Tēvu un dēlu" iztirzājums, Raiņa pārdomu saturs nav reducējams tikai uz mākslinieciski estētisku problemātiku, kaut arī par to runāts visplašāk. Lakoniski, bet pietiekami noteikti un skaidri, Raiņa izteikumos ietverti arī tie domas pavērsieni, kas skar dziļākas idejiskas tendences.

Svarīgākais attiecas uz "tēvu" un "dēlu" problēmu jeb "jauna cilvēka" koncepciju.

"Jauna cilvēka" meklējumi 19. gs. 60 80. gados bija ļoti raksturīgi Krievijas sabiedriskajā domā. Literatūrzinātne uzskata, ka krievu literatūrā pirmais "jauna cilvēka" vai "jaunās paaudzes" idejiski psiholoģisko portretu sniedza N.Dobroļubovs. 1859. gada sākumā kādā no savām publikācijām Viņš rakstīja par demokrātiem un materiālistiem jeb, kā viņš pats sacīja, ""reālā" virziena ļaudīm", kuri par savas dzīves galveno mērķi izvirza kalpošanu cilvēcei un skaidri apzinās savu centienu vēsturisko lomu.35

Tā laika garīgo meklējumu atmosfēra spilgti raksturota arī memuāristikā. V.Koroļenko, piemēram, autobiogrāfiskā darbā atzinis, ka 19. gs. otrajā pusē romantisms un pečorinisms (atvasinājums no M.Ļermontova darba "Mūsu laika varonis" galvenā tēla vārda) bija zaudējis savu vitalitāti. Dzīves jēgas meklējumiem vairāk atbilda daiļliteratūras un publicistikas sniegtā "jauna cilvēka" programma. Tā deva optimistiskas perspektīvas pārliecību, ticību "kaut kam jaunam, kas atnāks reizē ar nākotni, bet vispirms deva ticību "jaunajam cilvēkam", kuru jāizvirza nākošajām paaudzēm… Tuvās, kā toreiz likās, nākotnes miglājā sāka parādīties "jauna cilvēka", "vadoša cilvēka", "varoņa" tēli".36

Par savu aicinājumu sagatavot "Lielu apvērsumu", likteni saistot ar tautas, sabiedrības nākotni, dienasgrāmatā rakstīja N.Dobroļubovs.37

1862. gadā izdotais I.Turgeņeva romāns "Tēvi un dēli", bet īpaši Bazarova tēls, "jauna cilvēka" koncepcijas vēsturē izraisīja krasāku pavērsienu.

Bazarova tēlā bija iemiesotas revolucionārajiem demokrātiem raksturīgās tendences, kas līdz tam bija bez sistematizētāka apkopojuma un arī bez noteikta terminoloģiskā formulējuma. Bazarova tēls kļuva pārzināmu modeli. Viņa vārds par terminu. Turklāt jaunu skanējumu (precīzāk konkrētu sociālu skanējumu) ieguva nihilisma jēdziens, ar kuru romānā apzīmēti Bazarova uzskati.

Septiņpadsmit gadus vecais Rainis romānā pilnīgi pareizi izpratis galveno problēmu pretrunas starp veco un jauno paaudzi. Pats Rainis gan lietoja citus vārdus. Viņš rakstīja par jauno un veco formu sadursmi, bet lietas būtība nemainās.

Rainis prata novērtēt arī Bazarova tipa cilvēku sociālo un vēsturisko lomu. Viņš spēja konstatēt šīs lomas trūkumus. Dienasgrāmatā Rainis neslēpj savas antipātijas pret Bazarova pārstāvēto nihilismu: "Valstij un tautai palīdzēt ir ļoti slavējami, bet to tikpat labi var panākt, nebūdams nihilists, un arī, ja pats šo tautu neienīst, bet jūt tai līdzi un to mīl". Rainis tātad priekšroku it kā dod vecajām formām.

Opozīciju pret revolucionārajiem demokrātiem un tādējādi Bazarova cilvēcisko īpašību saasinājumu veicināja I.Turgeņeva politiskā nostāja.

Par Bazarova tēla nežēlīgo bezkompromisa nostāju, cinismu pret savām jūtām un vēlēšanos apslāpēt jūtu dzīvi autoram kritika pārmeta tūlīt pēc romāna iznākšanas. Pats rakstnieks, viens no sava laika izcilākajiem domātājiem Krievijas kultūrā, paredzēja to visu. Viņš saprata, ka Bazarova tēlu (līdzīgi Rainim) neiemīlas jaunā paaudze un progresīvā inteliģence. Par šīm bažām rakstnieks izsacījies savās vēstulēs.38

Rainis pieslējās vecajām formām tādēļ, ka ticību jaunajām formām neizraisīja emocionāli uztvertais Bazarova tēls. Raiņa uztverē romāna tēls "parādās kā atbaidošs, riebumu un nožēlas izraisošs ciniķis".

Faktiski Raiņa simpātijas bija "jauna cilvēka" koncepcijas piekritēju pusē, to cilvēku pusē, kas grib "tautai palīdzēt".

Nākošā Tautas dzejnieka uzskatu attīstību noteikti lielu iespaidu atstāja idejiskā cīņa starp "tēviem" un "dēliem". Pēc diviem gadiem, 1884. gadā, viņš dienasgrāmatā atzīmēja par lasīto N.Pomjalovska garo stāstu "Molotovs".

19. gadsimta 50 60. gados no tiem krievu rakstniekiem, kuri tiecās pēc demokrātiskuma un vēlējās literatūru padarīt par tautas masu ba\s\ un patiesu spēku sociālajā cīņā Nikolajs Pomjalovskis, kā izsakās viņu darbu mūsdienu komentētāji, bija viens no "talantīgākajiem, gudrākajiem un drošākajiem rakstniekiem no tās plejādes".33

Starp citu, "Molotovā" Rainis izlasīja arī par vairākiem tādiem momentiem, ar kuriem viņš ļoti cieši pēc 1884. gada saskārās tālākajā dzīvē. Piemēram, garajā stāstā īpaša nozīme piešķirta Gētes Taustam". Vācu dzejnieka garīgās vērtības pretstatītas mietpilsoņu gaumei un seklajām interesēm par literatūru. Taustam" piešķirts kaut kāds sevišķas gudrības oreols. Bet galvenais Tausts" kļuvis par "jauno cilvēku", pie kuriem noteikti gribēja piederēt arī Rainis, obligātu lasāmvielu. "Molotovā" tāpat plaši runāts parīstas mīlestības prestīžu sabiedrībā, patiesa mīlestība pretstatīta aprēķina laulībām, un aplūkoti vēl citi sievietes emancipācijas jautājumi, kas sevišķi aktuāli dzejnieka domu pasaulē kļuva 90. gados, kad zināma ietekme varēja saglabāties arī ģimnāzijas posmā izlasītajām grāmatām.

No romantisma tradīcijām mantotā radošās personības akcentācija, jūtīguma izcelšana, kā arī neapmierinātības un protesta tendences Raiņa literāri estētisko, filozofisko, sociālo priekšstatu attīstībā tādējādi papildinājās ar krievu literāro varoņu iekšējo nosvērtību, līdzsvarotību, prāta racionālismu un sociālo parādību izpratni.

Krievu prozā Raini varēja saistīt arī pats princips: vēlēšanās izstrādāt jauna tipa cilvēka modeli, jaunu dzīves pozīciju. Domājam, tieši 80. gadu pirmajā pusē daiļliteratūrā sastaptajam principam bija būtiska nozīme 90. gadu otrajā pusē dzejnieka "nākotnes cilvēka" meklējumos, kad krievu reālistiskajā literatūrā gūtajām ietekmēm jaunas perspektīvas pavēra atsevišķas tā laika vācu filozofiskās domas tendences (īpaši F.Nīčes darbība).

Pieejas kopība tik liela, ka Raiņa "nākotnes cilvēka" metodiskos impulsus nesaskatīt 80. gados izlasītajā krievu literatūrā ļoti grūti. Gribam vēlreiz pasvītrot ietekmes un saistība iespējama galvenokārt principa (metodikas) ziņā, jo 90. gados sociāli politiskie apstākļi nesakrita ar apstākļiem 60,80. gados. Patiesībā arī no F.Nīčes esejistiskajiem sacerējumiem, kuru nolūks bija argumentēt zināmu cilvēka modeli, Rainis pārņēma tikai principu, to savienojot ar pilnīgi citu saturu un mērķiem.

Raiņa garīgie meklējumi, kas gatavākas un sistematizētākas aprises ieguva intensīvāku filozofisko studiju rezultātā pēc "Dienas Lapas" perioda ap 1896 1897. gadu, daudzējādā ziņā sākās 80. gadu pirmajā pusē. Jaunības dienasgrāmatā šo meklējumu saturs, bez šaubām, varēja būt fiksēts tikai daļēji, ierakstos ietverta niecīga daļa no pārdomām. Dienasgrāmata garīgās dzīves literārais noformējums turklāt vēl atšķiras no tiešās garīgās kustības ar savu pakļautību noteiktam rakstveida izklāsta veidam un tā tradīcijām, kā arī literāri stilistiskam ietērpam, par ko 80. gados jaunais Rainis rūpējās ļoti aktīvi. Pie tam dienasgrāmatu viņš rakstīja neregulāri. Daudzas būtiskas pārdomas neatspoguļoja uz papīra.

Rainis dienasgrāmatu pārsvarā rakstīja tad, kad izlasītais īpaši satrauca. Arī tajās reizēs, kad paša pārdomātais un cita autora darbā sastaptais sakrita un deva lielāku gandarījumu pašapziņai. Ne velti 1882. gada 19. septembrī norādīta sakarība starp grāmatā sastapto un paša novērojumiem: "Šinī grāmatā, kā man pēc tam daudzreiz citur gadījies, lasīju tās pašas domas, kas jau senāk bija". Tieši pašpārliecības akcentācijai nereti piešķirta svarīgāka nozīme nekā konkrēto ideju saturiskai vērtībai.

Dienasgrāmatas pirmajā gadā (arī vēlāk līdz pat Šveices trimdas beigām) ieraksti izdarīti pēc ilgākiem pārtraukumiem. Rainis par dienasgrāmatu galvenokārt atcerējies tikai dziļu šaubu brīžos. Ieraksts zināmā mērā varēja sniegt morāli psiholoģisku gandarījumu, kompensējot nepieciešamību klusēt par literārajām interesēm ģimenē un skolas biedru sabiedrībā. Tā, piemēram, 1882. gada 17. oktobrī tādā noskaņā sacerēts: "Vis vēl nevaru atmest tās glupās domas, ka rakstnieks, dzejnieks kļūšu; cik viņas neaizdzīšu projām, viņas var visu cilvēku postā iegrūst. Un cik reizes jau neesmu pats pārliecinājies, ka man šo dāvanu nevaida, ikkatris pantiņš man to saka, un citam rakstītie un nerakstītie pantiņi arī ausis būtu pārkliegusi, bet es neliekos nieka dzirdot".

Vispār pirmā gada nogales ierakstos valda doma par sava talanta esamību vai neesamību. Rainis grib pārtraukt dzejoļu sacerēšanu un atsacīties no dzejnieka likteņa. Tomēr skaidrs ir gan viņam pašam un tagad arī viņa dienasgrāmatas lasītājiem, ka tas vairs nav iespējams.

7. novembrī Rainis raksta: "Dzejošanas domas pa pusei esmu atmetis, un dažreiz tik viegli, brīvi ap sirdi liekas, rādās, ka neesmu vis dzejnieks, bet tūliņ atkal paliek vēl nelabāki, domāju: ko tad? ja ne dzejnieks, kas tad lai es tieku?"

Ideja par dzejnieka sūtību Rainim tolaik patiesībā jau kļuvusi par sava veida "kategorisko imperatīvu" (tā viņš sacīja nedaudz vēlāk, studiju gados izmantojot Imanuēla Kanta terminoloģiju). Doma par dzejnieka dotībām viņu tādā mērā pārņēmusi, ka nav ne iespējams no tās atbrīvoties, ne brīvi bez sirdsapziņas pārmetumiem pievērsties kam citam dzīvē.

Šajā sakarā atkal varam minēt dažas analoģijas.

Ievērojamais vācu prozaiķis Tomass Manns vienā no saviem rakstiem mazliet ar humoru citējis Gētes vārdus par rakstniecību kā neārstējamu slimību un tādēļ vispareizākais esot pakļauties tai bez pretošanās.40

Raiņa jaunības dienasgrāmatas pirmajā gadā valda zināma saturiska un intonatīva vienveidība. To visvairāk izraisa jaunā dzejnieka pastāvīgās bažas par savu talantu, raksturu, jūtīgumu. Tāpat monotonumu sekmē Raiņa tendence ierakstus izmantot galvenokārt kā literārus vingrinājumus nevis dokumentāli fiksēt savus ikdienas novērojumus. Literāro vingrinājumu tematika šaubas par sevi veicina zināmu atkārtošanos. Raiņa domu pasaule tik vienveidīga noteikti nebija.

Par savām spējām un padarīto Rainis visbiežāk rakstījis ironiskā toņkārtā. Maldīgi būtu pieņemt šos izteikumus pārāk burtiski. Kā liecina daži ieraksti, bet galvenais viņa sekmes mācībās un arī sacerētie dzejoļi, Rainis toreiz ļoti labi saprata panākumu izšķirošo faktoru. Viņš zināja, ka tikai darbs var palīdzēt pārvarēt "kūkošanu" un sliktās domas par sevi. Pie tam darba laikā visvairāk atraisās radošā iztēle un aktivitāte.

Pec ierakstiem 1882. gada seko gandrīz gadu ilgs partraukums. Rainis turpināja dienasgrāmatu 1883. gada oktobrī.

1883. gada pirmais ieraksts jūtami atšķiras no agrākajām piezīmēm dienasgrāmatā. Raini rakstīt pamudinājis lasītais par tādām filozofijas kategorijām, kā matērija, visums, planētu sistēma.

1883. gada ieraksti ļoti svarīgi. Dzejnieka atstātajā mantojumā tajos pirmo reizi konkrēti parādās viņa attieksme pret attīstības ideju. 9. oktobrī, piemēram, Rainis uzsvēris domu par matērijas un cilvēka attīstību: "Zeme, cilvēki katrā ziņā attīstās, tāpat, kā mēs to zinām, attīstās Venēra, Marss, tātad attīstās visa planētu sistēma, saule, stāvzvaigznes visa pasaule".

Tālāk ierakstā paskaidrota attīstības augstākā jēga pilnveidoties un progresīvi evolucionet.

Attīstības ideja, attīstības princips ir viens no Raiņa estētikas, socioloģijas, daiļrades un faktiski visa viņa pasaules uzskata pamatkomponentiem. Attīstības kategorija caurstrāvo Raiņa attieksmi pret literatūru, radošo darbu, literatūras teoriju, dzīves uztveri, parādību izskaidrojumu utt.

1883. gada oktobra ierakstos tomēr nedaudz atkal atkārtojas Raiņa izjūtas pašapziņas atslābuma brīžos. Rainis atkal nav apmierināts ar sevi un ar veiksmēm dzejoļu sacerēšanā. Zīmīgi, ka viņš mēģina atdalīt savu jūtīgumu un iekšējo nemieru no citu biedru šķietamās skaidrības, noteiktības, "bezjūtīguma". Pēc dienasgrāmatas autora domām citiem viss dzīvē ritot gludi un bez mokošiem jautājumiem.

Rainis tātad attaisnojumus sācis meklēt ārpus sevis. Paškritiku pamazām sāka papildināt citu kritika, kurai it kā jāmīkstina un objektīvi jāizskaidro paša trūkumi.

Pirmo reizi par nodomu rakstīt dienasgrāmatu Rainis minējis 1884. gada "marta" (precīzāk nedatētajā) ierakstā: "Šodien galīgi apņēmos dienasgrāmatu vest".

Jēdziens "dienasgrāmata" pirms tam tekstā uz sacerēto nav attiecināts. Iespējams, tas figurēja Raiņa apziņā, taču 1882. un 1883. gada ierakstos apzīmējums nav lietots.

Jautājumā par jaunības dienasgrāmatas hronoloģisko sākotni noteikti ņemami vērā dzejnieka atsevišķi izteikumi vēlākajos gados. Sevišķi Šveices trimdas laikā Rainis atkārtoti pārlūkoja savas jaunības piezīmes. Plašāku plānu par to literāro izmantojumu (romānā, īpašā dienasgrāmatu publikācijā, autobiogrāfijā) viņš, piemēram, izstrādāja 1912. gada 21. jūlijā. 1912. gadā Rainis vairākkārt pasvītroja, ka "faktiskā dien. grām. no 1884. g.". Viņš 1912. gadā atcerējās arī par "veciem tulkojumiem", kas kopā ar dienasgrāmatu veido "dzīves dokumentus".41

Vārdu "vecie tulkojumi" nozīme minētajā plānojumā precīzi nav saprotama. Varbūt ar tiem apzīmēti dzejas tulkojumi. Taču tulkojumu asociatīvā saistība Raiņa apziņā ar 1884. gada dienasgrāmatas ierakstiem drīzāk iedrošina uzskatīt, ka domāti sākotnējie (1882,1883.) dienasgrāmatas materiāli, kuros viņš izmantoja (tulkoja) citu autoru sacerējumus.

1884. gads bija ļoti svarīgs Raiņa personības veidošanās procesā. Tādēļ vēlāk, ļoti iespējams, tas viņa apziņā parasti izvirzījās priekšplānā, atceroties jaunību un tā laika garīgās pasaules būtiskākos momentus.

1884. gada "marta" ierakstiem ir dienasgrāmatas tradicionāls raksturs. Tajā stāstīts par dienas notikumiem. Līdz tam jaunais dzejnieks savas ikdienas ārējām norisēm dienasgrāmatā neveltīja gandrīz nekādu vērību.

Minētais ieraksts zīmīgs vēl vienā ziņā. Tajā ietverti uzmetumi jeb, kā Rainis sacīs vēlāk, radāmās domas dzejoļiem. Tekstā atzīmētas vairākas frāzes, kuras pēc tam, piemēram, iekļautas dzejolī "Sarkanās lūpiņas" (5, 205. Ipp.).

Ierakstā tāpat ir runa par nodomu sagatavot publicistisku rakstu, tulkot A.Puškina "Borisu Godunovu". Arī tamlīdzīgas piezīmes par konkrētiem radošajiem plāniem agrāko gadu dienasgrāmatas tekstā nav sastopamas.

1884. gada ierakstos, kas galvenokārt izdarīti martā un aprīļa pirmajā pusē, vērojamas dziļākas izmaiņas. Agrāk dienasgrāmatā sastopamais autora iekšējais satraukums, degsme, jauneklīgā kaisme pārvērtusies skepticiskākā un ironiskākā attieksmē pret apkārtējo vidi, māsām, vecākiem, skolas biedriem un pret sevi, kaut gan šajā jomā arī iepriekš jaunais ģimnāzists neizcēlās ar atturību paškritisku vārdu izvēlē.

No 1884. gada Raiņa dienasgrāmatas (arī vēstules) apliecina dzejnieka pasvītroti subjektīvo attieksmi pret citiem cilvēkiem un viņu darbību. Turklāt redzams, ka dzejnieka nostāja nereti bijusi pretrunīga. Dienasgrāmatā viņš varēja fiksēt vienu, bet publiski pateikt pavisam ko citu.

No 1884. gada dienasgrāmata tādējādi ieguva jaunu funkciju. Dienasgrāmatā Rainis vēlējās norādīt savu "patieso, īsto" viedokli, kas varēja atšķirties no publiski formulēta viedokļa. Raiņa priekšstatā dienasgrāmatai vajadzēja kļūt par viņa ieskatu "visgodīgāko" liecinieci. To liecinieci, kura nākamajām paaudzēm atklās viņa patieso pozīciju.

Saprotams, no 1884. gada dienasgrāmata kļuva arī par liecinieci "diplomātiskajai spēlei", kādu dzejnieks bija spiests izvēlēties dažādu mērķu sasniegšanai.

Bez bailēm varam pieņemt, ka 1884. gada ieraksti dienasgrāmatā liecina par noteiktu pavērsienu Raiņa raksturā un pasaules uztverē.

1884. gada dienasgrāmatas tekstu labi palīdz izprast Raiņa pirmās plašākās publikācijas "Mazie Dunduri" (1888) un "Apdziedāšanās dziesmas" (1889). Abās grāmatiņās dominē pseidotautiskuma kritika. Turklāt šī kritika ir ļoti dzēlīga un veidota, tā teikt, ar ievingrinātu roku.

Salīdzinot abas grāmatas ar dienasgrāmatu, kļūst skaidrs, ka rokas ievingrināšana sākusies 1884. gadā. Dienasgrāmatā pseidotautiskuma izsmiešana pagaidām virzās vēl samērā intuitīvā gultnē bez precīziem dzēlīgiem formulējumiem, taču idejiskās un stilistiskās paralēles šaubas

nerada. Tāpat ironizēšana par savu dīkdienību un "kūkošanu" būs atsaukusies uz to dzejoļu izvēli "Maziem Dunduriem", kuros tēlota jauneklīgi bezrūpīga, baudu un izpriecu pilna dzīve un tās mazvērtība. Erotisma piesātinātās rindas dienasgrāmatā savukārt sasaucas ar līdzīga satura dzejoļu atlasi publikācijās.

1884. gada dienasgrāmatā lielā mērā aizsākusies parodizējošā, kariķējošā, ironizējošā stihija, kas ar pilnu jaudu vēlāk izvērsīsies nosauktajās pirmajās grāmatās un it kā noslēgsies ar "Pusideālista" sacerēšanu. Faktiski varam izdarīt vēl plašāku secinājumu: ierakstos dienasgrāmatā pa tiesībā aizsākas Rainis satīriķis vispār.

Minētā gada dienasgrāmatas tekstā acīmredzot atspoguļots tas, kas esot izzudis dzejnieka izturēšanās veidā vēlāk "Dienas Lapas" redaktora pirmajos gados. Raiņa māsa Dora vēstulē otrai māsai Līzei par to rakstīja: "Zudis viņa agrākais sprēgājoši sarkastiskais runāšanas veids", vēlēšanās 'Vienmēr sevi parādīt jautru un labā garastāvokli".42

Arī Rainis pats vēlāk ironiski atcerējās savu tā laika izturēšanos. Tā piemēram, romāna piezīmēs viņš izvirzījis nepieciešamību izmantot jaunības dienasgrāmatu. Tā raksturota sekojoši: ""Muižkunga piezīmējumi". Papum palīdz klētī piebērt, maisīt labību. Tikai darbs patīk bez morāliska vērtējuma. Siena dalīšana, ļaužu skubināšana. Pēc saules darbināšana. Muižkungs Smuidris. Kaligrāfiski rakstīts.[,.JMana, kad viņa sapņošana, pastaigāšanās pa šoseju, ļaužu neskubināšana zīmējums. Mana tēlošanās.."43

Romānā Rainis vēlējies kariķēt pats sevi. Jaunības ierakstus par "muižkunga dienasgrāmatu" viņš nosaucis arī citreiz. Dzejnieks skeptiski raudzījās uz savu "muižkunga Smuidra" dzīvi tēva īpašumos.

1884. gada 31. marta ierakstā Rainis pirmo reizi aplūko dienasgrāmatas mērķi un nozīmi viņa dzīvē. Dienasgrāmatai viņaprāt galvenokārt jābūt par rakstura audzinātāju, jāpieradina sistemātiski strādāt. Tas īpaši uzsvērts: Šai dienas gr. laiku klīdināt, darbu dot, ar darbu apradināt, izpestīt iz slinkuma, uzvešanās un kas vēl viss ar manu vājo gribas spēku stāv.."

Rainis izvirzīja sev zināmas prasības. Taču reizē arī šaubījās. Dienasgrāmatu regulāri rakstīt viņš vēlējās jau agrāk, bet tas nepiepildījās.

Citētajā fragmentā pievēršama uzmanība vārdiem "laiku klīdināt". 1884. gada ierakstos tiešām dominē sadzīviski sīkumi un dažādu ikdienas maznozīmīgu atgadījumu atstāsti. Pie tam par visu rakstīts plaši it kā autors patiešām tādā veidā "klīdinātu" brīvo laiku.

31. marta ieraksts norāda arī par Raiņa iepazīšanos ar estētiski teorētisko literatūru. Rainis lasīja franču klasicisma pārstāvja Šarla Batē grāmatu. Par to viņš ierakstā atzīmējis: "Lasīju Batteux, spriedelēju, kura mācība pareiza dzeja par pasaules lielumu, ko ļaudis tūkstošus gadus meklējuši sākumu un iemeslu neraduši.."44

Arī 1884. gada citos ierakstos, kaut gan tajos visbiežāk runāts par sadzīviskiem faktiem, minētas tolaik lasītās grāmatas. Rainis īsi komentējis

no tām gūtos iespaidus. Parasti viņš izlasīto salīdzinājis ar sevi savu raksturu, nodarbošanās vērtību. Turklāt šajos izteikumos atklājas viena Raiņa mākslinieciskās apziņas īpatnība, kas saglabājusies arī vēlāk. Izlasītais darbs viņu nereti mudināja arī pašam sacerēt ko radniecīgu. Viņu ierosināja tēli, sižets, atsevišķas idejas, bet galvenokārt iespēja sacerēt tāda paša žanriskā tipa darbu.45

Lasītais M.Pogodina apcerējums par Baltijas problēmām pamudināja sagatavot kaut ko "politisku". Citreiz Rainis gribēja pēc Puškina un Šekspīra "piemēra skatus iz latvju vēstures rakstīt". Pēc iepazītā "Karaļa Lira" "iegribējās pašam drāmas taisīt". Vai atkal: "Es sevi salīdzināju ar CiaBpornHy46 un prātoju rakstīt romānu, kur varonis beidzas aiz vājības, kā viņš aiz spēka". Savukārt citā ierakstā lasāms: "Molotovu" lasīju Pamelovski, liels vīrs, gribēju ar mūsu prozaisko dzīvi aprakstīt". Nedaudz tālāk dienasgrāmatā atrodams: "MemepcKa lasot ienāca prātā jaunatne. Vai nebūtu labi kādu reizi visu uzrakstīt, ko atminos".47

1884. gadā no aprīļa vidus līdz 14. novembrim dienasgrāmata nav rakstīta. Rainis tolaik bija nokārtojis iestājeksāmenus Pēterburgas universitātē un rudenī uzsāka studijas.

14. novembra ieraksts netieši liecina par psiholoģiskajiem momentiem, kuri varēja pamudināt Raini rakstīt dienasgrāmatu. Ieraksts daļēji izskaidro arī to, kāpēc ilgāku laiku dienasgrāmata netika rakstīta.

Studiju gados Rainis dzīvoja vienā istabā ar Pēteri Stučku. 14. novembrī dienasgrāmatā Rainis izsaka savu neapmierinātību, ka istabas biedrs sācis tulkot to pašu darbu, ko viņš (N.Gogoļa stāstu "Deguns"). Ierakstā nav slēpts manāmi eksaltētais uzbudinājums, ko pamatā izraisījusi patmīlība. Rainis dienasgrāmatā gribēja atbrīvoties no uzbudinājuma: "Tagad, ko beidzu rakstīt, viss trakums jau pārgāja un atkal mierīgs miega prātiņš vietā ".

Dienasgrāmatas liktenis turpmākajos gados līdz Šveices emigrācijas periodam vispār lielā mērā atkarīgs no tamlīdzīgiem jūtu kāpinājumiem, kuru atbrīvotības forma kļuva jūtu izklāsts uz papīra.

Dienasgrāmatas likteni tātad lielā mērā nosaka jūtu intensitātes amplitūda, jūtu sakāpinātības līmenis. Regulārs darbs dienasgrāmatas rakstīšanā tolaik vēl netika īstenots.

Līdz universitātes beigšanai Rainis dienasgrāmatu nedaudz rakstīja 1885. un 1886. gadā. Saglabājušās arī dažas nedatētas dienasgrāmatas rakstura piezīmes.

Tematika daudz nemainās: paškritiska sevis šaustīšana par kūtrumu, nespēja pa īstam nodoties darbam u.tml.

Atkārtojas interese par cilvēku iedalījumu. Ģimnāzijas laika dalījumam ģēnijos, vidusmēra un "dienas" cilvēkos nācis klāt grupējums pesimistos un optimistos. Rainis sevi uzskata par pesimistu jeb "filistri". īstie darītāji un darba veicēji pēc viņa domām ir tikai optimisti.

Protams, arī šoreiz ar secinājumiem mums nevajadzētu steigties. Rainis patiesībā nemīlēja optimistus, cilvēkus, kuri uz visu raugās bez bailēm no lietu sarežģītības, bez bailēm no savas nespējas pārvarēt īstenības, reālās pasaules komplicētību. Dzejnieks nebūt optimistus uzskatīja par īstajiem darītājiem. Nevelti 1911. gada 27. aprīlī viņš dienasgrāmatā ierakstīja: "Indivīds vienmēr pesimists, jo viņš neapzinīgi jūt, ka ies bojā un paliks tikai cilvēce. Optimisti tikai aprobežotie".

Savu 80. gadu dienasgrāmatu Rainis vienmēr uzskatīja par potenciālu daiļrades materiālu. Par to viņš bija pārliecināts visu laiku. Vienīgi mainījās domas, kādā idejiskā pavērsienā dienasgrāmatas materiālus izmantot. Dažādi bija ieskati arī par žanru, kas vislabāk sasauktos ar dienasgrāmatas saturu un formu.

Rainis mūža vēlākajos gados dažreiz mēdza ironiski izturēties pret jaunībā sarakstīto (tas jau bija vērojams citētajos romāna plānojumos).

Ievērojami biežāk dzejnieks izsacījās par dienasgrāmatas pozitīvo vērtību. Faktiski starp abām pusēm ironiski kritisko un labvēlīgi konstruktīvo pastāv diezgan īpatnas sakarības.

80. gadu dienasgrāmatu Rainis pārsvarā skatīja no izziņas metodikas viedokļa, kā gribētos apzīmēt viņa pieeju. Rainis jaunības dienasgrāmatu pieņēma kā noslēgtu veselumu, kas var palīdzēt konkrēti raksturot viņa (bet ne tikai viņa atsevišķas tā laika sabiedrības daļas vispār) personības izaugsmi. No šī viedokļa, kad dienasgrāmata kļuvusi par savdabīgu metodisku instrumentu izziņas procesā, Rainis dienasgrāmatu vērtēja pozitīvi. Taču "instrumenta" saturs, dienasgrāmatā fiksētās izjūtas un "muižkunga Smuidra" dzīves uztvere dzejnieku apmierināja daudz mazāk.

Rainis mīlēja pārlasīt savu jaunības dienasgrāmatu, lai atskatītos uz pagājušo. Tiesa, tamlīdzīgs atskats visbiežāk pārvērtās skatā uz nākotni domās par savas personības pārveidošanos, domās par dažādām radošām iecerēm. Tipiski viņš izsacījās dienasgrāmatā 1913. gada 22. janvārī: "Es šodien atpūšos. Palasīšu varbūt sevi pašu. Tā iepazīstos ar savu pagātni un daru savu dzīvi lielāku, uzņemdams sevī arī savu agrāko mūžu. Tikai nepierast par daudz, neatkārtoties, bet augt".

Psiholoģiskuma nostiprināšanās

Dienasgrāmatu Rainis pārtrauca rakstīt universitātes pēdējos kursos. Viņš to turpināja laikā no 1896. līdz 1898. gadam.

Šajā posmā viņa dzīvē bija ienākusi Aspazija. Aiz muguras bija redaktora darbs "Dienas Lapā". Sākumā dienasgrāmatas atsākšanas laikā viņš dzīvoja Jelgavā, 1897. gadā vairākus mēnešus pavadīja cietumā sakarā ar represijām pret jaunstrāvnieku kustību. Vēlāk uzturējās pagaidu nometinājuma vietā Pleskavā.

No minētā posma ierakstu nav daudz. Tāpat kā agrāk, ne vienmēr tie precīzi datēti.

Jau pirmajā 1896. gada ierakstā atkārtojas dienasgrāmatā bieži sastopamā cīņa ar sava gribasspēka vājumu. Rainis žēlojas par "slinkumu" un nespēju strādāt. Viņš varot vienīgi lasīt. Liela daļa no teksta veltīta attiecībām ar Aspaziju.

Pirmajā 1896. gada ierakstā paskaidrots dienasgrāmatas mērķis: "Gribēju uzrakstīt naktsdomas un šorīta grūtās jūtas, tādēļ apņēmos vest dienasgrāmatu, kurā arī ierakstīt visas gadījuma domas lasot, runājot, pārliekot".

Dzejnieks toreiz daudz lasīja. Viņš literāros iespaidus, kā tātad liecina ieraksts, vēlējies atspoguļot dienasgrāmatā. Faktiski tas pilnā mērā netika realizēts.

1896. gadā un vēlāk lasīto grāmatu komentāri vispār ir samērā plaši. Taču tie neieplūda dienasgrāmatas tekstā, bet izveidoja atsevišķas piezīmju grupas. No tām pazīstamākās ir materiālu grupas ar nosaukumiem "Nākotnes cilvēks" un "Refleksijas".

Rainis pārsvarā lasīja grāmatas par dabas zinātņu un filozofijas jautājumiem. Tolaik viņa domu pasaulē dominēja t.s. nākotnes cilvēka tēma. Tēmas praktiski radošā realizācija bija paredzēta romāna formā, kaut gan bija arī citi priekšlikumi.

1896. gadā, salīdzinot ar jaunības posmu, dienasgrāmatas izveides stimulējošie momenti pamatā nav daudz mainījušies. Ierakstu galvenā funkcija tā pati izteikties jūtu aktivitātes augstākajos kāpinājumos.

Saglabājusies arī zināma tematiskā radniecība. Ierakstu autors atkal izsacījies par savu iemīļoto jautājumu cilvēku dalījumu pēc to lomas sabiedrībā un izturēšanos pret sabiedrības kopējām interesēm. 1896. gadā Rainis cilvēkus grupē ideālistos un "veikala" cilvēkos. Par "veikala" cilvēkiem apzīmēti tie, kuri visu vērtē no šauri egoistisko interešu viedokļa un materiālās labklājības pozīcijām.

Rezultātā mēs varam izsekot savdabīgai dzejnieka attieksmes virzībai no pirmajiem tamlīdzīgajiem apzīmējumiem 17 gadu vecumā, tad studenta periodā un beidzot, kad aiz muguras pirmā patstāvīgās dzīves pieredze un dzejniekam pašam jau pāri trīsdesmit.

Domājams, galvenokārt dzīves pieredze nosacīja pāreju no filozofiski abstraktā dalījuma ģēnijos, vidusmēra cilvēkos un "dienas" cilvēkos uz grupējumu pesimistos un optimistos, un beidzot uz reālās ikdienas ierosinātajiem atzariem ideālistiem un "veikala" cilvēkiem.

Jāsaka, Raiņa dienasgrāmatās naids pret cilvēka aprobežotību, intelektuālu nevarību, ikdienišķo apziņu un šauri materiālistiskām noslieksmēm izpaužas vairāk un kategoriskāk nekā to parasti mēdz viņa attieksmē atzīt un arī vairāk nekā būtu pieklājīgi šīs rindas citēt. Neērti uz tām atsaukties tāpēc, ka mēs ļoti labi zinām, ar kādu iecietību dzejnieks izturējās pret cilvēkiem vispār un kādu lomu viņa uzskatos ieņēma mīlestības jēdziens. Tomēr skaidrs arī tas, ka cilvēku mīlestība nebija viņam šķērslis ļoti dzēlīgām piezīmēm par cilvēku trūkumiem.

Rainis ikdienā sastapās, acīmredzot, ar ideālistiem un "veikala" cilvēkiem. Tomēr 90. gadu otrajā pusē jūtamāku atsauksmi varēja sniegt arī literārie avoti. Tā, piemēram, tolaik ļoti uzmanīgi lasītais un tulkotais Gētes "Fausts". Gētes darbā daudzkārt ieskanas motīvs par gudru un godīgu cilvēku prestižu sabiedrībā un pretēja rakstura cilvēku ieņemto stāvokli.

Šai problēmai Gētes daiļdarbā savā laikā uzmanību bija pievērsis Hēgelis. Par Faustu vienā no saviem aforismiem viņš rakstīja: "Viņš redzēja, ka cēlsirdīgs cilvēks atstumts un aizmirsts, bet muļķis un blēdis apveltīts ar pagodinājumiem. Viņš gribēja sasniegt ļaunuma iemeslus morālē, izpētīt cilvēka attiecības pret mūžīgo un izprast [..] no kurienes rodas cilvēci mokošās pretrunas".43

Vērojami arī vairāki tādi momenti, kas apliecina būtiskākas atšķirības starp Raiņa dienasgrāmatas ierakstiem 80. un 90. gados. Tā, piemēram, dzejnieks tāpat kā agrāk izsacījies par literāro darbu. Taču 90. gadu ierakstos izceļas jauns pieejas princips, Rainis akcentējis pašizziņas lomu savā jaunradē. Pašnovērojumos gūtie dati uzlūkoti par potenciāli svarīgāko materiālu jaunradei.

Turklāt dienasgrāmatai pēc viņa pārliecības jāpalīdz sekmēt attiecības starp "es" analīzi un praktiski literāro darbību: "Es gribu būt patiess pret sevi. Pēc iespējas nemelot, psiholoģiski sevi aplūkot, sīkumos uztvert, varbūt vēlāk liter. izlietojams. Bet vispirms mācīties sevi pazīt.." Dienasgrāmatā pašanalīzes rezultātus dzejnieks vēlējās papildināt ar literārām reminiscencēm: "Še vēl iekšā arī visas piezīmes un grāmatu pārspriedumi".

Sevis iepazīšanas un audzināšanas loma zināmā mērā bija novērtēta jau 80. gadu ierakstos. Toreiz šie momenti jaunā dzejnieka apziņā iekļāvās galvenokārt stihiski un intuitīvi. Kā liecina 90. gadu piezīmes, pašanalīze ar laiku kļuvusi par skaidri apzinātu un precīzi formulētu principu, noteiktu metodisko pieeju.

Arī Aspazija viņu mudināja uz pašatklāsmi un tās rezultātu organisku realizāciju jaunradē. Abu dzīves biedru starpā, kā liecina vēstules, izveidojās tā tuvība, kad viņi viens otram centās maksimāli atklāt savus iekšējos pārdzīvojumus.

Raiņa iniciatīva šajā ziņā bija liela. Viņš vairākkārt mudināja sievu vēstulēs aprakstīt vai tikšanās reizē izstāstīt "visu". Piemēram, vienā no 1897. gada vēstulēm viņš lūdza: "Bet raksti par savām jūtām, raksti dienasgrāmatu un stāsti man tik daudz, cik vien iespējams, par savu gara un dvēseles stāvokli, tā mēs arvien paliksim garīgā un psihiskā saskarē, un tad vispār nekāda vara nevarēs mums neko padarīt un mūs salauzt. Tikai tad, kad garīgā domu un jūtu apmaiņa apstājas, satumst, nu tad tiešām ir briesmas" (19, 271. Ipp.).

Tajā pašā gadā citā vēstulē teikts: "Tu varētu arī rakstīt dienasgrāmatu un tad man to nodot, lai man vismaz nedaudz būtu zināmas Tavas domas, citādi Tu kļūsti man gluži sveša un man jākrīt izmisumā, ka es pret to neko nespēju" (19, 262. Ipp.).

Varam konstatēt, ka 90. gadu vidū Rainis par dienasgrāmatu sauca arī savas vēstules no cietuma Aspazijai. Par to viņš norāda 1897. gada augusta sākumā (19, 268. Ipp.). Arī no Aspazijas viņš gaida vēstuli dienasgrāmatu. Faktiski runa ir par intimitātes pakāpi un intīmiem žanriem. Raiņa un Aspazijas ieskatā par visintīmāko žanru bija kļuvusi dienasgrāmata.

Abu dzejnieku garīgās tuvības nostiprināšanā Rainis paredzēja izmantot arī pašanalīzes datus. Izdarītie pašnovērojumi viņiem palīdzēšot "tikt augstāk un nemelot". Pie tam autopsiholoģiskā materiāla analīzi viņš nebaidījās uzticēt Aspazijai, jo "vienam otrs vairāk jāatklāj un jāapspriež".

Bez šaubām, lielā mērā minētās prasības palika, kā jau reiz teicām, teorētiskā līmenī. Protams, dzejnieka atziņas par pašanalīzi vēl gluži nebija "spāņu pilis" Ļeva Tolstoja garā. "Refleksiju" materiālos jau nedaudz sāk ieskanēties sava un Aspazijas talanta salīdzinājumi (visbiežāk no Raiņa ļoti augstās pašapziņas viedokļa).

Rainim 1896 1897. gadā problēma par iespēju starp diviem cilvēkiem (sievieti un vīrieti) panākt ideālu garīgo tuvību bija pārvērtusies ne tikai par viņa ģimenes saskaņas jautājumu, bet par filozofisku tēmu vispār. Par to viņš ļoti daudz turpināja domāt arī Kastaņolas gados. Dienasgrāmatā lasāmi (īpaši 1912 1913. gadā) daudzi izteikumi (dažādu atziņu varianti, pēkšņi radušos ideju fiksējumi u.tml.).

Par "cilvēka piepildīšanos divos cilvēkos, par garīgu augšanu kopīgās domās, jūtās, kas atsevišķus spēkus pavaira" viņš atzīmēja arī dramatisko darbu radāmās domās (visvairāk "Kurbada" uzmetumos).

Mums svarīgi respektēt lomu, kāda divu cilvēku savstarpējās garīgās tuvības nostiprināšanā un pilnveidošanā bija dienasgrāmatai. No šī viedokļa varam izdarīt zināmu secinājumu. Dienasgrāmatu gan Rainis, gan arīAspazija uzlūkoja par vienu no efektīvākajiem tuvības veicināšanas līdzekļiem. Viņi paredzēja apmainīties ar dienasgrāmatām. Kā jau zinām, daļēji piezīmju apmaiņa pirmo reizi notika Raiņa apcietinājuma mēnešos. Dzejnieks no cietuma izsūtīja piezīmju lapiņas Aspazijai. Viņa savukārt uzrakstīja par sevi un iesūtīja kamerā atpakaļ. Raiņa 90. gadu piezīmēs sastopamas vairākas abu dzejnieku aizpildītas lapiņas.

Raiņa piezīmes, kurās viņš ieguldīja daudz garīgās enerģijas, ļoti iespējams, atstāja noteiktu iespaidu uz 1896,1898. gada dienasgrāmatas kvantitatīvo pusi.

Tā kā grāmatu lasīšanas laikā Rainis konspektos ļoti plaši iekļāva savas pārdomas un uzzinātais deva viņam iespēju izteikties un veikt garīgo darbu, dienasgrāmata savas funkcijas daļēji zaudēja. Turklāt iepazītās literatūras konspektos viņš varēja izlasīto savienot ar savu dzīvi, savām tā laika izjūtām utt. Rezultātā piezīmes bieži ieguva dienasgrāmatas īpašības.

Tomēr arī 90. gadu "īstā" dienasgrāmata Rainim deva ļoti daudz. Piezīmes viņš nevarēja izmantot emocionālās saspringtības brīžos. Jūtu intīmākās izpausmes pagrūti bija izteikt dabaszinātniskas vai filozofiskas vielas studiju materiālos.

Konspektā ne visai iederētos, piemēram, 1896. gada 10. maijā rakstītais: "Jau vakar es biju iecerējis uzzīmēt lielo krīzi, lai pats sev kļūtu skaidrāks, lai vieglāk izskaidrotos ar L. (jūtu zināmu apmierinājumu un spēku pieplūdumu, ka esmu iesācis šo rakstīt) un arī paturēt atmiņā".

Tomēr robeža starp "īsto" dienasgrāmatu un piezīmēm (visvairāk materiālu kopā "Refleksijas") dažreiz stipri nosacīta. Rainis piezīmēs pat atsevišķus fragmentus veltījis ģimenes attiecību iztirzājumam, ko pamudināja notikumi abu dzejnieku ikdienā.

Piebilstams, ka 1896. gada 10. maijā ierakstā Rainis ar poētiskās iztēles līdzekļiem centies izveidot sievietes portretu, aprakstot viņas ārējo izskatu un laimes sajūtu. Dienasgrāmata par t.s. literārā tēlojuma laboratoriju nedaudz uzskatīta arī 90. gados.

1897. gada 24. jūlija ieraksts sākas ar vārdiem: "Atkal man ir dzenulis vai lai saucu par enerģiju (taču neķēros pie "Fausta", ko man vajadzētuvēlos atpūsties) diengrāmatot".

Raini neapmierina dienasgrāmatas rakstīšanas tempi. Starp atsevišķām atzīmēm vienmēr pagāja nepieļaujami ilgs laiks. Pēc kārtas viņš parasti spēja rakstīt tikai dažas dienas. Dzejnieks tam meklēja izskaidrojumu: "Neskaitāmas reizes uznāk tāda tieksme. Tikai žēl, ka tā arvien uznāk tad, kad pašreizējās attīstības interesantais periods vai kāds cits interesants stāvoklis jau ir pagājis".

Tajās dienās 1897. gadā, kad rakstīta dienasgrāmata, Rainis atradās cietumā. Tas, bez šaubām, sagādāja agrāk nebijušu piedzīvojumu gammu. Jau tolaik (un arī vēlāk) Rainis bieži nožēloja, ka psiholoģiski un fiziski smagajos cietuma mēnešos nerakstīja dienasgrāmatu sistemātiski. Pēc viņa pārliecības regulārajām ikdienas piezīmēm būtu liela vērtība kā viņa dzīves dokumentam. Raiņa vārdiem izsakoties, iegūtais materiāls "varbūt pat būtu noderējis pie psiholoģiskā mana "es" jautājuma atrisināšanas".

Cietuma mēnešos Rainis turpināja domāt par romānu ar nosaukumu "Nākotnes cilvēks". Viens no šīs ieceres aspektiem bija saistīts ar dienasgrāmatu. Dzejnieks vēlējās tās ierakstus iekļaut prozas darbā: "Tātad visam psiholoģiski interesantam jātiek atzīmētam dienasgrāmatā, pēc iespējas sīki tam, kas vēlāk var noderēt".

Atzīstot ierakstu svarīgumu un lielās priekšrocības daiļrades tālākajā gaitā, Rainis sev izvirzījis prasību: "Lai būtu par noteikumu katru reizi, ja notiek kas interesants, pavisam īsi to atzīmēt, bet katrā ziņā vēl tai pašā dienā, lai nekas neaizmirstos".

Dzejnieks pilnā mērā apzinājās savas garīgās pasaules notikumu operatīvas fiksācijas nepieciešamību. Praktiskai realizācijai, acīmredzot, ar to vien nepietika. Dienasgrāmata turpināta reti un ar ilgākiem starplaikiem.

No Raiņa jaunības perioda mūsu rīcībā nav ziņu par viņa gūtajām ierosmēm dienasgrāmatas žanra sfērā. Nav faktu par Raiņa tolaik lasītajām citu personu dienasgrāmatām.50

Savādāk 90. gados. 1897. gadā viņa rokās nonāca M.Baškircevas dienasgrāmata. Leipcigā izdotie tās divi sējumi ar Aspazijas paskaidrojumu "Šo grāmatu nopirku Rainim cietumā" glabājas dzejnieka bibliotēka.51

Rainis par M.Baškirevicas dienasgrāmatu visplašāk izsacījies piezīmēs ("Refleksijās") un vēstulēs Aspazijai. Dzejnieka paša dienasgrāmatā gūtie iespaidi neatspoguļojās.

Viņam piederošajā M.Baškircevas dienasgrāmatas vācu izdevuma eksemplārā daudz pasvītrojumu. Tie redzami gandrīz katrā lappusē. Dzejnieks ar zīmuli tekstā acīmredzot izcēlis sev iekšēji radniecīgākās frāzes.

Piemēram, bieži pasvītrots 1878. gada 4. janvāra ierakstā. Rainis ar svītru lappuses malā atzīmēja rindas par autores izturēšanos pret savas personības attīstību. Jaunā māksliniece priecājas par gūtajām sekmēm sevis pilnveidošanas darbā.

Rainim tamlīdzīgi vārdi, protams, bija ļoti tuvi un saprotami. Arī viņu pašu vienmēr nodarbināja pašattīstības jautājumi. Viņš tāpat nepārtraukti iztirzāja savu darbību un sev raksturīgajā neiecietīgajā maniere izteica paškritiskas piezīmes.

Daudz svītrojumu 1885. gada decembra pirmo trīs dienu ierakstos. Tajos tāpat satura lielākā daļa veltīta pašanalīzei. Marija Baškirceva nav apmierināta ar sevi. Visvairāk viņu satrauc pašas uzstādīto prasību maksimālisms. Pareizākais būtu dzīvot līdzīgi citiem un nemocīt sevi ar it kā neaizsniedzamiem ideāliem. Taču tā ir tikai izjūtu viena puse, viena balss viņas apziņa. Mākslinieces "es" atgādinot arī pretējo. Atgādina to, ka viņai savā attīstībā jau izdevies pacelties pāri daudziem citiem un sasniegt to, ko pārējie var tikai vēlēties.

Ierakstos dominē augsta pašapzinīguma izpausmes, kas nebūt nebija svešas arī Rainim. Marija Baškirceva norūpējusies par viņas gleznu izpratni. Viņa baidās no citu cilvēku neatsaucības. Tomēr reizē viņa arī lepojas ar savu risinājumu nepieejamību, inteliģentisko pārākumu u.tml.

Tālāk dienasgrāmatas autore nonāk līdz Rainim tolaik sevišķi svarīgai tematikai. Marija Baškirceva izsakās par mīlestības lomu divu cilvēku garīgajā saskaņā. Pēc viņas ieskata mīlestība var izšķirt visu. Mīlestības jutas ievērojami kāpina savstarpējo izpratni un pietāti pret otra domām. Tikai ar mīļoto cilvēku iespējams dalīties iekšēji dziļi intīmajā un svētajā. Mīlestība pēc dienasgrāmatas autores pārliecības balstās uz garīgu tuvību un radniecīgu dvēseļu kopību. Tas akcentēts ne tikai nosauktajos decembra sākuma ierakstos, bet visā dienasgrāmatā.

Rainis pret Marijas Baškircevas dienasgrāmatu izturējies diezgan netaisni. Viņš vai nu negribēja vai arī nesaskatīja ierakstu galveno bagātību meitenīgi naivā, rotaļīgā un garīgi dziļā, patiesi izjustā dialektiku. Rainis vispirms un galvenokārt ieraudzīja pirmo pusi. 1897. gada 6. oktobra vēstulē Aspazijai viņš rakstīja: "Viņa ar visu savu spēku ir visparastākā sieviete, muļķe, aristokrātisks skuķis,cilvēks, Individuum, nav nemaz manāms [..] Viņa rotaļājās ar mīlu pēc tradīcijas, viņa arī II daļā visu laiku meklē "partiju", par garīgu dzīvi kopīgi ar vīru, to viņa nezina.." (19, 293. Ipp.).

Acīmredzot, dzejnieks pārpratis vai nepietiekami iedziļinājies dienasgrāmatas stilā un satura zemtekstā. Marija Baškirceva mēdza patiesi un dziļi izjustos iekšējos pārdzīvojumus, savas šaubas un pretrunas slēpt zem ārēji frivolas un rotaļīgas stilistiskas maskas.

Mazliet dīvaini, ka Rainis minētajā vēstulē apšaubījis Marijas Baškircevas tendenci dvēselisku mierinājumu un pašatdevi dzīves grūtākajos brīžos rast mākslā. Jaunās krievu mākslinieces pieeja šajā gadījumā nebūt neatgādina, piemēram, Oskara Vailda agrāk minētās noslieksmes. Marija Baškirceva nekad netiecās izvirzīt priekšplānā mākslas pašvērtības principu. Tāpat pievēršanās mākslai nekādā gadījumā nav viņas aristokrātiski ekscentriskas kaprīzes, kas, saprotams, neveicina mākslinieces starptautisko autoritāti.

"Refleksijās" dzejnieks detalizētāk komentēja dienasgrāmatas izdevuma priekšvārdu. To sacerējusi pati Marija Baškirceva.

Priekšvārds Raini jūtami kaitināja.

Raini vispirms uzmanīgu darīja Baškircevas solījums rakstīt visu bez izlikšanās, noklusēšanas un beletrizācijas. 1897. gada 26. augustā "Refleksiju" lapiņā dzejnieks atzīmējis: "Man būs ļoti interesanti lasīt grāmatu, kura grib būt pavisam patiesa, un redzēt, cik maz patiesa tā ir" (24, 135. Ipp.).

Rainis tātad uzsāka lasīt Baškircevas dienasgrāmatu jau ar zināmu iepriekšēju noskaņojumu "un redzēt, cik maz patiesa tā ir".

Marijas Baškircevas dienasgrāmatas vērtējuma kontekstā mums svarīgi ievērot Raiņa attieksmi pret dienasgrāmatas žanru kopumā. Dzejnieka pārdomu pasaulē tolaik tātad jau diezgan pamatīgi eksistēja jautājums par iespēju dienasgrāmatā izteikties "pavisam patiesi". Redzams arī tas, ka Rainis ne visai uzticas dažāda veida pašatklāsmei un grēksūdzēm dienasgrāmatās.

Protams, tādā gadījumā gribot negribot nākas domāt arī par dzejnieka dienasgrāmatu objektivitāti. Jaunības periodā dzejnieks mēdza apzināti kariķēt sevi. Vēlāk, kad ierakstu saturs kļuva nopietnāks, uz dienasgrāmatas rakstīšanu tāpat varēja atstāt iespaidu apziņa par nespēju būt patiesam līdz galam. Rainis vairs nekariķēja sevi, bet varbūt arī īpaši nepūlējās visu uzrakstīt. Viņš izsacījās tikai par to, ka fiksācija nebija saistīta ar sarežģītākiem savu domu un izjūtu izskaidrojumiem un komplicētāku blakus apstākļu paskaidrojumiem. Dienasgrāmatā viņš ierakstīja savas "vienkāršākās" domas. Centās no garīgās dzīves reālā materiāla dienasgrāmatai atlasīt ērtāk formulējamo un saprotamo.

Rainis par dienasgrāmatas žanra īpatnībām būs domājis pirms iepazīšanās ar Marijas Baškircevas dienasgrāmatu. Tomēr krievu mākslinieces sacerētais jūtami aktivizēja zināmu jautājumu kopu. Rainis vēlējās iepazīties ar citām radniecīgām publikācijām. "Refleksijās" viņš min, ka gribētu lasīt Augustīnu, Ruso un Gētes "Poēziju un īstenību". Ar Gētes pazīstamajiem memuāriem Rainis vēlāk iepazinies, un tie uz viņu atstāja dziļu iespaidu. Kā parasti, viņš vēlējās pats sarakstīt līdzīgu darbu un pat

uzsāka to darīt pēc ierašanās Šveicē.

* * *

No 90. gadu dienasgrāmatas teksta īpaši 1897. gada ieraksti liecina, ka Rainis daudz rūpējās par savas psiholoģiskās dzīves objektīva fiksējuma iespējām. Šīm rūpēm bija vairāki iemesli.

Pirmkārt, vēlēšanās izstrādāt paliekošu dokumentu par savas personības attīstību. Par tādu paliekošu dokumentu vajadzēja kļūt dienasgrāmatai.

Otrkārt, autopsiholoģiskie materiāli dzejnieka uztverē ieguva arvien noteiktākas mākslinieciskās funkcijas un perspektīvas.

Protams, nav tieša pamata uzskatīt, ka šo funkciju izpratne sākas 90. gados. Ļoti iespējams, dzejnieks pakāpeniski tam pievērsa uzmanību jau agrāk. Taču viens ir nenoliedzams minēto gadu dienasgrāmata pirmo reizi liecina par Raiņa attieksmi pret psiholoģisko un māksliniecisko parādību sakarībām.

1897. gada 24. jūlija ierakstā viņš sev izvirza uzdevumu ne tikai aprakstīt savas izjūtas un pārdomas, bet censties uz papīra fiksēt arī visas tās garīgās norises, kas vērojamas šo izjūtu un pārdomu laikā.

Rainis uzmanību koncentrēja izjūtu un domu ģenēzes un tālākas virzības procesam. Viņu nodarbināja jautājums, kā vienas izjūtas un domas rodas no otrām, kā turpmākajā attīstības secībā tās papildinās ar citu it kā paralēlu viņa apziņas materiālu un atmiņā esošo informāciju. Dzejnieks ar acīmredzami dziļu interesi tiecas izsekot atsevišķu garīgu momentu gaitai no tā sākotnējā stāvokļa līdz zināmai pakāpei. Turklāt viņš vēlējās zināt faktorus, kuri ietekmē šo procesu.

Kastaņolas gadu dienasgrāmatā šī problemātika ieskanas no jauna. Dzejnieks plaši izsacījies par to, kā stimulēt un mērķtiecīgi vadīt domāšanas procesa faktorus.

Tātad psiholoģiski literāro vingrinājumu raksturs 90. gados pakāpeniski sasniedza ievērojami komplicētāku iedabu, salīdzinot ar 80. gadu stipri vienpusīgo paššaustīšanu.

90. gados Rainis garīgo norišu izpēti savienoja ar plašāku problēmu loku. Viņu interesēja apziņas un valodas attiecību, domāšanas un tās rakstveida atspoguļojuma jautājumi.

90. gados intensīvi iepazītā dabaszinātniskā un filozofiskā literatūra, saprotams, nevarēja neatsaukties uz mākslinieciski estētisko priekšstatu sistēmu un vēlēšanos iegūtās teorētiskās atziņas piemērot daiļrades praksē. Vienā no "Refleksiju" lapiņām dzejnieks pat izsacījies, ka literatūras pasaule kopš nedaudzām dienām viņam neliekas vairs tik apburoša kā agrāk. Daiļliteratūra viņam neliekas kaut kas patstāvīgs, bet kails diletantisms, salīdzinot ar filozofiju, teoloģiju, psiholoģiju, vēsturi, socioloģiju un citām zinātnēm.

1897. gada 24. jūlijā dienasgrāmatā Rainis mēģina secināt par reālajām iespējām pilnībā izsekot gara dzīves kustībām. Viņš raksta par grūtībām, kuras jāpārvar un kuras faktiski nemaz nevarot pārvarēt, realizējot psihisko analīzi. Pēc dzejnieka ieskata "es" literārā atklāsme ideāli objektīvā formā nav sasniedzama: "Pat faktiski svarīgo uzrakstīt ir tik grūti, kā gan aptvert visu iepriekšējo lai vēl varētu nākotnes iespējamības apspriest!"

Līdzīga problemātika savā laikā nodarbināja Ļevu Tolstoju. Viņš tāpat pievērsa uzmanību rakstītā vārda un iekšējā procesa sakritības aspektiem. Tolstojs kritiķim N.Strahovam vēstulē sacīja: "Visā, gandrīz visā, ko es rakstīju, mani vadīja nepieciešamība izvēlēties kādu domu no vairākām savstarpēji saistītām domām, bet katra doma šausmīgi zaudē, ja tiek ņemta viena un bez tā savienojuma, kurā atrodas".52

Boriss Eihenbaums pamatoti izsacījies par Tolstoja literāri psiholoģisko studiju aizsākumu tieši dienasgrāmatā. Tajā pakāpeniski pašanalīze nonāk līdz tam, ka subjekts un objekts novērojumu gaitā pilnīgi atdalās viens no otra, un "pašanalīze tiek veikta it kā no malas, no augšas, ar kādu svešu prātu bez jebkādas motivācijas par tās iespējamību (tādā veidā pašanalīze jau skaidri pārvērtusies par māksliniecisku sistēmu)".53

Rainis 90. gados interesējās par savu izjūtu un domu pierakstīšanas iespējām. Viņu interesēja, kā produktīvāk fiksēt apziņas saturu un tā pavadošo mehānismu.

Rainis galvenokārt izteicās no teorētiskā viedokļa. Apziņas plūsmas praktiskais atspoguļojums mākslinieciski prozaiskos darbos nav īstenots. Par apziņas plūsmas literārās realizācijas piemēriem uzskatāmi atsevišķi ieraksti dienasgrāmatā. Bet tieši šajā momentā gūstam iespēju Raiņa meklējumus salīdzināt ar plašākām tendencēm.

Lidija Ginzburga nonākusi pie slēdziena par daiļiteratūrai tuvu žanru (vēstuļu, dienasgrāmatu, memuāru, autobiogrāfiju) paliekošo ietekmi uz psiholoģiskās prozas attīstību. Zinātniece, piemēram, par savdabīgu pieminekli cilvēka iekšējās pasaules analīzē uzskata dzejnieka Vasilija 2ukovska (1783 1852) dienasgrāmatu.54

No psiholoģisko atklājumu viedokļa liela loma kritiķa V.Beļinska vēstulēm. Tās rakstītas 19. gs. pirmajā pusē, kad garīgās dzīves mehānisma atveide vēl nebija sastopama daiļliteratūrā. Lidija Ginzburga kritiķa vēstules (agrīnās) atzīst par lieliskiem dokumentiem psiholoģiskai retrospekcijai, kas sagatavoja ceļu krievu psiholoģiskajam romānam.

Psiholoģiskās prozas vēsture galvenokārt sākās pēc literatūras pievēršanās garīgo procesu mehānismam. Teiksim, romantisma pārstāvji tāpat plaši pievērsās cilvēka psihiskajiem pārdzīvojumiem. Taču šī virziena darbiem vēl nepiemita tas pašanalītiskums, pie kā literatūra nonāca vēlāk. Romantismā galvenais bija personības tēls, bet ne tā iekšējo kustību izraisošais mehānisms. Dienasgrāmatu, vēstuļu, memuāru un citu "pieliterāro" žanru vēsturiskā loma izpaudās, paverot ceļu un dodot pirmos impulsus psihiskās dzīves mehānisma atklāsmei, tā mehānisma izpētei, par ko interesējās arī Rainis.

T.s. mākslinieciskā psiholoģisma evolūcijā jauna attīstības stadija sākās, kad radās apziņas plūsmas tehnika. Izrādās, arī šajā fāzē dienasgrāmatai bijušas noteiktas funkcijas.

Apziņas plūsmas literārās tradīcijas izveidotājs īru rakstnieks Džeims Džoiss izmantoja dienasgrāmatas formu. Tas konstatējams viņa pirmajā romānā "Mākslinieka portrets jaunībā".

Romāna "Mākslinieka portrets jaunībā" noslēguma daļā cilvēka iekšējās dzīves dinamika (apziņas plūsma, domu asociativitāte) atspoguļota dienasgrāmatas ierakstu veidā.55

Rainis savos intelektuālajos risinājumos 90. gados, saprotams, balstījās uz noteiktu vēsturisku pieredzi. Dzejnieka filozofiski māksliniecisko apziņu nosacīja tas mantojums, kurā Tolstoja dienasgrāmatās aizsāktais, un "Karā un mierā", "Annā Kareņinā" mākslinieciski pārbaudītais psiholoģisms jau bija, ja tā drīkstam sacīt, noiets etaps. Raiņa apziņas risinājumi bija centrēti tālākās attīstības vārdā, orientēti uz tām perspektīvām, pie kurām nonāca Džoiss un citi psiholoģiskās prozas meistari 20. gadsimtā.

Ar izvēlētajiem nedaudzajiem piemēriem no psiholoģiskās prozas vēsturiskās evolūcijas negribam uzsvērt Raiņa līdzdalību minētajos literāri mākslinieciskajos centienos, kaut arī eksistēja konkrētas viņa tēzes par dienasgrāmatas un romāna ("Nākotnes cilvēka" materiālos) sakarībām. Pamatā vēlējāmies ilustrēt dienasgrāmatas žanra lomu plašākā literāri vēsturiskā kontekstā, kā arī norādīt, uz kāda ceļa Raiņa doma bija nostājusies 90. gadu dienasgrāmatā un tai radniecīgajos materiālos (piezīmēs).

1897. gada apcietinājuma mēnešos Rainis intensīvi nodevās radošajam darbam. Viņš iztulkoja "Faustu", sacerēja dzejoļus, pievērsās prozas un dramaturģijas darbiem. Radoši spraigā ikdiena un dzejnieka interešu daudzpusība labi atspoguļojas 24. jūlija dienasgrāmatas ierakstā.

Tajā samērā uzskatāmi izvērsts "noveles temats", bet ieraksta beigu daļā arī "drāmas temats". Rainis ieskicēja abu plānoto darbu sižeta mezgla punktus saistībā ar tēmas un konfliktu attīstību. Novelē runa būtu par diviem cilvēkiem sievieti un vīrieti. Viens no viņiem simbolizētu garīgas brīvības un augstu ideju cilvēku, otrs optimistiski bezrūpīgu, ikdienišķi domājošu cilvēku. Konflikta pamatā abu raksturā pretējo tipu sadursme.

Raini īpaši pēc iepazīšanās ar Aspaziju vienmēr ļoti nodarbināja attiecības starp sievieti un vīrieti. Viņa domu pasaulē bija aizsākusies jauna problēma, kas jau pašā sākumā ieguva gan filozofisku, gan māksliniecisku ievirzi. Šai problēmai bija veltīts dienasgrāmata fiksētais "drāmas temats".

Par Raiņa dienasgrāmatu Aspazija zināja. 1898. gadā viņa pamudināja Raini turpināt ikdienas piezīmes, kuras bija pārtrauktas iepriekšējā gada jūlijā. Rainis atsāka dienasgrāmatu 1898. gada marta vidū, dzīvodams Pleskavā.

12. marta ierakstā viņš paskaidroja: "Iniņa atkal pamudināja vest dienasgrāmatu. Esmu to tik bieži mēģinājis.." Tālāk viņš norāda par dienasgrāmatas spēju palīdzēt viņam atbrīvoties no "nervozās izklaidības". Dzejnieka pārliecībā dienasgrāmatai vispār jābūt "mehāniskam līdzeklim gribu audzināt un stiprināt". (Savu "mehānisko līdzekļu teoriju" Rainis plaši iztirzās Kastaņolas laika ierakstos.)

Interesanti, ka mazinājies Raiņa kategoriskums un dzēlīgā paškritika. Viņš it kā ņēmis vērā savas līdzšinējās sekmes dienasgrāmatas regulārā rakstīšanā. Minētajā 12. marta ierakstā viņš pat pieskaņojies savām gribas īpatnībām, jo "ierakstīšanai dienasgrāmatā jāturpinās vismaz vienu mēnesi. Es ticu, ka tas ies". Tomēr pēc divām dienām atkal spiests atzīt: "Neiettomērtikgludi, kā es domāju. Jādien, gr. rakstīšanai jābūt par līdzekli gribas audzināšanai, tad jāraksta katru dienu. Es jau arī to gribēju gan, bet tās divas pēdējās slimās dienas liela juteklība un nepatika, kaut gan galva nesāp".

Pirms 1898. gada 14. marta dzejnieks paskaidrojis dienasgrāmatas centrālo mērķi. Tai jānostiprina ne tikai griba, bet "jāreģistrē" noskaņojums, "cik strādāts, cik no uzdevuma padarīts; jauni plāni, veci izvesti un tml., ikdienas izdevumi un ieņēmumi gribā un garā".

Toreiz izvirzītais mērķis palika ieceru līmenī. 1898. gadā iecerēto saturu Raiņa dienasgrāmata ieguva Šveices emigrācijas periodā, kad radās īpašs ikdienas piezīmju tips "Dienas hronika". Tās principi zināmā mērā izstrādāti jau Pleskavā. 1898. gadā, visticamākais, hronikā lietišķi fiksēt "ikdienas izdevumus un ieņēmumus gribā un garā" traucēja nemierīgā dzīve: izsūtījums no Latvijas, šķiršanās no Aspazijas, nomācošais tulkošanas darbs materiālu apsvērumu dēļ, neziņa par turpmāko likteni utt. Šveicē dzīves ritums pakāpeniski kļuva līdzsvarotāks, darbi sistemātiskāk izkārtojami dienas režīmā.

No 1899. līdz 1906. gadam Rainis dienasgrāmatu nerakstīja. Tomēr šajā laikā dienasgrāmatas jēdziens no viņa leksikona pilnīgi neizzuda. Tā, piemēram, Slobodskas periodā, kad ikdienas piezīmes nav turpinātas, Rainis vairākkārt sniedzis savu attieksmi pret dienasgrāmatu. Raiņa izteikumi noteikti ņemami vērā, jo var palīdzēt orientēties viņa dienasgrāmatu izveides stimulos un funkcijās.

Slobodskā Rainis nodarbojās ar tulkošanu. Rakstīja, protams, dzeju un nebija kļuvis vienaldzīgs pret prozas darbu (romānu) idejām.

Tomēr dzejnieka domu pasaulē, liekas, vislielāko vietu toreiz ieņēma sarakste ar Aspaziju, kura atsevišķus Raiņa trimdas posmus dzīvoja un strādāja Rīgā.

Rainis sievai rakstīja katru dienu. Tāpat rīkojās arī Aspazija. Rainis vēstules ļoti gaidīja, nepārtraukti domāja par tām un atbildes sacerēšanai veltīja lielu daļu no dienas. Rakstīja vairākas stundas, jo vēstules visbiežāk samērā garas. To saturs savukārt liecina, ka dzejnieks par abu sarakstē minētajiem jautājumiem domājis ne tikai atbildes sastādīšanas stundās, bet visu laiku.

Slobodskas periodā Raiņa rakstītās vēstules pēc satura dažādas, tomēr reizē arī ļoti līdzīgas. Viņš pārsvarā izsacījās par savām jūtām pret Aspaziju un ikdienas sadzīviskiem notikumiem. Garākajās vēstulēs sastopamas dziļākas pārdomas par dažādiem nozīmīgākiem jautājumiem. Daudzreiz, piemēram, viņš izteicies par pašaudzināšanu, pašattīstību, par savu attieksmi pret personības problēmu un atsevišķiem daiļrades psiholoģijas momentiem. Dzejnieks dažkārt vērtējis pasaules literatūras klasiķus un viņu darbus.

Slobodskas posmā vēstules Rainim lielā mērā kalpoja par pašizteiksmes formu un iekšējās enerģijas atdeves līdzekli. Dzejnieks detalizēti vienmēr centās raksturot iekšējos pārdzīvojumus un tās izjūtas, kuras izraisa atšķirtība no Aspazijas. Dzejnieka jūtīgums un tā diktētā reakcija spilgti izpaudusies arī sadzīviskās sfēras aprakstā. Atbildes vēstulēs dzejnieks emocionāli reaģēja uz sievas pastāstīto. Aspazija stāstīja par Rīgas literāro dzīvi, dažādām polemikām presē un intrigām kuluāros u.tml. Rainis uz to visu atsaucās emocionāli ļoti aktīvi, un šīs aktivitātes "izlādēšanās" notikusi atbildes vēstulēs.

Tas varēja mazināt tiekšanos bez vēstulēm izteikt sevi vēl citā formā dienasgrāmatā. Ja ņemam vērā to, ka arī iepriekš Rainis dienasgrāmatu turpināja pārsvarā tikai tajās reizēs, kad nebija citas pašizteiksmes iespējas, tad kļūst manāmi saprotamāks dienasgrāmatas rakstīšanas pārtraukums Slobodskas periodā.

Tomēr Krievijas tālajā pilsētā aizvadītajos gados sacerētajās vēstulēs vairākkārt lasāmi izteikumi par dienasgrāmatas nepieciešamību.

Runa vienmēr bijusi parto dienasgrāmatas veidu, kāds pastāvēja 1897. gadā cietuma ieslodzījuma etapā, kad Rainis un Aspazija apmainījās ar piezīmju lapiņām un mēdza tās uzskatīt par dienasgrāmatu.

1897. gadā tamlīdzīgas apmaiņas mērķis bija sniegt viens otram lielāku priekšstatu par savām izjūtām, lai abu garīgā tuvība un savstarpējā izpratne kļūtu vēl ciešāka. Slobodskas laikā, kad abi dzīves biedri atkal bija šķirti, dienasgrāmatu apmaiņas nepieciešamība no jauna kļuva aktuāla.

1899. gada 1. jūlijā vēstulē sievai Rainis sacīja: "Raksti katru dienu dienasgrāmatiņu, bet sūti kā iznāk, 1 vai 2 reizes nedēļā,., pastarpām tomēr raksti katru dienu kartiņas, jo pirmajā laikā zēniņš vēl nevar iztikt bez mīļkartiņām, es arī tāpat darīšu mīļmeitiņai".56

Visticamākais, abi par tamlīdzīgu domu un izjūtu apmaiņas formu bija vienojušies jau pirms šķiršanās, un vēstulē Rainis tikai atgādina par norunu. Pēc kāda laika, tā paša gada 30. augustā, dzejnieks vēstulē atkal ieminas par dienasgrāmatu apmaiņu: Tu, mīļdvēselīt, saņemsi vēstules tāpat ik dienas, vienīgi garākas, kā dienasgrāmatu".57

īpašu vēstuli dienasgrāmatu faktiski nerakstīja ne Rainis, ne viņa sieva. Dienasgrāmatas apzīmējumu abi metaforiskā nozīmē lielā mērā lietoja jau 1897. gadā. Tas atkārtojās arī Slobodskas laikā, kad viņi it kā gribēja uzsvērt savās vēstulēs ietvertā satura intimitāti un teksta tuvību ar viņu dziļākajiem dvēseles pārdzīvojumiem. Vēstules, kas ceļoja no Rīgas uz Slobodsku un no trimdas pilsētas uz Latviju, īstenībā neatšķīrās no tradicionālās epistorālās formas. Rainis, kad gribēja panākt vēl lielāku saprašanos un atklātību vēstulēs, aicināja sūtīt "Dienasgrāmatiņu". Tādējādi akcentēta viņa vēlēšanās zināt par sievas dzīvi vēl vairāk. Arī viņš pats savus dziļākos pārdzīvojumus centās ietvert it kā dienasgrāmatas formā. Piemēram, 1899. gada 1. septembrī solīja: "Gribu arī labāk žēloties dienasgrāmatā, nekā tieši vēstulītē.."58

Tomēr nodoms netika realizēts (vismaz abu dzejnieku arhīvā minētie materiāli neatrodas). 1899. gada nogalē (7. novembrī) Rainis kārtējo reizi atceras par dienasgrāmatu: "Vienu gan es no Iniņas tūliņ iemācījos: rakstīt īsas vēstulītes, biežāk, vismaz 2. reizes nedēļā un, pēc iespējas, atkal sākt dienasgrāmatiņu".59

Slobodskas periodā Rainis nerakstīja ne "īstu" dienasgrāmatu, ne arī solītās vēstules dienasgrāmatas. Par dienasgrāmatu uzskatītas "parastās" vēstules: "..mūsu vēstulītes abpusēji ir vienīgi dienasgrāmatas lapiņas, nav gribēts nekas ļauns, bet meklēts saprašanās un atklātība".60 Savukārt citreiz (1900. g. 21. janvārī) Rainis vēstulē atzinis: "Rakstīt dienasgrāmatiņu, kā Tu saki, būtu labi, bet mēs neesam to varējuši visu laiku un arī patlaban atkal ne, labāk būtu katrā kartiņā un katrā vēstulītē pa 5 un 10 rindiņām obligāti paziņot par veselības stāvokli, tā būtu saīsināta dienasgrāmatiņa, un tas būtu mums izdarāms. Es tūlīt to mēģināšu. Es esmu arī citkārt sūtījis vienmēr visas savas domas Tev visg/arākajās vēstulītes, tā bija mana dienasgrāmata.."61

Dienasgrāmatu atkal Rainis turpināja Šveices emigrācijas pirmajā gadā, kad ne tikai sākās jauns posms viņa biogrāfijā un literārajā darbībā, bet arī dienasgrāmatu vēsturē.

Eksistenciālistiskās refleksijas

Diezgan īpatns periods Raiņa radošajā biogrāfijā sākās pēc darba "Dienas Lapā" 1895. gada decembrī, kad viņš kopā ar māti un māsu Līzi pārcēlās uz Jelgavu, kur dzīvoja arī Aspazija.

Līdz 1895. gadam aizvadītie desmit gadi Rainim pagāja bez dienasgrāmatas. No šī perioda vismaz līdz mums nekas nav nonācis. Universitātē un vēlāk, pēc tās beigšanas strādājot jurista specialitātē un "Dienas Lapā", Rainis dienasgrāmatu nerakstīja. Viņš tolaik visu savu radošo enerģiju acīmredzot galvenokārt atdeva publicistikai, laikraksta rediģēšanai.

Tagad ir zināms, ka par laiku pēc universitātes līdz pārejai uz Jelgavu ir saglabājušies maz materiālu, kuri ļautu izsekot dzejnieka literārā darba procesam, intelektuālajai pasaulei vispār. Mums pašlaik nav īstas skaidrības arī par "Dienas Lapas" periodu. No autora noskaidrojuma viedokļa šaubas nerada daudzas Raiņa publikācijas laikrakstā, taču par vairākiem rakstiem neziņa saglabājas. Nevaram droši pateikt, ka tos sacerējis Rainis. No minētās desmitgades mūsu rīcībā nav ne tikai dienasgrāmatas teksti, bet arī visa cita veida materiāli piezīmes, melnraksti, uzmetumi, konspekti u.tml. Vārdu sakot, minētos gadus desmit Raiņa garīgā pasaule atklājas samērā nabadzīgi.

Pilnīgi citāds stāvoklis izveidojas pēc Raiņa ierašanās Jelgavā. Par šajā pilsētā pavadītajiem pāris gadiem liecina daudzi vispusīgi materiāli, kuri savukārt rosina pieņemt, ka Raiņa toreizējā dzīve noritējusi garīgi ļoti intensīvi. Mūsu rokās nonākušais arhīvs pat rada vēlēšanos secināt, ka Jelgavā Rainis ir it kā atdzīvojies pēc kāda nomāktības posma un garīgām studijām nododas ar milzīgu degsmi, izmantojot jauno brīvību pēc zināma "aizlieguma" perioda. Viņš ar apskaužamu entuziasmu pievēršas intelektuālam darbam, savas erudīcijas paplašināšanai, jaunas informācijas apgūšanai. Turklāt viņš ne tikai daudz lasa, bet arī daudz un plaši komentē izlasīto.

Faktiski Raiņa rokrakstu fondā līdz ar to sākas jauna nodaļa piezīmes, piezīmju grāmatiņas. Pirms Jelgavas perioda piezīmju grāmatiņām Raiņa darbībā vēl nebija tik stabila loma. Jelgavas periodā turklāt piezīmju rakstīšana kļuva par vienu no galvenajām radošās enerģijas atdeves formām.

1896. gadā, kā jau zinām, Rainis atkal turpina rakstīt dienasgrāmatu. Tai viņš pievēršas parasti tādās reizēs, kad kontemplatīvās tieksmes alkst izteikties, viņa dzīve ārēji ir izlīdzinājusies, tajā dominē garīgā apcere, iekšējs miers, iekšēja prasība nodoties kontemplācijai. 1896. gadā tāds laiks bija pienācis.

1896. gadā viņš pievēršas daiļliteratūras tulkošanai. Tulko latviešu valodā G.Hauptmaņa lugas, vācu valodā Aspazijas daiļdarbus.

Bet svarīgākais 1896. gadā Rainis uzsāka Tausta" tulkojumu.

Raiņa pētniecībā izvirzīta hipotēze par Tausta" tulkojuma saistību ar plašo piezīmju klāstu Jelgavas posmā. Lai tulkotu filozofiski komplicēto Gētes darbu, Rainim esot gribējies iegūt papildinformāciju, padziļinot savas zināšanas tulkotā sacerējuma problemātikā.

Nav argumentu ne šīs hipotēzes pierādīšanai, ne atmešanai. Tausta" saturs, protams, varēja stimulēt pašizglītības turpināšanu. Taču dzejnieka piezīmēm varēja būt arī citi rašanās apsvērumi.

Mūs pašlaik, saprotams, visvairāk interesē piezīmju saistība ar dienasgrāmatas žanru. Dienasgrāmatu Rainis tolaik rakstīja ļoti reti. Tāpēc pirmais jautājums, vai piezīmju grāmatiņa viņam spēja aizstāt dienasgrāmatu? Ja spēja, tad kādā veidā un cik lielā mērā piezīmju tekstos atspoguļojas dienasgrāmatas žanra specifika? Tāpat svarīgi pievērst uzmanību pašanalīzes, autobiogrāfiskuma atbalsīm piezīmēs.

Raiņa 90. gadu piezīmes ārēji neatgādina dienasgrāmatu. Pieraksti gandrīz nemaz nav datēti. Kā parasti, Rainis rakstījis uz atsevišķām lapiņām. Šīs lapiņas grupētas vāciņos, uz kuriem norādīta attiecīgā tēma. Taču vispār uzskatāms, ka lapiņu tematiskā grupēšana laika gaitā mainījusies un līdz mūsdienām nav saglabājusies sākotnējā secība un kārtība. Daļēji to vēlākajā mūžā izjauca dzejnieks pats, jo viņš bieži mēdza pārskatīt savu rokrakstu kolekciju. Parasti tas notika kāda jauna daiļdarba aizsākuma stadijā, kad viņš vienkopus koncentrēja visas agrākās jaunajai tēmai piemērotās piezīmes.

Daļēji arhīvs cietis visās tajās pārmainās, kādas tas piedzīvoja pēc 1929. gada.

90. gadu piezīmes tagad publicētas 24. sējumā kopā ar dienasgrāmatām. Publikācijas veidotāji izvēlējušies paši savu piezīmju tematisko grupējumu (24, 726. Ipp.). Ievērots arī hronoloģiskais princips un tādēļ atsevišķi kopoti 1896., 1897. un 1898. gada teksti, kāarīt.s. autobiogrāfiskā romāna materiāli. Tie pēc publikācijas sastādītāju uzskata radušies 18961903. gadā.

Ja ārēji Raiņa piezīmes neatgādina dienasgrāmatu (nav datētas, rakstītas sistemātiski katru dienu), tad saturā tās ir tuvas tā tipa prozai, kuru tradicionāli literatūrzinātne dēvē par autobiogrāfiska rakstura literatūru. Pirmkārt, piezīmes ir egocentriskas. Otrkārt, tās ir arī izteikti eksistenciālistiskas, respektīvi, dzejnieka izteikumu centrā ir personiskā likteņa vienādošana ar pārējās pasaules likteni. Jau pašas pirmās var lasītāju noskaņot šajā toņkārtā, jo dzejnieka personība ir gan satura populārākais objekts, gan dažādu parādību principiālākais kritērijs.

Piezīmju grāmatiņu publicētāji 1896. gada materiālus vispirms apvienojuši nodaļā "Pārdomas par morāli un mākslu". Tajā Rainis runā par dažādiem novērotiem gadījumiem Jelgavā un komentē izlasīto Krievijas avīzēs. Vērtējumos viņš it kā paliek malā un negrib sevi saistīt ar novērotajiem gadījumiem un izlasīto laikrakstos. Taču tajā pašā laikā viņš tomēr cenšas izdibināt savu pozīciju, kā viņš rīkotos līdzīgos gadījumos un kādas ir viņa morālās tieksmes.

Tā, piemēram, Rainis apraksta jelgavnieku steigšanos nakts laikā uz ugunsgrēku: "Cik briesmīgi nabadzīgiem garā jābūt cilvēkiem šinī pilsētā un tomēr cik nelaimīgiem, ilgu pilniem, gaidot atsvabināšanu no savas nāves, slāpstot pēc jaunā un nezinot, kur to atrast. Uz ugunsgrēku pat dziļā naktī viņi plūst bariem, tāpat kā uz ķeizara svētkiem" (24, 50 51. Ipp.). Tālāk viņš mēģina psiholoģiski izskaidrot cilvēku iekšējos motīvus. Viņaprāt cilvēki ilgojas pēc kaut kā jauna, kas palīdzētu pārvarēt sirds un gara tukšumu. Rainis šo secinājumu tūlīt pārnes uz sevi: "Es taču savā lejupslīdošajā dzīvē esmu sajutis briesmīgas ilgas pēc jaunā, negaidītā, ārkārtīgā, kad jauno meklē visdažādākos sīkumos un nenozīmīgos niekos.." (24, 51. Ipp.).

Garīgās aktivitātes tēma 1896. gada piezīmēs ir ļoti aktuāla. Kā jau zinām, šī tēma bija aktuāla arī jaunības dienasgrāmatā. Tādējādi piezīmēs dzejnieka dienasgrāmatu specifika turpinājusies. Tā risināta dažādos aspektos. Mainās ilustratīvais materiāls, taču mērķis vienmēr ir viens un tas pats akcentēt iekšējās patstāvības un intensitātes nepieciešamību.

Tādā terminoloģijā vienā no piezīmēm Rainis runā par franču rakstnieces 2oržas Sandas attieksmi pret mīlestību. Viņaprāt var būt ekstensīva un intensīva mīla jeb uz ārieni vai iekšieni vērsta mīla. Rakstnieces mīla esot ekstensīva, pasīva, jo viņa pieņem cita mīlestību kā dāvanu, "neapstrādā to, pati neaug, neaptverto" (24, 51. Ipp.). Piezīmēs skaidri saprotamas Raiņa simpātijas un viņa paša piederība intensīvajiem "mīlētājiem".

Kā jau teicām, Raiņa piezīmes idejiski saliedē vairāki vadmotīvi (egocentriskums, eksistenciālistiskums). Taču šie vadmotīvi nedod iespēju piezīmes vienādot ar dienasgrāmatu. Rainis daudzkārt komentē izlasīto. Viņš visbiežāk fiksē konspektīvu komentāru, bet nevis izdara dienasgrāmatisku ierakstu atskatu uz savu aizvadīto laiku.

Atsevišķas piezīmes vispār ir ļoti tālu no dienasgrāmatas formas. Tā, piemēram, dažus tekstus Rainis veidojis uzrunas formā. Viņš daudzskaitļa otrajā personā uzrunā it kā piezīmju lasītājus: "jūs ceļat", "jūs nevarat" u.tml.

Un, protams, ir arī ne mazums piezīmju, kurās neizpaužas ne egocentriskums, ne savas dzīves vienādošana ar pārējo pasauli. Tādās reizēs Rainis bezkaislīgi atzīmējis kāau interesantu faktu.

Savukārt daudzām piezīmēm ir literāri radošs raksturs. Tādās reizēs piezīmju tekstā atzīmētas dažādas sižetiskas līnijas, ieskicētas spilgtākas ainas, literārie tēli, viņu valodas tipiskākie piemēri utt. Visvairāk tamlīdzīgu piezīmju attiecas uz iecereto darbu nosaukumu "Nākotnes cilvēks". Visbiežāk noprotams, ka tas būtu romāns.

Piezīmju grāmatiņas būtiskākās īpašības, vēlreiz atkārtojam, vislielākajā mērā nosacīja Raiņa personības iezīmes. Visu izšķīra viņa tieksme moralizēt, apskatīto vielu koncentrēt ap sevi, tādējādi pašam sevi izvirzīt par dominējošo asi, ap kuru vijas visa pārējā dzīve. Piezīmēs viņš bieži pievēršas sev tuvai vientulības tēmai, sava likteņa izjūtai. Rainis lasa citu grāmatas, bet nepieņem nevienu mācību, jo grib dot savu mācību un izpratni un izpratni no personiskās sirdsapziņas viedokļa. Tipiski viņš tāpēc par to raksta: "Dzīve ir sevis jušana, "Es" jušanas augstākā pakāpe cilvēka egoismā" (24, 60. Ipp.). Piezīmēs viņam pievienojas Aspazija, kurai Rainis ne tikai deva lasīt savas pārdomas, bet arī lūdza tās papildināt, precizēt. Aspazija tikko citētos vārdus komentējusi sekojoši: "Dzīvot nozīmē sevi just" (24, 61. Ipp.). Citā vietā viņa papildinājusi: "Uz iekšieni vērsts pārspēks saberž sevi kā dzirnakmens bez miltiem, bez darbības uz āru" (24, 62. Ipp.).

Rainim tolaik tipiskā formā saruna par sava "Es" perspektīvām turpinās visdažādākajos aspektos. Kā jau nupat redzējām, viens no tiem saistīts ar "Es" darbību ārējās pasaules kontekstā. Rainis neiebilst Aspazijai. Daudzās piezīmēs viņš konstatē, ka viena no "Es" eksistences formām ir darbība pārējo cilvēku labā. Taču viņam dzīvi interesē arī pašapziņas stāvoklis tādā "uz āru" vērstā procesā. Viņš, piemēram, raksta, ka "manai laimei ir nepieciešams, lai es būtu labs pret citiem". Tālāk viņš turpina: "Ja es tiešām būtu bijis vēl labāks pret citiem, mana apmierinātība būtu vēl lielāka. Tātad es mīlu viņus tādēļ, ka es mīlu sevi" (24, 62. Ipp.). Citkārt Rainis polemizē ar'Vislabākiem, viscildenākiem vīriem", kā viņš dēvē pasaules kultūras izcilākās personības Gēti, Šekspīru un citus, par viņu iemīļoto tēzi "Mīli ne sevi, bet otru". Rainis saskata šajā pamācībā zināmu atšķirību un liekulību: "Tiklīdz kāds runā par savām cildenajām jūtām vai aizbildinās ar cildeniem motīviem, es viņam vairs neuzticos, un kaut viņš arī būtu viens no labākajiem [..] Visuzmanīgākam jābūt ar cildenajiem motīviem, kas it kā esot brīvi no patmīlības. Faktiski visu dara tikai aiz patmīlas un savtīguma, bet šajā sagandētajā melu pasaulē negrib un nevar to atzīt.." (24, 65. Ipp.). Pēc tādiem vārdiem Rainis parasti rezumē: "Pati spēcīgākā, dziļākā, patiesākā, pat tīrākā mīla ir patmīļa" (24, 65. Ipp.). Viņaprāt altruisms nav dabisks, jo "tas vienmēr rodas tikai no patības, no patmīlas pārvarēšanas" (24, 66. Ipp.).

Izsakoties par patmīļu, pašatklāsmes objektivitāti, vienā no piezīmēm Rainis atzīmējis nepieciešamību izlasīt Augustīna un Russo grēksūdzes, kas tādējādi tolaik varēja viņam kalpot par zināmu informācijas avotu no autobiogrāfisko žanru viedokļa, jo pašatklāsmes objektivitātes problēma ir arī viena no dienasgrāmatas žanra centrālajām problēmām.

90. gadu piezīmēs egocentrisma īpašības visizteiktāk mūsuprāt atklājas dabaszinātnisko grāmatu komentāros. Rainis lasīja L.Bīhnera grāmatu "Spēks un viela", K.Timirjazeva "Augu dzīve".

Tā, piemēram, L.Bīhnera grāmatas nodaļā "Smadzenes un dvēsele" teikts par smadzeņu darbības samazināšanos cilvēka 40 50 gadu vecumā. Rainis piezīmēs sevi mierina, jo smadzenes var vēl augt līdz 40 gadu vecumam, ko viņš vēl tolaik nav sasniedzis.

Piezīmēs visvairāk komentēti zinātnieku secinājumi par radošo darbu, cilvēku garīgās darbības fizioloģiskajiem aspektiem. Piemēram, lasāmas Raiņa frāzes: "Asiņu substances traucējums garīgās darbības traucējums" (24, 71. Ipp.), "Mēs nevaram regulēt gremošanu, tāpat mēs nevaram regulēt domāšanu" (24, 73. Ipp.).

Lasot L.Bīhnera grāmatu, Raiņa īpaša uzmanība acīmredzot bijusi pievērsta domāšanas procesa zinātniskajam izklāstam. Rainis par to visplašāk atzīmējis piezīmēs. Vispirms viņš noskaidro domāšanas vienotību ar cilvēka apzinātu gribu. Pēc tam tiek apcerēta iespēja regulēt domāšanu, vadīt domu asociācijas, kas palīdzētu atrast "likumu domāšanas procesam" (24, 73. Ipp.).

Ļoti ieinteresēti Rainis raksta par t.s. izdomāšanu līdz galam, izskaidrošanu citiem. Viņaprāt doma ir jāpamato ne tikai pašam sev, bet jāprot to izskaidrot arī citiem. Tikai tādā veidā cilvēks var cerēt uz panākumiem.

Jāsaka, par šo domāšanas procesa momentu Rainis dienasgrāmatā rakstījis arī turpmākajos gados. Viņu faktiski vienmēr nodarbināja jautājumi par atšķirībām starp cilvēkiem, kuru darbībā svarīgākā ir intuīcija, idejas pieteikums, idejas došana, un tiem, kuri prot savas idejas arī realizēt, novest līdz galam. No šī viedokļa Rainis, protams, vērtēja arī pats sevi. Visbiežāk viņu satrauca nespēja savas idejas iemiesot konkrētā un visiem pieejamā formā. Taču viņš varēja arī priekšroku dot intuīcijai, idejiskai iniciatīvai, par slavējamāko cilvēka īpašību pasludināt spēju būt ideju ģenerētajam.

K.Timirjazeva grāmatā "Augu dzīve" Rainis sev raksturīgā pavērsienā uztvēris tekstu par dabas evolūcijas likumībām. Šīs likumības viņš mēģina piemērot sabiedrības, kultūras, atsevišķa cilvēka attīstības izskaidrojumā. Tā, piemēram, viņš citu ēnā augošus augus salīdzina ar cilvēkiem, kuri spējīgi dzīvot tikai uz citu rēķina. Savukārt sociālisms salīdzināts ar domestikāciju, jo tās attīstībā izšķirošā nozīme var būt apzinātai pieradināšanai un kopšanai (24, 80. Ipp.).

Piezīmēs komentēti K.Timirjazeva grāmatā izlasītie vārdi par eksistences cīņu. Rainis piezīmēs paskaidro: "Cīņai par eksistenci nav jābūt cīņai starp cilvēku un cilvēku, bet starp cilvēku un dabu. Jo attīstītāks, tikumīgāks dzīvnieks, jo vairāk viņa cīņa par eksistenci izvēršas arī par viņa sugas, viņa kopības cīņu pret ārējo dabu un ne vairs pret sava p#ša sugas indivīdiem" (24, 83. Ipp.). Rainis iesaka cilvēkiem nekarot vienam pret otru tapat ka zirgi neuzbrukot cits citam, bet aizstāvoties visi kopa pret vilkiem.

1896. gada piezīmēs Rainis aizsāk atsevišķu tēmu "egoisma filozofiju", kā viņš to nosauc. Par egoisma, altruisma un dažādiem citiem morāles jautājumiem viņš izsakās lasītās filozofiskās literatūras ietekmē.

"Egoisma filozofijā" lielā mērā centrālo vietu ieņem patiesības jēdziens. Šījēdziena interpretācijā Rainis izdala vairākus momentus, No vienas puses viņš runā par patiesību, kas ir tikai līdzeklis mērķa sasniegšanai, no otras puses viņš izvirza "absolūto patiesību" patiesību neatkarīgi no tās noderīguma attiecīgajā situācijā. Absolūtās patiesības subjekts un objekts ir cilvēka "Es", Absolūtā patiesība kalpo tikai individam, palīdzot orientēties un pieņemt pareizo lēmumu pasaules norisēs. Ar absolūtās patiesības palīdzību cilvēks saglabā pašcieņu, paliek godīgs savās acīs.

Ar egoisma jēdzienu Rainis apzīmē cilvēka brīvību iespēju eksistenci pakļaut savai gribai, vajadzībām, morālajai izjūtai, politiskajai, ekonomiskajai nepieciešamībai.

Rainim nākas meklēt kompromisu, jo indivīda esamības analīzē viņš nekad nespēj paiet garām individa saistībai ar sabiedrību, vispārīgo. Viņam nav ko iebilst par individa saistību ar sabiedrību. Vienīgi tai jābūt "individu asociācijai kuri viens otru ciena, tur var būt brīvība" (24, 89. Ipp.).

Rainis tolaik ir pārliecināts, ka viņa "egoisma filozofija" var pārvērsties par jaunu morāli vispār. Viņaprāt egoismu var uzskatīt par "visu t.s. tikumisko parādību pamatcēloni" (24, 91. Ipp.).

90. gadu piezīmēs daudzi pieraksti veltīti H.lbsena daiļradei, A.Negrī dzejas vērtējumam no "jaunās poēzijas" viedokļa, kad Raiņa formulētajā pasaules dzejas attīstības etapā jābūt individa izjūtām, dzejnieka oriģināli subjektīvajai pasaules uztverei.

Piezīmēs tāpat daudzi materiāli veltīti prozas darbiem, kurus Rainis iecerēja uzrakstīt. Viņš toreiz visbiežāk plānoja sacerēt romānu par nākotnes cilvēku, nākotnes sabiedrību, kā arī autobiogrāfiska rakstura daiļdarbus, kurā personiskais savītos ar izvērstu laikmeta panorāmu.

Kādu laiku Raini nodarbināja ideja uzrakstīt prozas darbu ar nosaukumu "Nākotnes cilvēka dienas grāmata".

Šī darba žanrisko piederību šobrīd ir grūti precīzi konstatēt. Atsevišķi izteikumi liecina, ka Rainis vēlas imitēt dienasgrāmatas formu. Citkārt runāts par vēstuļu formu, kā arī vēstuļu un dienasgrāmatas sintēzi: "Kāda būs forma: mantota dienasgrāmata? Kāds draugs atstāsta. Stāsts ar dokumentiem, piem., viņa vēstules un vēstules viņam" (24, 205. Ipp.).

Savukārt kādā citā piezīmē vērtētas romāna un "dzejnieka dienasgrāmatas" žanriskās perspektīvas. Romānā labāk varat atspoguļot cilvēka darbību, pret ārējo pasauli pavērstās cilvēka dzīves saturu. Turklāt dienasgrāmatas forma vispiemērotākā pašanalīzei, savu izjūtu atveidojumam.

Taču Rainis turpat paskaidro, ka arī romānā iespējama "sevis apcerēšana, jo nav darbības uz ārieni" (24, 206. Ipp.).

Tādējādi 90. gadu piezīmes liecina, ka dienasgrāmatas žanrs Raiņa apziņā dziļi nostiprinājies. Dienasgrāmata viņa uztverē ir ne tikai cilvēka iekšējās dzīves dokuments, bet arī literārais žanrs ar noteiktām mākslinieciskām perspektīvām. Literatūrā dienasgrāmatas žanra imitācija spēj veikt noteiktu māksliniecisku uzdevumu.

90. gadu piezīmes tāpat liecina pārzināmā autobiogrāfisko žanru kompleksa attīstību Raiņa poētiskajos priekšstatos. Pagaidām šajā kompleksā ietilpst divi žanri dienasgrāmata un vēstules. Kastaņolas gados tos papildinās citi žanri autobiogrāfija.

3. nodaļa Šveices periods

Racionalizācijas tendences

Rainis no trimdas atgriezās Latvijā 1903. gada maijā. Tā paša gada aprīlī notika viņa lugas "Pusideālists" pirmizrāde. Savukārt jūnijā iznāca dzejoļu krājums "Tālas noskaņas zilā vakarā".

1903. gadā no izsūtījuma bija atgriezies ne tikai viens no Jaunās strāvas kustības vadītājiem, bet arī visā sabiedrībā labi pazīstams dzejnieks. Dzimtenē pārbrauca cilvēks, kas latviešu kultūrai bija devis ne tikai Gētes ģeniālā darba "Fausts" tulkojumu, bet arī pats izveidojies par spilgtu radošu personību un strauji ieņēma vadošo vietu latviešu literatūrā.

Ja sabiedrībā 90. gados pazina juristu un laikraksta "Dienas Lapa" redaktoru Jāni Pliekšānu, tad ap 1903. gadu priekšplānā izvirzījās dzejnieka Raiņa reputācija, kas vēl pamatīgāk nostiprinājās pēc krājuma "Vētras sēja" iznākšanas 1905. gadā.

Krasi izmainījās Raiņa sabiedriskās darbības raksturs. Jaunās strāvas periodā Raiņa ietekme bija ļoti liela. Taču pārsvarā tā izpaudās netiešā veidā, galvenokārt idejiski iedvesmojot, norādot izvēlēto ceļu, mērķi. Rainis nosacīja, piemēram, "Dienas Lapas" virzienu sociālu, estētisku, ideoloģisku problēmu nostādnē. Dzejnieks izšķīra dažādus svarīgus jautājumus, tomēr pats visbiežāk palika otrajā plānā. Turklāt pēc atgriešanās no trimdas, īpaši 1905. gada revolucionāro notikumu mēnešos, viņa darbības saskarsme ar sabiedrību bija jūtami tiešāka. Rainis vairākkārt uzstājās plašas auditorijas priekšā, viņa runas atreferēja presē, viņu izvēlēja revolūcijas pašpārvaldes orgānos, sūtīja kā deputātu uz Maskavu u.tml.

Izmaiņas radošajā un sabiedriskajā darbībā, saprotams, organiski vienotas ar noteiktām pārmaiņām dzejnieka personībā. Par to ļoti uzskatāmi liecina Šveices emigrācijā turpinātās dienasgrāmatas ieraksti.

Pirmajās 1906. gada dienasgrāmatas lapiņās ātri jūtamas izmaiņas Raiņa personībā. Atšķirības konstatējamas ne tikai salīdzinot ar jaunības periodu, bet pat ar 90. gadiem, kad pēdējo reizi tikāmies ar dzejnieku dienasgrāmatā, piezīmēs un vēstulēs Aspazijai.

Ierakstos detalizētākā, taču galvenais emocionāli līdzsvarotākā izteiksmē pastāstīts par attiecīgās dienas notikumiem. Tekstā pilnīgi izzudušas mākslinieciskās fantāzijas atbalsis. Tik bieži nav sastopama ne visai labu iespaidu atstājošā žēlošanās par gribasspēka trūkumu un citām rakstura nepilnībām.

Ja Raiņa personība, piemēram, jaunības dienasgrāmatā galvenokārt atspoguļojas divu elementu pašpārliecinājuma un pašnosodījuma dialektikā, tad Kastaņolā vadošie elementi kļuva citi. Kastaņolas dienasgrāmatā Raiņa skatījums nav tik daudz piesaistīts savām personīgajām problēmām, bet gan centrēts uz ārējo pasauli, jo personiskās dzīves vietā stājusies sabiedriskā dzīve. Kastaņolas gadu dienasgrāmatā ievērojami plašāk atspoguļojas dzejnieka sakari ar sabiedrības likteni un sava laika vēsturisko virzību.

Šveicē pirmo ierakstu 1906. gada 10. maijā Rainis sāka ar tādu kā pavēli: "Ierīkot kārtīgas dienasgrāmatas". Šie vārdi pasvītroti. Pavēle lielā mērā izpildīta. Par to liecina dienasgrāmatas ierakstu regularitāte un apjoms.

Jau pirmajos ierakstos parādās tematiski atzari, kuri saglabāsies arī tālākajos gados. Rainis dienasgrāmatā sācis uzskaitīt, no kā saņēmis un kam rakstījis vēstules, īsi sniedzis iespaidus par izlasīto. Viņš minējis par Aspazijas dzīvi. Daudzreiz pateicis, pie kāda darba katrs no abiem strādā.

Tomēr dienasgrāmata kā noteikta mākslinieciskās jaunrades eksperimentāla bāze saglabājās arī Šveices gados. Kā redzēsim vēlāk, ieraksti uzskatīti par intelektuālās domas relatīvi pabeigtiem skicējumiem. Daudzkārt dzejnieks dienasgrāmatu apzināti veidoja kā savu filozofisko, estētisko, sociālo atziņu sakopojumu. Tālākais solis pēc viņa pārliecības izveidot publikāciju.

1906. gada 10. maija ierakstā Rainis izvēlējies dienasgrāmatas formu: "Tām jābūt īsām kā rēķinu grāmatai".

Raiņa dienasgrāmatas vispār neizceļas ar savu plašumu, salīdzinot, piemēram, ar iepriekš minētajām Bairona atzīmēm. Angļu dzejnieka dienasgrāmatas ieraksti parasti izvērtās pagarākos literāros stāstījumos ar detalizētu notikumu apskatu un pat mākslinieciski mērķtiecīgu kompozicionālo iekārtojumu. Raiņa ieraksti visbiežāk aizņem tikai vienu vai pāris nelielas rindkopas. Plašāki izteikumi sastopami tajos gadījumos, kad viņš pievērsās kādas filozofiskas domas risinājumam. Kas attiecas uz vārdiem "rēķinu grāmata", tad tie vispiemērotākie viņa t.s. dienas hronikai. Tam dienasgrāmatas tipam, kurš radīts dažus gadus pēc ierašanās Šveicē. Dienas hronikā patiešam sniegts "norēķins" par aizvadīto dienu.

1906. gada 10. maija ierakstā Rainis vēlējies turpmāk rakstīt "ar tinti un skaidri". Vairākas dienas vēlāk (21. maijā) izsacīta nepieciešamība rakstīt "lieliem burtiem, skaidri". Viņš uzrakstīto gribēja vēlāk izmantot, bet rokraksts ne vienmēr ļāva sacerēto izlasīt, lai operatīvi to pārskatītu, sistematizētu u.tml. Kā apstiprina vairākas piezīmes, dzejnieks tolaik daudz domāja par savu dienasgrāmatu materiālu iekļāvumu literāra darba. Skaidri izdarītais teksts varētu atvieglot to pielietojumu. Varbūt pat atsevišķos gadījumos sacerēto nenāktos pārrakstīt, bet varētu tieši pievienot vajadzīgajā vietā.

Rainim pakāpeniski nostiprinājās divi galvenie savu dienasgrāmatu izmantojuma veidi romāns un memuāri jeb, kā viņš pats sacīja, biogrāfija.1 Eksistēja arī plāns izdot dienasgrāmatu atsevišķā publikācijā, taču par to dzejnieks domāja retāk. Turklāt par ikdienas piezīmju iekļāvumu romānā un "biogrāfijā" viņš atcerējās un izvirzīja dažādus variantus daudz biežāk.

Kā jau zinām, dienasgrāmatas un romāna materiālu sakarības pirmo reizi Rainis plašāk apsvēra 90. gadu otrajā pusē, intensīvāk pievēršoties lielās prozas iecerēm. Turklāt par memuāru sacerēšanu viņš sāka aktīvāk interesēties pēc ierašanās Šveicē.

Raiņa interesēs stimulējoša loma bija 1906. gada vidū lasītajam Gētes darbam "Poēzija un īstenība".2 Dienasgrāmatā 1906. gada 9. jūnijā Rainis konkrēti raksturoja savu pieeju memuāru sacerēšana. Viņš oponēja vācu dzejniekam. Gēte grāmatas priekšvārdā atzīmējis "pa pusei dzejisko, pa pusei vēsturisko izklāsta manieri".3 Rainis turpretim paziņo, ka nevēlas savā darbā izmantot brīvību "apieties ar faktiem pēc dzejiskas vajadzības". Dienasgrāmatas ieraksts dažas dienas vēlāk (13. jūnijā) faktiski ir uzmetums nākošajiem memuāriem, precīzāk to priekšvārdam. Rainis līdzīgi Gētem paskaidro, kādēļ viņš raksta "šo darbu". Norādīta viņa dzīves pieredzes nozīmība "priekš citiem". Ar to memuāru sacerēšana toreiz beidzās.4

Dienasgrāmatu materiālu izmantojuma tieksmes Rainim bijušas vienmēr, taču praktiski realizēts ļoti maz.

1906. gada jūnija ierakstos viņš kārtējo reizi apsvēra romāna atsevišķus sižetiskos mezglus, idejiski tematisko motīvu kompozicionālo iekārtojumu, romāna daļu (vairāku romānu) secību utt. Taču atzīmētais ir tikai plānojuma līmenī, ieceru fiksācijas pakāpē, bet ne gatavāku teksta fragmentu formā. Jūtams, ka galvenais bijis atzīmēt ideju, dot zināmu tas virzību, domas literāro izvērsumu un apstrādi atstājot uz vēlāku laiku.

1907. gada augustā Rainis uzsāka jaunu dienasgrāmatas veidu, ko nosauca par "Dienas hroniku". Tai ir īpaša uzbūve. Ieraksti sacerēti pēc iepriekš izstrādātas iedalījuma sistēmas, kura savukārt ievērota katru dienu.

Pirmajā iedalījumā viņš paskaidroja par aizvadīto nakti: kā gulēts, kādi sapņi redzēti, cikos atmodies un cikos cēlies no gultas, vai torīt vingrojis.

Pēc tam norādīti laika apstākļi: gaisa temperatūra, diena saulaina vai lietaina u.tml. Dienas ieraksts turpinās sekojošos iedalījumos: pasts, runas, projekti, jūtas, vēstules, lasītais, rakstītais, domas.

Atzīmes parasti izdarītas lakoniski, lietojot saīsinājumus. Garāks teksts tajās iedaļās, kurās atstāstītas sarunas ar Aspaziju, fiksētas radošas vai sadzīviskas ieceres (projekti), kā arī aprakstīti sapņi.

Katru dienu iedalījumus "Gulēts" un "Sapņi" dzejnieks rakstīja arī par sievu. Tāpat daudzreiz īsi minēja, ar ko Aspazija dienā nodarbojās.

"Dienas hroniku" Rainis sāka rakstīt 1907. gada 15. augustā. Tajā gadā turpināja to līdz jaungadam. 1908. gadā rakstīja no 1. janvāra līdz 30. jūnijam. Tad sekoja ilgāks pārtraukums. "Dienas hronika" atsākta 1912,1913. gadā.

Jaunais dienasgrāmatas tips pavēra Rainim iespēju sniegt uzskatāmu ainu par attiecīgās dienas "bilanci". Pie tam ieraksti neaizņēma daudz laika, jo atzīmes patiešām īsas "kā rēķinu grāmatā". Tieksme racionalizēt savas dzīves un darbības fiksāciju, par ko arvien aktīvāk dzejnieks bija sācis rūpēties emigrācijā, "Dienas hronikā" realizējās pilnā mērā.

Jūtams, ka par iedalījuma sistēmu viņš domājis iepriekš. Pirmajos ierakstos nav konstatējami eksperimenti un optimālākā varianta meklējumi. "Dienas hronikas" uzbūve tātad akceptēta jau agrāk.

Jaunās izmaiņas dienasgrāmatas funkciju izpratnē plašāk iztirzātas "Dienas hronikas" 1907. gada 26. septembra ierakstā. Rainis projektu iedaļā izsaka domu, ka katrai dienai vajadzētu iekārtot atsevišķus vāciņus un tajos ievietot visus attiecīgās dienas materiālus: dažādas piezīmes, uzme tumus, laikraksta izgriezumus. Līdzīga vēlēšanās bija izteikta jau agrāk pirmajā "Dienas hronikas" lapiņā 15. augustā: "Katras dienas darbi noliekami vienā vākā, no turienes noraksti pēc vajadzības".

Šveicē, kad lielā mērā bija atkritis nogurdinošais un radoši audzinošais, morālu gandarījumu nesagādājošais tulkošanas darbs (tulkojumu izvēli nosacīja komerciāli apsvērumi), un dzejnieks ar pilnu sparu varēja pievērsties oriģināldarbiem, Raiņa apziņā pakāpeniski, acīmredzot, īpašu nozīmi ieguva laika vienība diena. Radās dažādas dienas normas: atsevišķa norma jaunradē, atsevišķa saceramajām vēstulēm, lasītajām grāmatām un avīzēm, atpūtai u.c.

1907. gada 26. septembrī Rainis projektēja katru dienu dienasgrāmatu rakstīt divas stundas un ierakstus ievietot attiecīgā datuma vāciņā kopā ar citiem materiāliem. Tāds sakopojums būtu "pierādījums un palīgs artiķeļiem, ceļojumu aprakstiem, biogrāf." Ierakstā dzejnieks sacījis, ka "Dienas hronikas" lapiņas vajadzētu "sataisīt kā drukātus formulārus, kuri izpildāmi".

"Dienas hronikā", neskatoties uz tās "Rēķinu grāmatas" īpašībām, tomēr sastopami arī plašāki izteikumi. Dažreiz dzejnieks pat veidoja kāda iecerēta darba plānu. Tā, piemēram, 1907. gadā, kad Rīgā notika t.s. Dubultu prāva pret revolucionārā darbībā apsūdzētiem cilvēkiem un Rainis uzzināja, ka arī viņu aizmuguriski tiesā, dzejnieks vēlējās rakstīt "Atskatu uz revolūciju" un "nodoms un cerības". 2. novembra ierakstā tādēļ viņš atzīmēja nelielu uzmetumu paredzētajam sacerējumam. Rainis literāri tēlainā formā paskaidroja savu attieksmi pret tautu, revolūciju. Savukārt 27. novembrī "Dienas hronikā" viņš projektēja par tiesas procesu sacerēt komēdiju pēc Aristofāna darbu parauga. Komēdijā būtu kariķēta valdības nespēja izrēķināties ar revolucionāriem un vāciešu apvainojumi par banku laupīšanu utt. Ierakstā ieskicēta komēdijas sižetiskā virzība atsevišķos cēlienos.

"Dienas hronika" ļoti labi atspoguļo Raiņa literāri māksliniecisko ideju avotus, jo sniedz priekšstatu par lasīto literatūru. Filozofija, zinātne, literatūra bija viens no centrālajiem avotiem, kurā Rainis smēlās vielu daiļradei. Turklāt izlasītais ne tikai deva jaunas domas, bet nostiprināja arī pašapziņu un pārliecību par savu intuitīvo centienu pareizību. Tā tas bija jau jaunības periodā. Kastaņolā šajā ziņā radikālas izmaiņas nav novērojamas. Tāpat kā ģimnāzijas un universitātes gados arī Kastaņolā dienasgrāmatu dzejnieks izmantoja iegūtā idejiskā materiāla fiksācijai un it kā pirmajai pārbaudei rakstīta vārda formā. Ierakstos dzejnieks citur sastapto pārveidoja un piemēroja savām izjūtām un iekšējai pārliecībai, komentējot no savu uzskatu viedokļa.

Ja ģimnāzijas un universitātes periodā viņa rūpes galvenokārt saistījās ar piespiešanos regulāri strādāt, tad Šveicē citu autoru grāmatas saasināja jautājumu par viņa paša ideju oriģinalitāti un produktivitāti, kā arī mākslinieciskās izteiksmes savdabību. Jaunībā pārējo piemērs mudināja arī pašu vairāk strādāt. Kastaņolā tāpat palika spēkā jautājums par darba kvalitāti. Taču pirmajā vietā pakāpeniski izvirzījās kvalitātes novērtējums mākslinieciski literārā novatorisma aspektā.

Ieraksti ārzemju trimdā liecina, ka dienasgrāmata, neskatoties pat uz "rēķinu grāmatas" formu, joprojām dzejniekam sniedza ļoti lielas pašanalīzes un pašnovērojuma iespējas. Tieši dienasgrāmatā Rainis varēja izvirzīt jautājumu par savu ideju un stila novatorismu. Ieraksti it kā palīdzēja viņam labāk tikt skaidrībā ar sevi. Uzrakstītie vārdi bija kļuvuši par noteiktiem formulējumiem problēmas atrisinājumā.

Jau pirmajos Šveices gados Raini daudz nodarbināja garīgais stāvoklis, viņa domu un izjūtu vitalitāte. Ar savu fizisko možumu viņš saistīja iespēju saglabāt arī visas daiļrades idejisko vitalitāti. Nereti tādēļ dienasgrāmatā izsacījās par to, ja viņš pats būs jauns, jauna un rosinoša būs arī viņa dzeja.

Interesanti vērot, kā dienasgrāmatā nostiprinās agrāk nesastapts vārds atjaunošanās. Kastaņolā Rainim pakāpeniski izvirzās iepriekš nebijusi atskārsme atskārsme par nepieciešamību atjaunot savus speķus un rast tādus enerģijas avotus, kas viņa darbiem piedotu jaunu izteiksmi un virzienu. Dzejniekam radās bailes sevi atkārtot. Viņš baidījās atkārtoties mākslinieciski idejiskajā ziņā un formas elementu jomā. Priekšplānā nostājās problēma nevis par sava stila nostiprināšanu, bet gan par stila sistēmas atjaunošanu un rezultatīvu variēšanu.

"Dienas hronikā" tam veltīta ļoti liela vērība. Izteikumi par to parasti ir lakoniski, tomēr savā emocionālajā spriegumā ļoti kategoriski.

1907. gada 20. augustā, piemēram, Rainis atzīmēja: "Viss izšķirošais atkaras no paša.. Galvenais ir pats". 27. septembrī dzejas stila izteiksmība konkrēti saistīta ar savu fizisko stāvokli: "Šogad vājāki dzejoļi: esmu jau vecā stilā izrakstījies, jāatrod jauns stils. Tas nāks, kad atpūtīšos".

Jauna stila iespējamību Rainis bieži saskata it kā jaunas dzīves sākumā. 7. oktobrī par to teikts: "Šovasar manos dzejoļos nau nekā jauna. Tam jānāk, kad sākšu jaunu dzīvi". 8. decembrī lasāms: "Mana poēzija pārdzīvojusies, jābūt jaunam". 16. decembrī: "Darbs, manas dzejas mazvērtīgas, pats sev tieku garlaicīgs. Ko darīt? Atjaunoties, uzņemt saturu. Vajga spēka". Trīs dienas vēlāk: "Nākt pie jaunas dzīves".

Rainis, bez šaubām, ļoti labi apzinājās darba lomu. Viņš zināja darba procesa priekšrocības atklāt jaunas idejiskas perspektīvas. Dzejnieks skaidri izjuta nodarbību veida maiņas labdarīgās sekas, kad krasāka pārmaiņa var sniegt garīgu atpūtu. Raiņa priekšstatos figurēja arī atziņa, ka ne vienmēr visu spēj izšķirt fiziska atjaunošanās. 1908. gada 2. janvārī viņš saka: "Jādara savs dzejas darbs, tad būs viss labi".

Lasot 1907. gada "Dienas hroniku", tā vien gribas teikt, ka dienasgrāmata automātiski pieskaņojusies tās autora dabai, temperamentam un tām visām iekšējām kustībām, kuras pakāpeniski pārveidojušas dzejnieka personību laika ritējumā.

"Dienas hronikas" pašdarbīgums, tās automātiskā pieskaņošanās, saprotams, ir tikai šķietams iespaids. Ierakstu saturā un formā atspoguļojas Raiņa apzinātā tendence dienasgrāmatu izmantot un pakļaut savām tā laika garīgajām interesēm un psihiskās dzīves organiskajām vajadzībām.

1907. gadā Rainis rakstīja tikai "Dienas hroniku". 1908. gadā bez hronikas samērā regulāri rakstītas arī dienasgrāmatas rakstura piezīmes uz atsevišķām lapiņām. Tās liktas vāciņā ar nosaukumu "Atdomās". Tādējādi 1908. gadā dzejnieka dienasgrāmata it kā dubultojās, risinoties divos virzienos. Tomēr arī 1908. gadā no dienasgrāmatas materiāliem plašāko klāstu ieņēma hronika.

Hronikas un piezīmju teksti nereti saturiski vienoti. Tādās reizēs Rainis mēdza atzīmēt hronikā, ka plašāk attiecīgo tēmu apskata piezīmēs. Tā, piemēram, 1908. gada 25. janvārī hronikā teikts: "Rakstu n.j., (domas)". Rainis tolaik intensīvi gatavoja publicistisko apceri "Latvieši", ko dienasgrāmatā mēdza apzīmēt ar burtiem "n.j." (nacionālais jautājums). Iekavās vārds "domas" norāda, ka tajā dienā izdarīts apjomīgāks ieraksts dienasgrāmatas rakstura piezīmēs.

1908. gadā Rainis dienasgrāmatas piezīmēm saka piešķirt īpašu nozīmi. Tāpat kā 1906. gadā viņš centās no ierakstiem izveidot zināmu apkopojumu.

1908. gada 23. janvāra hronikas ierakstā lasāms: "Domas: reflexijas, ko pārrakstu, paliek bez izlietošanas, materiālu nevaru nogrūzt bez sekretāra". Pārrakstīšanas darbu, bez kura nevarēja iztikt savā daiļradē, kā arī vēstuļu sacerēšanā, Rainis ne visai mīlēja. 1908. gadā aizsāktā dienasgrāmatas tekstu pārrakstīšana ilgi neturpinājās.5

Jautājums par "refleksiju" racionālu un paliekošu izmantojumu Kastaņolas pirmajā laikā izvirzījās daudzkārt un no "dienas kārtības" netika svītrots visā turpmākajā mūžā. Rainis sāka apzināties ne tikai savas dzejas un dramaturģijas nozīmību. Viņā pakāpeniski nostiprinājās pārliecība arī par citu darbības veidu (proti, dienasgrāmatu) spēju noderēt un ietekmēt sabiedrisko domu. Ieraksti liecina, ka viņš sācis izvēlēties nosaukumu savām pārdomām. Pagaidām ir divi apzīmējumi "Atdomās" un "Refleksijas". Ar laiku skaits kļuva lielāks.

Arījautājums par sekretāra palīdzību (pirmo reizi izvirzīts tātad ap 19071908. g.) turpmāk atkārtojās bieži. Rainis dienasgrāmatās vairākkārt jūsmoja par J.Ekermaņa palīdzību Gētem. Vācu dzejnieka sekretārs pierakstīja Gētes stāstījumus un izveidoja interesantu grāmatu.6

Dažreiz Rainis cerēja uz Aspazijas līdzdalību "sava Ekermaņa" lomā.7 Bija vēl citi projekti, tomēr dzejnieka vēlēšanās piepildījās tikai pēc nāves, kad sāka publicēt dienasgrāmatu materiālus, un viņa filozofiskās refleksijas iekļāvās sabiedriskās domas attīstībā.

Jaunībā 80. gados Rainis mēdza pievērsties dienasgrāmatai vairākas reizes dienā. Šis paradums saglabājies arī Kastaņolas gados. Visticamākais, tas noticis dienās, kad viņa domas ieguva sevišķu intensitāti.

Piemēram, 1908. gada 23. janvārī ierakstiem "Atdomās" dzejnieks pat izvēlējies virsrakstu "Sociālisms un māksla". Pakāpeniski pirmo reizi tikai ieskicētajai tēmai radušies jaunu risinājumu aspekti, kuri dzejniekam šķita pietiekami svarīgi un rakstveida fiksācijas cienīgi. Tēma sākumā raksturota plašākā skatījumā, lietojot tādus vispārīgus jēdzienus, kā "sociālisms", "ētika", "kultūra", "tauta", "individs". Pēc tam dzejnieks pievērsās ģēnija un sabiedrības attiecībām, tad literatūras stāvoklim pēc 1905. gada revolūcijas un beidzot subjektīvā faktora nozīmei daiļradē.

"Atdomās" ieraksti nav izdarīti regulāri. Starp tiem mēdza būt nedēļu un pat vairākus mēnešus ilgs starplaiks. Toreiz vienīgi "Dienas hroniku" Rainis rakstīja sistemātiski.

Saturiski vienoti ne tikai hronikas un piezīmju teksti. Daži ieraksti "Atdomās" sasaucas ar tolaik rakstītajām vēstulēm. Precīzāk būtu jāsaka: vairāki dienasgrāmatas ieraksti pārveidojušies vēstuļu uzmetumos. Tādos gadījumos dienasgrāmatā dzejnieks sāka uzrunāt adresātu, centās savu domu izklāstīt viņam saprotami u.tml.

1908. gadā Idejiski pilnvērtīgāka sarakste Rainim izveidojās ar literatūras kritiķi un publicistu Jāni Jankavu. Vēstuļu apmaiņu ierosināja luga "Uguns un nakts". Jankavs vēstulēs daiļdarbu analizēja no literāri teorētiskā viedokļa. Rainis kritiķa iniciatīvu pieņēma un tādā pašā garā viņam atbildēja, paskaidrojot gan par iecerēm lugas sižeta un tēlu veidojumā, gan raksturojot savu mākslinieciski estētisko pozīciju kopumā.

"Dienas hronikā" par Jankavam sagatavotajām vēstulēm atzīmēts lakoniski, atbilstoši hronikas stilam. Vispusīgāk vēstuļu izraisītās pārdomas atstāstītas un idejiski variētas piezīmēs.

Dienasgrāmatas rakstura piezīmes nav saturiski vienotas tikai ar "Dienas hronikas" tekstu un vēstulēm. Saistības virzieni tiecas arī uz pārējām dzejnieka darbības sfērām. Piezīmēs konstatējamas sakarības ar attiecīgajā dienā fiksētajām radāmajām domām dramaturģijā. Rakstītais sasaucas ar radošo darbu, jo patiesībā atspoguļo Raiņa tās dienas pārdomu galveno tematiku kompleksi. Problēmas, kuras tajā dienā dzejnieku bija pārņēmušas, viņa apziņā ieguva lielu daudzveidību. To atsevišķus tematiskus atzarus viņš varēja fiksēt gan daiļrades eksperimentālajos materiālos (radāmās domās), gan vēstulēs un dienasgrāmatā.

Piemēram, 1908. gada marta vidū Rainis atkal pievērsās lugai "Kurbads" (tā aizsākta Slobodskas izsūtījuma laikā). Viņš sagatavoja samērā plašu un problemātiski izvērstu radāmo domu materiālu. Tolaik Šveicē viņš šo lugu uzskatīja gandrīz par pašu nozīmīgāko daiļdarbu savā radošajā biogrāfijā. Intensīvais darbs, apcerot "Kurbada" saturu un tā kompozicionālo izkārtojumu, parasti turpinājās dienasgrāmatā. Tajos tālāk risināta satura problemātika, izteikti jauni priekšlikumi utt.

Atgriešanās pie kādas idejas, tendence turpināt iepriekš aizsāktas domas attīstības procesu varbūt arī ierosināja Raini piezīmes dēvēt par "Atdomām", bet nevis par "Domām" vai "Pārdomām". Savukārt apzīmējums "Refleksijas", kas pirmo reizi dzejnieka rokrakstos parādās 90. gadu otrajā pusē, varēja būt radies Gētes atziņu apkopojuma "Maksimas un refleksijas" ietekmē.

"Atdomās" sastopami ne tikai relatīvi noslēgtāki un pabeigtāki filozofiski formulējumi vai iecerēto daiļdarbu radāmo domu turpinājumi. Dienasgrāmatas piezīmēs daudzi ieraksti vēsta par dzejnieka skatījumu uz sevi, tā teikt, no malas.

1908. gada 26. maijā Rainis rakstīja: "Pa laikam nāk sevišķa patika ar atsev. darbu nodoties: dzejot, filozofēt, tehniski atradumi taisīt, plānus, kā naudu dabūt, metrika, tulkošana, ceļošana, retāk rokas darbu darīt. Dzejošanā atkal šķirības: politika, daba, filozofija, skumība, taut. dz. veids, mīlestība, vec. pesimisms, mana strofa. Gars prasa pārmaiņu..".

"Atdomās" dažreiz lasāmas rindas, kas ar pārējo tekstu nav vienotas. Tādās reizēs Rainis atzīmējis kādu dzejisku frāzi, filozofisku ekspromtu, kas, acīmredzot, ienācis prātā rakstīšanas brīdī. Dažkārt tādi lakoniski izteikumi, noprotams, pierakstīti lasītās literatūras iespaidā.

1908. gada dienasgrāmatas materiāli liecina par Raiņa garīgās dzīves daudzveidību un dinamiku. Turklāt tajos vērojama savdabīga iekšēja kustība. Doma tiek pārveidota, pēc kāda laika atkal no jauna iesaistīta pārdomu procesā, izziņas objekts skatīts citādākās sakarībās ar pārējām parādībām u.tml. Dienasgrāmatās tādējādi saturiskais materiāls atrodas laboratoriska darba ritmā un nepārtrauktā kustībā.

Turklāt fiksētās atziņas bieži arī stilistiski noslīpētas. 1908. gada ierakstos tas īpaši izceļas. Vēlāk, sevišķi 1912. gadā, kad Rainis dienasgrāmatai pievērsa ļoti lielu uzmanību un tāpat konstatējama dienasgrāmatas satura iekšēja dinamika, stilistiskās rediģēšanas darbs nav akcentēts. Tas galvenokārt tādēļ, ka 1908. gadā viņš speciāli piestrādāja, lai sagatavotu publikāciju. Vēlākajā dzīves posmā dienasgrāmatas materiālu izdošanas ideja netika atmesta, taču tā vairs nebija tik aktuāla.

1908. gada vidū pirmo reizi minēts arī publikācijas nosaukums "Dzejnieka dienasgrāmata", ar kuru jau daļēji sastapāmies 90. gados.

"Dienas hronikā", kā jau minējām, bija pastāvīga iedaļa "Projekti". Tajā dzejnieks izvirzīja dažādus priekšlikumus. Nereti tos viņam būtu grūti realizēt. Daudzreiz tie ir pat utopiski, dzejniekam pilnīgi nepiemēroti un pretruna ar viņa raksturu, ētiskajiem priekšstatiem (piemēram, par "naudas dabūšanu"). Tomēr "projektēt" Rainim patika. Arī lasīt šos projektus vienmēr saistoši, jo tie liecina par dzejnieka personību no neparastākas puses. Šajā darbā, saprotams, aplūkojam tos projektus, kuri attiecas uz dienasgrāmatu.

Pirmais no tiem atzīmēts 1908. gada 17. jūnijā: "Proj.: Dzejnieka dienas grāmata". Projekts detalizētāk izvērsts tās pašas dienas "Atdomu" lapiņās.

"Dzejnieka dienasgrāmata" paredzēta divās daļās un kā ļoti apjomīgs un vispusīgs radošās personības dzīves un literārās darbības aptvērums. Pirmkārt, konstatējams projektētā darba sintētiskais raksturs. "Dzejnieka dienasgrāmatā" ietilptu dažādu žanru materiāli un ne tikai dienasgrāmata tās tradicionālajā izpratnē. Otrkārt, plānojuma vēriens ļoti grandiozs un ne bez zināmiem utopiskuma elementiem. Pēc sava vēriena projekts ļoti līdzīgs t.s. nākotnes cilvēka romāna iecerēm, kurās tāpat izpaužas žanru sintēzes un utopiskuma momenti.

Pirmo daļu pēc Raiņa plāna vajadzētu ievadīt refleksijām. Pēc refleksijām sekotu aforismi. Tos dzejnieks rakstīja gandrīz visas savas radošās darbības laikā. Bija arī tādi posmi, kad viņš sevišķi intensīvi pievērsās aforismiem. Arī dienasgrāmatās atsevišķi ieraksti ar minētā žanra iedabu.

"Dzejnieka dienasgrāmatas" pirmajā daļā būtu iekļautas "sarunas". Ar tām, ļoti iespējams, domātas sarunas ar Aspaziju. Tāda iedaļa ir hronikā.

"Sarunās" parasti iztirzāta literāri estētiski jautājumi vai literārās dzīves notikumi Latvijā un pārējā pasaulē.

Pirmajā daļā ietilptu "dienas uzzīmējumi". Tā apzīmēti "Dienas hronikas" materiāli kopumā. "Dienas uzzīmējumi" publikācijā būtu papildināti ar iespaidiem "par lasīto" un "par notikumiem dzimtenē", kā arī vairāk pastāstot "par sevi".

Kastaņolas periodā Rainis dienasgrāmatā bieži izteicās par nepieciešamību ceļot un rakstīt pēc tam ceļojuma aprakstus. "Dzejnieka dienasgrāmatas" pirmajā daļā viņš tādēļ plānoja arī ceļojuma piezīmes"par Itāliju", "par ceļojumu".

Publikācijas pirmajā daļā Rainis gribēja iesaistīt dzejoļus. Turklāt ne tikai savus, bet arī Aspazijas ("dzejoļus no abiem"). Gribēja ievietot vēstules, kas "rakstītas draugiem atklātībai, kā polemikas", un vēstules, kas saņemtas no lasītājiem ("no publikas"). Plānā ietilpst kritika ("kritikas sava iespaida veidā") un dažādi padomi lasītājiem (iekavās paskaidrots: "Kā Tolst. domas uz katru dienu").

"Dzejnieka dienasgrāmatas" pirmās daļas projekts grandiozs, bet ne atrauts no reālajām iespējām. Pilnīgi citādāks (dzejnieka fantāzija atraisījusies pilnā sparā) otrās daļas plāns. Tā uzbūvē Rainis gandrīz pilnīgi atsacījies no dienasgrāmatas formas, kas faktiski daļēji jau sastopams iepriekš. Ieceres oriģinalitāti viņš, saprotams, ļoti skaidri apzinājās arī pats. Ne velti plāna vidū pēkšņi iesaucies: "Redzēšu, kurš pirmais pakaļ taisīs".

Otrajā daļā viņš gribēja publicēt J.Jankava vēstules par literatūru, savus tulkojumus, dažādus projektus, "idejas un iniciatīvas", savu biogrāfiju, atmiņas un beigās "Gaismas pili", tolaik iecerētu romānu, kuram saglabājušās radāmās domas.

Kā jau paskaidrojām, "Dzejnieka dienasgrāmatas" projekts daudz neatšķiras no Raiņa prozas iecerēm. Faktiski secinājumu varam attiecināt arī uz dramaturģiju. Piemēram, nepabeigto lugu "Kurbads" un "Imants" materiālos tāpat konstatējamas žanru sintēzes idejas (dzejas, prozas formu tuvinājums).

Raiņa emigrācijas pirmo gadu ikdienas autobiogrāfiskās piezīmes tātad liecina par noteiktām izmaiņām dienasgrāmatas funkcijās. īpaši tas attiecas uz "Dienas hronikas" uzdevumiem.

Hronikas iekārtošana, tās iedalījumu uzbūve un ierakstu saturs atgādina kādu Gētes sarunu ar J.Ekermani.

Gēte stāstījumā pievērsās savam autobiogrāfiskajam darbam "Poēzija un īstenība". Viņš vērtējoši raksturoja grāmatu un pie reizes izsacīja vispārīgus ieskatus. Gēte uzskatīja, ka cilvēka dzīvē memuāristiska nozīme ir tikai jaunības gadiem. Tajos atspoguļojas personības attīstības process, un tādēļ dotais periods ir memuārista spalvas cienīgs. Savukārt pret mūža brieduma gadu attēlojumu Gēte izturējās kā pret hronikas rakstīšanu. Tad runa neesot par cilvēka dzīvi, bet gan par viņa darbību. Ne tikai priekš sevis, bet arī priekš citiem interesantākais esot jaunības periods, kad cilvēkā dominē attīstības problemātika. Vēlāk pārsvarā sākoties konflikti ar apkārtējo vidi, un tad attiecīgās personas biogrāfija plašākas aprindas var saistīt vienīgi tajā gadījumā, ja sasniegti nozīmīgāki rezultāti.8

Gētes vārdu atbalss saklausāma Raiņa pieejā. Acīmredzot tomēr šajā gadījumā nevaram runāt par perspektīvas idejas tiešu pārņemšanu. Līdzību drīzāk nosaka tipoloģiska kopība personības izaugsmes stadijās. Rainis Kastaņolas periodā bija tāpat kā pirms viņa Gēte sasniedzis to vecumu, kad dzīvē stabili galveno vietu ieņēma praktiskā darbība, par kuras specifiskāko atspoguļojuma veidu kļuva hronikas forma.9

Bez šaubām, hronista pozīcija neizslēdza pašnovērojumu iespējamību un pašanalīzes secinājumu konstruktīvu izmantojumu tālākajā dzīvē. Gētes doma par attīstības faktora prioritāti jaunības periodā, protams, nav absolutizējama. "Fausta" autora novērojums īsti neiederas arī Raiņa dzīvē. Tiesa gan, viņa pašattīstības analīze izmainījās un ar visu savu būtību pieskaņojās pārmaiņām, kad personības esamībā galvenā kļuva darbība. Raiņa 80., 90. gadu un Kastaņolas dienasgrāmatas par šīs pieskaņotības virzību liecina ļoti lielā mērā.

Pēc samērā spriegas pievēršanās dienasgrāmatai 1907. un 1908. gadā un zināmas kulminācijas grandiozajā "Dzejnieka dienasgrāmatas" projektā seko krasāks atslābums Raiņa interesēs par savām ikdienas autobiogrāfiskajām piezīmēm.

No 1909. līdz 1911. gadam viņš dienasgrāmatu turpināja reti. Nemaz nav izmantota hronika. Dzejnieku minētajos gados nenodarbina dienasgrāmatas funkciju un žanra jautājumi.

"Dienas hroniku" Rainis turpināja rakstīt 1912. un 1913. gadā. Nosauktajā posmā viņa tieksmes "dienasgrāmatot" bija atraisījušās agrāk nesastaptā mērā. Viņš rakstīja hroniku, dienasgrāmatu bloknotā, kā arī izdarīja dienasgrāmatas rakstura piezīmes uz atsevišķām lapiņām. Turklāt to visu darīja pamatīgi, ar dziļu interesi, nežēlojot laiku un garīgos spēkus.

Salīdzinot 1907 1908. gada hroniku ar šo dienasgrāmatas veidu 10. gadu sākumā, vērojamas noteiktas atšķirības. 19121913. gada hronika nav tik formāla un konsekventa iedalījumu secībā. Pirmajā hronikā, kā turpmāk sauksim 1907 1908. gadā rakstīto, dzejnieks centās katra ieraksta tematiskos komponentus vienmēr izkārtot noteiktā kārtībā, tādējādi ik dienas it kā aizpildot zināmu formulāru. Otrajā, 1912 1913. gada, hronikā šī tendence neizceļas. Iedalījumu secība bieži mainās. Dažreiz nākusi klāt jauna tematika, kura savukārt pēc neilga laika aizstāta ar citu. 1912. gadā Rainis nedaudz eksperimentēja, mēģinot izmainīt (racionalizēt) hronikas formu.

Tomēr principā abu hroniku saturiskā uzbūve daudz neatšķiras. Kopēja ir satura virzība no sākumā dotajām ziņām par celšanos no rīta un laika apstākļiem. Tam seko ziņas par saņemto pastu, dienā rakstītajām atbildes vēstulēm, daiļdarbiem un pašsajūtu. Abās hronikās ieraksti parasti noslēdzas ar attiecīgās dienas galveno domu atstāstu un dažādu projektu fiksēšanu.

Rainis otro hroniku iesāka gada pirmajā dienā. Dzīves jaunā etapa priekšvakarā, liekas, viņam gribējies konkrēti formulēt savus turpmākos uzdevumus. 1912. gada 1, janvāra hronikas ieraksts tādēļ sastāv no vistuvākajā laikā realizējamu radošu ieceru uzskaitījuma, kurā ietilpst arī dienasgrāmatas jēdziens.

Tā kā dienasgrāmata nosaukta starp sagatavotajām grāmatām, tad ļoti iespējams dzejnieks kārtējo reizi atcerējās par savu autobiogrāfisko materiālu publikāciju. Taču viņš varēja sev atgādināt nepieciešamību turpmāk regulāri rakstīt dienasgrāmatu. 1911. gadā pēdējais ieraksts bija izdarīts novembra beigās. Liela interese par dienasgrāmatu pagaidām nebija arī 1912. gada sākumā. Pēc jaunā gada pacilātībā sastādītā plāna hronika turpināta tikai 22. februārī. Arī bloknotā viņš uzsāka rakstīt tikai februāra beigās.

22. februāra hronikas teksts sākas ar vārdiem: "Svars 61,3. Diena gaiša". Otrajai hronikai šie vārdi ļoti tipiski. Ja pirmās hronikas dienas formulārā Rainis sākumā norādīja stundu, cikos atmodies un cēlies no gultas, precīzi nosauca gaisa temperatūru un atzīmēja par vingrošanu, tad 1912. un 1913. gadā viņš par to minēja retāk. Otrajā hronikā ieraksti visbiežāk sākas ar nupat citētajām ziņām. Rainis tolaik rūpīgi sekoja savam svaram, bet par laika apstākļiem, kas kopumā varēja atstāt lielu ietekmi uz viņa garīgo noskaņojumu, izsacījās samērā aptuveni: "Diena gaiša, silta", "Diena mācas", "Līst, auksts", "Saule" u.tml. Pēc tam pa lielākai daļai dzejnieks raksturoja savu labsajūtu.

Ļeva Tolstoja dzīvesbiedre Sofija Andrejevna dienasgrāmatā daudzkārt izsacījusies par vīra noskaņojumu gan aktīva radoša darba periodos, kad viņš pec tradicionālās rīta cēliena rakstīšanas no kabineta uz pusdienām iznāca līksms un jautrība saglabājās visu dienu, gan dienās, kad rakstīšana neveicās, un viņš staigāja sadrūmis un bija pret viņu īgns.10

Līdzīgas svārstības Raiņa noskaņojumā labi izsekojamas otrās hronikas ierakstos. Protams, noskaņojuma izmaiņas vērojamas arī pārējos dzejnieka autobiogrāfiskajos tekstos, jo emocionālā dinamika (īpaši pāreja uz slikto pusi) bija viens no dienasgrāmatas rakstīšanas centrālajiem stimuliem. Otrajā hronikā šī kustība pārskatāmāk uztverama galvenokārt tādēļ, ka ierakstos dzejnieks nav tik konsekvents pierakstu formulāra izpildē, bet vairāk pakļāvies emocijām.

1912. gada 1. janvārī iesākto hroniku Rainis spēja turpināt gandrīz tikai pēc diviem mēnešiem acīmredzot tādēļ, ka ne visai teicami veicās radošais darbs. 22. februārī pēc vārdiem "Diena gaiša" paša Raiņa garīgais stāvoklis atspoguļots pretējās, "tumšās" nokrāsās: "No rīta neēdu, nevingroju.. jūtos noguris., neeju staigāt., noguris visu dienu, nelaba dūša". Radošā pasivitāte pārvērtusies pat zināmā izmisumā: "Sākt kaut kuru darbu". Nākošās dienas ieraksts noslēdzas ar līdzīgu izsaukumu: "Sākt darbu".

Sofija Tolstoja, uz kuras novērojumiem vēlreiz gribam atsaukties, konstatējusi vienu ļoti interesantu likumsakarību vīra daiļrades psiholoģijā. Ja Ļevs Tolstojs sāka lasīt angļu autoru romānus, tad tas nozīmēja, ka visai drīz viņš sāks rakstīt un izbeigsies it kā bezdarbīgais jaunā daiļdarba apdomāšanas posms."

Manuprāt viens no Raiņa maksimālas radošas atraisītības vēstnešiem bija viņa pastiprinātās alkas plānot. Tātad vēlēšanās izvirzīt tēmas un dažādu ideju risinājumus, interesēšanās par atsevišķiem tēliem, sižetiem utt. Plāna sastādīšana rosināja garīgu pacēlumu, kas ātri varēja pāraugt daiļdarba praktiskā sacerēšanā.

1912. gada februāra beigu un marta sākuma hronikas ierakstos uzskatāmi izsekojama dažādu projektu pakāpeniska nomaiņa ar atzīmēm par konkrēti veikto radošo darbu (marta sākumā, piemēram, uzrakstīti vairāki fragmenti lugai "Jāzeps un viņa brāļi").

Daiļrades process un apmierinātība ar paveikto dzejnieka domu pasauli parasti izvirzīja kontemplatīvākā gultnē. 1912. gada 26. februārī Rainis dienasgrāmatas bloknotā uzsāka pierakstīt "gatavās domas", kuras bez zināmas garīgas līdzsvarotības un apcerīguma nebija iespējamas. Bloknotā Rainis vēlējās dienasgrāmatas formā apkopot filozofiskas, literāri teorētiskās, dabaszinātniskās un citas atziņas.

Par refleksiju pastiprināšanos dzejnieka apziņā un to saistību ar filozofiskās un teorētiskās domas atraisītību 28. februāra hronikas un dienasgrāmatas ierakstu salīdzinājums liecina ļoti zīmīgi. Hronikas ierakstā Rainis atzīmēja, ka tajā dienā Šveices paziņām stāstījis par savu dzīvi. Stāstījumu viņš esot veidojis "kā drāmu". Šī improvizācija viņu pamudināja dziļāk pārdomāt drāmas būtību, žanra specifiku, raksturīgākos elementus utt. Hronikā viņš paskaidroja, ka tādēļ vēlreiz lasīta teika par Augstrozes meitiņu, kas "ir labs temats drāmai". Dzejnieks tajā dienā fiksēja piezīmes aizsāktajai lugai "Augstrozes meitiņa" (15, 394,396. Ipp.). Savukārt dienasgrāmatas bloknotā ierakstīja "gatavās domas", kuras it kā noslēdza gan minēto improvizēto stāstījumu, gan darbu pie aizsāktās lugas. "Gatavās domās" rezumēta drāmas žanriskā problemātika literāri teorētiskā aspektā. Rainis aplūkoja drāmas satura idejiskās un sižetiskās koncentrācijas jautājumu, drāmas žanra vēsturiskās izmaiņas, salīdzinot Šekspīra, Šillera un Ibsena pieeju. Noslēgumā viņš vērtēja Gētes "dramatiķa" talantu.

Hronikas ieraksti ne tikai palīdz novērot dzejnieka darbā konstatējamo pāreju no radošas pasivitātes uz izteiktu jaunrades aktivitāti. Hronikas ie-

2 1 7

rakstos varam izsekot arī pretējas iedabas procesu. Varam uzzināt par tiem apstākļiem, kas nelabvēlīgi atsaucās uz Raiņa daiļradi un garīgo dzīvi kopumā. Hronika labi atklāj tās izpausmes, kuras dzejnieku parasti pavada nospiestības un nomāktības periodos, kad ierakstos ilgāku laiku atkārtojas vārdi "nestrādāju", "nelaba dūša" u.tml.

1912. un 1913. gads Raiņa dzīvē bija viens no radoši auglīgākajiem posmiem viņa literārajā biogrāfijā. Taču arī šajā etapā nereti hronikā parādās vārdi "atkal nāves domas".

Tajā laikā, kad dzejnieks hronikā izsacījās par sevi vispesimistiskākajā garā un žēlojās par nestrādāšanu, ieraksti dienasgrāmatas bloknotā neapraujas. "Gatavās domas" radās un fiksētas pat "vistumšākajās" dienās.

Tiesa gan, nedaudz izmainās "gatavo domu" tematika. Reizēs, kad lasāms par "nāves domām", bloknotā parasti runāts par attiecībām ar Aspaziju. Tomēr arī tad dzejniekam gandrīz vienmēr izdevies no savas ģimenes sasāpējušajiem jautājumiem pāriet uz tīri filozofiski vispārinošākiem novērojumiem par divu radošu personību sadarbības iespējām, mīlestību, sievietes un vīrieša lomu ģimenē, sabiedrībā utt.

Hronikā "tumšajās" dienās gandrīz vienmēr atkārtojas sūdzēšanās par vēstuļu nerakstīšanu. Ja bija sakrājušās vairākas neatbildētas vēstules, dzejnieks sāka nervozēt un hronikā paškritiski šaustīt savu neprasmi šo darbu veikt regulāri, neatliekot uz vēlāku laiku.

Otrās hronikas ieraksti liecina, ka radošās pasivitātes periodi turpinājušies dienas trīs, četras. Kā jau teicām, "gatavo domu" atzīmēs nav pārtraukumu. 1912 1913. gadā pašanalīzē dzejnieks jau bija nonācis līdz zināmai pilnībai un ļoti labi, domājams, prata tikt galā ar savu jūtīgo dabu, emocionālā noskaņojuma svārstībām un citiem faktoriem viņa raksturā un temperamentā, kas varēja bremzēt galveno radošo darbību.

Daži otrās hronikas ieraksti sacerēti vēlāk. Rainis tādos gadījumos norādīja abus datumus. Viņš atzīmēja gan to dienu, par kuru rakstīts, gan laiku, kad tas praktiski darīts. Tātad pēc dzejnieka pārliecības hronikai bija jēga vienīgi tad, ja to raksta regulāri un tādēļ beigās tā patiešām var sniegt hronikālu ainu par viņa dzīvi un darbu. Ieraksti par iepriekšējām dienām lakoniski. Dzejnieks, visticamākais, atcerējies tikai pašu svarīgāko. Bet ar to pilnīgi pietika, lai nemazinātos hronikas vērtība.

Iepriekš sastapāmies ar Raiņa akcentēto laika vienību dienu. Bija periods, kad viņam īpaši gribējās apkopot vienā dienā paveikto un vienkopus koncentrēt vienas dienas dažāda rakstura materiālus. Liekas, arī citkārt dzejnieks izjuta dziļāku nepieciešamību pēc noteiktas laika mērvienības. Kā liecina otrā hronika, 1912. gadā viņš sevišķu vērību veltīja plašākam posmam mēnesim.

Katra mēneša pirmās dienas hronikas ieraksts atvēlēts zināmai statistikai, apkopojot aizvadītajās trīsdesmit dienās paveikto un nosakot svarīgākos uzdevumus nākošajam mēnesim. Tādu atskaiti un plānošanu pats dzejnieks dēvēja par "mēneša rēķinu savešanu".

Ierakstam jeb, citādāk sakot, savdabīgajam atskaites un plāna dokumentam bija vairākas stabilas iedaļas. Viena no tādām iedaļām attiecās uz perspektīvā izdodamām grāmatām un dzejas publikācijām presē. Rainis šajā iedaļā nosauca grāmatas un konkrēti norādīja, kādiem periodiskajiem izdevumiem jāsūta dzejoļi.

Patstāvīga iedaļa paredzēta lasāmajai literatūrai, kā arī vairākiem tādiem jautājumiem, kas bija cieši vienoti ar "gribas piespiešanu". Tā, piemēram, katrā "mēneša rēķinā" dzejnieks atgādināja nepieciešamību neatlikt uz vēlāku laiku vēstuļu sacerēšanu. Katru reizi atkārtojās tāda kā pavēle "vingrot". Dzejnieks atgādināja arī par dienasgrāmatas rakstīšanu, kaut gan tolaik, liekas, tas nebija tik aktuāli.

Atskaitei un plānam veltītie ieraksti, protams, deva Rainim uzskatāmāku priekšstatu par radošās darbības kvantitāti un nerealizētajām iespējām. Jāsaka, tendence iegūt precīzu ieskatu par savu darbību uzskatama par vienu no Raiņa personības galvenajām īpašībām vispār. Viņa noslieksme uz dažāda rakstura pārskata aprēķiniem (nereti ļoti detalizētiem un varētu pat teikt sīkumaini pedantiskiem) konstatējama ne tikai dienasgrāmatas, bet arī vēstulēs Aspazijai, A.Deglavam, A.Gulbim, E.Birzmekam-Upītim un citiem, ar kuriem viņu saistīja kopēji pasākumi. Dažādu atskaišu, aprēķinu, plānojumu piezīmju materiāli (tas viss, ko tradicionāli dēvē par rakstnieka piezīmju grāmatiņām) veido atsevišķu grupu (diemžēl pagaidām nepublicētu) dzejnieka rokrakstu arhīvā.

Tomēr mēneša sākuma hronikas ierakstiem bija ne vien, sacīsim, statistiska nozīme. Sagatavotā atskaite un plāns palīdzēja dzejniekam labāk koncentrēties radošajam darbam, pārvarēt uzmācošas apātijas un "nestrādāšanas" simptomus. Piemēram, pirms 1912. gada marta "mēneša rēķina" iepriekšējais ieraksts noslēdzas ar vārdiem: "Grūtsirdība sakasa Ļoti iespējams, "grūtsirdību" vai pat "nāves domas" toreiz dzejniekam liela mērā palīdzēja pārvarēt "mēneša rēķinu savešana", kas domas ievirzīja vitālākā gultnē. Turpmākie marta sākuma ieraksti apstiprina šo minējumu, jo neliecina par "grūtsirdības" turpināšanos. Rainis paredzēja lasīt Sofoklu, Eshilu, vācu periodiskos izdevumus. Arī tas, bez šaubām, liecina par māksliniecisko, intelektuālo interešu aktivitāti, pret kuru "grūtsirdība" vai pat "nāves domas" varēja izrādīties bezspēcīgas. 1912. gadā vienā no hronikas ierakstiem par līdzīgu situāciju tipiski sacīts: "Krīze jāpārvar. Dūša nospiesta, bet savaldīta".

1912. gada maijā, kad Aspazija aizbrauca ārstēties uz Cīrihi un Rainis Kastaņolā palika viens, dzejnieks "Dienas hronikā" sāka sevišķi rūpīgi atzīmēt dažādajiem nodarbību veidiem patērēto laiku. Viņš precīzi, piemēram, noradīja ne tikai atmošanās un celšanās brīdi, bet arī to, cik minūtes prasīja apģērbšanās, vingrošana, brokastis, pusdienu pagatavošana, vēstuļu rakstīšana, lasīšana utt. Rezultātā hronikas ieraksti nesastāv no vārdiem un teikumiem, bet galvenokārt no ar skaitļiem apzīmētajām minūtēm un stundām.

Eksperiments hronikā izraisīja dzejnieka ikdienā zināmu pārmaiņu un kā jebkura nodarbību veida maiņa labvēlīgi varēja atsaukties uz psihisko klimatu. Ieraksti izdarīti ar dziļu interesi. Eksperimenta dienās manāmi retāk sastopami vārdi par sliktu noskaņojumu vai dzīves apnikumu vispār.

Lietojot skaitļu valodu, Rainis ietaupīja laiku un ieguva vizuāli pārskatāmāku aizvadītās dienas "rēķinu". Zīmīgi, ka pat vienas dienas laikā viņš analizēja minūšu un stundu lietderību un tiecās turpmāk būt vēl racionālāks. Piemēram, 3. maija ierakstā atzina, ka brokasta pagatavošanai un ēšanai veltījis pārāk daudz laika. No rīta pēc vingrošanas toreiz dzejnieks teica sev "uzmudu vārdus", kuru saturu diemžēl nav plašāk paskaidrojis. Parasti dzejnieks "uzmudu vārdus", teica ceturtdaļstundu, taču jau 4. maijā viņam tas likās par ilgu: "1/4 uzmudu vārdi (par daudz)".

1912. gada maijā konstatējamās pārmaiņas hronikā cieši vienotas ar leksiskiem meklējumiem. Rainis veidoja jaunas vārdu formas. Tolaik ierakstos viņš lietoja sekojošus vārdus: taisme, ēsme, staigme, atpūtne, avīžu izgriezme, gaidme, gulme, puķu liesme, apģērbme, piena vārme u.c. Piemēram, 4. maija ieraksta noslēgumā lasāms: "1/2 81/2 9 staigme.

1/2 9-9 ēsme.

9-1/210 atpūta.

1 0 - trauki.

10-11 kalendārs un gulēt iesme".

No rīta tolaik dzejnieks rakstīja "gatavās domas" dienas grāmatas bloknotā. Pašā vakarā pirms "gulēt iesmes" rakstīja "Dienas hroniku", kurā minūtes un stundas atzīmēja kopā ar tipiski rainiskajiem vārdu atvasinājumiem. 1912. gada maijā tā tas turpinājās dienas astoņas pēc kārtas. Pēc tam "Dienas hronikā" šī ierakstu forma lietota arvien retāk.

Rainis no tās atsacījās, visticamāk, tādēļ, ka izmēģinātais pieraksta veids bija pārāk formāls un nedeva iespēju plašāk komentēt ne "staigmi" vai "avīžu izgriezmi", ne "taismi" vai "atpūtni". Pat hronikā dzejnieks tomēr vēlējās vismaz īsumā raksturot padarītā, aizvadītā saturu un savu attieksmi pret to. Nosaucot tikai laika vienības un darbības veidu, ikdienas piezīmes ātri pārvērtās formālā statistikā un jūtami mazinājās priekšstats par hronikas autora domu un izjūtu pasauli.

Taču atgriešanās pie agrākās hronikas formas nenotika strauji. Rainis vēl ilgāku laiku atsevišķās iedaļās lietoja lakonisko skaitļu virknējumu. Tomēr pakāpeniski tas galvenokārt darīts, stāstot par mazāk svarīgiem ikdienas notikumiem, par kuriem pagrūti vai pat arī nav vajadzīgs sniegt izsmeļošākus paskaidrojumus un emocionālus komentārus.

Otrās hronikas uzbūves "vaļība" un atsacīšanās no stingras iedalījumu secības par labu emociju diktētam pierakstu izkārtojumam ievērojami kāpina mūsu iespēju labāk iepazīt Raiņa izjūtu svārstības. Rodas uzskatāms priekšstats par dzejnieka nebūt ne vieglo raksturu, viņa impulsīvo un bieži vien stipri nervozo dabu.

Pat hronikas vienas dienas ierakstā izjūtu svārstības ļoti dažādas. Tās var mainīties no "nāves domām" līdz patiesam priekam un pilnīgai apmierinātībai. Vienā teikumā dzejnieks var atzīmēt, ka tikko sacerējis dzejoli un tātad it kā būtu pamats zināmam gandarījumam. Taču tūlīt nākošajā teikumā viņš var žēloties par slikto pašsajūtu. Savukārt pēc tam var pateikt kaut ko tādu, kas pozitīvi liecina par viņa veselību un psihisko stāvokli.

Piemēram, 1912. gada 23. jūnija ierakstā lasāms: "Vakarā uzrakstu "Dangerūta miers".12 Staigāju. Jūtos nervozs. Guļu labi. 25. jūnijā teikts: "Dusmojos, ka maz strādāju. Guļu ne labi. Citādi spēcīgs". 20. jūlijā sakarā ar krājuma "Gals un sākums" sagatavošanu atzīmēts: "Raudu. Darbs vēl liels, bet iet". Nākošajā dienā ierakstīts: "Lasu avīzes. Raudu. Atpūšos".

Rainis hronikā mēdza norādīt par ciemiņiem. Visbiežāk viesi uz Kastaņolu atbrauca no Cīrihes, kur tolaik bija apmetušies daudzi latviešu emigranti. Aspaziju un Raini apciemoja arī tad, kad viņi paši uzturējās Cīrihē. Ar vairākiem no apmeklētājiem Rainim bija kopējas intereses, un viņi katrā ziņā varēja būt un arī bija interesanti sarunu biedri, spēja valdzināt ar savas personības īpašībām.

Tā, piemēram, par tikšanos ar Aspaziju un Raini savos memuāros stāsta Fēlikss Cielēns. Abu dzejnieku mājā Kastaņolā viņi 1912. gadā pavadīja trīs dienas. Cielēns raksta: "Liels bija mans pārsteigums, kad es ieraudzīju Raini pavisam netādu, kā biju iedomājies. Man atmiņā glabājās viņa izskats no 1905. gada. Jau tad, kaut viņam bija tikai 40 gadu, ārēji viņš izskatījās daudz vecāks: papliko galvu ieslēdza sirmie mati, sejas vaibsti sāpīgi savilkti, slaikā stāva kustības nervozi norautas [..] Bet nu biju ļoti pārsteigts, ieraudzījis staltu, nesaliektu stāvu un saules bronzētu seju, kas izdvesa vitālas enerģijas pārplūdumu. Spodrās, zilās acis izstaroja nesatricināmu spēku un dziļu morālu pašapziņu. Viņš laistījās kā viņa apdziedātā visvarenākā saule. Es nenocietos un izteicu Rainim savu pārsteigumu. Viņš nu deva paskaidrojumus, kas atklāja vina dabu un arī mākslas jaunrades veidu".13

Hronikā dzejnieks parasti īsumā komentēja sarunu tematiku. Nereti paskaidroja, ka pats daudz runājis un jūtas apmierināts, ka ciemiņus veiksmīgi iepazīstinājis ar savām atziņām, novērojumiem u.tml. Taču hronikā ieraksti par tikšanos ar citiem cilvēkiem gandrīz vienmēr satur arī pretrunīgākus momentus. Frāzes par garīgo apmierinātību tikpat kā vienmēr ar "riebumu" par veltīgi "izjauktām" stundām un "pazudušām" dienām.

Protams, sarunas prasīja zināmu laiku, pašatdevi, un pilnīgi saprotamas dzejnieka rūpes par stundu un dienu lietderīgu izmantojumu. Taču grūti ignorēt arīapstākli, ka vārdi par "riebumu", "izjauktām" un "pazudušām" stundām un dienām vairāk vai mazāk netieši met ēnu uz tiem cilvēkiem, ar kuriem kopā pavadīts laiks. Nebūt katru reizi tamlīdzīgi vārdi būs pelnīti, jo pretējā gadījumā arī paša dzejnieka aktivitāte sarunu laikā izpaustos mazāk.

Pretrunīgais dzejnieka personībā, viņa vēlēšanās ar visdažādākajiem līdzekļiem ietekmēt sabiedrisko domu no vienas puses un dotās auditorijas zināma noniecināšana no otras puses, hronikā atspoguļojas ļoti uzskatāmi. Raiņa garīgā noskaņojuma svārstības, nervozitāte un tās sekas otrajā hronikā veido satura lielu daļu.

Bez šaubām, dzejnieks pats ļoti labi apzinājās un izprata savas emocionālās pasaules īpatnības. Zināja "nāves domu" simptomus un drīzumā iespējamā radošā paguruma pazīmes, kā arī spēja 'prognozēt" gaidāmās attiecības ar sievu. Hronikas ierakstos viņš mēdza izsacīties par šiem simptomiem, pazīmēm un "prognozēm", kad pagaidām bija "vēl labi", bet visai drīz tas varēja mainīties. 1913. g. 17. janvārī Rainis vairākkārt atkārtoja: "Jāzina sevi: jāzina sevi; jāņem laiks priekš sevis".

"Dienas hronikas" pamatuzdevums bija radīt dzīves un darba hronikālu ainu. Taču bija arī otrs, varbūt mazāk apzināts un ne tik tieši formulēts, bet katrā ziņā būtisks mērķis "norakstīt" emocionālās kolīzijas un ar papīra un spalvaskāta palīdzību atbrīvoties no visa nevēlamā un stiprināt iekšējo līdzsvaru, kas bija nepieciešams radošajam darbam.

1912. un 1913. gadā, kad Rainis ļoti plaši pievērsās savu "gatavo domu" saglabāšanai tam speciāli atvēlētā bloknotā un rakstīja "Dienas hroniku", viņš bez tam vēl izdarīja dienasgrāmatas rakstura piezīmes uz atsevišķām lapiņām. Tās nav sacerētas regulāri katru dienu. Tā, piemēram, 1912. gada janvārī un februārī rakstīts tikai divas reizes.

Pēc satura minētās piezīmes neatšķiras no ierakstiem dienasgrāmatas bloknotā. Piezīmēs galvenokārt atzīmēti dažādi filozofiski vingrinājumi.

Dienasgrāmatas rakstura piezīmes uz atsevišķām lapiņām, visticamākais, radušās tajos brīžos, kad ērtāk un ātrāk domu varēja atzīmēt uz pirmās tuvākās lapiņas. Bloknotā dzejnieks parasti rakstīja tikai noteiktā dienas laikā.

1912. gada 7. aprīlī "Dienas hronikā" teikts: "Sāku l/niņas/ un savu dien. grām., kā tad 3. grām.". Ar zīmuli vēlāk virs teksta pierakstīts: "Bij domāta klade 20.2.12. Sevis būve uz uzvaru".

Par sievas dzīvi un darbību Rainis, saprotams, interesējās nepārtraukti. Taču 7. aprīļa dienasgrāmatas teksta saturs liecina par īpašu intereses kāpinājumu. Rainis ierakstos sīkāk aplūkoja Aspazijas veselības stāvokli, izsacījās par viņas piederīgajiem, jaunrades turpmāko likteni. Taču jau 8. aprīlī dzejnieks par Aspaziju vairs nerakstīja, bet uz atsevišķas lapiņas 9. aprīlī sev tipiskā manierē secināja: "Jāapradinās atkal arto: pusmūža darbs pievienot savai dzīvībai otru un paplašināt tā otru un sevi nau izdevies".

Uzmanība pievēršama datumam "20.2.12". 1912. gada 22. februārī Rainis sāka sistemātiski rakstīt "Dienas hroniku" un pēc dažām dienām arī "īsto" dienasgrāmatu bloknotā. Tātad februāra otrajā pusē dzejnieks dziļāk izjuta nepieciešamību atkal pamatīgāk pievērsties ikdienas autobiogrāfiskajām piezīmēm. Projekts iekārtot "Sevis uzbūvi uz uzvaru" tādējādi atspoguļo šo izjūtu aktivizācijas procesu: dienasgrāmatas formu meklējumus, kuri beigu beigās noveda līdz agrāk labi pārbaudītajai hronikai un "gatavo domu" bloknotam.

Dienasgrāmata un jaunrade

Kā zinām, Raiņa dzīvē dienasgrāmata ieņēma ļoti svarīgu lomu 19121913. gadā.14 Minētajā posmā dzejnieks pat atsacījās no savas manieres izmantot vienīgi nelielas lapiņas un rakstīja bloknotā.

Rainis centās pamatot papīra izvēli. 1912. gada 6. marta ierakstā teikts: "Papīra formāts, liels vai mazs, liek rakstāmai domai ierobežoties vai izplesties. Kad man liels formāts priekšā, tad es rakstu labprāt tik tad, kad jūtos spirgts, kad neapzinīgi jūtu, ka nenoguršu to pierakstīt. Tad arī atbaida sīks formāts: būs bieži jāpārtrauc domu tecēšana, ņemot jaunu lapu. Doma pate piemērojas papīra lielumam, meklē ašāku izteiksmi, kad nau telpas daudz".

Protams, teiktais nesniedz atbildi par to, kādēļ Rainis jau no paša sākuma 1882. gadā dienasgrāmatu nerakstīja bloknotā, kladē vai kādā citā kompaktā papīrizstrādājuma veidā, bet uz atsevišķām dažāda formāta lapiņām un pie tam rūpniecībā gatavotos izstrādājumus speciāli izjauca un loksnes sagrieza mazākos formātos. Citētie vārdi drīzāk liecina par dzejnieka noslieksmi savu manieri papīra izvēlē "filozofiski" pamatot un (tā vien liekas) arī attaisnot.

1912,1913. gadā dzejnieks īpaši rūpējās par savu domu fiksāciju. Viņš dažādās variācijās mēdza atkārtot teicienu: "Katra doma zudusi, tiklīdz to neuzraksta". Domu labākais saglabāšanas līdzeklis viņa pārliecībā toreiz bija dienasgrāmata. Tā bija dienasgrāmatas elementārā funkcija.

Raiņa pārliecībā neko nedrīkst palaist garām nākotnei noderīgu: "Es redzu, ka jāatzīmē še arī domu fragmenti, neizvestas domas, pat tikai temati domām, kuras todien iekrīt prātā. Citādi iet postā pārāk liels daudzums, jo necik plašāk izvest var tikai vienu domu, kura gadās taisni rīta stundā, kad rakstu".

Paredzēti bija arī tā saucamie domu trūkuma gadījumi: "Man nau nevienas gatavas domas, ko šorīt rakstītu. Jāatceras no vakardienas vai jāmeklē jaunas".

Vairāki ieraksti veltīti domas ģenēzes problēmai. 1912. gada 17. maijā Rainis norūpējies par domu rašanos nepiemērotā brīdī. Tās rodas laikā, kad viņš fiziski nespējot domu atzīmēt vai arī atliekot tās fiksāciju uz vēlāku laiku. Pēcāk tomēr ne vienmēr izdodoties restaurēt "labās domas".

Dzejnieks šajā sakarā izdara secinājumu. Izrādās, domu aktivitāte daudzreiz palielinās tajos "uztraukuma" brīžos, kad viņš norūpējies par nespēju pierakstīt. Interesanti lasīt tālākos, tipiski rainiskos, plānojumus par perspektīvām "regulēt pašus uztraukuma brīžus". Bet vispirms dzejnieks vēlējās noskaidrot uztraukuma cēloņus. Iegūtās ziņas varētu palīdzēt piemērotākajā laikā mākslīgi inspirēt "uztraukumus", proti, efektīvu domu darbību. Savukārt domu ātrāka pieraksta nodrošināšanā Rainis lielas cerības lika uz Edisona izgudroto fonogrāfu. Par to dzejnieks uzzināja laikrakstos, lasot tirdzniecības sludinājumus.

Protams, dienasgrāmatā nav tikai sastopamas ar smaidu lasāmas rindas par intelektuālā potenciāla suģestiju. Rainis ļoti skaidri apzinājās tamlīdzīgas pašiedvesmas organizācijas nopietnības pakāpi. Dienasgrāmatā viņš bieži uzsvēra pareizas un regulāras atpūtas nepieciešamību kā galveno priekšnoteikumu "uztraukuma brīžu" prognozēšanā, efektivitātē utt.

1912 1913. gadā dzejnieks dienā mēdza izdarīt vairākus ierakstus (nereti trīs, četrus). No vienas puses tas bija saistīts ar vēlēšanos fiksēt radušos domu. No otras puse dienasgrāmatas ieraksts solīja radikālāku pāreju dienas kārtībā, apziņas darbības ritmā.

Domas ģenēzes un optimālākā saglabāšanas veida jautājumi Raini nodarbināja ļoti daudz, un tā laika dienasgrāmatas izveides stimuli un funkcijas bez šo jautājumu respektējuma nav pareizi noskaidrojamas.

Tiesa, dienasgrāmatā bez minētā vēl sastopami humoristiskāk uzlūkojami momenti. Tas attiecas uz dzejnieka mēģinājumiem skatīt domas, lietojot matemātiskās metodes.

1912. gada 6. jūnijā Rainis vispirms nosacīja domu rašanās kopējo stundu skaitu dienā: 6 8 stundas. Tālāk dzejnieks aprēķinus pārnesa uz laika vienībām: "Katru pusstundu varētu būt 3 5 domas, katru stundu 10 domas. Tas būtu augstākais 80 100 domas". Tālāk teorētiskie dati salīdzināti ar praksi: "No šīm 100 domām no rītus ierakstu še 1 3 domas, tas būtu 1 3 5%. Krāsns, kura dod tikai 5% siltuma, ir ļoti vāja krāsns. Man vajga labāk konstruēt domu izmantošanu".

Tajā pašā dienā dzejniekam radās vēlēšanās izmainīt dienas kārtību vispār. Dienasgrāmatu (domas) viņš rakstīja no rītiem. Tas likās neproduktīvi. Rainis atcerējās, ka citi ievērojami cilvēki dienā konspektīvi fiksēja radušos domu, bet vakarā to pārrakstīja dienasgrāmatā, papildinot un literāri pilnveidojot iepriekš ieskicēto pamatkodolu.

Tomēr arī tāda kārtība dzejniekam likās nepiemērota: "Un vakaros esmu arī pārāk noguris, lai vēl rakstītu", un saspringtais intelektuālais darbs "maitā iemigšanu". Rainis beigās nolēma atstāt visu pa vecam. Izvēlētā ceļa pareizību viņš, saprotams, tūlīt pamatoja: "Domu atzīmēšana īsumā grūta tādēļ, ka nevar vienmēr stāvēt ar zīmuli rokā kā ar plinti un šaut garām skrējējus". Salīdzinājums dzejniekam paticis. Viņš to atkārtoja arī ieraksta pēdējā teikumā, tādējādi jautājumam par dienas kārtību pieliekot punktu.

Taču nākošajā dienā, 7. jūnijā, dienasgrāmatā tēma atkal turpināta. Rainis apsvēra iespēju līdztekus dienasgrāmatai iekārtot "mapi, kur salikt iekšā visas mazās piezīmes, dzejas no tās dienas, vēstuļu pirmrakstus, darbu pirmrakstus un dokumentus. Tā būtu atrasta izeja. Tikai nu viss gulētu nepārrakstīts". 1908. gada kārtība ierakstu pārrakstīšana un ideja par atsevišķiem vāciņiem katrai dienai nebija tātad aizmirsta.

Rūpes par savu domu fiksācijas optimālākajiem variantiem, domu rašanās psihisko mehānismu, domu stimulējošajiem faktoriem, saprotams, galvenokārt liecina par Raiņa garīgās dzīves intensitāti un briedumu, kā arī pārliecību par intelektuālo risinājumu paliekošo vērtību. Pašapziņas process, kas jaunības dienasgrāmatā atspoguļojās stipri pusapzinātā un vairāk intuitīvā veidā, ar laiku pakāpeniski sasniedza zināmu kulmināciju. Dzejnieks ar gadiem jūtami pilnveidoja "es" iepazīšanas tehniku, izstrādāja pašanalīzes informācijas kritērijus un prasmi novērojumus mērķtiecīgi izmantot. 1912. gada 7. jūnijā par to Rainis precīzi saka: "Ir savs liels skaistums un prieks vidus laikam, un vedumam; man liekas tagad, ka velti tā sērojos pēc bijušās jaunības; tanī taču viss cilvēks tik negatīvs, visur šaubās un šaubās bez parādību apsvēršanas, neko nepārvalda, ne sevi, ne pasauli".

Raiņa pastiprinātās rūpes pārdomu saturu un domu saglabāšanu 1912. un 1913. gadā atsaucās uz viņa spriedumiem par dienasgrāmatu. Dzejnieks samērā bieži mēdza apskatīt savu dienasgrāmatu žanrisko specifiku un lomu vispār viņa garīgajā dzīvē.

1912. gada 27. maijā viņš atzīmēja; "Es varu justies drusku apmierināts, ka savu dienasgrāmatu esmu tik tālu spējis vest. Ir jau trīs mēneši no vietas, turklāt viens mēnesis Iniņai klātesot, kur taču traucējums lielāks, jo nau man atšķirtas savas istabas".

Tālāk ierakstā Rainis vērtēja padarīto jaunradē. Tolaik viņš sacerēja lugu "Indulis un Ārija". Kopumā norma izpildīta. Bet tas viņaprāt vēl neliecinot par sistemātisku darbu. Bijušas dienas, kad uzrakstīts vairāk. Sastopamas arī tādas, kad nekas nav sacerēts. Rainis tālāk norāda, ka šie "traucējumi" vislabāk esot redzami dienasgrāmatā, jo "dienas grāmata bij tam termometrs".

Gandarījumu par dienasgrāmatas rakstīšanu Rainis patiešām varēja izjust pēc "klusā" posma 1909,1911. gadā. Taču arī pašapmierinātībai viņš negribēja tik ātri paļauties. Regularitāte var viegli izjukt: "Doma, kas nu tas ir, palaist šo vienu reizi, bet taisni no šīm mazām reizītēm pastāv kārtība".

1912. gadā par dienasgrāmatu kā funkcionālu veselumu ar noteiktiem konstruktīviem uzdevumiem (radošiem, autobiogrāfiskiem, psiholoģiskiem) plašāk sacīts 5. jūnijā. Rainis pozitīvi vērtēja paradumu rakstīt no rīta. Domas tad viņam ritot visbrīvāk un visnepiespiestāk. Viņš priecājās, ka dienasgrāmatā "sakrāti un saglabāti" viņa intelektuālie panākumi. Tikai dzejnieku neapmierina atziņu turpmākais liktenis. Rainis izvēlējies interesantu salīdzinājumu. Viņa atziņas "nau pieejamas un lietojamas, nozūd arhīvā kā Barona tautas dziesmas".15

5. jūnijā Rainis plānoja savu tālāko dzīvi. Dienasgrāmatu materiālu apstrādi viņš pagaidām atlika "uz tiem trim gadiem, līdz lielai atpūtai".

Rainis toreiz bieži izsacījās par "lielo atpūtu", kad viņa darbība ritētu bez finansiālas nepieciešamības uzspiestas steigas, bez iekšēji svešāku tēmu risinājuma, bez dažādām polemikām, ģimenes ķildām utt. Tādēļ arī dienasgrāmatu materiālu apguve dzejnieka apziņā sāka asociēties ar "lielo atpūtu".

Taču šajos teikumos jūtama ne visai optimistiska noskaņa. Dzejnieks nebija stingri pārliecināts par tādas "lielas atpūtas" iespējamību.

Minētajā 5. jūnija ierakstā atkārtots pamatmērķis izdot dienasgrāmatu. Rainis raksta: "Izdot dienas grāmatu tādā kārtā arī nevar tagad. Man vajga tikt tik tāli, ka visas dien. grāmatas top nodrukātas priekš manas lietošanas un ka nākošās top tūdaļ to pat dienu drukātas, kad rakstīts".

Dzejnieka vārdi, protams, pilnīgi pamatoti. Dienasgrāmatu "saimniecība" bija kļuvusi operatīvi nepārskatāma. Rokraksta salasāmības pakāpe, maniere rakstīt uz lapiņām, šo lapiņu grupēšanas sistēma tas nevarēja neatsaukties uz dienasgrāmatas publikācijas iespējamību.

1912. un 1913. gadā Rainis tāpat kā agrāk (arī vēlāk) ļoti maz izsacījās par ikdienas sadzīviskajiem notikumiem. Viņš pierakstīja gandrīz tikai dažādas filozofiskas atziņas "gatavās domas".

Tiesa, sadzīves faktoloģija daļēji atspoguļojās "Dienas hronikā". Taču hronikas saturs no ikdienas notikumu fiksācijas viedokļa Raini ne vienmēr apmierināja. 1912. gada 1. augustā viņš secināja; "Es redzu, pārskatot mēnešdarbu, ka dienas grāmatā un kalendarī16 par maz atzīmēju faktiskos notikumus. To vajadzētu darīt vismaz kalendarī, lai pilnīgi konstatētu notikumu gaitu un datumus. Tagad kalendārs der tikai pašdisciplīnai".

Valērijs Brjusovs dienasgrāmatā reiz ierakstīja: "Nodarbības filozofijā kaut kā mazina poēziju. Poēzija sev prasa zināmu domas naivitāti. Prāts, izlutināts ar metafiziskām niansēm, atsakās no dzejiskās valodas nosacītības".17

Raiņa mākslinieciskajā apziņā vērojams pretējais. Abas it kā nesaderīgās sfēras filozofija un dzeja, pasaules intelektuāli racionāla un emocionāli poētiska uztvere un atspoguļojums viņa garīgajā darbībā nevis bremzēja viena otru, bet gan bagātināja un papildināja.

Laiks, kad Rainis dienasgrāmatā ierakstīja filozofiski teorētiskās "gatavās domas" bija arī laiks, kad sacerēts dzejiski emocionālais krājums "Gals un sākums", rakstītas lirisma caurstrāvotās lugas "Indulis un Ārija", "Jāzeps un viņa brāļi", "Pūt, vējiņi".

Protams, filozofiskās domas intensitāte un tālejošais vēriens jūtami atsaucās uz tikko minēto daiļdarbu saturu. Dzejiski emocionālo un filozofiski vispārinošo elementu saplūsme (nereti apzināti un speciāli organizēta, tuvināta, akcentēta) sevišķi krasi izceļas krājumā "Gals un sākums", kas pa lielākai daļai tapa 1912. gadā.

Tomēr sava taisnība arī Valērijam Brjusovam. Rakstot par dzejas un filozofijas savstarpējām ietekmēm, viņš runāja par tiem domas risinājumiem, kuri balstās uz racionālu metodiku. Raiņa dienasgrāmatā fiksētās atziņas daļēji pēc formas līdzīgas F.Nīčes esejistiskajiem darbiem,18 kaut arī salīdzinājums varbūt ne visai veiksmīgs (Rainis nemīlēja Nīčes stilu).

Dienasgrāmatā lasāmās "gatavās domas" rakstījis dzejnieks. To noliegt nav iespējams. Raiņa atziņu izklāstam piemīt spilgts esejistiskums. Tās sacerējis "domātājs dzejnieks" nevis "domātājs prozaiķis".19

Turklāt Rainis neaprobežojās ar kādām noteiktām filozofiskajām problēmām. "Gatavo domu" tematika dienasgrāmatā ļoti vispusīga. Bez šaubām, dzejnieka uzmanības lokā eksistēja arī tādi jautājumi, pie kuriem viņš atgriezās vēlreiz un vēlreiz.

Pie tādiem jautājumiem, piemēram, pieder dzejnieka pārdomas par attīstības idejas pielietojuma iespējām dabas, sociālu, psiholoģisku, māksliniecisku parādību izziņā un literārajā atveidē. 1912. gada 12. aprīlī dzejnieks rakstīja: "Man ir pārāk plašas intereses, gars neviļus gar visu darbojas, grib to sevī uzņemt, izskaidrot, slēgt un veidot. Zināt visu nevar, padarīt arī nē. Sen jau aprobežojos ar zināmiem laukiem, bet arī tie nau pilnīgi pārvaldāmi".

Rainis bieži pievērsās tai problemātikai, ko dēvē par filozofijas pamatjautājumu, prakses lomu izziņas procesā. No gnozeoloģijas problemātikas apskatīja jutekliskās un loģiskās izziņas formas. Dienasgrāmatā nolūkota jēdzienu attīstībā konstatējamā to savstarpējā iekšējā dinamika un sakarības.

"Zināmu lauku" veido jautājumu kopa, ko varētu pieskaitīt vēstures filozofijai. 1912. un 1913. gada dienasgrāmatas materiālos turpinās jaunībā ievadītie risinājumi par individa un sabiedrības attiecībām, dažādu vēsturisku likumsakarību funkcijām, ģēnija ietekmi uz sabiedriskās domas un vēstures attīstību. Rainis plaši pievērsās tādiem jēdzieniem, kā humanitāte, kultūra, inteliģence, proletariāts, izglītība u.c. Viņu tolaik saistīja sievietes un vīrieša loma vēsturē abu zināma pretstatījuma aspektā. Šīs tēmas iztirzājumu dzejnieks parasti mēdza apvienot ar ģimenes un mīlestības jēdzienu analīzi.

Raiņa filozofisko refleksiju centrā daudzkārt nokļuva laika kategorija. Viņu nodarbināja pagātnes vēsturiskās pieredzes loma tagadnē, tā teikt, pagātnes dinamika tagadnē. īpašu vietu dzejnieka domu pasaulē tāpat kā agrāk arī 1912. un 1913. gadā ieņēma nākotnes jēdziens. Vārds "nākotne" viņam bija kļuvis par savdabīgu simbolu visa tā progresīvā apzīmējumam, pie kā cilvēcei jānonāk vēsturiskajā perspektīvā. Nākotnes jēdziens Rainim bija tapis par optimistiskas pārliecības, ticības stimulu. Ar nākotnes vārdu viņš saistīja savas tautas, visas cilvēces turpmāko likteni. Nākotnes vārds viņam deva spēku brīžos, kad tagadnes norises ieguva negatīvākas tendences.

1912 1913. gada dienasgrāmatā bieži lasāms par dzejnieka ieskatiem kultūras un politiskās ideoloģijas attiecību sfērā, kā arī atspoguļojas viņa priekšstati par mākslas un literatūras ideoloģiskajām funkcijām.

"Zināmu lauku" Raiņa ierakstos veido izteikumi par dažādām zinātnēm. Viņš, piemēram, rakstījis par medicīnu, fiziku, astronomiju, botāniku. Vienu no plašākām "gatavo domu" tematiskajām grupām 1912. un 1913. gada dienasgrāmatā veido atziņas par estētiku.

1912. un 1913. gadā dienasgrāmatā ietvertas "gatavās domas" (par kurām šajā darbā varam minēt tikai ļoti vispusēji) ir ne tikai zināmas intelektuālas improvizācijas, bet daudzreiz arī literāri stilistiskas improvizācijas. Dzejnieku ļoti interesēja atziņu idejiskais saturs. Taču viņš nespēja palikt vienaldzīgs arī pret atziņu atklāsmes formu. Dažreiz pat vērojama formas primaritāte. Tādās reizēs Raiņa uzmanību, piemēram, saistīja kāda stilistiska figūra, aforismam tipiska domas konstrukcija, spilgtāks epitets. Savukārt citreiz Rainis ar īpašu cītību vēlējās ievērot zinātniskam stilam tipiskus paņēmienus. Tad viņš savu atziņu pamatoja stingri pa punktiem (pirmkārt, otrkārt..), lietoja pasvītroti zinātnisku terminoloģiju u.tml.

1912. gads, kā labi zināms, ievērojams Raiņa biogrāfijā ar krājuma "Gals un sākums" dzejoļu sacerēšanu, sakārtošanu un iespiešanu Pēterburgā. Minētajā gadā pie latviešu lasītājiem nonāca viena no filozofiski piesātinātākajām Raiņa grāmatām.

1912. gads ir arī viens no tiem laika posmiem, kas dzejnieka dienasgrāmatu vēsturē svarīgs tieši ierakstu satura filozofiskuma ziņā. Tādēļ, saprotams, starp abām pašizteiksmes formām dzeju un dienasgrāmatu pastāv ciešas sakarības.

Dzejoļu krājuma "Gals un sākums" sacerēšanas laikā dienasgrāmatā īpaši izceļas Raiņa tendence savas psihiskās dzīves materiālu uzlūkot plašākā skatījumā. Šī tendence pat kļuvusi par zināmu rīcības principu, speciāli stimulētu pamatprasību un tādu kā likumu apziņas organizācijā.

Kad 20. gadu vidū dzejnieks "Galu un sākumu" nosauca par savu "intīmāko un personiskāko" grāmatu, tad viņš pamatā izsacījās tikai par vienu pusi (sava "es" pasaules atklāsmi) un neakcentēja otro pusi (krājuma filozofiskās apceres vērienu).20

Raiņa attieksme 20. gadu vidū (grāmatas atsevišķu īpašību akcentācija) labi saprotama. Apvienojot pašanalīzi ar tās rezultātu dziļāku vispārinājumu, iekšējās dzīves atklāsme nemazinājās un nepalika, tā teikt, ēnas pusē. Drīzāk pretēji veicināja vēl intīmāku psihiskās dzīves slāņu atsegsmi. Tādēļ šajā īpatnējā dialektikā no tajā eksistējošām abām pusēm dzejnieka apziņā, visticamākais, paliekošāk iespiedusies krājuma personiskā iedaba..

Dienasgrāmatā Rainim pavērās iespēja eksperimentāli pārbaudīt intīmā un vispārcilvēciskā materiāla saliedējuma līdzekļus un paņēmienus. Ikdienas piezīmēs viņš varēja praktiski realizēt tendenci atrauties no savas tīri subjektīvās pasaules un beigu beigās savu garīgo pieredzi filozofiski un literāri radošu risinājumu formā pārvērst mākslas vērtībās,

Viens no Raiņa nemainīgākajiem aicinājumiem bija prasība iepazīt sevi. Tas saglabājās un nezaudēja aktualitāti visā viņa radošajā mūžā. Sevis iepazīšana viņam bija ja ne pats kardinālākais literatūras priekšnoteikums. Taču tā nedrīkstēja kļūt par pašmērķi. Dzejnieks saprata, ka vajadzīga liela meistarība un teicama harmonijas izjūta, lai sava "es" analīzē iegūtās atziņas padarītu noderīgas arī citiem.

Konkrētas sakarības starp dienasgrāmatu un krājumu "Gals un sākums" atklāj atsevišķu ierakstu un dzejoļu salīdzinājums.

Jau pirmais krājuma dzejolis ar sākuma rindu "Tev, pamatšķira", kas sacerēts 1912. gada 28. septembrī (2, 200. Ipp.) norāda par nepieciešamo pētniecisko pieeju.21 Nebūt auglīgākais un pareizākais ceļš, izrādās, meklēt sakarības vienas dienas robežās (šajā gadījumā skatīt tikai 28. septembra ierakstu dienasgrāmatā). Dzejoļa pamattēma (proletariāts un tā nākotnes misija) dienasgrāmatā ienāk jau dažas dienas pirms 28. septembra. (Vispirms un galvenokārt domājam šīs tēmas saistību ar konkrēto dzejoli, nevis vispārējo lomu Raiņa sociālajās un literāri radošajās interesēs.) Turklāt ienāk tajā emocionālajā un problemātiskajā sakāpinātībā, kādā izskan arī pašā daiļdarbā.

Dzejolī galvenais jēdziens ir pamatšķira, kas izaugs, jutīs, pratīs, izvedīs, līdz "ļauns un sāpes ļaužu dvēslē dzīs". Jēdziena pamatsaturs uzvarēt tās šķiras, "kas ļaudis šķīrušas", un iziet "cilvēci un sauli gūt".

Dienasgrāmatas 26. un 27. septembra ieraksti atspoguļo Raiņa domas virzību līdz tā sasniedza savu izcilo koncentrētību vienā terminā pamatšķira. Vispirms dzejnieka doma bijusi piesaistīta jēdzieniem cilvēce, sociālisms, strādniecība, kā arī sociālisma uzvaras nepieciešamībai. Turklāt ļoti zīmīgi, ka šo primāro jēdzienu analīze dzejnieka apziņā pagaidām vēl iielā mērā saistīta ar autora "es" tīri subjektīvajām niansēm. Sociālisms, piemēram, Rainim vispirms asociējas ar šīs sociāli ekonomiskās formācijas viņa personisko izpratni. Rainis raksta, ka viņš sociālismu vieno ar savu dziļo nepatiku pret netaisnību. Pēc tam Rainis paskaidroja savu attieksmi pret proletariātu. Dzejnieks uzskata, ka varbūt tik labi nepazīstot strādnieku sadzīvi, bet toties pilnībā izprotot viņu "prātu, sirdi un dvēseli".

Viens no 27. septembra ierakstiem sastāv tikai no diviem teikumiem. Tie tāpat cieši vienoti ar dzejoli: "Es daru savu darbu. Lai citi tēlo, kā strādnieks ģērbjas šodien, es tēlošu, kā viņš domās un jutīs, un darīs rīt".

Būtībā šīm rindām ir polemisks raksturs. Kritikas viena daļa pārmeta dzejniekam proletariāta dzīves nepazīšanu. Rainis dziļi pārdzīvoja tamlīdzīgus apvainojumus. Ar neslēptu sarūgtinājumu viņš par to vairākkārt izsacījās dienasgrāmatā. 27. septembra ierakstā tātad dzejnieks sevi it kā sagatavoja un izvēlējās argumentus pret jauniem nopēlumiem, kurus varētu izraisīt topošā dzejoļa saturs.

Raiņa daiļradē konstruktīva slodze bija subjektīvajiem faktoriem. Līdzīga ietekme bija arī zināmai polemiskai atmosfērai. Dzejolis "Tev, pamatšķira" viņa atmiņā atsauca kritikas piezīmes par neprasmi atveidot proletariāta dzīvi. Jāsaka, tieši polemiskajai situācijai šajā gadījumā būs bijusi efektīva loma, padarot radošo procesu saspringtāku un rezultātā arī pašu dzejoli emocionāli sakāpinātāku, idejiskajā mērķtiecībā precīzāku.

Dienasgrāmata palīdzēja Rainim virzīties no plašākiem jēdzieniem uz idejiski un mākslinieciski maksimāli koncentrētu saturu. Dienasgrāmata viņam palīdzēja pārvarēt personiskos priekšstatus un panākt tēmas sabiedriski nozīmīgu nostādni. Raiņa ambīcija, intīmais palika it kā "aiz kadra", neienāca dzejoļos. Dienasgrāmata palīdzēja kompensēt subjektīvās vēlmes un deva iespēju dzejniekam "izlādēties" par to, kas attiecās tikai uz viņu vienu pašu.

Varam secināt, ka dienasgrāmata Rainim bija organiski nepieciešama. Bez tās viņam varbūt pat neizdotos tādā mākslinieciskā pilnībā pacelties pāri subjektīvajiem priekšstatiem un rakstura veicinātajām kaislībām. Dienasgrāmata dzejniekam pavēra grēksūdzes iespējas par to, kas viņu tik tiešām satrauca un deva pirmos impulsus daiļradei, bet kas lasītājus tik pat lielā mērā interesēt nevarēja.

Piemēram, 1912. gada 22,26. augustā rakstītajā dzejolī ar sākuma rindu "Cik sapņa izmodos, cik darba trokšņa' (2, 449. Ipp.) galvenais ir sakāpinātā ievirzē izveidotais sāpju motīvs. Jautājuma formā sāpes attiecinātas uz visas pasaules un cilvēka esamības būtību: Viss veidot mainās, visā sāpes rit. Vai pašās sāpēs ir tā būtība?

Tikai dzejoļa beigās izskan atbilde, ka esamības jēga nav sāpēs un nav arī "pašā nāvē". Turklāt atrisinājumu sekmēja personiskā pieredze: Es sāpju vāti berzu līdz pat nāvei, Līdz acis melnas metās, lūpas zilas:Nau sāpēs būtības! nāk un iet, un zūd, Un bālst priekš vientulības mēļā vaiga (2, 205. Ipp.).

Raiņa 10. gadu sākuma dienasgrāmatas emocionālo tonalitāti varētu grafiski apzīmēt ar viļņveida līniju. Tās zemākie punkti liecinātu par autora iekšējo līdzsvarotību. Tad viņa domas virzījās bez apātiskas žēlošanās par dzīvi un bez nepatikas un pārmetumiem pret citiem cilvēkiem. Tādās reizēs ierakstos dominē filozofiskums un analītisks pasaules uzlūkojums.

Augstākie punkti viļņveida līnijā savukārt norādītu posmus, kad dzejnieks rakstīja lielā uzbudinājumā un visā galvenokārt saskatīja tikai slikto.

Kā liecina dienasgrāmata, dzejolis "Cik sapņa izmodos.." sacerēts augstākā punkta dienās. Dienasgrāmatā dominē dzejnieka emocionālās noskaņas pāreja. Krasi atšķirīgs ir 21. augusta ieraksts no atzīmēm nākošajā dienā, kad iesākts dzejolis.

Pirms 22. augusta Rainis ilgāku laiku atradās labā noskaņā. Dienasgrāmatā krājās interesantas un nozīmīgas "gatavās domas". Gandarījumu sagādāja paveiktais jaunradē. Piemēram, vienā no 16. augusta ierakstiem lasāms: "Es topu stiprāks, strādāju vairāk, miesās stiprāks, kaut gan nervozs, bet mazāk uztraukts". Nākošajā dienā teikts: "Ļoti labi strādāju izgājušajā nedēļā, jūtos arī labi". No 18. līdz 21. augustam fiksētas pārsvarā tikai filozofiskas atziņas. Tomēr minēto dienu ierakstos sastopami arī iemesli, kuri dzejnieku pakāpeniski noveda līdz krīzei. Izrādās, zināmu garīgu un radošu atslābumu tolaik pārdzīvoja Aspazija. Raini uzbudināja sievas stāvoklis. Sākumā viņš centās nepaļauties uzbudinājumam (teikumi par Aspaziju mijas ar "gatavām domām"). Taču ilgi tas viņam neizdevās, un lūzums iestājās 22. augustā, kad par Aspazijas noskaņojumu un tā slikto ietekmi Rainis rakstīja ievērojami plašāk. Pie tam noskaņojuma analīzi dzejnieks noveda līdz galējai robežai: "Vai ir man vērts vēl dzīvot, kad nevaru sev dabūt iespēju strādāt?" 22. augustā skaudri ieskanas vientulības jēdziens, ar kuru noslēdzas dzejolis. Dienasgrāmatā izteiktās domas par nāvi un vientulību ir momenti, bez kuru respektējuma minētā daiļdarba rašanās motīvi un apstākļi pilnībā nav saprotami.

Raiņa meklējumi pārejā no subjektīvā uz mākslinieciski vispārīgo dzejoļa "Cik sapņa izmodos.." izveidē dienasgrāmatā atspoguļojas idejiski filozofiskā līmenī. Ieraksti apliecina pārdomu procesu, tā faktorus, dažādas stadijas un procesā eksistējošo palīgmateriālu. Savukārt dzejnieka meklējumi poētiskās leksikas sfērā labi izsekojami dzejoļa variantos. Zīmīgi, ka arī uzmetumos tendence līdzīga pieejai dienasgrāmatā. Rainis visaktīvāk tiecās atbrīvoties no tādiem vārdiem, kā "es", "mans", "sevi" un padarīt iespējami lakoniskāku un koncentrētāku filozofisko secinājumu leksisko izteiksmi (1. variantu sēj., 431,433. Ipp.).

Citējām dzejnieka "Gala un sākuma" vērtējumu 1925. gadā. Objektīvāk viņš rakstīja dienasgrāmatā par krājumu tā sastādīšanas laikā. 1912. gada 13. aprīlī Rainis atzina: ".. pats personiskākais krājums un pats filozofiskākais, arī priekš tautas: reizē subjektīvākais un objektīvākais".

Izmaiņas pēdējos gados

1913. gada otrajā pusē ieraksti Raiņa dienasgrāmatā izdarīti arvien retāk. Turklāt tie kļuva ievērojami lakoniskāki. Visbiežāk formulēts tikai domas kodols bez plašāka komentējuma. "Dienas hronika", ko dzejnieks pēcāk nekad vairs neatsāka, 1913. gadā rakstīta līdz oktobra vidum.

Tādējādi jau 1913. gadā pakāpeniski izpaudās tās izmaiņas dienasgrāmatas rakstīšanā, kas attiecas uz ilgāku periodu: laiku no 1914. līdz 1920. gadam. Šajos sešos gados dienasgrāmata rakstīta ļoti reti. Tā nebija pilnīgi atstāta novārtā, kā tas, piemēram, notika "Dienas Lapas" vai Slobodskas trimdas laikā. Tomēr arī netika turpināta tik intensīvi un temperamentīgi, kā pēc 1905. gada un daļēji arī pēc atgriešanās Latvijā no Kastaņolas 20. gados.

Šveices perioda pēdējos gados sastopamajām izmaiņām vairāki iemesli. Dzejnieka rīcību ietekmēja ārējās dzīves parādības I Pasaules karš, vēsturiskie notikumi Krievijā, Latvijā. Ļoti labi zinām, cik lielā mērā tas viss interesēja un satrauca dzejnieku. Raiņa pētniecībā tas aplūkots plaši.

Ārējo notikumu, kurus faktiski dzejnieks uzlūkoja par savas personīgās dzīves organisku sastāvdaļu, piesātinātība, sarežģītība, nozīmība grūti, pieņemams, bija savienojama ar dažādu norišu kontemplatīvu apceri, bez kuras tikpat kā nav iespējama dienasgrāmata.

Raiņa dienasgrāmatu var salīdzināt ar Aleksandra Bloka ikdienas atzīmēm laikā no 1917. gada līdz 1921. gadam. Posmos, kad vēsturiskie notikumi attīstījās sevišķi strauji un komplicēti (Bloks bija saistīts ar daudziem svarīgiem pasākumiem Petrogradā), ieraksti izcilā krievu dzejnieka dienasgrāmatā sastāv gandrīz tikai no galveno faktu fiksācijas (Bloks 19141916. g. arī nerakstīja dienasgrāmatu).

Raiņa ikdienas autobiogrāfisko piezīmju likteni laikā no 1914. līdz 1920. gadam, domājam, tomēr ne tik daudz ietekmēja ārējās parādības, kā tie psiholoģiskie momenti, kas vienoti ar dzejnieka personības iedabu vispār.

Rainis savā dzīvē vienmēr tiecās pēc regularitātes, sistemātiskuma, "noteiktas kārtības", kā viņš pats sacīja. Taču daudzi piemēri liecina, ka viņš pats savu iedibināto režīmu un tā elementu iekšējo ritmu un tempu ilgi nespēja izturēt. Nespēja izturēt ne tik daudz no gribas stingrības viedokļa, kā gan iedibināto formu, tā teikt, atrofijas aspektā.

Rainis vienmēr tiecās pēc kaut kā jauna. Jaunais savukārt tika visbiežāk sasniegts nevis iepriekšējo formu pakāpeniskas atjaunošanas un papildināšanas ceļā, bet gan radikāla apvērsuma rezultātā.

Domājam, pēc ļoti spraigajiem diviem gadiem (1912 1913.) viņam par dienasgrāmatu zuda interese. Dzejniekam vairs nesniedza gandarījumu tie dienasgrāmatu veidi, kādus viņš lietoja savas iekšējās dzīves atspoguļojumam un dažādu atziņu saglabāšanai.

Ļoti iespējams, uz Raiņa apziņu jūtami atsaucās arī tā dzīves ritma zināma pierastība un ikdienišķā tradicionalitāte, kādā bija ievirzījies darbs un sadzīve Kastaņolā. Pirmajos gados pēc ierašanās Šveicē daudz kas bija pilnīgi jauns un agrāk nepiedzīvots. Ar pilnu jaudu izvirzās radošā darbība, un šajā jomā dzejniekam viss vēl bija priekšā labākie dzejoļu krājumi, lugas, raksti publicistikā (vispirms domājam pamatīgi izstrādāto un analizē dziļo apceri "Latvieši"). Bagātās un spraigās iekšējās dzīves atklāsmei un enerģijas maksimālai atdevei, kā arī atziņu saglabājumam dienasgrāmatas žanrs izrādījās ļoti piemērots, un dzejnieks to izmantoja ar pilnu jaudu. Taču dienasgrāmatas rakstīšana prasa no cilvēka tādas īpašības, kuras dzejnieka personībai, liekas, tik izteikti nepiemita. Vispirms domājam zināmu pedantismu, akurātību, konsekventu pieņemtās kārtības ievērošanu.

Vispār jāsaka, ka Raiņa dienasgrāmatas kvantitāte (regularitāte un ierakstu apjoms) nebūs reducējama uz kādu noteiktu vienu izšķirošo faktoru sistēmā. Pareizākais ceļš vienādā mērā respektēt visus šīs sistēmas elementus.

1914. gada maija sākumā Rainis rakstīja vienā no agrāk iesāktajiem bloknotiem. Tolaik dienasgrāmatā viņš galvenokārt turpināja kādas domas pavedienu, kas bija aizsācies lugu sacerēšanas darbā. Tā, piemēram, 1914. gada 25. maijā vairākos ierakstos turpinātas pārdomas sakarā ar iecerēto dramatisko darbu "Imants" un "Viesturs". Dienasgrāmatā izteikti priekšstati par Baltijas un Austrumu kultūru attiecībām, vācu iebrukumu Baltijā, slāvu tautu lomu Baltijas vēsturē utt.

1914. gada maija beigās Rainis saprata, ka zaudēta agrākā dienasgrāmatas loma zudusi iepriekšējā "sistemātiskā kārtība". Lai to atjaunotu, viņš izstrādāja projektu iekārtot piecas "grāmatas":

"1) Kalendārs: mehānisk. registrators līdz ar nedēļas plānu.

2)   Domas: t.i. šī dienasgrāmata.

3)   Personiska vēsture.

4)    Personiska uzbūves grāmata.

5)   Projektu grāmata".

Dienasgrāmatā (tātad "Domās") ieraksti pēc tam turpinās dažas dienas. Rainis vēlējies "saņemt sevi rokās" un pārvarēt "slinkumu ar prātu".

No "Manas vēstures" saglabājusies viena lapiņa. Tajā trīs ieraksti. Pirmie divi izdarīti jaunā projekta izvirzīšanas reizē, trešais dienu vēlāk. Katrā no tiem teikumi par sadzīviskiem notikumiem.

Pēc projekta izvirzīšanas nākošajās divās dienās Rainis rakstīja arī "kalendāri", precīzi norādot stundas par attiecīgajā dienā veiktajiem darbiem.

Dzejnieks tātad patiešām ar visiem spēkiem vēlējies saglabāt agrāko kārtību. Lielas cerības viņš lika uz t.s. mehāniskajiem līdzekļiem. Vadošā vieta šajā ziņā bija "Dienas hronikai", kas bija sava veida līderis starp "mehāniskajiem reģistratoriem". Nevelti 1914. gada 8. februārī viņš dienasgrāmatā atzīmēja, ka ar laiku "parašas un vingrinājumi paši iet caur savu spēku un velk līdz visu dzīvības mašīnu".

Tomēr kaut kas toreiz "dzīvības mašīnai" pietrūka un ne dienasgrāmatu, ne hroniku ar agrāko spēku dzejnieks "vilkt" nespēja. Lai kā viņš centās piespiesties realizēt iepriekšējo sistēmu, kaut kas viņā pret to bija atmiris un zaudējis kādreizējo vērtību.

1914. gada 25. maijs, kad sastādīts dienasgrāmatu plāns, vispār Rainim bijusi īpatna "projektu diena". Vēl uz citas lapiņas viņš formulējis sev vairākus uzdevumus ar virsrakstu "Kas man jādara, lai uzturētos spēkos?".

Visi uzdevumi neparasti augsti. Piemēram, dzejnieks uzskatījis, ka viņam "jāiegūst strādnieku masa", "jāiegūst lauku skatuves", "jāiegūst kritika", "jāiegūst prese" u.tml. Dzejnieks lietojis ne tikai vārdu "jāiegūst", bet arī "jādibina". Viņš vēlējies nodibināt savu "fondu" un savu … dienasgrāmatu.

Arī 1915. gadā Rainis turpināja rakstīt bloknotā, bet vēl retāk. Pie tam ierakstu lielākā daļa radusies periodos, kad dzejnieku sevišķi nodarbināja kāds jautājums, un viņš tajā dienā ik pēc brīža svarīgāko atzīmējis dienasgrāmatā. Piemēram, 21. oktobrī radušās vairākas atzīmes par kultūras un sabiedrības nākotni. Šie ieraksti veido 1915. gada dienasgrāmatas lielāko daļu. 1915. gadā vēl rakstītas atsevišķas piezīmes uz lapiņām.

Laikā no 1915. līdz 1920. gadam Rainis vairs nav izvirzījis projektus par savu dienasgrāmatu. Viņš nav paskaidrojis arī dienasgrāmatas neregulārās rakstīšanas iemeslus. Tos varam secināt no dažiem netiešiem izteikumiem.

Kā jau teicām, liela nozīme bija karam. I Pasaules kara laikā rakstīts visretāk. 1915. gada 8. septembrī Rainis pēc ilgāka pārtraukuma plašāk izsacījies par sevi savu attīstību un tās procesā iemantotajām vērtībām, kā arī par viņa dzīves piemēra noderību citiem. Ierakstā dzejnieks zīmīgi sacījis: "Es vēlāk rakstīšu savu atklātu testamentu". Pēc šiem vārdiem tūlīt precizējis laiku "pēc kara".

Arī "kārtīgas dienasgrāmatas" rakstīšana varēja pagaidām būt atlikta līdz kara beigām. Protams, šajā gadījumā jāatceras tas, ka dzejnieks savas gribas atslābumam un citiem trūkumiem vienmēr centās atrast it kā objektīvu attaisnojumu. Tolaik tāds attaisnojums kā karš varēja skanēt pietiekoši pārliecinoši, un, liekas, arī pats Rainis tam ticēja pilnā mērā.

Dienasgrāmatas iespējamība Rainim vienmēr bija cieši saistīta ar gribas jēdzienu. Gribasspēka funkcijas cilvēka darbībā, ja tā varētu teikt, gribas globalitāti dzejnieks kara gados dienasgrāmatā apskatīja vairākkārt. Ļoti zīmīgi, ka gribas jēdziens viņam nav asociējies ar attieksmi pret dienasgrāmatu. Agrāk šīs asociatīvās saites bija konstatējamas ļoti bieži. Līdz ko radās pārtraukumi dienasgrāmatas rakstīšanā, parasti vispirms vaina tika meklēta gribas trūkumā. Kara gados tas nenotika. Tātad dzejnieku dienasgrāmatas retā rakstīšana tā nesatrauca no gribasspēka viedokļa. Dienasgrāmatas turpināšanas neregularitāti viņš, acīmredzot, tolaik izskaidroja savādāk. Dzejnieks sevī bija panācis zināmu kompromisu, un tas viņu pilnīgi apmierināja.

Bloknotā viņš nedaudz ierakstīja arī 1916. gadā. 1917. gadā jau ir tikai divi ieraksti. Viens "Dienas hronikas" tipa, otrs īsa atzīme bloknotā. Hronikas lapiņā lasāms, ka todien, 1917. gada 25. maijā, Rainis pusotras stundas "kārtojis dien. grām. un ierīkojis Kalendāri". Iekārtotais "kalendaris" ir tā vienīgā nosauktā hronikas tipa lapiņa. Iepriekšējo gadu dienasgrāmatas pārlūkojums dziļākas sekas toreiz neatstāja, kā tas gandrīz vienmēr tādās reizēs bija iepriekš. Rainis dienasgrāmatu rakstīt neturpināja pat nākošajā dienā.

1918.    gadā dienasgrāmatas bloknotu dzejnieks ņēmis rokā četras reizes. Viņš to atcerējies, lai ierakstītu kādu radušos novērojumu. Piemēram, 19. februārī teksts sastāv no teikumiem: "Pavasara krāsas zaļš dzeltens, zils un balts. Nau nevienas puķes sarkanā zieda. Pārvalda dzeltens". Savukārt pirms tam vienā no diviem 24. janvāra tekstiem sacīts: "Ņūtons un Galilejs dzimuši abi gandrīz vienā gadā (1643, 42) un dienā (5. un 8. janvārī)".

Salīdzinot ar diviem iepriekšējiem gadiem, mazliet vairāk rakstīts 1919. gadā. Pat radies vāciņa apzīmējums "Domu grāmata". To iekārtot Raini ierosināja intereses par cilvēka "domu gaitu". Viņš vēlējās noskaidrot, kā rodas domas, kā tās tālāk attīstās un tiek pielietotas; ".. domāšanas veida grieži, domu virzieni, ideju sacensība; sarunas, darba domas, pārliecības". "Domu grāmatu" viņš rakstīja vrenu dienu 8. jūlijā. Pārējie 1919. gadā izdarītie ieraksti nokļuva citos vāciņos.

1919.    gada jūlija sākumā Raiņa dienasgrāmatu vēsturē konstatējama vislielākā daudzpusība. Bez "Domu grāmatas" viņš tolaik vēl rakstīja "Notikumu grāmatu", "Jūtu biogrāfiju", "Darbu hroniku", kā arī dienasgrāmatas rakstura piezīmes uz atsevišķām lapiņām.

Minētajos dienasgrāmatas veidos materiālu nedaudz. Dienasgrāmatiskās modifikācijas 1919. gada jūlija sākumā galvenokārt liecina par Raiņa ļoti intensīvajiem centieniem ne tikai atjaunot dienasgrāmatas agrākās funkcijas, bet tās papildināt un diferencēt (domu un jūtu, notikumu un darbu atdalījums).

Nepieciešams norādīt par vienu iezīmi Raiņa attieksmē pret savām dienasgrāmatām.

Kā jau zinām, viņš pārsvarā rakstīja uz nelielām dažāda formāta lapiņām. Dzejnieks tās glabāja kartona vai cietāka papīra vāciņos, uz kuriem atzīmēja nosaukumus.

Raksturīgi, ka savas piezīmes viņš par dienasgrāmatu sauca visretāk. Dienasgrāmatas jēdziens sastopams tikai uz viena vāciņa ar jaunības perioda materiāliem un uz diviem vāciņiem ar 1906. gada tekstiem. Visizplatītākie nosaukumi "Domas", "Atdomās", "Biogrāfija", kā arī vāciņi ar attiecīgā gada skaitli. Taču sastopami arī sekojoši nosaukumi: "Pašam nodibināties 1906, 1907-1909", "Dienas domas", "Dienas atdomās", "Dienas un lietas", "Dienas un darbi", "1912 Dienasgrāmatu lieces", "Darbu gaita. Darbu hronika", "Mana vēsture", "1916 Sev celtne 1912 1916".

Iepazīstoties ar Raiņa dienasgrāmatām viņa rokrakstu arhīvā, pirmajā brīdī var rasties priekšstats, ka dažādie vāciņu nosaukumi liecina par satura tematikas un izklāsta formas dažādību. Praktiski atšķirības nav konstatējamas. Izņēmums vienīgi "Dienas hronika".

Varam pieņemt, ka dažādie un oriģinālākie vāciņu nosaukumi izvirzīti laikā, kad Rainim bija radusies sevišķa interese par dienasgrāmatu. Tādās reizēs iekārtoti jauni vāciņi un, vadoties no attiecīgā brīža emocionālās noskaņas, doti tiem virsraksti. Ļoti iespējams, tāds posms bija arī 1919. gada jūlija sākumā, kad sastopamies ar visraibāko ainu Raiņa dienasgrāmatu vēsturē.

4. nodaļa dienasgrāmata 20. gados

Pašanalīzes iespējas jaunajā dzīvē

1920. gada 10. aprīlī Aspazija un Rainis atgriezās Rīgā.

Apzīmējot Raiņa dzīvi un darbību 20. gados, parasti izsakās par viņa mūža pēdējo posmu. Faktiski tāda apzīmējuma pamatā ir mūsu vēlākās zināšanas. Pašam Rainim patiesībā sākās jauns dzīves posms ar gaidītām perspektīvām gan tīri personīgā ziņā, gan radošajā un sabiedriskajā darbībā.

Jauns posms sākās arī dzejnieka dienasgrāmatu vēsturē. 20. gados rakstītās autobiogrāfiskās ikdienas piezīmes manāmi atšķiras no tāda veida agrākajiem materiāliem.

Ārzemju trimdā pēdējais ieraksts dienasgrāmatā izdarīts 1920. gada 6. janvārī. Latvijā ieraksti turpināti 1920. gada novembrī. Tātad Rainis, domājot par mājām un pēc atgriešanās dzimtenē, nav varējis rakstīt dienasgrāmatu, kaut gan vielas tai noteikti netrūka kā iekšējo pārdzīvojumu, tā ārējo notikumu ziņā. Gatavošanās braucienam, ceļā pavadītās dienas, pēc gariem prombūtnes gadiem pirmās minūtes, stundas uz Latvijas zemes, jūsmīgā sagaidīšana, pirmās uzstāšanās runas par to varēja izsacīties plaši.1

Pirmais ieraksts izdarīts 1920. gada 13. novembrī. Tas sastāv no viena teikuma: "Nobeidzu lugu "Krauklītis"". Nākošajās dienās ieraksti garāki un turpinās samērā regulāri līdz 1929. gada sākumam. Vispār apjoma ziņā 20. gadu dienasgrāmata atpaliek vienīgi no Šveices periodā sacerētā (no šī viedokļa tālāk seko jaunības dienasgrāmata, tad 90. gados nedaudz rakstītais).

Pirmais, kas ātrāk piesaista uzmanību 1920. gada ierakstos, ir vēstījuma intonācija. Lasāms emocionāli atturīgs dažādu notikumu reģistrējums. Pārsvarā dokumentēta notikuma formālā puse bez gandrīz jebkādas iekšējas attieksmes un vērtējuma.

Minētā izmaiņa Raiņa dienasgrāmatā pa lielākai daļai neattiecas tikai uz sacerēto 1920. gadā, bet uz rakstīto visā viņa dzīves posmā neatkarīgajā Latvijā. 20. gadu dienasgrāmata bagātīgi sniedz biogrāfiskus datus. Ievērojami mazāk iegūstama psiholoģiska rakstura informācija.

Piemēram, Rainis daudz stāsta par radošo darbu. Agrāk tādās reizēs dienasgrāmatā pirmajā vietā bija saturiskā problemātika. Turklāt 20. gados par daiļradi rakstīts jūtami formālāk. Dominē sekojošas frāzes: "Strādāju pie "Uguns un nakts" tulkojuma vācu valodā"; "..nobeidzu dzejoļu krājumu "Uz mājām". Vēl nav pārrakstīts. Strādāju 5 st."; "Šodien pīkst. 11 d. pabeidzu prologu "Indulim un Ārijai" (48 rindiņas, 6 strof., 2 pēd., panti atskan.)" u.tml.

Dzejnieks bieži izsakās par saviem ciemiņiem. Kā liecina dienasgrāmata, pirmajā laikā viesu ierašanās bija gaidīta un sagādāja morālu gandarījumu. Nekad pēc stāstītā par viņiem neseko vārdi par veltīgi zaudēto laiku, kā tas bija Kastaņolā.

Rainis samērā plaši uzskaitīja, ar ko dienā satikās un sarunājās. Turklāt manāms, ka viņš tiecās atcerēties un dienasgrāmatā fiksēt visas personas (it kā noteikta jēga būtu tieši cilvēku kopskaitam). Dzejnieks izvērsti atstāstījis sarunu saturu, dzirdētos komplimentus, bet galvenais paša izteikumus.

Cilvēki, saprotams, no Raiņa gaidīja gatavas atziņas, skaidrus un noteiktus formulējumus. Dzejnieks to zināja un, kā liecina dienasgrāmatā atzīmētais, nav licis vilties sarunu biedriem. Bet tas savukārt dienasgrāmatas ierakstiem piešķir deklaratīvu nokrāsu. 20. gadu dienasgrāmatā, salīdzinot pat ar jaunībā rakstīto, maz atspoguļojas atziņu veidošanās process un tie komponenti, kuriem bija noteikta loma attiecīgās tēzes kristalizācijā līdz gataviem formulējumiem.

Dzejnieks vienmēr centies novērtēt klausītājus un piemēroties viņu zināšanām un garīgās kultūras līmenim. Orientācija uz konkrētu auditoriju būtiski ietekmējusi dažādu izteikumu ievirzi. Šo izteikumu analīzē dzejnieka mantojuma pētniekiem jābūt sevišķi piesardzīgiem un kritiskiem. Iztirzājot Raiņa 20. gadu dienasgrāmatā lasāmās atziņas vienā vai otrā jautājumā, jārespektē konkrētie apstākļi un cilvēki, kuriem bija paredzēti attiecīgie vārdi.

Viena no 20. gadu dienasgrāmatas raksturīgākajām iezīmēm ir tas oficiālā izteiksmes forma. Bieži tā vien liekas, ka dienasgrāmatā Rainis vēlējies fiksēt oficiālas personas svarīgiem notikumiem piesātināto ikdienu, kurā valda dažādas sēdes, lietišķa satiksme ar valsts amatvīriem, rakstniekiem, politiskiem darbiniekiem ("Ministra neviena. Rakstnieku nebij sevišķi daudz. Runājos ar Andreju Upīti un Kuršinski"). Protams, oficiālais nereti mijas tagad ar smaidu lasāmām rindām ("Parlamenta sēdē strādāju "Ģirtu Vilku". Mūžīgā runāšana traucēja..").2

Izmaiņas 20. gadu dienasgrāmatas saturā organiski vienotas ar izmaiņām visā Raiņa dzīvē.

Sofija Tolstoja raksta par vīra vēlēšanos laiku pa laikam padzīvot kādā nomaļākā viņiem piederošā muižā, jo Jasnaja Poļanā nepārtrauktā apmeklētāju straume Ļevu Tolstoju nogurdināja. Viesi it kā turēja viņu zināmā saspringtībā. Tolstojam visu laiku nācās apsvērt katru vārdu, skaļi izteikto vērtējumu, viedokli. Presē mēdza parādīties apmeklētāju korespondences. Sofija Tolstoja tādēļ izsakās pat par tādu kā masku, kuru viņas slavenajam vīram nācās nēsāt Jasnaja Poļanā īpaši t.s. tolstojiešu klātbūtnē, jo viņi ar sevišķu kāri uztvēra sava patrona teikto.

Rainim Kastaņola bija gandrīz tas pats, kas Tolstojam nomaļa un klusa muiža. Turpretī pēc atgriešanās Latvijā Rainis nonāca sabiedrības uzmanības centrā. Daudzi, kuri līdz tam par ārzemēs dzīvojošo ģeniālo Raini bija tikai lasījuši vai dzirdējuši, tagad gribēja viņu redzēt, paklausīties lielā latviešu dzejnieka balsi, bet drošākie pat nekautrējās izklāstīt savus uzskatus.

Raini ievēlēja dažādos oficiālos un goda amatos, aicināja uzstāties vai tikai pagodināt ar savu klātbūtni. Viņu cildināja presē un literārajos pasākumos. Skatītāji sarīkoja ovācijas autoram viņa lugu izrādēs. Pie Raiņa griezās pēc visdažādākajiem padomiem, lūdza izlasīt un novērtēt dzejoļus, romānus.

Saprotams, tas atsaucās uz dienasgrāmatas satura īpašībām. Patiesībā būtu savādi, ja tas tā nenotiktu. Rainim ļoti imponēja viņa jaunais stāvoklis. Dienasgrāmata par to liecina uzskatāmi un nepārprotami. Taču reizē maldīgi pieņemt, ka dzejnieks neprata pacelties pāri tituliem, popularitātei un nespēja saglabāt pašcieņu, atdalīt ārēji spožo un it kā svarīgo no patiesi izjustas cieņas un mūžīgi paliekošām vērtībām. Dzejnieks pilnā mērā izjuta slavu. Slava kāpināja viņa pašapziņu, taču nemazināja īstenības uztveres asumu un kritiskumu.

Varētu teikt, ka žanriski tradicionālu veidolu Raiņa dienasgrāmata ieguva tikai 20. gados. Jaunības periodā dominēja literāri vingrinājumi, 90. gados garīgo izjūtu analīzes un izskaidrojuma tendences, Kastaņolas posmā filozofisko domu apkopojums. Tikai 20. gados ieraksti virknējās saskaņā ar dienasgrāmatas žanra tradīcijām, jo stāstījumā par aizvadīto dienu priekšplānā faktoloģiskais materiāls. Iepriekšējos posmos dzejnieka dienasgrāmatās (izņemot hroniku) priekšroka galvenokārt dota kam citam, tikai ne notikumiem, faktiem, konkrētām norisēm.

Taču zinām iemeslu, kādēļ 20. gadu ierakstos dominē faktoloģiskais materiāls. Tas noticis tādēļ, ka pati dzīve Rainim bija kļuvusi ievērojami daudzveidīgāka. Lasot 20. gadu atzīmes, tā vien liekas, ka dienas viņam sastāvēja gandrīz vienīgi no sēdēm, sarīkojumiem, izrādēm, sarunām, lūdzēju uzklausīšanas, profesoriem, ministriem, grāmatrūpniekiem, aktieriem, režisoriem, "jaunkundzēm dzejniecēm". Kastaņola dienas centrā bija mākslinieciski un filozofiski intelektuāla darbība, garīgās dzīves norises. Pēc atgriešanās mājās dienas centrā strauji nostiprinājās visdažādākā rakstura sarunas un pasākumi, kad pamatā tika garīgi ņemts, baudīts, nevis pašam meklēts un dots.

Tādā dzīves saturā un ritmā ja arī radās "gatavās domas", tad to rakstveida formulējumiem varēja nepietikt spēka un arī laika. Ne velti dienasgrāmatā bieži lasāms bez jebkāda komentāra, bet tāpat labi saprotams vārds "nogurums". Noguruma stundās atzīmēt filozofiska satura vispārinājumus un tikt skaidrībā ar savām izjūtām un iespaidiem bija gandrīz vai neiespējami. Spēka labi ja pietika notikumu uzskaitījumam.

Taču faktiski Raiņa pieeja paver iespējas, kuras nerastos, ja 20. gados būtu turpinātas Kastaņolas dienasgrāmatu saturiskās tradīcijas.

Pirmkārt, varam iegūt ļoti uzskatāmu priekšstatu par notikumiem raibo dzīvi, kādā dienas aizritēja sabiedrībā augstu atzītam dzejniekam. Tādējādi ierakstu galvenais trūkums (dzejnieka garīgās pasaules niecīgā atklāsme) savdabīgi kompensēts ar izsmeļošu faktoloģisko materiālu par radošas personības konkrētām ikdienas norisēm viņa mūža laikā, kad ģenialitāte sasniegusi vispārēju atzinību.

Otrkārt, labi redzama tā slodze, ko Rainim nācās izturēt. Redzam, cik lielā mērā saskarsmē ar šo slodzi viņam vajadzēja savā dienas režīmā sabalansēt oficiālo amatu ar slavena cilvēka "nastu", ar organisko nepieciešamību izteikt sevi poētiski tēlainā un filozofiski abstraktā formā un vispār neizniekot savu atlikušo mūžu tukšās sarunās, formālās sanāksmēs, uzbāzīgu apmeklētāju uzklausīšanā utt.

20. gados Rainim nācās mainīt dažus paradumus. Kastaņola viņš prata un mīlēja strādāt brīvā dabā. Viņam bija sevišķi iecienītas vietas "zaļā pils" jeb biežāk dēvētā "zaļā istaba". Pēc atgriešanās Latvijā darbs ārpus mājas saglabājās. Tjkai "zaļās istabas" vietā stājās dažādu apspriežu telpas. Pie tā, liekas, dzejnieks nekad nepierāda.

Daudz labāk veicās, pierodot sastrādāt ar savu sekretāri. Rainis ārzemju trimdas gados bieži bēdājās, kāviens netiek galā ar daiļdarbu un arī dienasgrāmatu pārrakstīšanu.3 Latvijā šo jautājumu varēja pozitīvi atrisināt.

Paradumi mainījās arī dienasgrāmatas rakstīšanā. Šveicē Rainis galvenokārt rakstīja no rīta, kad viņa intelektuālās dotības sasniedza vislielāko atraisītību. Rīgā dzejnieks bija spiests rakstīt brīvākos brīžos. Bet arī tad ne vienmēr varēja būt drošs, ka netiks iztraucēts. Piemēram, reiz dienasgrāmatas rakstīšanas laikā negaidīti atnāca kāds literāts. Ciemiņam, acīmredzot, ļoti gribējās iepazīties ar slavenā dzejnieka jaunrades aizkulisēm jeb, kā vēl sakām daiļrades laboratoriju. Rakstāmgalds, noprotams, ciemiņam bijis tuvu, un diemžēl viņa ziņkāre izrādījās varenāka par elementāru pieklājību… Ierakstā Rainis ļoti nožēloja, ka neprata atturēt viesi un nācās iepazīstināt svešo cilvēku ar viņa dzīves intīmākajām pusēm.

Viens no Raiņa jaunās dzīves spilgtākajiem piemēriem ir ieraksts 1921. gada 1. janvārī, ko pats dzejnieks apzīmē par "viesu dienu". Tekstā stāstīts par apmeklētājiem, kuri ieradās sveikt dzejnieku Jaunajā gadā.

"Viesu dienā" pirmie atnāca atsevišķi apmeklētāji, starp kuriem bija arī kāda iesācēja dzejniece. Ar viņu Rainis runājis "par dzeju vispār un par viņas, un manu dzeju atsevišķi". Tad jaunkundze apskatījusi rokrakstus, lai redzētu, "kā tiekot dzejas taisītas".

Pirmajiem laimes vēlētājiem sekoja "liela plote sveicinātāju", un Rainis priecājās: "Labi, ka nāk pa sērijām". Dzejnieka vārdiem izsakoties, pirmajā sērijā teātra ļaudis un no operas. Otrajā sērijā "abi prorektori, 21 profesors un Kirhenšteins". Ierakstā atstāstītas sarunas. Visvairāk runāts par dažādām nākotnes iecerēm, kuru realizācijā ja ne pati svarīgākā loma sēdēm; "Visi piekodina nākt uz sēdēm". Rainis izsacīja gatavību ierasties tikai uz izšķirošajām. Par viņa laiku tomēr neviens nedomā: Tie atbild katrreiz vajaga. Svarīgas kaujas tur notiekot".

Apsveicēju nākošā grupa ieradās pēc pusdienām: "3. sērijā skolotāji no Latgales.. Visi spēcīgi laucinieki. Pilni sajūsmības par Latgali, Latviju un progresu. Katrs nāk ar savu sumināšanas runu, kuru rūpīgi sagatavojis, bet kuras izjaucu ar savu iemaisīšanos piezīmēm". Noslēgumā: "Zvērējām viens otram uzticību un mīlestību". Šoreiz par savu laiku mazāk rūpējās pats dzejnieks: "Solījos braukt ciemā".

Sekoja ceturtā un piektā sērija kāda lielāka ģimene un tuvāku paziņu grupa, kura vēlējās iesaistīt slaveno dzejnieku Šveices pulksteņu importa un Rīgas "pulksteņu centrāles" dibināšanā. Pēcpusdienā atnāca arī kāds zēns: "Pacienāju ar bonbongām un gudrām runām par slidām, kukaiņiem, puķēm, burtnīcām, pasaules uzskatiem un vēl dažādām citām lielām lietām. Kad beidzās bonbongas, beidzās runas". Visu dienu un, acīmredzot, arī "viesu dienu" noslēdza vēl viena apmeklētāju sērija. Ar to sarunas galvenokārt skāra aktuālus politiskus jautājumus.

Līdz šim pievēršamies jaunajām pārmaiņām Raiņa dienasgrāmatā, kuras bija cieši vienotas ar izmaiņām viņa dzīves saturā un ritmā. Taču šīs izmaiņas, saprotams, nebija tik lielas, lai varētu runāt par būtiskākām korekcijām viņa esamības pamatvirzībā, kurā noteicošā vieta pieder jaunradei un mākslinieciski radošai attieksmei pret autopsiholoģiskajām norisēm un ārējās pasaules parādībām.

20. gados Rainis pabeidza lugu "lija Muromietis", sacerēja dramatiskos darbus "Mušu ķēniņš", "Mīla stiprāka par nāvi", "Rīgas ragana", "Suns un kaķe", turpināja darbu pie aizsāktajām lugām, vāca materiālus jauno lugu iecerēm. Plaši viņš pievērsās dzejai un dzejas tulkojumiem. Par to dienasgrāmatā sastopams bagāts faktoloģiskais izklāsts.

Nevaram tāpat apgalvot, ka 20. gados Rainis būtu kļuvis vienaldzīgs pret dienasgrāmatas žanru. Pēc ilgus gadus rakstītās dienasgrāmatas un pastāvīgajiem meklējumiem tās žanriskās specifikas optimālākā izmantojumā Raiņa interese par ikdienas autobiogrāfiskajām piezīmēm, liekas, nemaz nevarēja uzreiz apsīkt, neskatoties pat uz to, ka Latvijā viņa iekšējās enerģijas atdeves iespējas paplašinājās. Dzejnieks nespēja saraut saites ar dienasgrāmatu vai pārvērst to formālā dokumentā, jo patiesībā dienasgrāmata uzskatāma par vienu no izteiktākajiem viņa garīgās dzīves elementiem ar savām iekšējām likumībām un tradīcijām.

Pakāpeniski arī jaunā dzīve Rīgā iegāja līdzsvarotākā gultnē, un lielākas iespējas pavērās aizvadītā laika kontemplatīvākai apguvei. Un tad, kā parasti, dienasgrāmata atguva savu lomu.

Liekas, visātrāk dzejniekam apnika gandrīz nepārtrauktā apmeklētāju plūsma. Vienā no 1921. gada janvāra ierakstiem viņš jau sācis literāri kariķēt savu stāvokli: "Gribēju sākt mazgāties atnāk.. Nomazgājos, bet brokastis izputēja. Sāku ēst pusdienu atnāk.. Apēdu 1 kartupeli atnāk.." Dienu vēlāk dzejnieks priecājās: "Dabūju nomazgāties un brokastis paēst".

Domājams, maz Rainim varēja dot cilvēki, kuri "sūdzējās par pasaules nelabu iekārtošanu un par katru cilvēku atsevišķi" vai tiecās iegalvot par radniecīgām saitēm ar Raini ("lestigām tādā radu biezoknī, ka vēl tagad esmu kā apmaldījies").

Kā jau norādījām, Rainis samērā plaši dienasgrāmatā atstāsta ar viesiem pārrunāto. Šajā ziņā varam izdarīt vienu secinājumu. Vērojams, ka pie Raiņa cilvēki galvenokārt nāca ar sliktām ziņām. Viņi traucēja dzejnieku, lai izsūdzētos par dažādām pārestībām, valsts amatpersonu nelikumīgu rīcību vai savu kaimiņu rupjībām, kā arī tikai, lai pastāstītu par kāda cilvēka izdarībām jeb, sacīsim skaidrāk lai kādu aprunātu.

Kuriozākais, ar komerciāliem priekšlikumiem pie Raiņa griezās tādi cilvēki, kuriem likās, ka dzejnieks "no veikala saprot vairāk, nekā dažs veikalnieks". Izrādās, par Rīgas "pulksteņu centrāles" dibināšanu dzejniekam nācies klausīties vairākkārt.

Bez šaubām, uz Raiņa dzīvokli nāca arī ar priecīgām un dzejniekam katrā ziņā vajadzīgām un patīkamām ziņām. Ieradās personas, ar kurām Rainim bija interesanti un vērtīgi apmainīties domām.

Tomēr negatīvais un pie tam sīkumaini intriģējošais diemžēl būs bijis pārsvarā. Vismaz lasot dienasgrāmatu, šis secinājums liekas nekļūdīgs. Pie tam brīžiem tā vien šķiet, ka dzejnieka mājās saplūda Rīgas zināmu aprindu aizkulišu dzīve, un tā bija vieta, kurā veidojās principiāli izšķirošā atmosfēra, kas vienmēr nosaka izlemjamo lietu rezultātu, bet parasti paliek apslēpta un tieši neizpaužas oficiālajā un formālajā attiecīgā jautājuma atrisinājumā (īpaši attiecas uz teātra dzīvi).

Labāk nebija arī uz ielas. Nācās atpūtai izvēlēties "staigu pa klusām ielām". Bet arī tur dzejnieks varēja "iekrist pazīstamos", kad labāk bija "teciņus atskriet mājās".

Tomēr dzejnieka dzīvi neietekmēja tikai sadzīviski gadījumi. Jau visai drīz pēc atgriešanās no Šveices priekšplānā izvirzījās daudz būtiskākas un dzejnieka apziņu jūtami dziļāk skarošas parādības. Sāka izplatīties skaudīgas piezīmes par "Raiņa dievināšanu". Negaidīti ātri atklājās patiesās iespējas aktīvi nodoties sabiedriskajam darbam un īstenot tās idejas, bez kurām nebija iedomājama Raiņa personības augstā sociāli politiska, kulturāla un inteliģenta cilvēka pārliecība.

Jau 1921. gada pirmajā pusē dienasgrāmatā sāk parādīties skeptiskāki izteikumi. Rainis, piemēram, ar rūgtu ironiju raksta: "Tik daudz to godu un biedru, ka nezinu kur griezties. Visur gods priekšā". Viņš dienasgrāmatā atstāsta Aspazijas vārdus, ka abi atgriezušies "ar pilnu sajūsmu strādāt", bet viņu darbs, izrādās, pa īstam nevienam nav vajadzīgs, un viņu vārdus drīzāk izmanto reklāmai.

1921. gada 19. aprīlī Rainis dienasgrāmatā izdarīja tādu kā rezumējumu: "Bij ilūzija, ka šoreiz, pēc 50 gadiem dzīves otrā pusē, man dzīve, dzimtene, ļaudis nāks pretī, kā tam kokam, kas stiepis zarus. Nenāk un nenāks. Zini jel reizi!" Savukārt 1922. gada 4. janvārī atzīmēts: "Vai vērts palikt Latvijā? Atkal pašnāvības domas pēc garāka pārtraukuma: diezgan esmu dzīvojis, ij laba piedzīvojis, ij strādājis. Pietiks". Minētā gada beigās par pseidotautiskumu un Latvijas Republiku sacīts: "Jā, tautība un jaunā valsts ideja izbeigusies, nogājusi veikalībā kā pirmā tautība (domāti tautiskuma centieni 19. gs. otrajā pusēA.P.) tautiskās siļķēs".

Tādos apstākļos gribot negribot garīgo enerģiju nācās vairāk koncentrēt nevis uz ārējo pasauli (sarunu biedriem, klausītājiem, amatu pienākumiem), bet pavērst uz sevi. Palīdzēja dienasgrāmatas rakstīšana, jo tā Rainim bija garīgas enerģijas atdeves efektīva forma. Taču reizē tā bija arī darbība, kas balstās uz vairāk vai mazāk akcentētu izolāciju, noslēgšanos sevī, savu pārdomu un izjūtu apkopošanu un atdevi tikai sev vienam pieejamā veidā.

Reizē ar pašatdeves novirzīšanu uz dienasgrāmatu ierakstos palielinās psiholoģiskās informācijas īpatsvars. Rainis sāk lielāku vērību veltīt garīgajām izpausmēm un atspoguļot īstenības izpausmju idejisko pusi. Faktiski tas bija likumsakarīgs process.

Par likumsakarību dzejnieka rīcībā uzskatāms arī tas, ka reizē ar dienasgrāmatas lomas palielināšanos tūlīt sākās meklējumi tās žanriskās specifikas labākā izmantojumā, pielāgojoties jaunajām garīgajām tendencēm un tā laika dzīves izjūtai. Strauji aktivizējās Raiņa tieksmes atrast tādu dienasgrāmatas sistēmu, kas vispilnīgāk atbilstu viņa esamības saturam un ritmam.

Patiesībā varam izvirzīt vēl plašāku secinājumu: ikdienas autobiogrāfisko piezīmju jaunu tipu meklējumi vienmēr sākās pēc jaunas dzīves sākuma, pēc krasākām pārmaiņām dzejnieka ikdienas virzībā. Jāsaka, ka vispār viena no Raiņa garīgās būtības pamatiezīmēm ir organiska tieksme laiku pa laikam radikāli lauzt uzsāktās gaitas virzienu, kā viņš pats mēdza formulēt tieksme pēc "jaunas dzīves". Saprotams, šī garīgā tendence nebija vienota tikai ar dienasgrāmatu attīstību. Tendence saistīta arī ar pārējām Raiņa darbības sfērām, bet vispirms un galvenokārt ar literāro jaunradi. Tieši no šī aspekta ("jaunas dzīves" organiskas nepieciešamības viedokļa), domājam, pa lielākai daļai izskaidrojami dzejnieka rokrakstu arhīvā bieži sastopamie izteikumi par vēlēšanos radīt jaunu dzeju, atrast jaunas žanriskās formas, tēmas u.tml.

20. gados patiesībā vairs nederēja ne "gatavo domu" bloknotos ieviestā kārtība, ne arī "Dienas hronikas" uzbūve. Ikdienas pārdomu un notikumu apkopojumam vajadzēja izraudzīties jaunus pierakstu veidus. Cita lieta, cik lielā mērā jaunās formas praktiski īstenotas. Kastaņolā nodomi piepildījās. Savādāk 20. gados.

Atziņa par nepieciešamību atgriezties pie agrākā "veselības disciplīnas režīma" arvien biežāk Raiņa dienasgrāmatā atkārtojas no 1921. gada sākuma. 1922. gada pirmajā dienā, "savedot gada pārskatu" par aizvadīto un domājot par turpmāko, dzejnieks paredzēja vairākas savu autobiogrāfisko materiālu apkopojuma formas. Piemēram, pēc viņa ieceres vienā kopā nonāktu "notikumi, darbi, vēstules, ciemiņi, lieses, veselība, garastāvoklis, āra temperatūra, kas palicis nedarīts".

Redzam, ka daudz kas saglabājies no Kastaņolas perioda. Piemēram, par savas dzīves un darbības svarīgām liecībām dzejnieks joprojām uzlūko vēstules, dažādus aprēķinus ("lieses"), daiļdarbus, garīgo noskaņojumu, veselību, nākotnē veicamo, "āra temperatūru". Taču atrodami arī tipiski Rīgas gadu elementi (notikumi, ciemiņi), kuri tātad ap 1921. un 1922. gada miju jau bija pamatīgāk iesakņojušies dzejnieka jaunajā dzīvē.

Atsevišķu materiālu grupu dzejnieks vēlējās izveidot no "atdomām", kā arī "melnā grāmatiņā" ierakstīt "mēneša darbus".

1922. gada 1. janvārī Rainis atzīmēja arī "dienas iedaliņu": "7 vingr, 8 rītens, 9-10 staigā, 10-1 darbs, 1 3 pusdiena, 3 7 darbs, 7 8 vakariņas, 8-10 darbs".

Acīmredzot, dzejnieks toreiz atradās sevišķi lielā pacilātībā un ticībā turpmāk konsekventi realizēt "veselības un disciplīnas režīmu". Zīmīgi, ka darbam paredzētas deviņas stundas, bet ciemiņiem nav atvēlēta neviena stunda. Kā liecina dienasgrāmatā fiksētais dienas notikumu uzskaitījums, dzejnieks parasti dabūja strādāt tikai rīta stundās. Ap divpadsmitiem, vieniem dienā viņš atstāja mājas un sākās dažādu apspriežu un pasākumu virkne līdz vēlam vakaram. Mājās viņš atgriezās vēlu, nereti ap pusnakti jo, piemēram, "parlamenta" un tā komisiju sēdes sākās vēlu pēcpusdienā, un pēc sanāksmēm dzejnieks devās uz teātri. Protams, bija arī dienas, kad viņš dažādus darījumus ārpus mājas kārtoja tikai dažas pēcpusdienas stundas vai vispār nekur negāja. īpaši tas sakāms par ilgāku laiku 1924.

un 1925. gada mijā, kad intensīvi gatavoja kopotus rakstus "Dzīve un darbi", kā arī radoši sekmīgāk strādāja dzejā.

Kas attiecas uz Raiņa iecerēm radīt vairākus autobiogrāfisko ikdienas piezīmju veidus, tad no plānotā viņš atsacījās jau visai drīz un izlēma rakstīt "visu" vienā dienasgrāmatā.

Ļoti iespējams, "veselības un disciplīnas režīma" realizācija lielā mērā bija atkarīga no tā lūzuma dzejniekā, par kuru viņš pats teica: ".. nau pašpārmetumu par nestrādāšanu, kā agrāk 1917., 18., 19. g." Vārdi "strādāt negribu", "nau pietiekošas gribas strādāt" 20. gados dienasgrāmatā atkārtojas gandrīz katrā ierakstā.

Dienasgrāmatas rakstīšanā bija arī sekojoši etapi: "brīnos, ka piepeši atkal izlaistas 6 dienas bez atzīmēm, kas par vainu? ..Nekā vairs neatminu. ..Aizlasos, tā laikam galvenā vaina, ka nau vesta dienasgrāmata".

1922. gadā radās pārtraukums no 21. februāra līdz 16. jūlijam. Tam visai drīz sekoja īsāks pārtraukums, pēc kura dzejnieks jautāja: "Kā labāk darīt? No rītus rakstīt, atreferu, vakarējo.1) nau tik skaidra atmiņa, 2) nogurdina ar vakarējiem iespaidiem un rakstīšanu rīta darba spēju". Rainim, kā liecina citētais ieraksts, negribējās rakstīt dienasgrāmatu arī vakarā, jo tad par daudz noguris un tādēļ "bieži netiek rakstīts d. gr. nemaz".

Bez šaubām, jāņem vērā dzejnieka mūža pakāpe. Rainis bija sasniedzis vecumu, kad cilvēks sāk saņemt komplimentus par labo izskatu, fizisko un garīgo stiprumu un možumu. Liekas, šie komplimenti dzejniekam bija mazliet negaidīti. 20. gadu dienasgrāmatā viņš tiem veltīja lielu uzmanību.

60. dzimšanas dienas gaidās Rainis bieži izsacījās par nākotnē paveicamajiem darbiem, kā arī par savas sabiedriskās popularitātes nostiprināšanu. Šajos nodomos noteikta loma arī dienasgrāmatai.

Rainis atzina, ka nepieciešams ne tikai "referēt par visiem notikumiem". To viņš līdz šim esot darījis nepilnīgi, sniedzot tikai sarunu atreferējumus. Galvenais nepieciešams publicēt dienasgrāmatas, lai ļaudis labāk iepazītu viņa uzskatus.

Atšķirību starp dzīvi Kastaņolā un dzīvi Latvijā Rainis ļoti skaidri apzinājās. Ar tādu kā nostalģiju viņš, piemēram, rakstīja: "Žēl, ka jāiet atkal darbā (domāta kāda amata pildīšana AP.). Gribētos brīvi dzīvot un strādāt kā Kastaņolā". Citkārt teikts: "Es nenāku aiz darba un tad aiz noguruma pie pilnīgākas pārdomas par savu dzīvi un darbiem lielumā. Darbi izteic gan tās domas, bet ļoti nepilnīgi un visvairāk gan kavē". 1923. gada 20. februārī par Latvijā aizvadīto posmu Rainis spiests atzīt: "Kopš pārbraukšanas dzimtenē visa vecā dzīve un kārtība izjukusi. No jauna dzīve nau tikusi kādā kārtībā. Visas atzīmju grāmatas palaistas; ne melnr., ne dienasgrāmata, ne atdomās, ne sarunas, nekas netiek vests. Strādāts daudz, piedzīvots, pārdzīvots daudz. Viss zūd. Viss bijis tikai garš, triju gadu garš satikšanās mielasts, kurš beidzas ar lielām paģirām".

"Biogrāfijā" un "jauna mūža" ideja

Aplūkojot 20. gadu dienasgrāmatu, sevišķi svarīgi materiāla analīzi nepakļaut mūsu zināšanu loģikai, respektīvi, ierakstu virzību pirms 1929. gada nevērtēt no dzejnieka tuvojošos mūža beigu viedokļa. Pats Rainis dienasgrāmatā vairākkārt sapņoja par 300 vai vismaz 100 gadu garu dzīvi. Sev nozīmīgākā laikā, 1925. gada 12. septembrī, viņš priecājās; "Nu esmu likvidējis visu veco dzīvi, nu jāsāk jauna. 100, 2x60, 1000 gadu!"

Gaidāmās 60. gadu jubilejas priekšvakarā Rainis daudz domāja par "biogrāfijas" sacerēšanu. Viņš tādēļ lasīja citu personību darbus memuāristikā. 1925. gada marta sākumā Rainis dienasgrāmatā atzīmēja par lasītajām A.Dostojevskas "Atmiņām".4 15. martā viņš ierakstīja: "..lasu Brandesa "Jaunības atmiņas"". Savukārt 29. jūnijā sacīts: "I [niņa] uz Rīgu, pārnes lasāmu vielu. Suvorina dienasgrāmatu. ..Lasu Suvorinu".5

Ne par vienu no minētajām publikācijām Rainis dienasgrāmatā plašāk nav izteicies. Vienīgi tikai ar viņam pašam saprotamu zemtekstu minēta Annas Dostojevskas stenogrāfistes loma vīra darbībā.

Kā zināms, memuārus dzejnieks neuzrakstīja. Daļēji tos aizstāja atmiņu grāmata "Kastaņolā".

Jubilejas dienu pacilātībā dienasgrāmatā fiksēts grandiozs jaunās dzīves plāns ar virsrakstu "Jauns mūžs pēc sešdesmit gadiem". Dzejnieks vēlējās ne tikai pats sākt visu no jauna, bet arī visu apkārtējo vidi pieskaņot savām kardinālajām izmaiņām. Viņš gribēja radīt jaunu filozofiju, jaunu mīlu, morāli, ticību, valodu, sabiedrību, kāarī"jaunu proletārisku latviešu cilvēku". "Jaunā mūža" plāna sagatavošana turpinājās vairākas dienas.

No jubilejas dienās izstrādātā plāna, bet galvenokārt no tā pamatidejas par radikālu izmaiņu nepieciešamību, Rainis vadījās arī turpmākajā laikā. Plāns bija kļuvis par zināmu kritēriju. Piemēram, 1926. gada 5. janvārī dienasgrāmatā teikts: "Nestrādāju. Nau labs sākums jaunam mūžam". Ar "jaunā mūža" ideju dzejnieks bija sevi it kā sasaistījies un radījis priekšnoteikumus sirdsapziņas pārmetumiem. Raiņa ikdienas saturā un ritmā nekas būtisks neizmainījās, un tas viņu ļoti sarūgtināja. Pie tam varēja novest pat līdz "krīzei", kā stāvoklis apzīmēts kādā dienasgrāmatas ierakstā.

Savos pētnieciskajos risinājumos mēs varam mēģināt ignorēt 1929. gadu. Varam censties aizmirst pēc 60 gadu jubilejas dzejniekam vēl atlikušos četrus gadus. Arī pats dzejnieks šajā ziņā it kā mums palīdz ar vārdiem par vecās dzīves likvidāciju un "jaunā mūža" perspektīvām, taču diemžēl tuvošanās liktenīgajam 1929. gadam dienasgrāmatā jūtama neatkarīgi no vēlēšanās to "nezināt".

Pēc 60 gadu jubilejas dienasgrāmata ņemta rokās arvien retāk. Ieraksti kļūst lakoniskāki, vēl formālāki. Rainim atcerēties dienasgrāmatu drīzāk lika ilgus gadus nostiprinātais paradums, nekā vēlēšanās nodoties garīgam darbam un izbaudīt domas ritējuma spriegumu.

Pēdējos mūža gados Rainis dienasgrāmatu visvairāk rakstīja ceļojumu laikā, jo viņš gribēja gatavot "ceļa aprakstus". Taču arīārzemju braucienu dienās ierakstos lasāms: "Bailes no mājā braukšanas: jāpadodas un jāmirst, jānovīst. Vai nau labāk izrauties uz vientulību?"

Rainis, protams, nedomāja tik viegli padoties apātiskumam. Uz jautājumu par "izraušanos uz vientulību" viņš pats atbildēja: "Bet Nobels? Jāstrādā!"

Pēc 1925. gada septembrī sastādītā grandiozā plāna turpmāko dzīvi dzejnieks plašāk apcerēja katra gada sākumā. 1929. gada 1. janvārī dienasgrāmatā lasāmi agrāk nesastapti vārdi: "Ko es paspēšu?" Tā paša gada 20. janvārī teikts: ".. sāku vecumu saprast".

Pēdējo reizi dienasgrāmatā rakstīts 1929. gada 21. janvārī. Dienasgrāmata, Raiņa tik svarīgā mantojuma sastāvdaļa, noslēdzas ar vārdiem: "Vai nerakstīt mani tūlīt "bezdarbniekos"? Arī būtu sākums jaunam periodam manā darbā un tā tiktu pāri krīzei. Tikai tad Nobels beigts uz visiem laikiem. Vai vērts cerēt?"

Cerības uz starptautisku atzinību, kas vainagotos ar Nobela prēmijas piešķiršanu, bija viens no galvenajiem morālajiem stimuliem, kas atsaucās arī uz dienasgrāmatas rakstīšanu 20. gadu otrajā pusē. Rainis bija stingri pārliecināts, ka jāturpina pieraksti par savu dzīvi. Autobiogrāfiskie materiāli nākošajām paaudzēm palīdzēs izprast viņa virzību līdz daiļrades augstajam novērtējumam, kā arī palīdzēs objektīvāk iedziļināties viņa dzīvē pēc prēmijas saņemšanas.

Gētes "Maksimu un refleksiju" krājumā viens no aforismiem skan sekojoši: "Hroniku lai raksta tie, kuriem svarīga vienīgi tagadne".6 Rainis 20. gados daudz domāja par tagadni. Viņš galvenokārt rakstīja savas dzīves notikumu hroniku. Varam teikt Raiņa dzīve, tās saturs un ritms viņam ļāva rakstīt tikai hroniku. Lai kā, tomēr nedrīkstam neredzēt un neatzīt arī ko citu, proti, ikdienas norišu uzskaitījums bija paredzēts nākotnē realizējamiem mērķiem, tādiem mērķiem, kuros tagadne pārvērstos daudz paliekošākās vērtībās, pārvērstos Mūžībā.

Lasot pasauso un vientuļo notikumu uzskaitījumu 20. gadu dienasgrāmatā, patiesībā ar dziļu apbrīnu jāuzlūko Raiņa neatlaidība un ticība sev, ar kādu viņš konsekventi veica hronista pienākumu. 20. gadu dienasgrāmata no Raiņa ikdienas autobiogrāfiskajām piezīmēm faktiski vispārliecinošāk apliecina to gribas piepūli, kāda vispār nepieciešama dienasgrāmatas rakstīšanai un konkrēti šajā gadījumā bija vajadzīga mūsu dzejniekam.

Raiņa 20. gadu dienasgrāmata stipri atšķiras no agrākajiem tāda veida viņa materiāliem. Šīs atšķirības dzejnieku nebūt apmierināja. Taču viens gan bija skaidrs kā pašam Rainim, tā tagad mums, viņa mantojuma apzinātajiem20. gadu ieraksti organiski vienoti ar tā laika dzejnieka dzīvi, tie ļoti labi palīdz izprast un novērtēt iepriekšējos dzīves posmos sarakstīto, palīdz konstatēt viņa attieksmi pret dienasgrāmatas žanru.

Nobeiguma vieta

Raiņa no 1882. līdz 1929. gadam rakstītās dienasgrāmatas viņa garīgajā devumā veido noteiktu veselumu ar savu iekšējo vienotību un kopējām likumsakarībām izveides stimulu, izmantojuma funkciju un tipiskāko īpašību ziņā.

Taču reizē šajā veselumā eksistē atsevišķas vienības ar zināmām īpatnībām un raksturīgām iezīmēm. Tās radušās atbilstoši dzejnieka dzīves un daiļrades galvenajiem periodiem, jo Raiņa dienasgrāmatu vēsture izmainījusies saistībā ar viņa dzīves svarīgākajiem posmiem, no kuriem katrs aptver noteiktu personības un jaunrades attīstības stadiju.

Jaunības periodā 80. gados dienasgrāmata iesākta laikā, kad tās autors lielākā vai mazākā mērā apzināti izprata savu izjūtu un domu rakstveida fiksācijas psiholoģiskās funkcijas, gūstot iespēju atbrīvoties no iekšējās enerģijas intensitātes un paverot tai jaunu izpausmes veidu.

Uz dienasgrāmatas izveidi stimulējoši atsaucās lasītajās grāmatās sastapto literāro tēlu garīgo stāvokļu līdzība un sakritība ar paša izjūtām un novērojumiem, kas nostiprināja pašapziņu un drosmi dienasgrāmatas formā pievērsties literārai stilizācijai.

Jaunības periodā Raiņa personības attīstībā vienu no galvenajām vietām ieņēma dzīves aicinājuma izvēle. Priekšplānā atradās vēlēšanās mūžu saistīt ar literāro jaunradi. Dienasgrāmatas pirmajos ierakstos Rainis par savu dzejnieka likteni atklāti vēl neizteicās. Tomēr secināms, ka dienasgrāmatas iesākšanas laikā dzīves mērķa izvēlē zināma skaidrība jau panākta. Varam uzskatīt, ka literāri radošajiem centieniem jau no paša sākuma pakļautas arī autobiogrāfiskās ikdienas piezīmes. Jau no paša sākuma dienasgrāmata kļuva par literārā tēlojuma meistarības skolu. Vērojamas ciešas sakarības starp dienasgrāmatas ierakstos konstatējamām garīgajām interesēm, emocionālo tonalitāti un jaunībā sacerētajos dzejoļos ietvertajām atziņām, vēstījuma atmosfēru.

80. gados tāpat nostiprinājās citas dienasgrāmatas funkcijas: a) gribasspēka un rakstura stingrības audzināšanas funkcija, b) pašanalīzes funkcija, c) akseoloģiskā funkcija, kad dienasgrāmatas materiāli Rainim palīdzēja veikt pašanalīzes kritisku analīzi un vērtējumu.

Viena no 80. gadu ierakstu tipiskākajām iezīmēm ir tā, ka tekstu saturs atspoguļo jaunā Raiņa izjūtu un domu pasauli nevis dokumentālā, bet literāri mākslinieciskā formā.

90. gados dienasgrāmata uzskatāmi atspoguļo Raiņa personības un daiļrades attīstības jaunu stadiju. Dienasgrāmata kļuva par skaidri apzinātu un precīzi formulētu metodisko instrumentu autopsiholoģiskajos un mākslinieciskajos risinājumos. Dienasgrāmatā ietvertais garīgās dzīves materiāls tika uzskatīts par potenciālu literārās jaunrades materiālu. Dienasgrāmatas autora pašapziņas akcentācija uzskatāma par vienu no 90. gadu ierakstu raksturīgākajām iezīmēm.

Šveices emigrācijas periodā uz dienasgrāmatas attīstību atsaucās stimulējošie faktori, kuriem noteikta loma jau bijusi agrāk. Neskatoties uz intensīvo pašatdevi dzejā un dramaturģijā, ar dienasgrāmatas starpniecību Rainis joprojām guva iespēju atbrīvoties no garīgās enerģijas un dvēseles pārdzīvojumu zināmas daļas, atspoguļojot ikdienas piezīmēs ar jaunradi tieši nesaistītās izjūtas un pārdomas. Šveices emigrācijas periodā dienasgrāmatā bieži konstatējamas dažādu subjektīvu izjūtu un nostādņu transformācijas process literāri mākslinieciskās vērtībās, kas tāpat stimulējoši atsaucās uz nepieciešamību rakstīt dienasgrāmatu.

Šveices emigrācijas periodā saglabājās tādas dienasgrāmatas funkcijas, kā gribasspēka nostiprināšanas, akseoloģiskā, pašapziņas funkcija. Atbilstoši dzejnieka personības izaugsmes stadijai, kurā centrālo vietu ieņēma nevis dzīves mērķa izvēle, bet gan konkrēta praktiskā darbība, minētās dienasgrāmatas funkcijas papildinājās ar jauniem uzdevumiem.

Šveices emigrācijas periodā Rainis lielu uzmanību pievērsa savas dzīves un darbības hronikālai fiksācijai, kā arī filozofisko atziņu apkopojumam. Viņš tādēļ sevišķu vērību veltīja dienasgrāmatas piemērotu formu izvēlei, kas noveda pie oriģināliem atradumiem. Pievēršoties dienasgrāmatas žanra jautājumiem, īpašu uzmanību ieguva dienasgrāmatu publikācijas perspektīvas. Arī šajā jomā dzejnieka iecerēm piemīt spilgti izteikta savdabība. Raksturīgākie piemēri "Dienas hronika" un izdevuma "Dzejnieka dienasgrāmata" projekts.

Pēc atgriešanās Latvijā 20. gados Raiņa dienasgrāmatā jūtami samazinājās psiholoģiska rakstura informācija. Sakarā ar dzejnieka ārējās dzīves daudzveidības ievērojamu palielināšanos arī viņa dienasgrāmatā galvenais uzsvars likts uz šīs daudzveidības fiksāciju, priekšroku dodot faktu uzskaitījumam bez izvērstāka komentējuma. Tolaik Raiņa interešu centrā izvirzījās sava mūža novērtējums un vēlēšanās maksimāli izmantot uzkrātās garīgās vērtības, tādēļ centrālā kļuva dienasgrāmatas akseoloģiskā funkcija. 20. gados būtiska loma bija arī dienasgrāmatas funkcijai gribasspēka, rakstura stingrības nostiprināšanā. Dienasgrāmata tika uzskatīta par galveno ziņu avotu, sacerot "biogrāfiju".

Tādējādi, balstoties uz dienasgrāmatu izveides faktoru un funkciju analīzi, kā arī ņemot vērā to raksturīgākās iezīmes, konstatējams, ka dienasgrāmata jau no paša sākuma kļuva par Raiņa personības organisku sastāvdaļu. Bez dienasgrāmatas it kā vairs nebija iespējama viņa intelektuālās un emocionālās dzīves attīstība. Dienasgrāmata būtiski vienota ar viņa rakstura nostiprināšanos, filozofiskās, tēlainās domāšanas, pasaules uztveres izaugsmi, pilnveidošanos. Dienasgrāmatas kvantitatīvā puse (ierakstu regularitāte, saturiskā piesātinātība, kontemplatīvais raksturs) dziļi atsaucās uz Raiņa psihisko noskaņojumu un rezultātā veidoja tādu kā zināmu mikroklimatu visā viņa domātāja un dzejnieka darbībā. Dienasgrāmata gan ar tās satura literāri eksperimentālajām, gan idejiski apkopojošajām funkcijām ļoti būtiski iekļāvās Raiņa personības esamības galvenajā virzienā literārajā jaunradē. Dienasgrāmatas ierakstos aizsākās vai turpinājās radošo ideju virzība, kas domas attīstības gaitā noslēdzās daiļdarbos vai dažādās jaunrades iecerēs.

Rainim dienasgrāmata bija, kā viņš pats to daudzkārt atzina, par vienu no svarīgākajiem elementiem pašattīstības procesā.

Saprotams, dienasgrāmatas materiāli tādējādi uzskatāmi par vienu no galvenajiem avotiem Raiņa personības izpratnē, iegūstot izsmeļošu un vispusīgu priekšstatu par viņa rakstura īpašībām, domāšanas veida, emocionālās dabas iezīmēm.

Literatūra un piezīmes 1 .nodaļa

1.    Čē дķеāķčźīā Ōšąķцą Źąōźč,Āīļš. ėčņеšąņуšū, 1968, №ć2, ń. 452.

2.     Źīķ Č.Ń. Īņźšūņčе "Я". Ģ-, 1978, ń. 411.

3.     Skat.: Ėуšč˙ Ą.Š. Īį čńņīščчеńźīģ šąēāčņčč ļīēķīāąņеėьķūх ļšīцеńńīā. Ģ., 1974, ń.451.

4.     Manns Ņ. Jāzeps un viņa brāļi. 1.grāmata. R., 1984, 107.Ipp.

5.     Ėčхąчеā Д.Ń. Чеėīāеź ā ėčņеšąņуšе дšеāķей Šуńč. Ģ., 1970, ń.ĒĪ -90.

6.    Turpat, ń.419.

7.     Ćčķēįуšć Ė. Ī ėčņеšąņуšķīģ ćеšīе. Ė., 1979, ń.45.

8.     Ivanovs V. Pāris un nepāris. Smadzeņu asimetrija un zīmju sistēmu dinamika. R, 1990, 125.Ipp.

9.     Skat.: Ąāеščķцеā ĪŃ. Ńудьįū еāšīļейńźīй źуėьņуšķīй ņšąдčцčč ā żļīху ļеšехīдą īņ ąķņčчķīńņč ź ńšедķеāеźīāьž,Ā źķ.: Čē čńņīščč źуėьņуšū ńšедķčх āеźīā č Āīēšīęдеķč˙. Ģ., 1976, ń. 47 64.

10.  Ćуšеāčч Ą.Я. Źąņеćīščč ńšедķеāеźīāīй źуėьņуšū. Ģ., 1972, ń. 459.

11.  Źīķ Č.Ń. Īņźšūņčе "Я". Ģ, 1978, ń. 481 182.

12.  Ģīķņеķь Ģ. Īļūņū, źķ. III. Ģ.-Ė., 1960, ń. 291.

13.  Skat.: Ąščеń Ō. Āīēšąńņū ęčēķč,Ā źķ.: Ōīėīńīōč˙ č ģеņīдīėīćč˙ čńņīščč. Ģ., 1977, ń.216 244.

14.  Šуńńī Ę.-Ę. Čēįš. ńīч. ā ņšех ņīģąх, ņ. 3. Ģ., 1961, ń. 910.

15.  Ļуųźčķ Ą.Ń. Ļīėķ. ńīįš. ńīч., ņ. 43. Ģ.-Ė., ń. 244.

16.  Cit. no grām.: Šīēąķīā Ā.Ā. Ėčņеšąņуšķūе čēćķąķķčźč, ņ. 4. Ń.-Ļ., 1913, ń. 5.

17.  Skat.: Ćčķēįуšć Ė. Ī ńņąšīģ č ķīāīģ. Ńņąņьč č īчеšźč. Ė., 1982, ń. 86 87.

18.  Skat.: Ļšīįėеģą чеėīāеźą ā ńīāšеģеķķīй ōčėīńīōčč. Ģ., 1969, ń. 93.

19.  Skat.: Įčįėеš B.C. Ģūųėеķčе źąź ņāīšчеńņāī. Ģ., 1975.

20.   Įуķčķ Č.Ą. Ńīįš. ńīч. ā ųеńņč ņīģąх, ņ. 6. Ģ., 1988, ń. 359.

21.   Martens L. The Diary Novel. Cambridge, 1985, p. 64, 67.

22.   Ļуņеųеńņāčе Хščńņīōīšą Źīėуģįą. Дķеāķčźč, ļčńьģą, дīźуģеķņū. Ģ, 1952.

23.   Skat.: Čńņīšč˙ дīšеāīėžцčīķķīй Šīńńčč ā дķеāķčźąх č āīńļīģčķąķč˙х, ņ. 4. Ģ., 1976, ń. 5.

24.   Īńņčķ Дę. Ńīįš. ńīч. ņ. 4. Ģ., 1988, ń. 20.

25.   Andersons Е. Tur plīvoja Kurzemes karogi. [ASV], 1970, 5. Ipp.

26.  Apīnis A. Neprasot atļauju. Latviešu rokraksta literatūra 18. un 19. gadsimtā. R, 1987, 15. Ipp.

27.   Gēte J.V. Jaunā Verterā ciešanas. R., 1979, 45. Ipp.

28.   Ėīņģąķ Ž.Ģ. Ńīņāīšеķčе Źąšąģēčķą. M., 1987, ń. 232.

29.   Įąйšīķ. Дķеāķčźč. Ļčńьģą. Ģ., 1968, ń. 236.

30.   Skat.: Ėеāźīāčч Я.Ė. Ąāņīįčīćšąōčчеńźą˙ ļšīēą č ļčńьģą Ļуųźčķą. Ė., 1988, ń. 28.

31.   Skat.: ĻуųźčķĄ. Дķеāķčźč. Ąāņīįčīćšąōčчеńźą˙ ļšīēą. Ģ., 1989.

32.   Skat.: Дķеāķčź Ā.Ź. Źžхеėьįеźеšą. Ģ., 1929.

33.   Чеšķčųеāńźčй Ķ.Ć. Дķеāķčź. Ņ. 4 2. Ģ., 1931 1932.

34.  Дīįšīėžįīā H.A. Ńīįš. ńīч. Ņ. 8. Ģ.-Ė., 1964.

35.  Дķеāķčź Ģąščč Įąųźčšцеāīй. Ōšąćģеķņū,Ķąųе ķąńėедčе, 1990, №5, ń. 408 125.

36.   Šуńńźčе ļčńąņеėč 1800 1917. Įčīćšąōčчеńźčй ńėīāąšь, ņ. 4. M.s 1989, ń. 488 189.

37.   Skat.: Ļščедčņčń Ą. Šąйķčń чčņąеņ Ģąščž Įąųźčšцеāу Дąуćąāą, 1988, №1, ń. 408 109.

38.   Įуķčķ Č.Ą. Ńīįš. ńīч. ņ. 6. Ģ., 1988, ń. 364, 519.

39.   Skat.: Įąńģąķīā Ą. Ņėеžłčй šąēš˙д Ķąųе ķąńėедčе, 1990, №5, ń. 406.

40.   Skat.: Ģąźńčģīā Д. Ļīżēč˙ č ļšīēą Ąė.Įėīźą. Ė., 1981, ń. 47 22.

41.   Įеėūй Ą. Ąšąįеńźč. Źķčćą ńņąņей. Ģ., 1911, ń. 245 246.

42.   Дīńņīеāńźčй Ō.Ģ. Ļīėķ. ńīįš. ńīч. ā 30-ņč ņīģąх, ņ. 22. Ė., 1981, ń. 265.

43.   Skat.: Šīēеķįėžģ Ė.Ģ. Ņāīšчеńźčе дķеāķčźč Дīńņīеāńźīćī. Ģ , 1981, ń. 44.

44.   Skat.: Żйхеķįąуģ Į. Ģīėīдīй Ņīėńņīй. Ļеņеšįуšć-Įеšėčķ, 1922, ń. 43.

45.   Skat.: Ņīėńņīй Ė.Ķ. Ļīėķ. ńīįš. ńīч. Ņ. 56. Ģ., 1937.

46.   Ķąдńīķ Ń.Я. Ļšīēą. Дķеāķčźč č ļčńьģą [į.ć.].

47.   Skat.: Ėąāšīā A.B. Žķīųеńźčе дķеāķčźīāūе ēąģеņźč Ąķдšе˙ Įеėīāą Ā źķ.: Ļąģ˙ņķčźč źуėьņуšū. Ķīāūе īņźšūņč˙. Еęеćīдķčź 1979. Ė., 1980, ń. 416 139.

48.   Skat.: Źīšīėеķźī Ā.Ć. Дķеāķčź. Ņ. 4 4. Źčеā, 1925 1928.

49.   Skat.: Чехīā Ą.Ļ. Ļīėč. ńīįš. ńīч. č ļčńеģ ā 30-ņč ņ. Ņ. 47. Ģ., 1980.

50.   Turpat, ń. 242.

51.   Skat.: Įšžńīā Ā. Дķеāķčźč. 1891 1910. Ģ., 1927.

52.   ĮėīźĄ. Ńīįš. ńīч. ņ. 7., Ģ.-Ė., 1963, ń. 69.

53.   Skat.: Įуķčķ Č.Ą. Ńīįš. ńīч. ņ. 6. Ģ., 1988, ń. 457.

54.   A Writer's Diary. Being Extracts from the Diary of Wirginia Woolf. Edited by Leonard Woolf. Fragmore, 1978, p. 8.

55.   Ćīķźуš Ż.Ę. Дķеāķčź. Ēąļčńźč ī ėčņеšąņуšķīй ęčēķč. Čēįšąķķūе ńņšąķčцū ā дāух ņīģąх, ņ. 4. Ģ., 1964, ń. 35.

56.   Źąōźą Ō. Ļšīцеńń. Ēąģīź. Ķīāеėėū č ļščņчč. Čē дķеāķčźīā. Ģ., 1989, ń. 395.

57.   Turpat, ń. 419.

58.   Turpat, ń. 438.

59.   Turpat, ń. 496.

60.   Skat.: Kalniņa Dz. Mūsdienu romāna problēmas. R., 1967.

61.   Ōščų M. Ėčńņźč čē āеłеāīćī ģеųźą. Худīęеńņāеķķą˙ ļуįėčцčńņčźą. Ģ., 1987, ń. 426.

62.   Skat. turpat, ń. 437.

2. nodaļa

1.    Šeit un turpmāk Raiņa dienasgrāmatu teksts citēts no akadēmisko Kopotu rakstu 24. un 25. sēj. Citējot cita žanra tekstus no pārējiem izdevuma sējumiem (arī no 24. sēj.), iekavās norādīts sējums un lappuse.

2.     Дķеāķčź Деėąźšуą, ņ. 4. M., 1961, ń. 4.

3.     Skat.: Ąšķąудīā M. Ļńčхīėīćč˙ ėčņеšąņуšķīćī ņāīšчеńņāą. M., 1970, ń. 481.

4.     Ćеņе. Ńīįš. ńīч., ņ. 9. Ģ., 1935, ń. 301.

5.     Ļšуńņ Ģ. Ļī ķąļšąāėеķčž ź Ńāąķу. Ģ., 1973, ń. 205.

6.     Įšžńīā Ā. Дķеāķčźč. 1891 1910, Ģ., 1927, ń. 9.

7.    Уąйėьд Ī. Ļīėķ. ńīįš. ńīч., ņ. 4. Ńķį., 1912, ń. 142.

8.     Hese H. Stikla pērlīšu spēle. R, 1976, 7. Ipp.

9.     Чеńķīźīāą Č.Č. Ī ļńčхīėīćčчеńźčх īńķīāąх ńąģīāīńļčņąķč˙. Ā źķ.: Ļńčхīėīćč˙ ōīšģčšīāąķč˙ č šąēāčņč˙ ėčчķīńņč. Ģ., 1981, ń.227.

10.  Hercens Ą. Pagājība un apcere, 1, sēj. R., 1960, 37. Ipp.

11.  Ńąšņš Ę.Ļ. Ńėīāą. Ģ., 1966, ń. 49.

12.  Skat.: Żйхеķįąуģ Į. Ģīėīдīй Ņīėńņīй. Ļеņеšįуšć-Įеšėčķ, 1922, ń. 45-1 7.

13.  Citēts no grām.: Ćуėū ćą Ą. Ųеėėčķć. Ģ., 1972, ń. 24.

14.   Įуėćąźīā Ā.Ō. Ī Ņīėńņīģ. Āīńļīģčķąķč˙ č šąńńźąēū. Ņуėą, 1964, ń. 48.

15.  Ņīėńņīй Ė.Ķ. Ļīėķ. ńīįš. ńīч. ņ. 46. Ģ.-Ė., 1934, ń. 29.

16.  Skat.: Żйхеķįąуģ Į. Ėеā Ņīėńņīй. Źхčćą ļеšāą˙. Ļ˙ņčдеń˙ņūе ćīдū. Ė., 1928, ń. 21 24.

17.  Ņīėńņīй Ė.Ķ. Ļīėķ. ńīįš. ńīч. ņ. 46, ń. 92.

18.  Par Ļ.Tolstoja dienasgrāmatu radoši psiholoģiskajām funkcijām skat.: Ķčźčōīšīāą Ī.Č. Čńńėедīāąķč˙ ļī ļńčхīėīćčč худīęеńņāеķķīćī ņāīšчеńņāą. Ģ., 1972, ń. 73 80.

19.  Чеšķčųеāńźčй Ķ.Ć. Ėčņеšąņуšķī-źščņčчеńźčе ńņąņьč. Ģ., 1939, ń 251.

20.   Skat.: Ćīķźуš Ż.Ę. Дķеāķčź, ņ. 4. Ģ., 1964, ń. 271.

21.   Чеšķčųеāńźčй Ķ.Ć. Дķеāķčź, ņ. 4. Ģ., 1931, ń. 41.

22.   Дķеāķčź ģīėīдīńņč Ėьāą Ķčźīėąеāčчą Ņīėńņīćī, ņ. 4. 1847 1852 Ģ., 1917, ń. 5.

23.   Дīįšīėžįīā Ķ.Ą. Ńīįš. ńīч. ņ. 8. Ģ.-Ė., 1964, ń. 423.

24.   Ńļčšźčķ Ą.Ć. Ńīēķąķčе č ńąģīńīēķąķčе. Ģ., 1972, ń. 443 144.

25 Skat.: Rainis J. Kopoti raksti, e.ssj. R, 1979, 66.lpp.

26. Rainis J. Kopoti raksti, 5. sēj. R, 1978, 131. Ipp.

27. Ęčšģуķńźčй B.M. Ņеīšč˙ ėčņеšąņуšū. Ļīżņčźą. Ńņčėčńņčźą. Ė , 1977, ń. 423.

28. Ćčķēįуšć Ė. Ī ėčņеšąņуšķīģ ćеšīе. Ė., 1979. ń. 21. Citā darbā L.Ginzburga par romantisma personības īpašībām saka, ka tās balstās uz "iztēles intensitāti, sapņainīgumu, ..melanholiskumu, savas izcilības apziņu" (Ćčķēįуšć Ė. Ī ļńčхīėīćčчеńźīй ļšīēе. Ė., 1971, ń. 287).

29. Skat.: Ėīņģąķ Ž.Ģ. Ąėеźńąķдš Ńеšćееāčч Ļуųźčķ. Ė., 1981, ń. 49.

30. Plašāk par to skat.: Ąšīķńīķ M., Šейńеš Ń. Ėčņеšąņуšķūе źšуęźč č ńąėīķū. Ė., 1929, ń. 81.

31. Ąšķąудīā Ģ. Ļńčхīėīćč˙ ėčņеšąņуšķīćī ņāīšчеńņāą, ń. 40.

32. Ļėąņīķ. Ńīчčķеķč˙ ā ņšех ņīģąх, ņ. 2, Ģ., 1970, ń. 476.

33. Skat.: Mikainis Z. Rainis internacionālists un patriots. R., 1978, 32 33., 21 9,220. Ipp.

34. Plašāk par to skat.: Į˙ėūй Ć. Šīģąķ Ņуšćеķеāą "Īņцū č деņč". ĢĖ., 1963, ń. 32 35.

35. Skat.: Į˙ėūй Ć. Ņуšćеķеā č šуńńźčй šеąėčēģ. Ģ.-Ė., 1962, ń. 437.

36. Źīšīėеķźī Ā.Ć. Ńīįš. ńīч., ņ. 6. Ģ., 1953, ń. 271.

37. Skat.: Дīįšīėžįīā Ķ.Ą. Ńīįš. ńīч. ņ. 8, ń. 463.

38. Plašāk par to skat.: Čńņīšč˙ šуńńźīй ėčņеšąņуšū, ņ. 3. Šąńцāеņ šеąėčēģą. Ė., 1982, ń. 449.

39. Ļīģ˙ėīāńźčй Ķ.Ņ. Ńīчčķеķč˙. Ė., 1980, ń. 4.

40. Skat.: Ģąķķ Ņ. Ńīįš. ńīч., ņ. 40, Ģ., 1961, ń. 76.

41. RVLMVM 124815/2 5 .

42. RVLMVM 129103.

43. RVLMVM 22989/13

44. Rainis atmiņu stāstījumā A.Birkertam starp Berkenhēgenes dzīvojamās mājas bēniņos atrastajām un lasītajām grāmatām nosauca Š.Batē darbu "Geschichte der Philosophie".(skat.: Birkerts A. Sarunas ar RainiGrām.: Tikšanās ar Raini. R., 1965, 37. Ipp.). Domājams, tā būs Jelgavā izdotā franču zinātnieka grāmata: Batteuh. Geschichte der Meinungen der Philosophen von den ersten Grundursachen der Dinge. Mitau, 1774. Š.Batē darbi Raiņa bibliotēkā neatrodas.

45. Plašāk par to skat. šīs grāmatas autora publikācijā: Raiņa jaunības dienasgrāmata Latvijas PSR Zinātņu Akadēmijas Vēstis, 1983, Nr. 8, 39.40. Ipp.

46. F.Dostojevska romāna "Velni" tēls.

47. Rainis, ļoti iespējams, lasījis V.Meščerska grāmatu "Pašnāvnieka ģimnāzista piezīmes", kas 1875. gadā bija izdota Pēterburgā un pēc vēstījuma manieres imitēja memuāru formu.

48. Daļa no šiem materiāliem publicēta Kopotu rakstu 24. sējumā, kaut gan no tekstoloģiskā viedokļa izdodama kopā ar citām pagaidām nepublicētajām piezīmēm. Dienasgrāmatu sējumā piezīmes publicēja pēc galvenā redaktora administratīvā formā dotā norādījuma, nepakļaušanās gadījumā piedraudot ar atlaišanu no darba.

49. Ćеćеėь. Šąįīņū šąēķūх ėеņ ā 2-х ņīģąх, ņ. 2. Ģ., 1971, ń. 544.

50. Tam ir objektīvs iemesls. Piemēram, krievu literāro kultūru, ar kuru Rainim vienmēr bijušas ļoti ciešas saites, ievērojamākās dienasgrāmatu publikācijas (Ļ.Tolstoja, A.Bloka, V.Brjusova, S.Tolstojas u.c.) bagātināja tikai mūsu gadsimtā.

51. Skat.: Tagebuch der Maria Baskirtseff. Leipzig, 1897. 1. Bd. 450 S.. 2. Bd. 444 S. (RVLMVM 120283)

42. Citāts no grām.: Русские писатели о литературе, т. 2. Л., 1939, с. 427128.

53. Żйхеķįąуģ Į. Ėеā Ņīėńņīй. Źхčćą ļеšāą˙. Ļ˙ąņčдеń˙ņūе ćīдū, ń. 41.

54. Skat.: Ćčķēįуšć Ė. Ī ļńčхīėīćčчеńźīй ļšīēе, ń. 41.

55. Skat.: Joyce J. Dubliners. A Portrait of the Artist as a Joung Man. M., 1982, 437-441 pp.

56. RVLMVM 74892.

57. RVLMVM 74918.

58. RVLMVM 74920.

59. RVLMVM 74956.

60. RVLMVM 74945.

61. RVLMVM 58060.

3. nodaļa

1. Dienasgrāmata par vienu no galvenajiem memuāru faktoloģisk ā materiāla avotiem kalpojusi daudziem autoriem (par to skat.: Бушканец Е.Г. Мемуарные источники. Казань, 1975, с. 58 61).

2.     1907. gada vasarā uz Raini lielu iespaidu atstāja arī F.Freiligrāta biogrāfija, par ko vairākkārt atzīmēts "Dienas hronikā".

3.     Gēte V. Poēzija un īstenība. R, 1976, 9. Ipp.

4.     Rainis neuzrakstīja memuārus, kaut gan krāja tiem materiālus un šo darbu uzskatīja gandrīz vai par savu galveno radošo mērķi līdz pat mūža beigām. Izskaidrojumam var palīdzēt fakti no Ļeva Tolstoja biogrāfijas. Arī Tolstojs vienmēr daudz domāja par memuāru uzrakstīšanu, bet vienīgi 1903. gadā sacerēja "Bērnības atmiņas". Literāturzinātnieces Lidijas Ginzburgas ieskatā Tolstojs neuzrakstīja autobiogrāfisku darbu tādēļ, ka autobiogrāfiskums caurstrāvo viņā daiļradi. Tādējādi rakstnieks savus aizvadītos gadus jau it kā bija vēlreiz izdzīvojis ar spalvu rokā (skat.: Ćčķēįуšć Ė. Ī ļńčхīėīćčчеńźīй ļšīēе, ń. 299).

5.     Raiņa attieksme pret pārrakstīšanu izpaudās vēl citādākā ziņā. Dienasgrāmatās nav sastopami plašāki citāti no lasītajām grāmatām, kā tas bieži vērojams citu personību ikdienas autobiogrāfiskajos materiālos. Tā, piemēram, A.Puškins un A.Bloks savā dienasgrāmatā labprāt izdarīja garākus izvilkumus no sev tuvu autoru dzejoļiem vai prozas darbiem. Sava veida pārrakstīšanas kultūra viņiem bija izveidojusies jau bērnībā. Saglabājušās A.Bloka 13 gadu vecumā rakstītās piezīmju grāmatiņas ar pārrakstītajiem vecmāmiņas un mātes dzejoļiem kopā ar mācību stundu sarakstiem, vingrinājumiem latīņu valodā u.tml. A.Puškins un A.Bloks uzauga vidē, kurā pārrakstīšana bija izglītības ieguves un audzināšanas sastāvdaļa, kā arī valdīja 19. gs. sākumā ieviestās populārās mājas dzejas albūmu (t.s. albūmu lirikas) tradīcijas.

6.    J.Ekermaņa iedibinātās tradīcijas turpināšanas lietderību saskatījuši arī citi rakstnieki. Antons Čehovs pēc Maksima Gorkija vārdiem reiz žēlojies: "Lūk, Gētes katru vārdu pierakstīja, bet Tolstoja domas pazūd gaisā… Pēcāk katrs nāks pie prāta, sāks rakstīt atmiņas un samelosies" (M.A Ćīšьźčй č Ā.Ć Źīšīėеķźī. Ļеšеļčńźą. Ńņąņьč. Āūńźąēūāąķč˙. Ģ., 1957, ń. 97).

7.     Rainis nevarēja zināt, piemēram, par tolaik vēl nepublicētajām Ļ.Tolstoja un F.Dostojevska sievu dienasgrāmatām, kurās rūpīgi fiksēti ievērojamo dzīvesbiedru izteikumi. Tiesa, Dostojevski stipri uzbudināja viņa neprasme izlasīt sievas stenografētos ierakstus. Ļoti iespējams, līdzīgā situācijā tas sarūgtinājumu būtu sagādājis arī Rainim.

8.     Skat.: Żźźеšģąķ Й.Ļ. Šąēćīāīšū ń Ćеņе ā ļīńėедķčе ćīдū еćī ęčēķč. Ģ, 1981, ń. 400.

9.     Savas dzīves atkarību no literārās darbības "hronikas" izjutis A.Bloks. 1908. gadā sastādītās autobiogrāfiskās anketēs ailē "Galvenās pieturas dzīves ceļā" viņš atzīmēja tikai kāzas 1903. gadā: "Pārējais atkarīgs no literārās daiļrades etapiem" (ĮėīźĄ. Ńīįš. ńīч., ņ. 7, Ģ.-Ė., 1963, ń. 433).

10.  Piemēram, 1895. gada 25. jūlija ierakstā teikts: "Ļevs Nikolajevičs.. strādāt nevar, nav noskaņojuma, par ko pat man lūdza piedošanu" (Ņīėńņą˙ C.A. Дķеāķčźč, ņ. 4. M., 1978, ń. 272).

11.  Skat.: Ņīėńņą˙ ŃĖ. Дķеāķčźč, ņ. 4, ń. 400.

12.  Domāts fragments no dramatiskās poēmas "Daugava". Skat.: Rainis J. Kopoti raksti, 12. sēj., R, 1981, 200 202. Ipp.

13.  Cielēns F. Rainis un Aspazija. Vesterosa, 1955, 30 31. Ipp.

14.  Apmēram tajā pašā laikā pēc ilgāka pārtraukuma (no 1902. g.) dienasgrāmatu turpināja arī Raiņa laikabiedrs krievu dzejnieks Aleksandrs Bloks. Pirmo ierakstu 1911. gada 17. oktobrī viņš sāka ar vārdiem: "Rakstīt dienasgrāmatu vai sliktākajā gadījumā laiku pa laikam izdarīt piezīmes par pašu galveno nepieciešams mums visiem. Ļoti iespējams, ka mūsu laiks ir liels un ka tieši mēs stāvam dzīves centrā, t.i., tajā vietā, kurā saplūst visi garīgie pavedieni, līdz kurienei nonāk visas skaņas" (ĮėīźĄ. Ńīįš. ńīч., ņ. 7, ń. 69).

15.  Tolaik tuvojās noslēgumam plašais Ź.Barona "Latvju dainu" 1915. gadā pabeigtais izdevums.

16.  1912,1913. gadā "Dienas hronika" rakstīta uz sienas noplēšamā kalendāra lapiņām.

27. Брюсов В. Дневники. 1891 1910, с. 33.

18.F.Nīčes filozofiskuma īpatnības precīzi raksturojis Aleksandrs Bloks savā dienasgrāmatā 1913. gadā: "Nīče.. zinātni tuvināja tikai tad, kad tā bija vajadzīga, atstūma, kad tā virzījās ne tur, kur vajadzēja.." (Įėīź Ą. Ńīįš. ńīч., ņ. 7, ń. 209).

19. Krievu filozofs Arsenijs Guliga, uz kura darbu jau atsaucāmies, tā pretstatīja Hēgeļa un Šellinga filozofijas raksturu. Hēgeļa darbībā dominē domas metodiskums, fundamentāla realizācija. Šellinga filozofisko traktātu tematiku un saturu ietekmē tā autora poētiskā daba (skat.: Ćуėūćą Ą. Ųеėėčķć, ń. 414).

20. Skat.: Rainis J. Dzīve un darbi, 2. sēj., R, 1925, 296. Ipp.

21. Plašāk skat.: Priedītis A. Paciet un izturi.Skolotāju Avīze, 1988. g. 7. sept.

4. nodaļa

1.    Sofija Tolstoja savā dienasgrāmatā reiz žēlojas: 'Tā vienmēr mēdz būt: kad dzīve pilna notikumiem, tad nav laika rakstīt dienasgrāmatu, bet tieši tad tā būtu interesanta" (Ņīėńņą˙ C.A. Дķеāķčźč, ņ. 4, ń. 207).

2.    Pasvītroti oficiālāka nokrāsa visvairāk izjūtama 1920. un 1921. gada tekstā. Tas nav saglabājies dzejnieka arhīvā un iepazīstams no publikācijas žurnālā "Atpūta". Ierakstos dziļi personiskais apzīmējums "Iniņa" aizstāts ar sievas pseidonīmu, un tādējādi manāmi zaudēta ierakstu intīmā iedaba.

3   Lugu manuskriptus Šveicē palīdzēja pārrakstīt ClrML dzīvojošie em igranti, taču viņu palīdzībai nebija sistemātisks raksturs.

4    Skat.: Дīńņīеāńźą˙ Ą.Ć. Āīńļīģčķąķč˙. M., 1971. 49b ń.

5   Skat Дķеāķčź Ą.Ń.Ńуāīšīāą. Ģ.-Ļ., 1923. 408 ń. 6. Ćеņе Č.Ā. Ńīįš. ńīч., ņ. 40, Ģ., 1980, ń. 425.

Saturs

Priekšvārds ……………………………………………………………………………………………… 5

Pirmā dala. Rainis. Mantojums un tā liktenis……………………………………… 7

">#bookmark5 Parastā ģēnija liktenis………………………………………………………………. 9

Paciet un izturi (Tev, pamatšķira)………………………………………………. 13

">#bookmark7 Rainis un sociālisms……………………………………………………………….. 20

Kultūras kategorija Raiņa filozofiski estētiskajās

refleksijās……………………………………………………………………………… 40

">#bookmark10 Parodijas žanrs Raiņa agrīnajā daiļradē……………………………………… 46

">#bookmark12 Ļevs Tolstojs Raiņa dienasgrāmatā…………………………………………… 50

Otrā daļa. Rainis un simbolisms………………………………………………………… 63

">#bookmark14 Manifesta jubileja…………………………………………………………………… 65

">#bookmark15 Simbolisma gramatika……………………………………………………………… 70

">#bookmark17 Simbolisma filozofiskā kompetence……………………………………………. 77

Rainis un simbolisms: Ievads problēmas nostādnē………………………. 92

Rainis un simbolisms: Metode, simbiozes princips………………………. 103

">#bookmark25 Rainis un Bloks jeb mīta teorijas aktualitāte………………………………. 114

">#bookmark26 Raiņa Saules bērni……………………………………………………………….. 121

Trešā daļa. Raiņa dienasgrāmatas………………………………………………….. 127

">#bookmark27 Ievadam…………………………………………………………………………… 129#bookmark30Materiāli definīcijai………………………………………………………………… 131

">#bookmark31 Popularitātes aizsākumi…………………………………………………………. 142

">#bookmark32 Dialogs ar sevi……………………………………………………………………… 153#bookmark35Pašapliecinājuma eksperimenti……………………………………………….. 166

">#bookmark36 Psiholoģisma nostiprināšanās………………………………………………… 186

">#bookmark37 Eksistenciālistiskās refleksijas…………………………………………………. 199#bookmark40Racionalizācijas tendences……………………………………………………. 205

">#bookmark41 Dienasgrāmata un jaunrade…………………………………………………… 223

">#bookmark42 Izmaiņas pēdējos gados……………………………………………………….. 231#bookmark45Pašanalīzes iespējas jaunajā dzīvē…………………………………………. 236

">#bookmark46 "Biogrāfija" un "jaunā mūža" ideja…………………………………………… 245

">#bookmark47 Nobeiguma vietā…………………………………………………………….. 247Ў

Arturs Priedītis mans rainis

Rakstu krājums

"A.K.A.", Daugavpils, 1996

Multinacionāla kultūras centra apgāds "A.K.A.", S.Mihoelsa ielā 47, Daugavpilī, LV-5403.

Iespiests SIA n SAB"Daugavpilī, Valkas ielā 1, LV-5417. Pas. Nr. 362.

Content

Priedītis Arturs Mans Rainis

Priekšvārds

PIRMĀ DAĻA RAINIS. MANTOJUMS UN TĀ LIKTENIS

Parasta ģēnija liktenis

Paciet un izturi

Rainis un sociālisms

Kultūras kategorija Raiņa filozofiski estētiskajās refleksijās

Parodijas žanrs Raiņa agrinaja daiļrade

Ļevs Tolstojs Raiņa dienasgramata

Manifesta jubileja

Simbolisma gramatika

Literatūra

Simbolisma filozofiskā kompetence

Literatūra

Rainis un simbolisms

Ievads problēmas nostādnē

Literatūra un piezīmes

Rainis un simbolisms

Metode, simbiozes princips. Otrais raksts1

Literatūra un piezīmes

Rainis un Bloks jeb mita teorijas aktualitate

Raiņa Saules bērni

1. nodaļa dienasgrāmatas: vēsture, struktūra, žanriskātipoloģija

Materiāli definīcijai

Popularitātes aizsākumi

Dialogs ar sevi

2. nodaļa sākums (80.90. gadi)

Pašapliecinājuma eksperimenti

Psiholoģiskuma nostiprināšanās

Eksistenciālistiskās refleksijas

3. nodaļa Šveices periods

Racionalizācijas tendences

Dienasgrāmata un jaunrade

Izmaiņas pēdējos gados

4. nodaļa dienasgrāmata 20. gados

Pašanalīzes iespējas jaunajā dzīvē

"Biogrāfijā" un "jauna mūža" ideja

Nobeiguma vieta

Literatūra un piezīmes 1 .nodaļa

Saturs