Šteiners Rūdolfs

Meditatīvie apcerējumi un pamācības dziedināšanas mākslas padziļināšanai

Rūdolfs Šteiners

Meditatīvie apcerējumi un pamācības dziedināšanas mākslas padziļināšanai

Ārstiem un medicīnas studentiem

Rudolfs Šteiners

(Štainers) /Rudolf Steiner/ (27.02.1861. – 30.03.1925.)

Rudolfs Šteiners piedzima 1861.gada 27.februārī Horvātijā, Kralevecas pilsētā (toreiz - Austrijas impērija), dzelzceļnieka ģimenē.

Pēc reālskolas pabeigšanas Šteiners saņēma plašu izglītību Vīnes politehniskajā skolā. Viņš guva plašas zināšanas matemātikā, filozofijā, literatūrā un vēsturē.

21 gada vecumā Šteiners aizsāka savus zinātniskos meklējumus Gētes daiļrades padziļinātā pētīšanā. Gētē viņš saskatīja domātāju, kura uzskati par dabu "tuvināja pārejai no dabas zinātnēm uz zinātni par garu ".

Šteiners piedalījās Gētes darbu publicēšanas sagatavošanā, Kjuršnera „Vācu nacionālās literatūras” vairāku sējumu izdevuma ietvaros. Viņa komentāros, kādi šajā izdevumā sastopami, var jau pamanīt antroposofijas iedīgļus. Tālāk sekoja virkne zinātnisku publikāciju par Gēti, pēc kurām viņam tika piedāvāta sadarbība Gētes – Šillera arhīvā Veimārā.

1891.gadā Rūdolfs Šteiners Rostokas universitātē saņēma filozofijas doktora zinātnisko grādu, bet 1894.gadā tika izdots būtisks viņa darbs - "Brīvības filosofija".

1897.gadā Šteiners pārcēlās uz Berlīni, kur sākās viņa sadarbība ar žurnāliem, paredzētiem izglītotas publikas plašākam lokam. Viņš centās iepazīstināt ar savām idejām jau lielāku auditoriju, bet diemžēl pagaidām palika nesaprasts.

Savukārt vēlāk sekoja notikums, kurš būtiski ietekmēja tālāko Šteinera likteni. Par viņa grāmatu "Frīdrihs Nīče – cīnītājs pret savu laiku" ieinteresējās teosofi, kuri ielūdza Šteineru nolasīt referātu par Nīči. Tā pirmo reizi Šteiners sajuta interesi par saviem garīgās pasaules uzskatiem. Viņš nolēma publiski uzstāties un darīt zināmus savus garīgās pieredzes rezultātus.

Šteiners kļuva Teosofijas biedrības Vācu sekcijas ģenerālsekretārs. No šī brīža (ХХ gadsimta sākums) mēs redzam jau pilnīgi jaunu Šteineru.

Viņš nemitīgi darbojās gan kā lektors, gan rakstnieks. Tika izdotas tādas viņa grāmatas, kā "Teozofija. Ievads virsjūtīgā pasaules izzināšanā un cilvēka uzdevums" (1904.g.), "Kā sasniegt augstāko pasauļu atziņas" (1904.g.) un citas grāmatas. Kopējais viņa nolasīto lekciju skaits sasniedz 6000.

Savos darbos Rūdolfs Šteiners atklāja cilvēkiem ceļu uz garīgo zināšanu noslēpumiem, izklāstīja kosmoloģiju un cilvēces vēsturi.

Viņa lekcijās pulcējās milzīgas auditorijas, viņa grāmatas tika tulkotas daudzās  valodās.

Rūdolfs Šteiners visus savus darbus, visas savas publiskās uzstāšanās balstīja uz savu personīgo garīgā redzējuma pieredzi. Vienu no svarīgākajām vietām viņa lekcijās aizņēma hristoloģija, kurās viņš daudzpusēji izgaismoja Kristus nozīmi un Golgatas mistērijas kā centrālo notikumu cilvēces vēsturē.

Atšķirības Kristus nozīmes izpratnē noveda pie tā, ka 1913.gadā viņam izveidojās domstarpības ar Teosofijas biedrības vadību, kā rezultātā Šteiners ar lielu savu sekotāju grupu bija spiests biedrību pamest. Bet jau tajā pašā gadā Šveicē, Dornahā, tika dibināta Antroposofijas biedrība (Antroposofija - no grieķu val.: ἄνθρωπος — cilvēks un σοφία — gudrība. Tiek uzskatīta par vienu no visvairāk attīstītākajām Rietumu ezotērikas skolām ). Ceļot Atroposofu biedrības ēku, tā saucamo „Geteanum ”, piedalījās 18 Eiropas tautu pārstāvji.

Tajā laikā Šteiners sevi izpauda priekš sevis jaunā sfērā, kuru viņš tāpat izmantoja lai darītu citiem zināmas savas zināšanas. Runa ir par teatrālo mākslu. 1910.g.-1912.g. Minhenē tika iestudētas četras mistērijas - drāmas. Tajās poētiskā formā tika atveidoti to cilvēku likteņi, kuri iet garīgās attīstības ceļu. Drāmu nosaukumi ir: "Iesvētīšanas vārti", "Dvēseles pārbaudījumi", "Sliekšņa sardze" un "Dvēseles atmoda". Blakus tam, viņš izveidoja jaunu mākslas veidu - "Eiritmiju".

Savas virsjūtīgās pieredzes laikā viņš izsekoja kustības tendences, kādas norisinās cilvēka organismā runāšanas un dziedāšanas laikā. Eiritmija iekaroja atzinību arī pedagoģijas un medicīnas sfērās.

Atroposofijas centrs veidojās kā "Brīva augstākās garīgās mācības skola" un pārtapa par īstu universitāti, kur visu pasniedzamo mācību saturs bija papildināts uz Šteinera garīgo meklējumu bāzes.

Rudolfs Šteiners centās biedrībā ienest ne tikai savas garīgās zināšanas, viņš gribēja rīkoties. Pamatojoties uz savām zināšanām, viņš vēlējās pārveidot ne tikai zinātņu dažādos virzienus, bet arī sabiedrības sociālo iekārtu, liekot tās pamatā savu pazīstamo ideju "par sociālā organisma trīsdaļīgumu". Savas garīgās pieredzes rezultātā izprastie kosmiskie likumi un Kosmiskā harmonija Šteineram radīja vēlmi šos likumus un harmoniju pārnest uz cilvēku sabiedrību.

1923.gada naktī uz 1.janvāri Geteanuma ēka tika aizdedzināta un pilnīgi nodega. Šteineram un visai Antroposofu biedrībai tas bija milzīgs trieciens. Tomēr jau tajā pašā gadā uz Ziemassvētkiem tika reģistrēta jauna "Vispārējā vai Vispasaules Atroposofijas biedrība", kuras priekšsēdētājs līdz pat nāvei bija Rudolfs Šteiners.

Šteinera pēdējais dzīves gads bija ļoti auglīgs. Viņš veidoja jaunā Geteanuma maketu, kuru uzcēla jau pēc viņa nāves. Viņš lasīja lekcijas par medicīnu, zemkopību, mākslu, kā arī par citām zinātnes jomām.

Pat guļošs uz gultas savas slimības dēļ, Šteiners turpināja strādāt pie daudzu tēmu ezotēriskās izpratnes.

Par šo Šteinera dzīves laiku Marija fon Sivers-Šteinera teica: "Tā bija varena viņa gara iziešana".

Rudolfs Šteiners mira Dornahā, 1925.gada 30.martā.

1. lekcija

Dornaha, 1924.g. 2.janvārī

Mani mīļie draugi!

Vispirms es gribētu parunāt ar jums par to, kas attiecas uz medicīnisko apmācību kā tādu. Šodien medicīniskā apmācība taču tiek uzbūvēta uz dabaszinātniskā pasaules uzskata, vai, labāk teiksim, uz dabaszinātniskās interpretācijas, kas nenoved līdz cilvēkam, kas šodien nemaz nav piemērota tam, lai kaut ko izteiktu par cilvēku. Tā jaunie mediķi dodas pie slimā cilvēka bez jebkāda īsta priekšstata par veselu cilvēku. Jo redziet, ja anatomiju un fizioloģiju studē tā, ka rezultātā izveidojas priekšstats, it kā cilvēka organismā visbūtiskākais ir noteiktās aprisēs labi redzamie orgāni vai orgānu sistēmas, tādas, kā kaulu vai muskuļu sistēmas, un ja, kā tas parasti notiek, izskata šīs sistēmas tieši tajās nemainīgajās aprisēs, kādās tās parasti zīmē, tad rezultātā izveidojas pilnīgi maldīgs priekšstats par cilvēku, jo tas, ko parasti zīmē grāmatās un tad arī uzzīmētu iztēlojas, ko īstenībā saņem kā savu zināšanu saturu, atrodas nepārtrauktā uzbūves un noārdīšanas procesā, nepārtrauktā tapšanas, rašanās un sairšanas procesā. Un, ja mēs tagad sākam pievērst uzmanību šai rašanai un iznīkšanai, tad tūlīt izrādās, ka attiecībā uz cilvēka organismu, mums no visa, karn, ir stingri konturēts, ir jāpāriet pie plūstošā, nekonturetā, ka mums ir nepieciešams iztēloties cilvēku, kā, teiksim, kādas straumes rezultātu, kas noteiktos punktos jlgst^ (burtiski no dauert), un mums jāpievieno tam, kas taču ir tikai vismazākā cilvēka daļa, šķidrumu cilvēks, kas vairs nepakļaujas tiem likumiem, kuriem ir pakļauts viņa asi konturētais ķermenis. Šodien, pamatojoties anatomiski-fizioloģiskajos priekšstatos, tiek uzskatīts, ka, ja cilvēks ieņem sevī šķidrumu slāpju remdināšanai un pēc tam ieņem to pašu šķidrumu arvien vairāk un vairāk - izdzēris, teiksim, vienu glāzi ūdens, izdzer vēl ceturto, piekto glāzi -, ka tad šis šķidrums iziet organismā to pašu procesu, ko ir izgājusi pirmā ūdens glāze. Tā tas nav. Pirmā glāze ūdens iziet organismā sarežģītu procesu, un tas ilgst līdz tam brīdim, kamēr slāpes tiek remdinātas. Otrā ūdens glāze, kas tika uzņemta tad, kad slāpes vairs nebija tik lielas, iziet caur organismu bez šī sarežģītā procesa un daudz ātrāk nekā pirmā. Tas vairs nebūt neiet to sarežģīto ceļu, ko ir izgājusi pirmā glāze, un kas attiecas uz otro ūdens glāzi, tad te mums jau drīzāk ir darīšana ar sava veida vienkāršu plūsmas turpināšanos šķidrumu cilvēkā, ja es to tagad drīkstu izteikt aptuveni.

Un tā ir jāsaka, kā īstajai cilvēka izziņai vispirms ir jārēķinās ar asi iezīmētajiem orgāniem, bet tad arī ar visu to, kas organismā ir plūstošs. Uz to, protams, tiek norādīts, bet visas kustībā esošās sulas un vispār visu šķidruma konfigurāciju cilvēka organismā mēģina izskaidrot vienīgi ar dinamikas vai mehānikas likumiem. Tas neatbilst īstenībai, bet gan bndī, kad pievēršas šķidrumu cilvēkam, šajā šķidrumu cilvēkā iejaucas tā saucamā cilvēka ēteriskā miesa.

Tikai cilvēka fiziskais ķermenis ir tas, kas attiecas uz anatomiskiem zīmējumiem, kurus jūs varat redzēt anatomijas atlantos un anatomijas grāmatās. Bet šeit jums ir jāizslēdz no savas uzmanības loka viss, kas ir šķidruma plūsma cilvēka organismā. Šķidruma plūsma cilvēka organismā nav atkarīga no zemes spēkiem. Zemes spēki arī iejaucas, bet pēc savas būtības šķidruma kustība cilvēka organismā nav atkarīga no zemes spēkiem. Tā ir atkarīga no tiem planetārajiem spēkiem, par kuriem es esmu runājis lekcijā (1.attēls, pa kreisi). Tā kā mums ir jāsaka: kamēr mums ir darīšana ar stingri konturētajiem orgāniem un orgānu sistēmām, ir jārunā vienīgi par zemes spēkiem. Tai brīdī, kad mums ir darīšana ar to kas cirkulē, vai tā*būtu barības sulās vai asinīs jau pārveidotās barības sulas cirkulācija, mums ir darīšana nevis ar zemes spēkiem kā noteicošajiem, bet gan ar planetārajiem spēkiem. Par to mēs vēl runāsim sīkāk. Šeit runa ir tikai par principu.

Tātad būtībā mums ir cietais cilvēks, pakārtotais fiziskajam ķermenim, un šķidrais cilvēks, pakārtotais ēteriskajam ķermenim. Bet cilvēka organismā ņem dalību arī gaisīgais, gāzveidīgais elements un, proti, daudz lielākā mērā, nekā dažs-labs domā. Ciktāl gāzveidīgais elements darbojas mūsu organismā organizējoši un dzīvinoši, tas ir viscaur atkarīgs no astrālās miesas, tā kā, piemēram, cilvēka elpošana savā fiziskajā izpausme ir jāsaprot, ka astrālās miesas funkcija.

Un kas attiecas tieši uz ceturto, proti, siltuma cilvēku - es, tātad, runāju par fizisko cilvēku, kas ir pakārtots fiziskai miesai, par Šķidro cilvēku, kas ir pakārtots ēteriskai miesai, par gāzveidīgo cilvēku, tātad, par visa gaisīgā, gāzveidīgā darbību, kas ir pakārtota astrālam ķermenim -, tad nevar būt ne mazāko šaubu par to, ka telpā, ko ieņem fiziskais cilvēks, un pat pāri tās robežām pastāv visai diferencēts siltums. Ja jūs izmērīsit temperatūru aiz auss, vai padusē, jūs atklāsit pilnīgi diferencētu siltuma organismu. (1.attēls pa labi). Temperatūra dažādās ķermeņa daļās ir atšķirīga. Tāpat, kā jūs varat teikt, ka noteiktā vietā cilvēkā ir aknas, tieši tāpat jūs varat runāt par to, ka zarnu trakta orgāni atrodas kādā noteiktā vietā; katrā ziņā abiem ir pavisam atšķirīga temperatūra. Aknu temperatūra stipri atšķiras no citu orgānu temperatūras, jo aknām piemīt pavisam īpaša siltuma organizācija. Šī siltuma organizācija sākotnēji ir saistīta ar Es-organizāciju. Būtībā jums tikai tagad ir iespēja iztēloties cilvēku kā būtni, kas nes sevī vielas, kas citādi ir sastopamas uz Zemes cietā, šķidrā, gāzveidīgā un siltuma stāvokļos. Siltuma elements cilvēkā tiek Es-organizācijas diriģēts. Ja kaut kur ir vērojams kāds siltums, tad šis siltums iedarbojas uz to, ko tas caurstrāvo, un te mēs nonākam īstajā Es-organizācijas situācijā. Tas, ko Es-organizācija parasti veic cilvēka organismā, notiek apkārtceļā caur siltuma organizāciju. Aplūkosim situāciju, kad es staigāju, vienkārši eju. Ejot es no savas Es-organizācijas iedarbojos uz sava organisma siltuma organizāciju. Tas, ko siltums dara šķidrumā un cietajā elementā, ciktāl tas piepilda kājas, ir gan Es-organizācijas pastarpinātās iedarbības rezultāts, bet tieši Es-organizācija iedarbojas tikai uz siltuma organismu. Tādējādi Es-organizācija darbojas visā organismā - gan cietajā, gan šķidrajā, gan gāzveidīgajā, gan siltuma organizācijā -, bet tikai apkārtceļā caur siltuma organizāciju. Tāpat mēs varam redzēt astrālās miesas iedarbību visā organismā, bet tieši tā iedarbojas tikai uz mūsu gaisa organizāciju, u.t.t. Pārējo jūs varat iedomāties paši.

Redziet, šādā veida jums paveras iespēja ievērot vel pavisam ko citu. Ja jūs pieņemat to, ko jums šodien piedāvā fizioloģija un anatomija un kas tik skaisti tiek attēlots un uzskatīts par pilnīgu cilvēku, tātad, ja jūs to pieņemat, tad jūs nekad nespēsit pāriet no šāda cilvēka, kāda īstenībā nemaz nevar būt, pie dvēseliskā vai vēl mazāk pie garīgā. Kur lai visā pasaulē atrod kaut ko dvēselisku vai garīgu, kam būtu kaut kāda darīšana ar to cilvēku, kādu zīmē mūsdienu fizioloģija vai anatomija? Tādēļ jau ari ir radušās visas iespējamās, šķietami labi pārdomātās teorijas par dvēseliski-garīgā elementa attiecībām ar miesisko. Visasprātīgākā, jo vismuļķīgākā - mūsu laikā tas lielākoties nozīmē vienu un to pašu - ir tā, kas runa par psihofizisko paralēlismu. Pēc tās abi procesi noritot vienlaicīgi un paralēli viens otram, nekāda pāreja nemaz netiek meklēta. Bet tajā brīdī, kad jūs paceļaties līdz organizētai siltuma diferencei un atklājat šajā organizētajā siltuma diferencē aktīvu Es-organizācijas darbību, jūs varat sacīt: jā, siltuma ēterī tūlīt var iedomāties darbojamies Es-organizāciju un līdz ar to apkārtceļā caur siltuma organizāciju tā var darboties visā cilvēkā līdz pat viņa asi konturētajai fiziskajai organizācijai. Tilts starp fizisko un dvēselisko cilvēkā nevarēja tikt atrasts tikai tādēļ, ka netika ņemts vērā tas fakts, ka cilvēkam piemīt organizācija, kas sastāv no vairākām cita citai sekojošajām organizācijām, kurās savukārt darbojas garīgi-dvēseliskā organizācija. Patiešām, ja jūs, piemēram, izjūtat bailes, tad šī vienkāršā dvēseliskā situācija vispirms var iedarboties uz jūsu siltuma dabu. Jūs, protams, nevarat iedomāties, ka dvēseles baiļu pārdzīvojums liek trīcēt jūsu ķermeņa locekļiem, tas nav iedomājams, tādēļ jums gribot-negribot ir jāizgudro kaut kas līdzīgs psihofiziskajam paralēlismam. Taču pilnīgi iespējams ir iedomāties, ka dvēseles organizācija, kas ir noenkurota siltuma ēterī, tiek baiļu satraukta, un ka bailes izdzīvo sevi norādītajās siltuma stāvokļa izmaiņās. Tādējādi siltuma organizācija pārnes savu darbību uz gaisa elpošanu, uz šķidro un tālāk uz leju, līdz pat cietajam cilvēkam. Tikai tādā veidā jūs iegūstat iespēju pārmest tiltu no fiziskā elementa uz dvēselisko.

Bez šīm zināšanām par cilvēku jūs nekad nevarēsit pāriet no vesela cilvēka izpratnes pie slima cilvēka izpratnes. Redziet, ja mēs paņemsim kādu cilvēka ķermeņa orgānu, teiksim, aknas vai nieres, kas tā saucamā normālā organismā noteiktā veidā saņem impulsus no Es-organizācijas, kamēr šie Es-organizācijas impulsi iedarbojas sākumā uz siltuma organizāciju un tad virzās lejup līdz asi konturētajām aknām vai asi konturētajām nierēm u.t.t., ja mēs to aplūkosim, tad te, protams, nav izslēgta iespēja, ka Es-organizācijas iedarbība apkārtceļā caur siltuma organizāciju kļūst intensīvāka salīdzinājumā ar savu parasto izturēšanos, novirzās no savas ikdienas izturēšanās, tā kā Es-organizācija iedarbojas uz aknu vai nieru siltuma organizāciju pārāk spēcīgi, t.i., tā, kā to nedrīkstētu darīt, un tad cilvēka organisma iekārtā, kurai ir jābūt, lai tajā varētu darboties Es-organizācija -ja šī iekārta parādās nepareizā, manis pēc, dislocētā veidā -, rodas iespēja, ka šis cilvēka organisms saslimst. Ja jūs iedomājaties cilvēka organismu tā, kā to šodien iedomājas anatomija un fizioloģija, tad tas nevar saslimt, jo no kurienes tad slimības stāvoklim būtu jārodas. Organismā ir jābūt kaut kādai iespējai, lai rastos slimība. Es-organizācijai samērā spēcīgi ir jāiedarbojas, piemēram, uz sirdi, t.i., apkārtceļā caur siltuma organizāciju uz sirdi. Ja kaut kādu apstākļu dēļ tas, kam apkārtceļā caur siltuma organizāciju būtu jānotiek sirdī, notiek aknās vai nierēs (jūs jau arī ārējā pasaulē varat pārvietot siltumu nevēlamā, disharmoniskā veidā kādā citā vietā),- tad organismā notiek tas, kam ir jānotiek, tikai tas ir nobīdīts, pārvietots citā vietā, un saslimšanas iespēja ir klāt. Tikai ņemot vēra kaut ko tādu, jūs nonāksit pie saslimšanas iespējas izpratnes, citādi ne. Jums sev jāsaka: viss notiekošais cilvēka organismā ir dabas process. Taču slimība arī ir dabas process. Kur beidzas veselīgais process? Kur sākas slimīgais process un kā veselīgais pāriet slimīgajā? Atbildēt uz šiem jautājumiem, paliekot pie tā, ko piedāvā parastā fizioloģija un anatomija, ir gluži vienkārši neiespējami. Tikai tad, ja jūs zināt, ka tas, kas aknās ir slims, ir vesels sirdī un tam tur ir jābūt, lai viss cilvēks varētu pastāvēt, jūs iegūsit priekšstatu par saslimšanas iespēju. Jo, ja cilvēka organisms nevarētu, izejot no Es-organizācijas, radīt siltuma organizāciju, kurai jābūt sirds novadā, tad šis cilvēka organisms nevarētu, piemēram, ne domāt, ne sajust. Bet ja tas iejaucas aknu vai nieru organizācijā, tad rodas nepieciešamība to atkal no turienes izdzīt, pārvietot to atkal, tā teikt, savās sākotnējās robežas. Redziet, mani mīļie draugi, šim nolūkam ārā, dabā pastāv substances un substanciālās norises, kas var vienkārši uzņemties ēteriskās miesas funkcijas, astrālās miesas funkcijas, Es-organizācijas funkcijas visos cilvēka organisma orgānos. Pieņemsim, ka Es-organizācija nepareizā veidā iekļūst nierēs, - viss šodien pateiktais kalpo tikai ievadam. Nākamajās dienās mēs vēl runāsim par šīm lietām profesionālākā līmenī. - Tātad, pieņemsim, ka nieru Es-organizācija sāk darboties pārāk intensīvi, tad, dodot slimajam noteiktā veidā Equisetum arvense (lauku kosu), mēs dodam nierēm iespēju darīt to, ko šajā anomālajā, slimīgajā stāvoklī citādi dara Es-organizācija. Te nu jums ir situācija, kad slimīgajā stāvoklī nieru organizācijā darbojas Es-organizācija, bet tā, kā tai būtu jādarbojas tikai sirdī, nevis tā, kā tai būtu jādarbojas nierēs. Tur iekšā notiek kaut kas tāds, kam tur nevajadzētu notikt; tas notiek tādēļ, ka Es-organizācija darbojas tur pārāk intensīvi. To var dabūt ārā tikai tā, ka mākslīgi ierosina nierēs procesu, līdzvērtīgu šī Es-organisma darbībai. To jūs varat panākt tikai tad, ja jums izdosies pareizā veidā sagādāt nierēm Equisetum arvense, saglabājot visas tā funkcijas un iedarbības specifiku. Nieres ir dziļi radniecīgas lauku kosai. Tai paša mirklī darbība pārmetas uz nierēm un Es-organizācija no tām tiek izvilkta. Taču, kad saslimušais orgāns var īstenot savu slimo darbību citā veidā un Es-organizācija tiek atbrīvota savu īsto pienākumu pildīšanai, tad turpmāk šī Es-organizācija darbojas jau atveseļojoši. Jūs varat aicināt tā saucamās augstākās miesas atveseļojošai darbībai, ja jūs tās izdzenāt no slimā orgāna un atgriežat pie savu uzdevumu pildīšanas. Tad šī miesa, pateicoties reaktīvajam spēkam, kas tad uzrodas, patiešām iedarbojas uz slimo orgānu atveseļojoši. Ja jūs gribat iepazīt spēkus, kas darbojas cilvēka organizācijā tās attiecību dēļ ar Kosmosa iekārtojumu, ar trīs dabas valstību iekārtojumu, kuras veido cilvēka vidi uz Zemes, tad ir nepieciešama cita dabaszinātne nekā tā, kas šodien ir izplatīta.

Es gribu jums sniegt vienu piemēru. Visi jūs pazīstat skudru pūzni. Jūs zināt arī to, ka no skudrām iegūst skudrskābi. Šodien cilvēki runā par skudrskābi tā, kā par to var runāt ķīmiķi vai, manis pēc, ķīmiķi-farmaceiti, bet viņi nezina sekojošo. Viņi nezina, ka, piemēram, ja mežā vispār nedarbojas skudras, tad sakņu jomā notiekošie trūdēšanas procesi, vispār viss, kas satrūd, nozīmē briesmīgu kaitējumu. Tas nozīmē šausmīgu kaitējumu Zemes attīstībai. Zeme, tā teikt, iet bojā no saviem trūdošiem organiskiem atlikumiem. Un tagad iedomājieties - tas ir pagaidām tikai ievads, tikai aptuveni runājot -, koks, kurā vairs nenotiek veģetācija, kas ir pārgājis, tā teikt, sava veida minerālā stāvoklī, pārvēršas pulverī, satrūd. Pateicoties skudru darbībai meža novadā augsnē un gaisā vienmēr ir skudrskābe ārkārtīgi augstā potencē. Šī skudrskābe iesūcas visā, ko skārusi trūdēšana, un, pateicoties tam, kas rodas skudrām darbojoties ar trūdošām vielām, tālākā attīstība atkal tiek glābta, jo pīšļi neaizlido Visumā, bet kalpo kā materiāls Zemes tālākai attīstībai. Tādējādi mēs redzam, ka tās vielas, kas šķietami ir tikai kukaiņu vai citu dzīvnieku izdalījumi, patiesībā, ja tikai pareizi izprot to funkciju, ir jāuzskata par mūsu Zemes tālākās attīstības glābējiem.

Redziet, ja pētīt substances vienkārši tā, kā to šodien dara ķīmiķis, tad nekad nevar iepazīt to uzdevumus pasaulē. Bet, nezinot vielu uzdevumus pasaulē, nav iespējams iepazīt to vielu uzdevumus, kas tiek ievadītas cilvēka organismā. Tas, kas ar skudrskābi pilnīgi nemanāmi notiek dabā, pastāvīgi notiek ar to arī cilvēka organizācijā. Vienā no citām lekcijām man jau bija iespēja uzsvērt sekojošo: cilvēka organismam ir nepieciešams vienmēr saturēt sevī noteiktu daudzumu skudrskābes, tādēļ, ka tā atjauno citādi novecošanas procesam pakļauto cilvēka vieliskumu. Tādēļ runa var būt par to, ka atsevišķos gadījumos varēs konstatēt, ka skudrskābes daudzums cilvēka organismā ir nepietiekams. Te ir jāņem vērā, ka skudrskābes saturs dažādos orgānos ir dažāds. Tagad runa ir par to, lai konstatētu, ka kādā no cilvēka orgāniem ir par maz skudrskābes un tad šī skudrskābe jāpiegādā viņa organismā. Būs gadījumi, kuros skudrskābe neko nelīdzēs, citos gadījumos tā ļoti palīdzēs. Mēdz būt gadījumi, kad organisms uzreiz pretojas tiešai skudrskābes ievadīšanai, bet tai pašā laikā, ja organisms satur paaugstinātu skābeņskābes daudzumu, tam piemīt stipra nosliece pašam pārstrādāt skābeņskābī skudrskābe. Tajos gadījumos, kad ar skudrskābi netiek galā, bieži vien rodas nepieciešamība sākt ārstēšanu ar skābeņskābi (Ckalsdure), jo no skābeņskābes cilvēka organismā top skudrskābe. Tas ir tikai norādījums uz to, ka ir nepieciešams iepazīt ne tikai stingri konturētos orgānus, bet tāpat arī sulu, šķidrumu procesu - gan ārā Kosmosā, gan paša cilvēka organismā un, proti, visos sīkumos.

Redziet, zināmi cilvēka darbības izraisītie procesi arējā dabā ir pieejami novērošanai, bet, interpretējot tos no dabaszinātnes redzespunkta, nav iespējams iepazīt visu to nozīmi.

Es gribu pievērst jūsu uzmanību kādai ļoti vienkāršai parādībai. Dienvidu zemēs aug vīģes koki. Ir tādi vīģes koki, kas dod meža augļus, bet ir arī tādi, kas nes īpaši kultivētas, saldas vīģes. Cilvēki tur pielieto visai rafinētas metodes, lai izaudzētu saldos vīģes augļus. Viņi rīkojas sekojoši: viņi rosina zināmu lapseņu sugu dēt oliņas kādā vīģes auglī, parasta veidā izaugušajā vīģes auglī. Rezultātā no lapsenes dīgļa izveidojas lapsenes kāpurs, kas pēc tam tur iekūņojas. Tagad cilvēki pārtrauc šo procesu, un jaunās lapsenes tiek rosinās izdēt oliņas otro reizi gadā. Pateicoties tam, ka tai pašā gadā radusies lapseņu paaudze atkārtoti dēj oliņas tajos pašos augļos, tie kļūst ievērojami saldāki. Dienvidnieki dara tā: viņi ņem vīģes, kas ir tuvu gatavībai, ar lūkiem sasien tos pa pāriem un pakarina pie zariem. Šos augļus ļauj sadzelt lapsenēm; tā kā augļi ir jau noplūkti, to nogatavošanās tiek ļoti paātrināta. Tādēļ arī pirmā lapseņu paaudze attīstās ļoti ātri, pāriet citā vīģē, kas vēl nav noplūkta, un, pateicoties tam, tā kļūst daudz saldāka.

Tas ir ļoti svarīgs process, mani mīļie draugi, jo pašā dabā, nepārtrauktajā vīģes substancē koncentrētā veidā notiek tas pats, kas izkaisītā veidā notiek, kad lapsene vai, manis pēc, bite uzsūc no zieda medaino nektāru, ienes to stropā un rada no tā medu. Patiesi viss šis process, kas bitei ir sadalīts atsevišķos posmos, sākot ar ziedu, kura nektāru tā uzsūc, un beidzot ar medus radīšanu stropā, norisinās pašā vīģē. Pateicoties tam, ka dienvidnieks izraisa procesu, ļaujot jaunai lapseņu paaudzei sadzelt vīģi, viņš izsauc tajā medus radīšanas procesu. Vīģe, kas tiek jauno lapseņu paaudzes sadzelta, iegūst medus radīšanas iespēju sevī. Šeit jums ir divu dabas procesu metamorfoze, no kurām viens notiek vairākos posmos, kad bite no tālu prom augošajiem ziediem iegūst nektāru un stropā rada no tā medu. Otrs process norit vienā un tai pašā kokā, kurā ir iekarinātas abas vīģes, kuras nogatavojas ātrāk, ātrāk parādās jauno lapseņu paaudze un sadzeļ citus augļus. Rezultātā visur parādās saldas vīģes. īstenībā šādus procesus vajadzētu studēt, jo tie ir dabas procesi, kuri ir jāņem vērā. Cilvēkā notiek procesi, par kuriem šodienas anatomijai un fizioloģijai nav ne jausmas, jo tās neizplata savus apcerējumus pār tādiem dabas procesiem, kādus es jums tikko aprakstīju. Runa ir par to, lai vērotu tieši smalkākus procesus dabā, tad varēs nonākt pie īstās cilvēka izziņas.

Bet pie tā visa pieder patiesa, iekšēja dabas izjūta, spēja aptvert siltuma, gaisa plūsmu, to sasilšanas un atdzišanas kopsakarību, saules staru spēli siltajā un vēsajā gaisā, ūdens tvaiku - atmosfērā, brīnišķīgo rīta rasas spēli pār ziediem uz visiem augiem, apbrīnojamos procesus, kas norisinās, teiksim, kādā tintes riekstā (vai ozola pangā), kas taču arī rodas, pateicoties lapsenes dzēlienam un tam, ka tā iedēj tajā savas oliņas. Bet to visu gan ir jāprot aplūkot ar makroskopisku skatienu. Tam ir nepieciešama dabas izjūta. Un tā pavisam droši trūkst mūsdienu vērotājiem, kuri visu padara atkarīgu no tā, kas ir ieslēgts mikroskopiskā ceļā iegūtajā preparātā. Šādi lietas tiek vienkārši izrautas no dabas. Redziet, Šeit mums ir darīšana ar briesmīgu ilūziju. Ko cilvēki īsti grib, ķeroties pie mikroskopa? Viņi grib ieraudzīt to, ko neredz ar parasto aci. Viņi domā, ka, palielinot objektu līdz milzīgiem izmēriem, tam būs tāda pat iedarbība, kā vismazākajā formā. Bet tādejādi viņi redz pilnīgi nepareizu, nepatiesu objektu. Mikroskopijai ir nozīme vienīgi tādā gadījumā, ja jums piemīt tik daudz dabas izjūtas, ka pēc objekta aplūkošanas caur mikroskopu jūs esat spējīgi iekšēji modificēt to atpakaļ atbilstošā samazinājumā. Tad tā būs pavisam cita lieta, un jūs redzēsit kaut ko pilnīgi citu. Aplūkojot kādu lietu palielinājumā, jums pēc tam ir jāprot sevī, vienkārši iekšējā procesā to atkal samazināt. Parasti to nedara. Cilvēkiem lielākoties nav ne jausmas par to, ka dabas objektu lielumu attiecības nebūt nav relatīvas. Relativitātes teorija ir kaut kas patiešām skaists un dižs, attiecībā uz daudzām lietām vienkārši nevainojama. Bet cilvēka organisms! Reiz, pirms trim gadiem es esmu piedalījies kādā profesoru diskusijā. Cilvēki vienkārši nesaprata ne nieka, kad viņiem teica, ka cilvēka organisms nevarētu būt divreiz lielāks par to, kāds tas ir. Tas nevarētu pastāvēt; izmēri, kādi tam piemīt, ir Kosmosa noteikti un nevis relatīvi, bet gan absolūti, un, ja šie izmēri ir nenormāli lieli, kā, teiksim, milzim, vai nenormāli mazi, kā liliputam, mums jau ir darīšana ar slimīgu stāvokli. Un tā ir jāsaka, ka, apskatot kaut ko caur mikroskopu, vispirms redz melus, un to ir jāprot attiecināt uz patiesību. Bet jūs varat attiecināt to uz patiesību tikai tad, ja jums piemīt dabas izjūta attiecībā uz to, kas notiek ārā, dabā.

Izskatīt un izpētīt tādas lietas, kā bišu strops ir svarīgi jau tāpēc vien, ka viena atsevišķi ņemta bite ir "muļķe". Tai piemīt instinkti, bet tā ir stulba, bet kopumā viss bišu strops ir ārkārtīgi gudrs.

Nesen notika ļoti interesanta saruna ar biteniekiem. Viņi gribēja, lai es divreiz nedēļā, ja man laiks to atļauj, lasītu viņiem lekcijas. Mēs runājām par bišu valstību, un sarunas laikā uzpeldēja interesanti jautājumi. Biškopis brīnišķīgi zina nozīmi. Ja, piemēram, bitēm bitenieks ir draugs un tās viņu mīl, un ja viņš saslimst vai nomirst, tad visā bišu stropā sajuks kārtība. Un tas patiešam tā notiek. Kāds no klātesošiem, kuram bija mūsdienu uzskatu gars, teica: bet bitēm taču neesot attīstīta redze, tām nav pat priekšstata par biškopi, kādā veidā tām var rasties tāda kopības sajūta, saliedētība? Vēl jo vairāk. Pieņemsim, ka šajā gadā biškopis rūpējās par stropu, bet nākošajā gadā tur taču būs jau pilnīgi citas bites, un viss taču tur pilnīgi mainīsies, līdz pat bišu mātei. Kā gan tur var rasties šīs sajūtas?

Es atbildēju sekojoši: tas, kurš pārzina cilvēka organismu, zina, ka pēc noteikta perioda visas vielas viņā nomainās. Pieņemsim, ka jūs pazīstat cilvēku, kurš aizbrauca uz Ameriku un atgriezās pēc desmit gadiem. Jūs jau vairs nesatiksiet to cilvēku, kuru jūs pazināt pirms desmit gadiem. Jūs atradīsiet, ka visas vielas viņā nomainījušās, jūs atklāsiet pilnīgi citu savstarpējo attieksmi starp jums. Te notiek tas pats, kas piemērā ar bišu stropu, kad bites nomainās, bet starp bišu saimi un biškopi saglabājas savstarpējā saistība. Šī saite pamatojas uz to, ka bišu stropā dzīvo milzīga gudrība. Strops- tas nav tikai vienkārši kopā saskrējušu atsevišķu bišu kamols, tam patiesi piemīt konkrēta paša dvēsele.

Un lūk, beidzot tas, ko nepieciešams arvien atkal un atkal iesūkt savā dabas izjūta. Un tā ir- pārliecība, saskaņā ar kuru bišu stropam ir dvēsele. Un tad kļūst iespējams šis patiesību nesošās, ar īstām dabas izjūtām piesātinātās domas izplatīt tālāk, vēl uz kaut ko. Tikai ar šādām zināšanām apbruņoti, kas izriet no dabas izjūtas, kas prot ne tikai "mikroskopēt", bet arī, ja tā var izteikties, arī "makroskopēt", mēs varam nonākt gan pie vesela, tāpat arī pie slima cilvēka izskatīšanas. Ar to mēs nodarbosimies tuvākajās dienās, pie tam pievēršot īpašu uzmanību tam, ko es nosauktu par medicīnas studēšanas morāli, medicīnas zinātnes morāli.

2. lekcija

Dornaha, 1924. gada 3. janvāris

Manī mīļie draugi!

Tā kā tagad mūsu rīcībā ir tomēr astoņas stundas, tad es varu virzīties uz priekšu nedaudz lēnāk nekā tam būtu jānotiek, ja mums būtu jāsteidzas. Tas noteikti nāks lietai tikai par labu.

Šodien es gribētu turpināt vakardienas vielu, pastāstot jums par atsevišķu cilvēka locekļu īpatnībām. Jūs zināt, vakar es esmu pievērsis jūsu uzmanību tam, ka mēs tomēr varam aplūkot visu cilvēku tikai tādējādi, ka atšķiram viņā fizisko miesu, bet redzam šo fizisko miesu tiešā saistībā ar visu, ko cilvēkā var iedomāties cietās kontūrās. Nākamais mums ir tas, ko es gribētu nosaukt par šķidro organismu. Šis šķidrais organisms ir caurstrāvots, caurausts ar ēteriskās miesas spēkiem, kas kā kaut kādi sākotnējie komponenti sasaistās ar fizisko miesu. Tātad, šis šķidrumu cilvēks ir caurstrāvots ar ēteriskiem spēkiem. Tie ir perifēriski darbojošies spēki, no visurienes darbojošies spēki. Tad mums ir astrālā miesa, attiecībā uz kuru mēs nemaz nevaram iztikt ar telpisku aplūkošanu; mums ir jābūt skaidrība par to, ka astrālā miesa mums ir jāaplūko gluži kvalitatīvi; attiecībā uz to kvantitatīvā pieeja nevar mums neko dot. Tā mums patiešām jāiztēlojas atrodamies kādā pasaulē, kas nav telpiska, kādu mēs to parasti pazīstam, bet gan ārpus šīs telpiskās pasaules.

Un jo vairāk mums par to ir jādomā attiecībā uz Es-organizāciju. To būs visvieglāk saprast, ja mēs sāksim uzreiz ar Es-organizāciju. Kas tad ir šī Es-organizācija? Šī Es-organizācija tiek uztverta fiziskajā pasaulē fiziskās miesas veidolā. Dabiski, ka fiziskajā pasaulē tā var tikt uztverta tikai pēc iekšējā un ārējā fiziskās miesas veidojuma. Bet, ja mēs aplūkojam cilvēka fizisko miesu, tad mums tomēr jāsaprot, ka tai - tādai, kāda tā ir kā fiziskā miesa fiziskajā pasaulē - nav nekā kopīga ar spēkiem, kas darbojas fiziskajā pasaulē, jo mirklī, kad cilvēks iet cauri nāves vārtiem, tātad, kad Es-organizācija iziet āra no fiziskās miesas, fiziskā miesa sāk pakļauties ārējās pasaules spēkiem, bet tas nozīmē, ka tā tiek sagrauta nevis uzbūvēta. Ja jūs pārdomāsit to, ka fiziskā miesa tiek sagrauta ar tiem spēkiem, kas atrodas ārējā dabā, jūs noteikti sapratīsit, ka tās veidols, tās forma nevar būt kaut kādā veidā pakļauta fiziskās pasaules spēkiem. Tātad, ja reiz Es-organizācija veido fizisko miesu, piešķir tai formu, tad tas taču nozīmē, ka tā viņu izrauj no spēkiem, kas citādi var tikt atrasti cilvēka apkārtnē uz Zemes.

Citiem vārdiem, tas nozīmē, ka Es organizācija ir kaut kas pavisam cits nekā tas, ko mēs atrodam fiziskajā pasaulē. Bet nu, šī Es-organizācija ir, katrā ziņā, radniecīga, pa īstam radniecīga nāvei. Tas nozīmē, ka tas, kas vienreizēji iestājas ar nāvi, pastāvīgi un nepārtraukti notiek Zemes dzīves laikā, pateicoties Es-organizācijai. īstenībā cilvēks nepārtraukti mirst, tikai šī miršana tiek izlīdzināta. Lai iegūtu kādu tēlu par šo lietu, iedomājieties sevi nostādītus Penelopas problēmas priekšā, bet apgrieztā veidā. Iedomājieties, ka jūs katru dienu nodarbojaties ar to, lai novāktu zemes kaudzi, kas ir uzbērta jūsu mājas tuvumā, un naktī, kamēr jūs neesat klāt, kāds uzber jums šo kaudzi atkal tai paša vietā, un, kamēr zemes kaudze var tikt uzbērta, tik ilgi jums tā ir jānovāc. Vienīgi tad, kad šī kaudze tā darboņa dēļ, kurš jums to uzber, sāk kļūt arvien mazāka un beidzot tās pavisam vairs nav, jums ar to vairs nav nekas jādara. Apmērām tādas ir Es-organizācijas attiecības ar fizisko miesu. Padomājiet tikai, kad jūs barojat fizisko miesu, jūs pienēsāt tai substances no fiziskās apkārtnes. Šīm substancēm piemīt savi iekšējie spēki, zināma spēku konfigurācija, un, ja jūs, piemēram, ieņemat vāramo sāli kā piedevu ēdienam, tad šai vāramajam sālim vispirms - tādēļ, ka tā nāk no ārpuses - ir īsta iekšēja darbības dziņa, kas tai kā vāramajam sālim piemīt ārpusē. Katrā ziņā jūs, sākot jau ar mutes dobumu, sākat atņemt tai šīs īpašības un tad atņemat arvien vairāk, tā kā, galu galā, kad Es-organizācija ir pietiekami pastrādājusi, jūsos vairs nepaliek nekas no tā, kas vārāmā sāls ir ārpus jums. Vāramā sals ir kļuvusi kaut kas pilnīgi cits. Jūsu Es-organizācijas darbība pastāv tieši tajā, lai pārveidotu pārtikas vielas, kuras jūs sevī ieņemat. Ja jums fiziskajā miesā vairs nav iespējas uzņemt barības vielas, tad Es vairs nav nekāda uzdevuma tāpat, kā jums vairs nav uzdevuma, ja jums neviens neuzber arvien jaunu zemes kaudzi. Tad tieši nespējas dēļ uzņemt barību Es vairs nav iespējas strādāt fiziskajā miesa, izejot no siltuma attiecībām. Var teikt, ka tas, kas izraisa neiespējamību tādējādi pārveidot ārējās substances, ka tām vairs nepiemīt nekas no īpašībām, kādas tām piemīt āra, bet gan tās pilnībā kalpo Es-organizācijai, tieši tas arī izraisa nāvi.

Ko tad Es-organizācija īsti dara ar fizisko miesu? Tā to nepārtraukti sagrauj, tā dara to pašu, ko dara nāve, tikai tas vienmēr tiek izlīdzināts, pateicoties tam, ka fiziskā miesa ir spējīga uzņemt ārējās substances kā barību, tā kā jums te ir pretstats starp Es-organizāciju un uzturu. Tātad, Es-organizācija nozīmē cilvēkam pilnīgi to pašu, tikai kā laikā izstieptu, nepārtrauktu darbību, ko viņam nozīmē nāve vienā mirklī, tā teikt, apkopoti. Pateicoties savai Es-organizācijai jūs mirstat nepārtraukti, t.i., jūs sagraujat savu fizisko miesu uz iekšu, kamēr citādi, kad jūs ejat cauri nāvei, ārējā daba sagrauj jūsu fizisko miesu no ārpuses. Fiziskais ķermenis ir sagraujams divos dažādos virzienos, un Es-organizācija ir vienkārši to graujošo spēku apkopojums, kas darbojas uz iekšu. Viscaur var teikt, ka Es-organizācijai ir uzdevums izraisīt nāvi - vēlāk mēs redzēsim, kādēļ tas tā ir -, bet vispirms mums patiešām liekas, ka šai Es-organizācijai nav cita uzdevuma, kā nepārtraukti izraisīt cilvēka organismā nāvi, kas arvien tiek aizkavēta ar to, ka notiek jauno spēku piegāde, tā kā šī nāvi izraisošā darbība arvien tiek tikai uzsākta. Tātad mums ir darīšana ar to, ka īstenībā Es-organizācija ir kvalitatīvi identiska ar nāvi un fiziskā organizācija īstenībā ir identiska ar uzturu. Vispirms uzskicēsim to un pēc tam pārrunāsim sīkāk.

Es-organizācija = nāve 2. attēls

Fiziskā miesa = uzturs

Starp šiem diviem, cilvēkā valdošajiem polārajiem procesiem atrodas ēteriskā un astrālā miesa. Starp Es-organizāciju un fizisko miesu ir astrālā un ēteriskā miesa. Redziet, astrālā miesa tiešā ceļā iedarbojas tikai uz gaisīgo elementu cilvēka organismā un no turienes apkārtceļā caur ētermiesu uz šķidrumu organismu un uztura jeb fizisko organismu. Katrā atsevišķā cilvēka orgānā kopā darbojas ēteriskais un astrālais organisms. Ja aplūko ēteriskā organisma iedarbību uz kādu orgānu, tad var redzēt, ka orgāns saņem no šī ēteriskā organisma plaukstošo dzīvību. Viss dzīvības spēks, kas ir kādā atsevišķā orgānā vai organismā, ceļas no ēteriskā organisma.

Aplūkojot astrālo organismu, var redzēt, ka šim astrālajam organismam piemīt tendence ik mirkli paralizēt augšanu un plaukstošo dzīvību, nevis nonāvēt, bet paralizēt. Es-organizācija pastāvīgi tiecas nonāvēt organismu un atsevišķus orgānus, un tam pretī ir jānāk kaut kam, kas kā no ārpuses uzņemtā uztura substance pastāvīgi uzmundrina, atdzīvina orgānus, un tas notiek īpaši aktīvi cilvēka bērnībā un jaunībā.

Pret ēteriskiem impulsiem darbojas astrālā miesa, kas īstenībā pastāvīgi paralizē ēteriskās miesas darbību. Pieņemsim, ka jūsu organismā darbotos tikai ēteriskie spēki, kas izraisa tajā dīgstošu, plaukstošu dzīvību, tad jūs nekad nevarētu tikt pie savas dvēseles dzīves, nekad nevarētu attīstīt kādu apziņu. Jūs varētu tikai veģetēt kā augi. Viss jūsos gribētu augt, dīgt un plaukt, bet tikai augošajā, dīgstošajā un plaukstošajā nevar pamosties nekāda apziņa. Lai varētu attīstīties apziņa, šī veģetatīvā dzīvība ir jāapslāpē. Līdz ar to orgāns, kura darbība tiek apslāpēta, jau normālajā cilvēka dzīvē pastāvīgi satur sevī saslimšanas sākumu. Jūs nevarat nodarbināt savu apziņu, lai nepārtraukti neradītu sevī tendenci uz saslimšanu. Ja jūs gribētu būt veseli, jūs to varētu panākt, bet tad jums būtu jāveģetē. Ja jūs gribat attīstīt dvēseles dzīvi, ja jūs gribat nonākt līdz apziņai, tad jums vispirms jābūt veģetācijai, bet tad tā ir jāapslāpē. Un tā viens otram polāri pretēji, lai arī ne tik spēcīgi, kā fiziskais organisms un Es-organizācija, - tātad, pavājinātā formā un tomēr - darbojas ēteriskais un astrālais organisms, un astrālajam organismam nepārtraukti jāapslāpē tas, ko paveic ēteriskais organisms. Tādēļ tas, ko astrālais organisms dienu no dienas dara cilvēka, ir pastāvīga tā ievirze uz slimību. Tas, ko dara ēteriskais organisms, ir pārpilnīga veselība. Un tā jūs varat tieši tāpat, kā jūs sakāt, ka cilvēks sastāv no fiziskās miesas, ēteriskās miesas, astrālās miesas un Es-organizācijas, pateikt, ka cilvēks sastāv no uztura procesiem, no plaukstošajiem veselības procesiem, no pastāvīgi tajā darbībā esošajiem slimības procesiem un no tā, kas ir nepārtraukta nonāvēšana, kas arvien tiek apturēta, kamēr, nonāvēšanas procesi, tā teikt, tiek summēti, no tiem noteiktā ziņā tiek aprēķināts integrālis un iestājas nāve.

Paņemiet šo astrālo organismu, kuram pastāvīgi ir tendence padarīt kādu cilvēka orgānu vai visu cilvēku slimu. Jums tikai patiešām veselīgi jāpavēro sevi, lai pārliecinātos, ka tā tas arī ir, proti, ka jūsos nevarētu rasties nekādas jūtas, ja nebūtu šī astrālā organisma. Iztēlojieties tikai; jums ir ēteriskais organisms, tas izraisa dzīvību; jums ir astrālais organisms, tas to apslāpē. Tātad nomoda dzīvē - par miegu es vēl runāšu - pastāvīgi ir jābūt labilam līdzsvara stāvoklim starp ēterisko un astrālo elementu. Pateicoties tam, cilvēks jūt. Ja nebūtu šīs svārstīšanās, viņš nevarētu neko just. Un tagad iedomājieties, ka astrālā darbība netiek uzreiz ēteriskās darbības atvairīta. Ja tā tiek atsista atpakaļ, ja, tātad, astrālā darbība pašā sākumā (im Status nascendi) tiek ēteriskas organizācijas atvairīta, tad rodas normāla jušana. Mēs redzēsim, ka fiziskajā organismā tas ir saistīts ar dziedzeru darbību. Bet ja astrālā organizācija kļūst varenāka, tā kā orgāns ēteriski nevar tam pietiekami pretoties, tad astrālā darbība pārāk spēcīgi satver orgānu un svārstīšanās vietā iestājas orgāna deformācija, un vienkārši tādēļ, ka astrālā miesa apslāpē dzīvību stiprāk, nekā tā to drīkst darīt – t.i., tik daudz, ka tās ietekme uzreiz var tikt izlīdzināta -, astrālajā miesā mīt slimības cēlonis. Un, proti, slimība patiesi ir tādējādi saistīta ar jūtām, ka mēs varam teikt, ka cilvēka jūtu dzīve ir vienkārši dvēselisks slimības dzīves atspoguļojums. Ja laikā gaitā vienmēr notiek svārstīšanās turpu-šurpu, tad sākumā, im Status nascendi, rašanās brīdī jūtu dzīves pamatā ir tas pats process, kas norisinās gadījumā, kad astrālā miesa ņem virsroku, un tas nozīmē slimības procesu. Bet var gadīties arī tā, ka astrālais elements atkāpjas un ēteriskais ņem virsroku, tad rodas proliferācija (Wuchern), pārāk enerģiska augšana, tātad, slimība uz otru pusi. Ja iekaisumos jūs redzat astrālā elementa pārspēku, tad ēteriskā elementa pārspēka gadījumos parādās proliferācija, audu izaugumi. Tātad, ir jāsaka, ka pavisam normālajā jūtu dzīvē nepārtraukti pastāv labils līdzsvars starp proliferacīju un iekaisuma procesiem. Normālai cilvēka dzīvībai ir jābūt iespējai saslimt. Tikai pastāvīgi ir jānotiek izlīdzināšanai. Redziet, tas [auj saskatīt vispārējā dvēseles dzīvē ārkārtīgi daudz no tā, kas ir slimības procesi, ja vien prot paskatīties uz to pareizi. Tas, kurš prot vērot šādas lietas, var ilgi pirms slimība var tikt fiziski diagnosticēta, konstatēt tās tuvošanos pēc tā, ka jūtu dzīve Vairs kārtīgi nefunkcionē. Slimība ir tikai anomāla cilvēka jūtu dzīve.

Jūtu dzīve paliek dvēseles jomā, tādēļ, ka ēteriskajā nepārtraukti notiek izlīdzināšana. Tikko izlīdzināšana vairs nenotiek, jūtu dzīve ietriecas fiziskajā miesā, savienojas ar ķermeni. Tātad, tikko jūtu dzīve iešaujas orgānā, slimība ir klāt. Ja cilvēks normālā kārtā var paturēt jūtas dvēselē, viņš ir vesels; ja viņš to nevar, jūtas iešaujas kaut kādā orgānā un izraisa tā saslimšanu.

Es to saku ievada veidā tādēļ, ka no tā jūs varat redzēt, ka ārstam patiešām ir jābūt zināmai smalkjūtībai ari iepretī cilvēka dvēseles dzīvei. Principā ārsts nemaz nevar attīstīt izjūtu, kas ir nepieciešama diagnosticēšanai, ja viņš neprot saskatīt cilvēka dvēseles dzīves smalkumus. Mēs vēl runāsim par detaļām, tad tas noskaidrosies vēl vairāk.

Kā tad tas tomēr ir, ja aplūko Es-organizāciju un fizisko organismu? Vispirms paskatieties uz barošanas procesu. Šajā barošanas procesā pastāvīgi tiek iznīcinātas substances, kas ir ārpasaulē. Astrālais organisms paralizē to, kas cilvēks ir savā iekšējā organismā, pateicoties savai ēteriskai miesai, tā ir iekšējā līdzsvara meklēšana starp astrālo un ēterisko organismu. Starp Es un fizisko organismu ir panākts līdzsvars, starp ārpasauli un iekšējo pasauli, tā kā var teikt: sāls, kādu mēs to pazīstam, ir ārpasaule. Kad sāls, nokļuvusi gremošanas procesā, tiek Es satverta, tad Es-organizācijai jābūt spējīgai neatstāt neko no tā, kas sāls ir ārpasaule, t.i., pilnīgi to pārveidot. Ja tas atstāj kaut ko no tās nepārveidotu, tad tas nozīmē svešķermeni cilvēka organismā. Bet tikai jums tas nav jāsaprot vienkārši tā, ka šim svešķermenim ir jābūt ar asām kontūrām, tas tā ir visretākajos gadījumos. Šāds svešķermenis var būt ari, teiksim, ārējs siltums. Jūsu organismā nedrīkst būt vispār nekāds siltums, ko jūs paši nepārstrādājat ar savu Es. Iedomājieties, ka jums ir cilvēks, kurš kādā vietā ir pārņemts ar ārējo siltumu, kuru viņš pats nav izstrādājis - kā malkas gabals, kas ir apņemts ar ārēju siltumu. Ārējs siltums nav cilvēkam tikai kairinājums, lai, reaģējot uz to, izstrādātu paša siltumu, bet gan ārējs siltums - vai aukstums - tieši pārņem cilvēku un jūs redzat šo ārējo aukstumu vai siltumu arī kā svešķermeni sevī tā, ka var teikt: iekšējs līdzsvars starp slimību un veselību tiek izsaukts, pateicoties astrālajam un ēteriskajam organismam, līdzsvars starp cilvēku un pasauli - pateicoties polārajam pretstatam starp fizisko ķermeni un Es-organizāciju. Ir nepieciešams patiešām iemācīties saskatīt šo Četru locekļu darbību cilvēka organismā, jo jūs jau redzat, ka pēc ārējā fiziskā organisma slimība nemaz nav izzināma. Tas, kas ir slimība, norisinās viscaur pārjutekliskajā jomā. Ir jāapgūst jēdziens par astrālo organismu, ja vien vispār grib tikt klāt slimībai, un jūs to ari darīsit, kad mēs to aplūkosim vēl kādā citā sakarībā. Kādā orgānā parādās sāpes. Ja astrālā miesa ir pārāk varena, orgāns pat tiek deformēts un parādās sāpes. Ja orgāns izlīdzina astrālās miesas ietekmi tūlīt pat, tās rašanās stadijā, tad rodas jūtas. Bet sāpes principā arī ir jūtas, tikai kāpinātas jūtas, ko izraisa deformācija; tādēļ var saprast, kādēļ slimība tiek pavadīta ar sāpēm. Citādi ļoti viegli var rasties jautājums, kādēļ slimības gadījumos vispār parādās sāpes? To var viegli saprast, ja zina, ka šī slimība dzīvo tik stiprās jūtās, ka šī jūtu dzīve iedarbojas uz orgānu deformējoši. Jūs sapratīsit, ka par visām ar jūtām saistītajām parādībām patiešām var spriest, ja pamatīgi aplūko cilvēka dvēseles dzīvi. Bet nu, mēs vispār varam redzēt šīs lietas pareiza gaismā tikai tad, ja sev sakām: Protams, cilvēkam ir starpība, vai virsroku guvusī astrālā miesa satver vienu vai citu viņa orgānu. Pieņemsim, piemēram, ka kādā noteiktā gadījumā astrālā miesa satver aknas. Aknas jau izturas citādi, pavisam citādi nekā citi orgāni. Astrālā miesa var to deformēt ļoti lielā mērā, neizraisot sāpes, tā kā tieši aknās nerodas nekādas sāpes. Tādēļ aknu slimības ir tik apslēptas, tik viltīgas, ka tās par sevi neziņo caur sāpēm. Tas tā ir tādēļ, ka aknas ir tas orgāns, kas īstenībā pēc visas savas konstitūcijas ir, tā teikt, svešāds iestarpinājums (Enklave) visā pārejā cilvēka organismā. Aknās norisinās procesi, kas no visiem procesiem, kurus var vērot cilvēka organismā, ir visvairāk līdzīgi procesiem ārējā pasaulē, tā, ka aknās cilvēks patiešām ir vismazāk cilvēks. Aknās viņš pārstāj būt par cilvēku. Viņš kļūst par ārpasauli; viņam iekšā ir gabals no ārpasaules. Tas ir ļoti interesanti. Mums ir ārpasaule, mums ir cilvēks un cilvēkā atkal kaut kas, kas ir kā ārpasaules gabals (skat. zīm.; 2.attēls). Ir tā, it kā cilvēka organizācijā būtu izdobts sava veida caurums. Un tieši tāpat, kā nebūtu sāpju, ja astrālā miesa iespiestos šajā lakatā, tā sāpes nerodas ari tad, kad astrālā miesa iespiežas aknās. Astrālā miesa var sagraut, bet ne izraisīt sāpes, ciktāl runa ir par aknām, jo aknas ir tas orgāns, kas ir it kā pataupīts, kurā cilvēka organismā kā svešādā telpā ir ievietots ārpasaules gabals.

2.attēls

Neiedziļinoties šādās lietās, nekad nevarēs saprast cilvēka organismu. Izplatītajā literatūrā par fizioloģiju un anatomiju jūs atradīsit visdaudzveidīgāko informāciju par aknām, bet jūs to sapratīsit tikai tad, ja zināsit, ka aknas cilvēkā ir tas, kas viņam ir vissvešākais. Un kādēļ aknas cilvēka organismā ir cilvēkam vissvešākais orgāns? Ja jūs aplūkosit cilvēka aci - vai vispār kādu maņu orgānu - tad tā ir līdzīga alai, kas no ārpuses iesniedzas cilvēka iekšienē. Acī notiek procesi, kurus mēs varam gandrīz izsmeļoši saprast ar fizikas palīdzību. Principā, lai saprastu cilvēka acs funkcionēšanu, pietiek būt vienkārši fiziķim. Jūs zīmējat attēlu, novelkat dažas līnijas - kas gan būtībā ir šausmīga bezjēdzība-, kas var jums uzskatāmi parādīt gaismas refrakciju un attēla rašanos vienkāršā lēcā. Tieši to pašu cilvēki zīmē, skaidrojot cilvēka aci. Viņi zīmē kaut kādu gaismas staru, kas iet cauri lēcai, kas tiek lauzts, veido attēlu acs dziļumā utt. Attiecībā uz aci cilvēki viscaur ir kļuvuši par fiziķiem, un, beidzot, kopš Helmholca laikiem arī auss ir gandrīz vai kļuvusi par klavierēm. Tātad visai populāri ir aplūkot maņu orgānus tādā veidā, kas ir pielietojams arī ārējai dabai. Te kaut kas, kas sākas ārpusē, turpinās iesniedzoties iekšā. Kāds ārpasaules gabals iesniedzas iekšā. Tas ir attaisnots pat attīstības vēstures [evolūcijas?] ziņā. Pie noteiktiem zemākiem dzīvniekiem var redzēt, ka acs ir veidota no ārpuses, iztaisot dobumu un to aizpildot tā, ka acs zināmā mērā ir ieveidota organismā nevis izaug no tā. Tādējādi maņu orgāni ir ārpasaules gabals organismā. Bet tie ir atvērti uz āru; caur maņu orgāniem ārpasaule ieplūst organismā iekšā kā sava veida līcis. Un ar aknām ir tā, ka tās vispirms ir uz visām pusēm noslēgtas, bet tās tomēr arī ir maņu orgāns, tāds maņu orgāns, kas īstenībā neapzināti izrāda ļoti augstas pakāpes jūtīgumu pret atsevišķu vielu, ko mēs sevī uzņemam, uzturvērtību. Un ir jāsaka, ka saprast, kas notiek gremošanā, barošanās procesā, var tikai tad, ja piedēvē aknām ne tikai tos fiziskos procesus, kuri tām šodien tiek daudzkārt piedēvēti. Tie ir tikai garīgi-dvēselisko procesu izpausme. Mums ir jāpiedēvē aknām uzdevums būt par maņu orgānu, kas uztver ar barošanu saistītos procesus. Un līdz ar to tās ir, padomājiet tikai, zemes substancēm daudz tuvāk nekā mūsu parastie maņu orgāni. Ar aci mēs uztveram vispirms ētera iedarbību, ar ausi - gaisa, aknām ir darīšana nepastarpināti ar vieliskām ārpasaules kvalitātēm, to uzdevums ir uztvert šīs vieliskās kvalitātes.

Vēl viens maņu orgāns ir sirds. Ja aknas ir atvērtas, ar savu uztveres spēju eksponētas cilvēkā ienākošajām ārējam substancēm, tad sirds ir maņu orgāns visas cilvēka iekšējās dzīves uztverei. Kā jūs varējāt saprast no dažiem maniem izklāstījumiem, ir nejēdzīgi runāt par sirdi kā par sava veida pumpi, kas dzen asinis caur asinsvadiem. Asins kustība tiek Es un astrālās miesas izraisīta, un sirdī mums ir tikai maņu orgāns, kas uztver cirkulāciju, proti, cirkulāciju no apakšējā cilvēka augšējā cilvēka virzienā.

Redziet, aknām ir jāatšķir gremošanas procesā, kāda vērtība piemīt, teiksim, kādam ogļhidrātam cilvēkā. Sirdij ir jāredz, kā cilvēkā darbojas astrālā miesa un Es. Tādējādi sirds ir pilnīgi garīgs maņu orgāns un aknas - pilnīgi materiāls maņu orgāns. Un mums ir jāievēro šī atšķirība. Mums ir jāizzina orgānu kvalitatīvais aspekts. Kā rīkojas dabaszinātne, kas ir mūsdienu medicīnas pamatā? Patiešām ar lielu vienaldzību tiek paņemts audu gabals no kādas organisma daļas, teiksim, no sirds vai no aknām. Tiek izpētīta tā fiziskā struktūra un īpašības. Bet ar to jau vispār nekas nav izteikts par atbilstošo orgānu cilvēka organismā. Man ir šeit nazis un šeit nazis, un es tos izpētu. Tas ir nazis un tas ir nazis. Ja es tos pētu pēc to formas, pēc tā, kā nazis izskatās, ka tam viena pusē ir neasa mala, otrā puse asmens, ka tas ir iedarināts rokturī un tā tālāk, tad es izdibinu tikai vienu, proti, ka šis ir nazis un šis ir nazis. Man ir jātiek ārā no šāda veida pētīšanas, man šī lieta ir jāattiecina uz kādu veselumu, un tad es varu atrast atšķirību starp virtuves nazi un, teiksim, bārdas nazi. Aplūkojot ārēji, var iedomāties, ka bārdas nazis varētu būt arī virtuves nazis. Tātad pēc ārējā izskata es nevaru atpazīt, vai man ir darīšana ar bārdas nazi, vai ar virtuves nazi, man katra lieta jāaplūko visā kopsakarībā. Tā, vienkārši aplūkojot kādu orgānu, kā to mēdz darīt šodien, es nevaru neko uzzināt par šī orgāna nozīmi, man tas ir vienmēr jāaplūko visā kopsakarībā. Vienkārši kāda orgāna struktūras un īpašību pētījumi nedod itin neko. Vispirms ir jāpāriet pie pilnīgi cita cilvēka aplūkošanas veida nekā tas, kas tiek aizgūts no ķīmijas un pēta tikai ķīmiskas īpašības, ķīmiskos spēkus.

Šai ziņā cilvēki šodien ir taisni šausmīgi naivi. Kādā fizioloģijas institūtā tika pētīts, ka peles var barot ar pienu. Tās var smalki tikt barotas, tās aug lieliski. Tās kļūst resnas un treknas. Bet vienlaicīgi, lai pierādītu, ka pienā ir kaut kas vairāk, nekā tikai tā sastāvdaļas, tika paņemtas šīs sastāvdaļas un iebarotas pelēm. Šādi eksperimenti tika veikti. Pēc trim, četrām dienām peles nosprāga, viņus nevarēja noturēt pie dzīvības. Ko tad ļaudis ir izdarījuši'? Viņi ir teikuši: tātad, pienā ir ne tikai mums pazīstamās sastāvdaļas, tajā ir vēl viena viela, proti, vitamīns. Viņiem bija jākonstatē vēl kāda ļoti smalka viela, proti, vitamīns. Viņi izgudroja šādu vielu. Bet tas jau nav svarīgi. Svarīgi ir tas, ka, ja mums ir piena sastāvdaļas, tad to var salīdzināt ar situāciju, kad kāds teiktu: Šeit ir pulkstenis ar ķēdi, es iepazīstu zeltu, sudrabu, citus metālus, kas ir pulkstenī, stiklu un tā tālāk. Jā, stiklu, zeltu, sudrabu, citus metālus, bet tas vēl nav pulkstenis. Pulkstenis jau ir tas, ko no tā visa ir izdarījusi mehāniķa doma. Un mehāniķa doma attiecībā uz pienu, kad es aplūkoju tā sastāvdaļas, ir tā, ka šīs sastāvdaļas satur zemiskās kvalitātes, kvalitātes, kuras atsevišķās piena sastāvdaļas ir saņēmušas no zemes. Blakus šīm sastāvdaļām līdz zināmam laika brīdim ir vēl perifēriskie spēki, kas nāk no ētermiesas.

Beidzot, ir jāizšķiras pieņemt, ka šīm lietām piemīt kaut kas vairāk nekā vienkārši esamība. Šādi patiešām netiek atklāts nekas apslēpts; šādas lietas kā vitamīns, ir izgudrojumi, ar kuriem vienkārši tiek konstatēts tas, kas ir. Ir jāapgūst pavisam cits aplūkošanas veids.

Ja jūs ēdat par daudz kartupeļu, tad jūs neko nepanāksit kartupeļu iedarbības uz cilvēka organismu noskaidrošanai, ja konstatēsit, cik tajos ir ogļhidrātu; tas neko nelīdzēs. Citi ogļhidrāti, piemēram, lāpās nevis sakneņos, vai, manis pēc, augļos, tiek pārstrādāti vēl gremošanas traktā. Bet kartupeļi ir kaut kas ārkārtīgi īpatnējs. Tie tik ļoti ieiet cilvēka organismā iekšā, ka tas, kas, piemēram, ar pupām notiek vēl gremošanas traktā, ar kartupeļiem notiek tikai smadzenēs. Es gribu šīs lietas iezīmēt, lai vēlāk izklāstītu smalkāk. Tātad, tas, kurš ēd par daudz kartupeļu, zināmos apstākļos var pārslogot savas smadzenes. Viņš pārnes smadzenēs procesu, kuram būtu jānotiek zem smadzenēm. Tādējādi no medicīnas mēs varam atkal iegūt kaut ko mūsu higiēnai, vispār visai mūsu sociālai dzīvei, proti, ja mācīsimies izzināt cilvēka attiecības ar apkārtējo matēriju nevis pēc lietu ķīmiskām īpašībām, bet gan pēc lielajām pasaulē valdošajām kopsakarībām.

Ir liela atšķirība, vai substance parādās lapā vai saknenī. Daudz svarīgāk ir zināt nevis to, cik tā satur ogļhidrātu, bet gan to, no kādas auga daļās tā ceļas. Sakneņi ir vairāk saistīti ar cilvēka galvas organizāciju, savukārt ziedu un lapu organizācija ir vairāk saistīta ar apakšējo cilvēku. Un tieši ķīmiskās īpašības spēlē Šeit patiešām nebūt ne izšķirošu lomu. Ja mēs gribam atbilstoši patiesībai spriest par to, kas padara cilvēku veselu un kas - slimu, tātad, par pareizo slimības vielu un par dziedinošo vielu, tad ir jāizzina cilvēka attiecības ar apkārtējo pasauli pavisam citā skatījumā. Tādēļ, ka cilvēki ir ņēmuši vērā simptomus, uz kuriem norāda abstraktā ķīmija, viņi īstenībā pakāpeniski ir aprakuši visas zināšanas par cilvēku, jo pēc ķīmiskām īpašībām nevar spriest par to, kādās īsti attiecībās cilvēks atrodas ar savu vidi.

Paņemiet citu piemēru. Vienīgi no ķīmijas aizgūtais aplūkošanas veids rāda, ka gaisā ir nepieciešams skābeklis, bet slāpeklis nav nepieciešams tādā pat mērā. Un atbilstoši tam, ko cilvēki šodien domā par skābekli un slāpekli, varētu noticēt, ka elpošanai nebūtu tik ļoti būtiski, ja gaisā būtu maz slāpekļa, ka tik tajā būtu pietiekami skābekļa. Bet īstenībā ir tā, ka, ja gaisā ir par maz slāpekļa, tad cilvēks izdala slāpekli, lai izlīdzinātu tā trūkumu apkārtējā gaisā.

Cilvēkam ir nepieciešams, lai starp to slāpekļa daudzumu, kas ir viņā, un to, kas ir apkārtējā gaisā, neatkarīgi no elpošanas, pastāvētu noteiktas attiecības.

Visas šīs lietas ir ārkārtīgi svarīgas cilvēka izziņai. Bet visas šīs lietas, lai arī tās viens vai otrs izpēta vai uzzina, paliek neauglīgas mūsdienu zinātnes pasaulei, ja nav pamata tam, lai iekļautu cilvēku visā viņa vidē. To mēs gribam darīt savos apcerējumos, lai tādējādi izplatītu gaismu pār veselo un par slimo cilvēku.

Es-organizācija - nāve

Astrālais organisms = slimība 2.attels

Ēteriskais organisms = veselība

Fiziskais organisms = uzturs

3. LEKCIJA

Dornaha, 1924. gada 4. janvāris

Mani mīļie draugi!

Man jums jāpaziņo, ka kopš rītdienas mēs rīkosimies tā, ka jūs pārdomāsit, kādus jautājumus jūs gribētu uzdot paši no sevis un tad iedosit vai uzrakstīsit man šos jautājumus, lai es priekšlasījumu gaitā varētu ņemt tos vērā, lai tajos parādītos viss, ko jūs gribētu dzirdēt

Tagad es gribētu pateikt jums vēl kaut ko, kas ir tiešs turpinājums vakardienas un aizvakardienas apcerējumiem par pašu cilvēku un viņa attiecībām ar pasauli. Neko nelīdz, ja mēs šeit, kur cilvēks tiek aplūkots antroposofījas ziņā, kautrēsimies no tiem, kuriem ir dažnedažādi uzskati, lai gan īstenībā tos varētu nosaukt par neuzskatiem (Nichtansichten), par cilvēku mūsdienu zinātniskuma ziņā, un ja mēs mēģināsim pēc iespējas mazāk novirzīties no tā, kas šodien ir vispārēji pieņemts, jo attiecībā uz lieliem un nozīmīgiem faktiem patiesība stipri atšķiras no tā, ko šodien ir pieņems domāt. Ārkārtīgi stipri patiesība atšķiras no tā, kas šodien ir vispārēji pieņemts. Tādēļ tam, kurš šodien tiecas pēc patiesības, būs nepieciešama drosme, lai atzītu dažas lietas, kuras mūsdienu zinātniskuma acīs der kā kaut kas ārkārtīgi absurds. Un tomēr, ja jūs patiesi gribat dziedināt, tātad, ja jūs gribat būt to starpā, kuri šodien dziedina ārējā pasaulē, ir nepieciešams - ne šeit, bet citur —, lai jūs noteiktā veidā, par ko es vel runāšu, tomēr interesētos par šo mūsdienu ārējo zinātni, citādi jums ar savu patiesību būs jāstaigā pamatīgi streipuļojot starp mūsdienās izplatītajiem maldiem.

Šodien to, par ko mēs runājam, aplūko tādejādi, it kā cilvēkiem būtu darīšana ar septiņdesmit līdz astoņdesmit vielām, kas pastāv uz Zemes, ar noteiktiem spēkiem, kas valda starp šīm vielām, pievilkšanās un atgrūšanās spēkiem u.t.t., spēkiem, kas darbojas caur noteiktiem ekvivalences skaitļiem, atomu svara skaitļiem un tā tālāk. Šādi viņi nonāk pie noteiktiem tā sauktajiem dabas likumiem, ar kuru palīdzību mēģina gūt pārskatu par to, kā vielas tiek līdz veidoliem, kā tās nonāk līdz dabas likumiem, un tad būvē fantastiskas celtnes, kas esot cilvēks, izveidots no dažādiem speķiem, kuru izcelsmi meklē vielās utt.. Bet tā tas nav. Nedz visā savā veidolā, nedz attiecībā uz spēkiem, kas uztur viņa gremošanas un augšanas procesus, cilvēks nebūt nav pakļauts tikai tai ietekmei, kas nāk no Zemes vielām. Jau aplūkojot ētermiesu, mēs redzējām, ka tā viscaur atrodas to spēku ietekmē, kas plūst no perifērijas, no kosmosa. Ja jūs tagad aplūkosit šos divu veidu spēkus - spēkus, kas nāk no Zemes vielām, un tos, kas nāk no perifērijas -, jums būs skaidrs, ka katram orgānam ir nepieciešams abu šo spēku izlīdzinājums, līdzsvars, harmonizēšana. Atsevišķas cilvēka orgānu sistēmas patiesi stipri atšķiras cita no citas pēc tā, kādā veidā tajās šis līdzsvars tiek panākts.

Tagad aplūkosim no šī redzespunkta cilvēka galvu. Te vispirms ir jāpievērš uzmanība tam - šo lekciju gaitā es jau bieži, pie katras izdevības esmu pievērsis tam jūsu uzmanību -, ka smaguma jeb Zemes pievilkšanas spēks, svars, kas taču jebkurā fiziskā ķermenī ir jāievēro vispirmām kārtām, ka cilvēcisko smadzeņu svars, tātad, galvenā cilvēciskās galvas masa īstenībā pa lielākai daļai tiek eliminēta, atcelta, tādēļ, ka asi konturētā smadzeņu masa peld smadzeņu šķidrumā un tādēļ var teikt, ka faktiski smadzenes peld smadzeņu ūdenī, kas cirkulē pa mugurkaula kanālu uz leju, tās peld šajā smadzeņu ūdenī. Ja nosver smadzenes, tad izrādās, ka tās sver 1300 līdz 1500 gramiem , bet cilvēkā tās nesver tik daudz, tās sver lielākais 20 gramus . Kādēļ tas tā ir? Tādēļ, ka tās peld smadzeņu ūdenī, un pēc Arhimēda likuma katrs ķermenis iegremdēts šķidrumā zaudē tik daudz no sava svara, cik sver tā izstumtais šķidrums. Smadzenes piedzīvo šķidrumā cēlējspēku, tā kā no to svara paliek pāri tikai 20, 25 grami . Ar to tad smadzenes arī spiež uz leju. Ja tās spiestu uz leju ar visu savu svaru, tad zem smadzenēm nevarētu būt nekādas asinsvadu sistēmas, tur viss tiktu saspiests. Tādēļ var teikt, ka tā tas patiešām ir, proti, ka smadzenēm tāda fiziska īpašība kā smagums tiek atņemta. Mūsu smadzenēs darbojas nevis smaguma spēks, bet gan cēlējspēks, kas piešķir tām tieksmi attālināties no Zemes, kas darbojas pretī Zemes pievilkšanas spēkam. Augstākais ar 20 gramiem smadzenes ir pakļautas Zemes smagumam. Attiecībā uz savu galvu mēs tiekam pievilkti pie Zemes ar ļoti niecīgu spēku.

3. tāfele

Tas ir viens. Te var redzēt, ka smadzeņu fiziskums (Erdenhaftige) lielā mērā vienkārši pazūd, pateicoties cilvēka organizācijai. Cilvēka organizācija ir iekārtota tā, ka Zemes spēki tajā vienkārši pazūd. Un tas tā ir vēl daudz lielākā mērā. Cilvēki pazīst cēlējspēku pēc Arhimēda principa, lai arī tehnikā tas ne vienmēr tiek ievērots, citādi nenotiktu tādas lietas kā ezera (Stausee) izžūšana Itālijā, kur vienkārši Arhimēda principa nozīmes nezināšanas dēļ tika pieļauta tehniska kļūda. Es nezinu, vai cilvēce to saprot, bet pēc aprakstiem, kas tika sniegti, to varēja ļoti skaidri izsecināt. Cilvēki uzskata par pareiziem tos likumus, kas viņiem der un ignorē tos, kas viņiem neder. Bet nu, uz cilvēka galvu attiecas ne tikai tas, ka viss iekšējs galvas veidojums zaudē savu smagumu. īpašas cilvēka elpošanas procesa iekārtas dēļ, noteiktu statisku attiecību dēļ, kas pastāv starp ieelpu un izelpu, var runāt vēl par kaut ko citu. Ir tā, ka elpas grūdiens, kas notiek ieelpojot gaisu, noteiktā veidā apraujas (bricht), un ka pretējs grūdiens, kas seko izelpojot, izturas līdzīgi. Abi izturas līdzīgā veidā, kā smagums un cēlējspeks tā, ka rodas kurioza situācija, proti, kad mēs ejam, tad attiecībā uz mūsu galvā valdošajām statiskām attiecībām mūsu galva, mūsu smadzenes paliek mierā. Tāpat, kā mēs atceļam smadzeņu smagumu, dzenot augšup tajās esošo ūdeni, tā tas ir arī attiecībā uz to iekšējām attiecībām, kad mēs ejam. Un tas attiecas ne tikai uz mūsu iešanu, bet dīvainā kārtā arī uz to kustību, ko mēs veicam kopā ar Zemi. Tai mēs sekojam tikai ar pārējo ķermeni, ne ar smadzenēm. Smadzenēs šī kustība pastāvīgi tiek atcelta tā, ka, ja smadzenes sver 1500 gramus , tad no šī svara arvien paliek tikai 20 grami . Turklāt, ja mēs kustinām savu galvu tikpat ātri, kā pārējo ķermeni, tā īstenībā vienalga paliek mierā. Grūti ir iedomāties, ka kaut kas, kas ir pakļauts smagumam, tomēr nav smags, bet vēl grūtāk ir iedomāties, ka kaut kas, kas acīmredzami atrodas kustībā, īstenībā paliek mierā. Un tomēr tas tā ir. Attiecībā uz cilvēka iekšējo organizāciju ir viscaur tā, ka galva it, ka pastāvīgi atrodas mierā, visi spēki tajā savstarpēji izlīdzinās, un pastāv tikai niecīgs svars, kas attiecībā 20 pret 1500 spiež uz leju, un pastāv kāds pavisam niecīgs kustības spēks uz priekšu, bet principā kustība lielākoties tiek izlīdzināta tā, ka var teikt, ka galva pārējā organismā - attiecībā uz iekšēju pārdzīvojumu - ir līdzīga cilvēkam, kurš mierīgi sēž savā mašīnā, pats nemaz nekustas un tomēr virzās uz priekšu. Cilvēka galva jūtas tā, it kā tā nebūtu smaga. Tā pārtrauc savu kustību, kad cilvēks kustas un kad kopā ar cilvēku kustas pati Zeme.

Tādējādi cilvēka galvas orgāns ir kaut kas īpašs, tādēļ, ka tas izslēdzas no visa, kas notiek uz Zemes. Zeme tikai ļoti mazā mērā piedalās galvas darbībā. Visa šī cilvēka galva ir kosmosa atveidojums. Patiesi tas, kas ir cilvēka galva, ir kosmosa attēls, pēc savas būtības tai nav pilnīgi nekā kopīga ar Zemes spēkiem. Tātad, iekšējs smadzeņu veidols ir kosmisko spēku atveidojums, un mūsu smadzenēm ir tāds iekšējs veidojums, kura formu mēs nevaram izskaidrot ar kaut ko zemisku, bet gan mums tas jāizskaidro, balstoties kosmiskajos spēkos. Zeme darbojas tikai tādējādi, - es tagad runāju aptuveni, bet jūs mani sapratīsit -, ka tā pārtrauc uz leju kosmisko spēku veidojošo darbību un ievada cilvēkā to visu, kas tiecas tikai pie Zemes. To jūs viegli varat uztvert, aplūkojot skeletu. Ja jūs noceļat no cilvēka galvaskausu, tad jūs esat noņēmuši to, kas ir veidots atbilstoši kosmosam, un tad jums paliek pāri tas, kas ir vēl tikai pa pusei kosmisks, proti, ribu iekārta, bet tās jau atrodas Zemes iespaidā. Pavērojiet skeleta kāju stobra kaulus, roku stobra kaulus: te jums ir gluži zemiski veidojumi. Pavērojiet skeleta mugurkaula skriemeļus, rupjos mugurkaula skriemeļus, uz kuriem sēž ribas, un jums būs jāatzīst, ka tie ir radušies no līdzsvara starp kosmisko un zemisko elementu. Un paskatieties uz galvu, te jums jau galvaskausa vākā ir forma, kurā kosmoss atņem zemiskajam iespēju, formēt pašam sevi, forma, kas ir veidota atbilstoši kosmosam. Šādi patiesi ir jāstudē cilvēka formas.

Tikai tad, ja jūs šādi studēsit cilvēka formas un turklāt zināsit, ka galva iekšēji, tieši attiecībā uz savām mīkstām formām un uz saviem šķidruma veidojumiem, pārdzīvo sevi esam mierā, tātad, mierā atveido kosmosu, tad nu gan jums sev būs jāsaka, ka visa anatomija un fizioloģija, kādas tās ir mūsdienās, ir taču kaut kas tāds, par ko vispār nevar runāt kā par patiesību, tādēļ, ka to piekritēji nemaz neapzinās, ka tajās runa ir par kaut ko tādu, kas atrodas kosmosa ietekmē.

3. tāfele

Es esmu teicis, ka pastāv spēki, kas no perifērijas ienāk iekšā, proti, no visām pusēm ienāk cilvēka galvā. Bet ir liela atšķirība, vai, šiem spēkiem nākot, tos aiztur Mēness, vai tos aiztur Saule, vai tos aiztur Saturns. Pateicoties tam, ka pastāv noteiktas zvaigznes, šie perifēriskie spēki tiek modificēti. Tātad, nav vienalga, no kuras puses šie spēki nāk. Ietekme tiek spēcīgi modificēta atkarībā no tā, kādā vietā jūs redzat zvaigznāju. Tā ir doma, kas ļoti senos laikos, balstoties intuitīvajā gudrībā, veidoja senās astronomijas pamatu. Šodien tā ir kļuvusi pavisam diletantiska. Šodien neviens pēc dotajiem faktiem nevar izveidot sev nekādus priekšstatus par to, kādas lietas ir īstenībā. Tas, ko es esmu teicis, ir ļoti būtiski, lai saprastu, kas īsti par veidojumu ir cilvēks, jo tajā faktā, ka cilvēks savā galvā ir pilnīgi pakļauts kosmosam, ka viņš tajā, kas ir viņa kāju stobra kauli, ir pakļauts tikai Zemes spēkiem, vienlaicīgi izpaužas - līdz pat substanciālam līmenim - tas, kas ir veidojošie spēki. Ja jums ir cilvēka kaulu veidojums, tad jūs taču zināt, ka tas ir tas, kas parādās kā ogļskābie kaļķi. Bet ir arī fosforskābie kaļķi, abiem ir liela nozīme kaulu uzbūvei. Pateicoties ogļskābajiem kaļķiem kauli iegūst īpatnību pakļauties Zemei. Ja kaulu substance vispār nebūtu caurausta ar ogļskābajiem kaļķiem, Zeme nevarētu tikt pie kaula. Ogļskābie kaļķi stancialo pieķeršanas punktu, lai tā varētu piešķirt kaulam formu atbilstoši saviem speķiem. Savukārt fosforskābie kaļķi nodrošina kosmosam pieķeršanās punktu, lai tas varētu formēt kaulu. Ja jums ir, piemēram, tāds stobra kauls, kāds ir cilvēka gūžas kauls, tad tas nevarētu stiepties no augšas uz leju, ja to nepadarītu iespējamu ogļskābie kaļķi. Savukārt, tam nebūtu gūžas kaula kakla, ja to nepadarītu iespējamu fosforskābie kaļķi. Tajā neko nemaina anatomu iebildums, ka ogļskābo kaļķu un fosforskābo kaļķu daudzums stobra kaulā un gūžas kaula kaklā būtiski neatšķiras. Pirmkārt, ja papēta smalkāk, tad tas nav pilnīgi pareizi, jo atšķirība tomēr pastāv, bet šajās lietās ir jāievēro vel kas cits. Viss cilvēka organisms ir piemērots tam, lai tajā notiktu uzbūves un noārdīšanas procesi. Procesi, kuros tas, kas nevar tikt izmantots uzbūvei, izdalās. Ļoti nozīmīgu atšķirību starp šādiem uzbūvējošajiem un noārdošajiem spēkiem substancēs jūs varat konstatēt, piemēram, fluora. Parastais anatoms teiktu: fluors spēlē lomu zobu uzbūvē, tas atrodas arī urīnā, tātad, fluors gan tur, gan tur. Par to nav runa. Zobu uzbūvē fluors spēlē pozitīvu lomu; zobi nevar tikt uzbūvēti bez fluora. Urīnā ir fluors, kas ir izdalīts uzbūves procesā, fluors, kas ir jānoārda. Svarīgi ir, lai jūs atšķirtu, vai kaut kas veidojas tādēļ, ka ir kādā vietā izdalīts, vai tas ir absolūti nepieciešams uzbūvei. Un tā tas ir. Ja jums ir kāda kaula daļa, kas pa lielākai daļai ir iebūvēta kaulā no kosmosa, tad tajā fosforskābie kaļķi ir uzbūvējoši. Citā kaula daļā fosforskābie kaļķi atrodas kā izdalījums - un otrādi: stobra kaulā ogļskābie kaļķi ir uzbūvējoši un kā izdalījumi tie atrodas, tiek izdalīti tās daļas virzienā, kas ir iebūvēta no kosmosa. Ir jāsaka, ka nekad nav svarīgi, ka kāda viela kaut kur ir, bet gan svarīgi ir tas, kādu ceļu iet šīs vielas, kāda tiem ir nozīme kaut kādā organisma vietā.

Reiz es esmu mēģinājis parādīt šīs lietas mūsu draugiem tēlaini un teicu: Pieņemsim, ka es eju pulksten deviņos no rīta pastaigāties un satieku divus cilvēkus miermīlīgi sēžam kopa uz soliņa. Pēcpusdienā ap pulksten trijiem es atkal eju pa to pašu ceļu. Cilvēki atkal miermīlīgi sēž kopā. Ja es konstatēju šos divus faktus, tad tas neko neizsaka tādēļ, ka varēja būt tā, ka viens no šiem cilvēkiem bija paņēmis līdzi sviestmaizi un ir palicis tur sēžot no pulksten deviņiem līdz trijiem, bet otrs bija aizgājis, izstaigājis kādu ceļu un tikai ap pulksten trijiem atgriezies atpakaļ un apsēdies tai pašā vietā. Viens ir atpūties, otrs ir šausmīgi noguris. Abu iekšējā konstitūcija ļoti būtiski atšķiras. Tādēļ svarīgi ir nevis tas, ka šis vai tas cilvēks tur sēž, bet gan tas, ko viņš ir darījis, kāds ir viņa ceļš esamībā, kas ir atvedis viņu šajā vietā. Un tā principā, lai saprastu cilvēku, ir vienalga, vai kādā viņa orgānā ir šāda vai tāda viela. Ir jāzina, kā tā tur ir, vai tā tur ir kā uzbūves, vai kā izdalījumu viela, tikai tad var saprast cilvēku. Ja nevar kārtīgi ievērot šo procesu, tad nekad nevarēs atrast pāreju no kādas vielas kvalitātes, kas ir nepieciešama cilvēka organismam, pie dziedinošā līdzekļa. Tikai tas, kurš to var, nonāks pie atziņas, ka vielu sadalījums kosmosa ir pavisam citāds nekā cilvēki parasti domā.

fr kāds visai uzkrītošs fakts, par kuru tikai kopš pieciem, sešiem gadsimtiem vairs netiek domāts, proti, ka ar zināmiem analītiskiem procesiem var pierādīt, ka cilvēka organismā ir dzelzs. Visi šie procesi ir tādi, ka var pateikt: cilvēka organismā, asinīs ir dzelzs. Bet velti būs mēģināt pierādīt, ka cilvēkā ir svins, ja cilvēks ir vesels. īstenībā cilvēki pazīst svinu tikai svina rūdā, kā arī tur, kur to var atrast rupjos bluķos, bet visi metāli, kas šodien atrodas rupjos bluķos mūsu Zemes substancē, kādreiz savos pirmveidojumos bija Saturnā, Saulē utt. pavisam gaisīgos, pat siltumēteriskos stāvokļos, kā izšķīdināti, gaisīgi, siltumēteriski stāvokļi. Bet arī cilvēks, lai arī, protams, citā formā, bija jau uz senā Saturna. Viņš ir piedalījies visos šajos procesos, kuros, piemēram, dzelzs no pavisam gaisīgā, smalki sadalītā, siltumēteriskā stāvokļa ir kļuvusī par to, kas tā ir šodien. Viņš ir piedalījies pasaules tapšanas procesā un tā tālāk. īpatnēji ir tas, ka cilvēks ir izturējies pret dzelzi, pret magnēziju tā, ka ir uzņēmis šīs vielas paša uzbūvē (Bildung). Savukārt svinu viņš ir pārvarējis. Tātad, iepretī magnēzijam viņš ir izturējies tā, ka ir saistījis šo magnēzija procesu ar savu procesu. Iepretī svinam viņš ir izturējies tā, ka ir aizbēdzis no svina procesa, ka viņš to ir izraidījis, tā kā attiecībā uz magnēziju mēs redzam, ka cilvēkā valda tie paši spēki, kas valda magnēzijā arī ārpusē. Cilvēkam tie ir jāpārvar iekšēji. Bet, pirms cilvēks bija ieslēgts savā ādā, kad viņš vēl bija būtne, kas gāja cauri metamorfozēm, kas bija vienota ar kosmosu, viņš ir pārvarējis svina procesu, tā, ka viņš vēl šodien pārvar, izdala svina procesu. Viņa ir uzbūvējošie magnēzija spēki un izdalošie spēki iepretī svina procesam.

Ko tas īsti nozīmē? Jums tikai jāpastudē, kas notiek ar cilvēka organismu, kad viņš saindējas ar svinu. Viņš kļūst trausls, sklerotisks. Tādēļ varētu teikt, ka cilvēka organisms nevar paciest sevī svinu. Kad notiek saindēšanās ar svinu, tas nozīmē, ka cilvēka organismā ir nokļuvis svins. Katrā ziņā organisms sāk apkarot procesu, kas norisinās svina substancē - substances vienmēr ir procesi. Svins izplatās organiskajā procesā; organisms sasparojas pret to, meklē iespēju izdzīt svinu. Ja viņš to var, tad viņš atveseļojas. Ja svins ir stiprāks, viņš neizveseļojas. Tad sakarā ar svina saindēšanos cilvēka organismā iestājas pazīstamais sabrukuma process, tādēļ, ka cilvēks panes tikai svina procesu pārvarošos procesus. Viņš nevar panest sevī svina substanci veidojošos procesus.

Ja tagad papēta, kas cilvēkam tiek no tā, ka viņš necieš sevī svinu, tad var nonākt pie sekojošas atziņas. Redziet, cilvēks taču vispirms ir maņu būtne. Viņš uztver lietas, kas ir viņam apkārt, un tad domā par šīm lietām. Viņam ir vajadzīgi abi šie procesi. Viņam ir jāuztver lietas, lai viņš varētu saistīties ar pasauli. Viņam ir arī jāpārdomā uztvertais, jāatbīda savi iespaidi atpakaļ, lai attīstītu savu patstāvību. Ja mēs vienmēr tikai uztvertu, mēs izkustu ārējā aplūkošana. Turpretī, pateicoties tam, ka mēs atkāpjamies no lietām, par tām domājam, mēs esam personība, individualitāte. Tādējādi mēs neizkūstam lietas. Un, studējot ētermiesu, atklājas, ka tajā ir centrs svinu noraidošajiem spēkiem. Šis centrs ir aptuveni tur, kur mati veido savu virpuli. (4.tāfele) No turienes staro svinu pārvarošie spēki. Tie visur staro organismā iekšā, lai tajā nevarētu iekļūt svinu veidojošie spēki. Svinu pārvarošajiem spēkiem, kas ir izveidojuši ķermeni, ir liela nozīme tādēļ, ka tie paši svinu pārvarošie spēki paveic to, ka, skatoties, piemēram, uz šo krītu, es nepalieku sagūstīts šajā skatienā. Citādi es pats sevi identificētu ar ieraudzīto. Es padaru sevi patstāvīgu, es nedaudz paralizēju savu vērojumu, bet es to daru ar tiem pašiem svinu pārvarošajiem spēkiem, tā kā cilvēkam jābūt pateicīgam šiem svinu pārvarošajiem spēkiem par to, ka viņš var būt iekšēji noslēgta personība. Par to, ka cilvēks var nošķirties no pasaules, viņam jāpateicas svinu pārvarošajiem spēkiem.

Ir jau tā, ka šiem spēkiem, kas cilvēkā ir un kuru esamība var kļūt visai uzkrītoša, ja ievēro zināmu kopsakarību, kuru es tūlīt minēšu, piemīt ne tikai flziski-ēteriskā nozīme, bet gan viscaur arī psihiski-morālā. Tas, ko es gribu pateikt, ir šis: Cilvēks uzņem sevī noteiktus metālu ķermeņus (Metallkōrper), kurus viņš saista ar savu organismu, citus metālu ķermeņus viņš pārvar; tie viņā atrodas tikai kā noraidīšanas, kā pārvarēšanas procesi. Kā tad tas ir noticis, ka cilvēks savas ilgas attīstības vēstures gaitā no Saturna laikiem, no Saules laikiem utt. noteiktas substances, kas ir radušās ārpus viņa, ir izraidījis, bet citas uzņēmis? Ar šo izraidīšanu vienlaicīgi ir saistīts tas fakts, ka cilvēks var uzņemt sevī patstāvīgus morālus spēkus. Tā jau tas ir: ja cilvēkam, piemēram, būtu nosliece paturēt sevī svinu veidojošos spēkus - lai arī pašreizējam organismam nevar būt vajadzīgs svins, tad tomēr varētu iedomāties, ka tajā būtu kaut kādi svinu veidojošie spēki, ka svins viņā būtu tai pašā ziņā, ka pašlaik viņa ir dzelzs, tad cilvēks nestu sevī - ar svinu tā ir -pusmorālās īpašības, kas celtos no svina, tad cilvēkam būtu slimīga - mēs to šodien sauktu par slimīgu - simpātija pret ārējās pasaules netīrumiem. Cilvēks labprāt uzmeklētu smacīgas, smirdošas vielas, lai nodotos šīm smakām. Un, ja kādam ir bērns, pie kura var novērot - dažiem bērniem mēdz būt šādas perversas īpatnības -, ka viņi ar sevišķu patiku uzmeklē visu smirdošo, ka viņi bāz degunu, piemēram, petrolejas lampā, tad tas vienmēr nozīmē, ka viņiem trūkst šī svinu noraidošā asins īpašība. Tad ir jāmēģina ar klīnisku vai pat medikamentozu iejaukšanos izsaukt šo svinu noraidošo spēku. Šo svinu noraidošo spēku ir iespējams izsaukt ar ārstēšanas veidiem, par kuriem vēl būs runa.

Paliekam pie kādas vielas, kas cilvēka organismā spēlē noteiktu lomu, proti, pie magnēzija. Te mēs varam studēt vienu īpaši interesantu lietu. Es esmu tieši pedagoģijas jomā arvien no jauna pievērsis uzmanību tam, ka pirmais dzīves posms, kas mums stingri jānorobežo no visiem sekojošiem, ir tas, kas turpinās līdz zobu maiņai. Tad nākamais posms ir tas, kas turpinās līdz dzimumbriedumam. Un tagad ir tā, ka tāpat, kā fluors ir nepieciešams zobu veidošanai, tā arī magnēzijs ir nepieciešams zobu veidošanai. Bet zobu veidošana nenotiek tikai mutē, augšējā žoklī un apakšējā žoklī, tajā piedalās viss organisms, magnēzija process norisinās visā organismā. Un tas cilvēkam ir vissvarīgākais līdz zobu maiņai. Pēc tam magnēzijam vairs nav tik lielas nozīmes, kāda tam bija līdz šim, jo magnēzija speķi cilvēkā sacietina viņa organismu. Tie noslēdz organismu pašu sevī, un es gribētu teikt, ka šis cilvēka organisma konsolidēšanās, šīs spēku un vielu sakārtošanās gala punkts tiek sasniegts ar zobu maiņu, kad izveidojas jauni zobi. Līdz tam magnēzija lietošanai ir vislielākā nozīme cilvēciskam organismam.

Bet nu, cilvēciskais organisms attiecībā uz savu attīstību laikā ir viens veselums. Tam ir jāizveido sevī magnēzijs, tam ir jāsatur magnēzijs. Tam nebūtu pareizo konsolidēšanās spēku, ja tam nebūtu šo magnēzija procesu. Bet tas nevar pārstāt ražot magnēzija spēkus, un turpina tos ražot pēc zobu maiņas tāpat, kā pirms tam. Tiem ir jātiek organismā pārstrādātiem, un tādēļ pēc zobu maiņas būs svarīgi, lai magnēzijs tiktu pārvarēts, lai tas tiktu izvadīts. Tas ievelkas īpaši cilvēka piena izdalījumos, tas it īpaši tiek izdalīts ar pienu. Tā kā piena sekrēcija ir saistīta ar dzimumbriedumu, jūs redzat kādu īpatnēju kopsakarīgu procesu, kādu periodisku procesu. Paņemiet magnēziju: līdz zobu maiņai tas tiek cilvēka organisma, tā teikt, konsumēts, pēc tad kopš zobu maiņas līdz dzimumbriedumam tas tiek izdalīts, un starp spēkiem, kas veido piena spēkus, viscaur ir magnēzijs kā izdalījums. Pēc tam nāk pretsitiens līdz pat divdesmitajam gadam. Tad magnēzija spēks tiek pielietots smalkākai muskuļu konsolidācijai. Substances īstenībā ir tikai procesu savienojums; svins jau tikai šķietami ir šī rupjā, pelēkā substance. Ir nejēdzīgi teikt, ka tas ir rupjas substances gabals, jo svins ir process, kas norisinās tajās robežās, kas ir novilktas svina izplatīšanai; viss ir process! Tātad var teikt, ka substanciāli procesi norisinās cilvēkā ne tikai tādējādi, ka zināmi substanciāli procesi viņā var tikt pārstrādāti, ka zināmi procesi var tikt noraidīti kā svina process, kas mums nekad nav vajadzīgs, kurā mums vienmēr jābūt izdalošiem spēkiem, bet ir arī citi procesi, tādi, kā magnēzija process, kas norisinās ritmiskā maiņā; mēs patiešām ritmiskos savas dzīves periodos attīstām konsumējošos procesus magnēzija spēkiem, tad izdalošos procesus.

Tas ir tas, kas parāda, ka īstenībā neko nevar iegūt, ja tikai analīzē un saka, ka cilvēka organismā esot magnēzijs. Ar to nekas netiek pateikts, jo divpadsmitajā dzīves gadā šīm substancēm ir pavisam cita nozīme nekā piektajā vai ceturtajā gadā. Cilvēku iepazīst tikai tad, ja zina, kad noteiktiem substanciāliem procesiem, tātad, substancēm piemīt šāda vai tāda nozīme cilvēka organismā. Ja grib uzzināt, kā substances, ko mēs satiekam ārā dabā, var darboties tālāk cilvēka organismā, tad patiešām vismazāk nozīmes jāpiešķir ķīmisko vielu īpašību studēšanai. Ir jāstudē kaut kas^ kas šodien diez vai tiek studēts. Tikai izsekojot substanču studijas līdz pat 13., 14. gadsimtam, var iegūt pamatu mūsdienu ķīmijai. Šo pamatu satur toreizējie alķīmiskie procesi, kuri mums bieži vien šķiet visai muļķīgi. Bet ir vēl kaut kas cits. Toreiz pastāvēja kaut kas, kas nerada nekādu turpinājumu, tas, ko šodien varētu nosaukt par signatūru mācību. Signatūru mācībai tika pielietota īpaši augiem, bet arī minerāliem. Šī mācība nav tikusi turpināta.

Redziet, ir tāda viela kā antimonīts, antimona spīde. Tās īpatnība pastāv tajā, ka tā iegūst pazīstamu sarainu veidolu, šo spalvaino veidolu.

Ja jūs to zināmā veidā metalurģiski apstrādāsit, jūs dabūsit antimonīta spoguli, proti, ja iztvaicētais antimonīts nosēdīsies uz kādas aukstas plaknes. Antimona spīdei vienmēr piemīt tendence veidot formas, kurās īstenībā ir ļoti skaidri saskatāma līdzība ar ētermiesas formām. Tas, kas tur veidojas, izskatās ļoti līdzīgi noteiktiem vienkāršiem augiem, kuri piekļaujas ētermiesai. Aplūkojot antimonīta substanci, rodas skaidra sajūta, ka šis antimonīts ir ļoti jūtīgs pret ēteriskiem spēkiem. Tas iekļaujas, [ieslīd] ēteriskajos spēkos. Ikviens var to konstatēt tādējādi, ka apstrādā antimonītu ar elektrolītu, tātad, zināmos apstākļos pievieno to katodiem; tad rodas sprādzienu virkne, kas pāriet antimonīta attiecībās ar ēteriskajiem spēkiem. Tas ir visai uzkrītošs gadījums, bet, ja kādreiz cilvēki spēja to uztvert ļoti spēcīgi, tad šodien tādas spējas vispār vairs nav; cilvēki vairs nerespektē Šādus apcerējumus kā tie, kurus es esmu sniedzis. Tādēļ viņi ir nonākuši pie tā, ka bezpalīdzīgi stāv svarīgu iespaidu priekšā. Redziet, pastāv taču dimants, grafīts, antracīts vai akmens ogle: viss ir ogle, bet cik dažāda. Kādēļ tas tā ir? Ja cilvēki patiešām varētu iedziļināties ne tikai ķīmiskajās īpašībās, bet gan tajā, kas senajā ziņā ir signatūra, tad viņi sāktu saprast, kas par atšķirību pastāv starp akmens ogli un grafītu. Akmens ogle ir radusies Zemes procesa gaitā, grafīts - Mēness procesa gaitā, pirms Zemes noritošā planetārā procesa gaitā, un dimants - Saules procesa gaitā. Ja, jūs aplūkosit lietas kosmiski, tad jūs gūsit ieskatu tajā, ka svarīga ir nevis pati par sevi substance, bet gan tas, kādos apstākļos un kurā laikā kāda substance ir pieņēmusi noteiktu, tātad, cietu formu. Bet, ja reiz substances, ja fiziski reālās lietas ir pakļautas laikam, tad laikam tomēr piemīt noteikta nozīme. Padomājiet tikai, ja jūs pieņemsit manis teikto, tad jūs varat teikt, ka akmens ogle ir bērns, tā vēl nav ļoti veca; grafīts ir jauneklis, ir jau vecāks; dimants -ja arī ne gluži sirmgalvis, tad vismaz pamatīgos vīra gados. Ja jūs gribat uzdod kādu uzdevumu, kura atrisināšanai, teiksim, ir nepieciešami nobridušā cilvēka spēki, tad jūs to neuzdosit bērnam. Šeit būtisks ir vecums. Tā jūs varēsit saprast, ka oglei visur, kur tā parādās, vienkārši tas vecuma dēļ ir veicami citi uzdevumi, nekā grafītam, kas ir vecāks. Tātad, ir svarīgi ieskatīties kosmiskajos procesos, ja grib iepazīt cilvēka attiecības ar to, kas ir ārējā kosmosā. Ja reiz antimonīts ir īpaši jūtīgs pret cilvēka ētermiesu un jūs ievadāt antimonītu kā medikamentu cilvēka organismā, tad jums ir jāzina kādās attiecībās tas ir jau ārpus cilvēka, ja jūs gribat zināt, kas ar antimonītu tiek rosināts cilvēka ētermiesā. Jums noteikti ir jāiedziļinās smalkajos dabas procesos, ja jūs gribat saprast, ko viens vai cits dziedinošais līdzeklis nozīmē cilvēkā.

4. LEKCIJA

Dornaha, 1924. gada 5. janvāris

Nu, mani mīļie draugi, iepriekšējo trīs stundu gaitā mēs esam mēģinājuši ieskicēt noteiktu izziņas veidu, kas ārstam ir jāapgūst kā sava darba pamatu, dažas atziņas, kas varēja tikt tikai ieskicētas, tā teikt, maziem triepieniem, kā tas bija iespējams mūsu rīcībā esošajā īsajā laikā. Bet jūs būsit sapratuši, ka, ja mēs tagad gribētu izvērst šīs skices sīkāk, tad tam būtu nepieciešams ilgāks laiks, bet tam, kurš grib studēt medicīnu, šis laiks būtu pašsaprotamā kārtā jāatrod.

īstās medicīnas studijas būtu jāiekārto tādejādi, ka pirmajā kursā, kuram būtu jāilgst vismaz vienu gadu un, ja vien iespējams, vēl ilgāku laiku, tiktu apgūtas šādas zināšanas kā medicīnas būtības pamats. Es nevaru jums dot neko vairāk kā tikai sava veida raksturojumu, kā tam būtu jābūt. Tādēļ es gribētu, lai jūs aplūkotu to, ko es jums līdz šim trijās stundās esmu devis, kā tādu ogles uzmetumu tam, kas ārstam ir jāapgūst. Es gribētu to apzīmēt kā ekzoterisko ārsta zināšanu daļu. Tad medicīnas studijās ir jāseko ezoteriskai ārstu zināšanu daļai, par kuru mēs tūlīt runāsim. Šai ezoteriskajai daļai jātiek uzbūvētai uz ekzoteriskās daļas pamatiem. Studējot medicīnu, jūs nedrīkstat atraidīt iespēju vispirms ar visu nopietnību apgūt ekzoterisko medicīnas daļu, ciktāl par to vispār kaut ko var zināt. Mūsdienās tas ir grūti, bet, kā mēs redzēsim turpmākajās stundās, tieši šajā virzienā var paveikt ļoti daudz, iekārtojot medicīnas sekciju mūsu Dornahas augstskolā. Un jau šodien pastāv iespēja to, kas šeit tika iezīmēts īsajā skicē, izstrādāt smalkāk, ņemot vērā tās daudzās detaļas, kas ir atrodamas manos līdzšinējos ciklos un rakstos. Līdz šim tas ir noticis tikai vismazākajā mērā un radīs savu paplašinājumu antroposofiskās medicīnas ziņā, kad darbs, ko es gatavoju ar dr.Vegmanes palīdzību, tiks izdots. Tad redzēs, kādas ierosmes antroposofija var sniegt medicīnai un medicīnas studijām vispār.

Jums ir jābūt skaidrībā par to, ka medicīnas studijas ir pavisam īpatnējas studijas, kurām pastāv pavisam īpaši priekšnosacījumi; tās ir studijas, kurās nevar neievērot gara zinātnes sasniegumus. Bez gara zinātnes rezultātiem nevar būt nekādas medicīnas. Haoss, ko mēs arvien vēl satiekam šajā jomā, ceļas tieši no tā, ka tur toni arvien vēl nosaka studiju un izziņas virziens, kas absolūti nav piemērots medicīnas zinībām. Šodien situācija ir tāda, ka mums ir dabas zinības - arī teoloģijā -, kas atbilst vienīgi tehnisko vajadzību apmierināšanai, bet nebūt ne izziņas mērķiem attiecībā uz cilvēku. Tas nav piemērots, lai sniegtu jebkādas zināšanas par cilvēku. Redziet, īstās medicīniskās zināšanas pieprasa kaut ko visai īpatnēju, un jums tas kļūs skaidrs, kad es jums pastāstīšu, kā īsti rodas cilvēks.

Vakar es jau esmu pievērsis tam jūsu uzmanību ekzoteriskā ziņā, bet šodien un nākamajās stundās es gribu atrast pārēju pie ezoteriska lietas aspekta, proti, ka īstenībā ārējās substances ir norises, procesi. Sāls ir tikai nosēdums, kas rodas procesu rezultātā, magnēzija procesi, dzelzs procesi ir norises ārējā dabā. Svina procesi, dzīvsudraba procesi ir norises, kuras cilvēks nedrīkst sevī nest, kuras notiek ārējā dabā. Bet nu, tas tikai tā šķiet, ka cilvēks sevī nenes šos procesus. Kā cilvēks rodas? Vispirms apaugļošanas rezultātā tiek radīts fizisks pamats, šim fiziskajam pamatam ir jāsavienojas ar cilvēka ētermiesu, bet cilvēka ētermiesa nerodas apaugļošanas rezultātā, ētermiesa tiek veidota ap to, kas vēlāk kļūst Es-organizācija un astrālā organizācija, tātad, ap garīgi-dvēselisko elementu, kas nolaižas no garīgajām pasaulēm, kur tas atradās pirmszemes dzīvē. Tātad mums ir darīšana ar garīgi-dvēselisko elementu, kas nāk, pirmkārt, no agrākajām inkarnācijām un, otrkārt, no laika starp nāvi un jaunu piedzimšanu; tas tur pastāvēja ilgi, pirms ir notikusi apaugļošana. Šis garīgi-dvēseliskais cilvēka kodols, pirms tas saistās ar to, kas apaugļošanas rezultātā rodas kā fiziska dīgļšūna, vispirms pievieno sev ētermiesu, un tad Es, astrālā organizācija, ēteriskā organizācija, šis trīsdaļīgais veidojums savienojas ar to, kas rodas fiziskās apaugļošanas rezultātā. Jums ir jāskatās uz ētermiesu kā uz kaut ko tādu, kas tiek ieveidots cilvēkā no kosmosa, kurā tajā brīdī, kad tas savienojas ar fizisko organizāciju, vispirms ir spēki, kas neder fiziskai organizācijai: svina spēki, alvas spēki. Tas tikai tā šķiet, ka cilvēks nav mikrokosmos, jo viņš nesatur zināmas vielas. Substances, kuru nav fiziskajā miesā, ir vissvarīgākās ētermiesas konstitūcijai, tā kā, pirms ētermiesa savienojas ar fizisko miesu, tajā patiešām norisinās svina procesi, alvas procesi, Merkūra procesi utt.

Tagad ētermiesa savienojas ar fizisko miesu, dabiski, arī citas daļas, un tagad nelielā mēra embrionālā perioda gaitā, bet visaugstākajā mērā tad, kad iestājas elpošana, tātad, ar piedzimšanu, kad iestājas īstā elpošana ar ārējo gaisu, notiek sekojošais: visi spēki, kas ētermiesai bija no vielām, kas nav noenkurotas fiziskajā miesā, pāriet astrālajā miesā un ētermiesa pieņem tās spēku formas, kuras fiziskā miesa pārstrādā sevī. Tātad, ētermiesa piedzīvo ļoti svarīgu metamorfozi, proti, tā pieņem fiziskās miesas saturu, konstitūciju un savu paša; konstitūciju, pašas radniecību ar cilvēka vidi nodod astrālajai miesai. Tagad astrālā miesa ir intīmi radniecīga ar to, ko cilvēks var zināt. Un tajā mirklī, mani mīļie draugi, kad jūs sākat uzņemt ne tikai teorētiskās, bet arī īstās, iekšēji pārstrādātās ārstu zināšanas, tajā mirklī jūs atdzīvināt sevī to saturu, kas astrālajai miesai jau ir, kas tikai paliek neapzinātas, un kas attēlo attiecības ar apkārtējo pasauli.

Es gribu pievērsties kādam īpašam gadījumam. Paņemiet, piemēram, kādu apvidu, kas ir grūtsirdīgs, melanholisks, proti, tā iemesla dēļ, ka tur augsne pēc mūsdienu Zemes konstitūcijas satur gneisu (Gneis); gneisa ir vizla^ kuru jūs pazīstat kā minerālu. Vizla, pirmkārt, ļoti spēcīgi ietekmē atbilstošo lokālo fizisko situāciju, kurā cilvēks dzīvo noteiktajā apvidū. Cilvēks, kurš piedzimst apvidū, kur ir daudz vizlas, kļūst citāds savā fiziskajā miesā. Tad uz viņa fizisko miesu no augsnes, no zemes iedarbojas vizlas elements. Un tagad jūs atklāsit, ka reģionos, kur ir daudz vizlas, aug daudz rododendru. Šis augs ir bieži sastopams Alpos, Sibīrijā utt. Šajos novados rododendra substance ir intīmi saistīta ar [cilvēka ētermiesu, pirms tā ieiet fiziskajā miesā. Šo radniecību ar rododendru ētermiesa nodod astrālajai miesai. Un ja tagad starp šāda reģiona iedzīvotājiem parādās slimības, kas ir tieši spēcīgas vizlas iedarbības izraisītas - apkārtceļā caur grunts ūdeņiem -, tad [tas nozīmē, ka ?] ētermiesa ir nodevusi astrālajai miesai to, ko tā ir saņēmusi no rododendra. Tas ir ārā, rododendra augā. No tā var zināt, ka rododendra augs satur sulu, ar kuru var dziedināt šo slimību. Tas ir iemesls tam, ka daudzos gadījumos, bet ne visos, novados, kur parādās specifiskas slimības, atrodas arī specifiski dziedinošie līdzekļi.

Tagad, jums kā mediķiem, ir jāapdomā tas fakts, ka katru nakti, kad jūs guļat, jūs savā astrālajā miesā ienirstat vidē, kas bija radniecīga ētermiesai un kas tagad ir radniecīga astrālajai miesai. Apguvuši medicīniskas zināšanas, jūs zināt, kas cilvēku apkārtnē ir dziedinoši spēki; miegā jūs nepārtraukti pārdzīvojat dziedinošos spēkus. Miegā jūs nepārtraukti pārdzīvojat apliecinājumu tam, ko jūs varējāt iemācīties ārēji dialektikas ceļā. Studējot medicīnu, arto ir jārēķinās, jo ārēja, dialektiska medicīnas mācīšanās neko un nekad nelīdz. Ja katru reizi miegā astrālajā miesā un tās apkārtnē nevar tikt pārdzīvots nepieciešamais [studiju gaitā iegūto zināšanu] apliecinājums, tad tās disociējas [izjūk], tajā ienāk nekārtība. Tātad, ja medicīna netiek studēta tā, ka astrālā miesa savā sarunā ar apkārtni var apliecināt iemācīto, tad ir tā, it kā tā klausītos kaut ko, ko tā nevar saprast, kas to tikai maldina. Tā kā medicīnas zināšanas patiešām ir intīmi saistītas ar to cilvēka dzīvē, kas ievada viņu miega stāvoklī. Redziet, tieši no šādām lietām ir jāizaug pārliecībai, ka medicīniskās zināšanas ir jāapgūst ar visu cilvēku, proti, ar dzīvo, jūtošo cilvēku, jo šajā naksnīgajā komunikācijā ar dziedinošajiem ingredientiem izaug vēl kaut kas, kas patiešām nekad nevar tikt apgūts dialektikas ceļā, proti, tieksme pēc patiesās dziedināšanas. Bez tieksmes, bez ārsta jūtām, bez līdzdalības cilvēkā, kurš viņam jādziedina, principā nevar būt nekādas dziedināšanas.

Redziet, te man jums jāsaka kaut kas tāds, kas jums var likties dīvains un paradoksāls, bet, ja reiz jūs gribat mācīties un zināt, kas šodien trūkst un kam ir jānāk, man arī šis ir jāsaka, jo mēs Dornahā strādājam, izejot no ezoteriskiem impulsiem. Redziet, man bieži tika teikts, ka varētu rasties situācija, ka līdzekļus, kurus mēs izgatavojam - tas jums liksies paradoksāli, bet jums jāpieņem ari dažs labs paradokss ~, ka līdzekļus, kurus mēs izgatavojam farmaceitiskajās laboratorijās, vajadzēs rūpīgi sargāt, lai tos neviens nevarētu atdarināt. Vienreiz es esmu uz to atbildējis, ka es īstenībā nemaz neizjūtu tik milzīgas bailes no atdarināšanas, ja mums patiešām izdosies ienest mūsu plūsmā ezoteriskus impulsus. Tad cilvēki sapratīs, ka šie līdzekļi tiek izgatavoti uz ezoteriska pamata, ka nav vienalga, vai šie līdzekļi tiek izgatavoti šeit ar visu to, kas dzīvo aiz ezoteriska, kas tajos tiek ienests, vai tos producē jebkura fabrika. Tas var jums likties paradoksāli, bet tā tas ir. Daudz vairāk nekā rūpēties par mūsu līdzekļu aizsargāšanu ar kaut kādiem ārējiem paņēmieniem, ir nepieciešams panākt zināmu noskaņojumu, kura mērķis ir patiesi just, ka aiz tā stāv kaut kas, kas no garīgās puses piešķir substancēm dziedinošus spēkus. Tā nav māņticība, tas ir kaut kas tāds, kas, jūs to vēl redzēsit, var tikt stingri garazinātniski pamatots. Tādēļ saprotoši ļaudis atskārš, ka, jau ņemot līdzekļus, kas šeit tiek pagatavoti, viņi uzsāk tieši to, kas būtībā ir jādara.

Šādi iebildumi, kas man jau tika izvirzīti, ceļas no tā, ka cilvēkiem šodien nav ne jausmas, ka tieši medicīnas jomā ir nopietnāk jāuztver tas viss, kas ir ezoteriska, garīga dzīve. Ja jūs, pirmām kārtām, sapratīsit šo, tad gan jau jūs redzēsit, cik īstenībā reāli, ne tikai formāli, kā tas notiek citādi, šeit tiks ierīkota augstskola, medicīnas studiju kopšanas vieta. Tad jūs sapratīsit arī to, ka pirmajam ekzoteriskajam medicīnas kursam ir jāseko otram kursam, kurā ar cilvēkiem tiks runāts augstākā mērā ezoteriski, kas iegremdēs medicīniskas zināšanas tajā, kas cilvēkā kļūs par noskaņojumu, par iekšēju medicīnisku nostāju (Gesinnung).

Instinktīvi atsevišķas personības noteikti ir meklējušas šādu medicīnisko noskaņojumu, un pēdējā 19.gs. trešdaļā, kad īstenībā bija tik maz no tā, kas varētu radīt šādu medicīnisko noskaņojumu, tad nu tik tiešām tikai pie atsevišķām personībām, kuras tika uzskatītas par dīvaiņiem, varēja redzēt, ka tām tomēr piemīt šis medicīniskais noskaņojums. Principā Vīnes medicīnas skolas, ar kuru es taču īstenībā esmu izaudzis, reputācija kļuva tik stipra tādēļ, ka šī Vīnes medicīnas skola ir aizguvuši savu pamatu no tādas slimības jomas, kurā vismazāk nozīmes tiek piešķirts terapijai, proti, no plaušu iekaisuma ārstēšanas jomas, kurā vismazāk ir jārūpējas par centrālo slimību, par terapeitiskiem pasākumiem. Tādēļ sacēlās tas, par ko jūs vēl dzirdēsit, t.s. nihilisms. Tieši visredzamākie Vīnes mediķi pavisam apzināti pārstāvēja medicīnisko nihilismu, t.L, viņi pārstāvēja viedokli, ka vispār neviens līdzeklis nedziedina! Noteiktā ziņā tas bija arī Virhova (Virchov) redzespunkts. Viņš deklarēja redzespunktu, ka var pieņemt, ka no simts t.s. izdziedinātajiem slimniekiem piecdesmit procentiem būtu bijis pilnīgi vienalga, vai viņiem tiktu dots līdzeklis (zāles), vai ne, viņi izveseļotos arī bez tā. Par trīsdesmit procentiem var teikt, ka viņiem līdzeklis ir tieši kaitējis. Atlikušajiem var gadīties, ka sagadīšanās rezultātā tieši tie līdzekļi, kas viņiem tika izmeklēti, izvēlēti, ir palīdzējuši. Nevis es to saku, bet gan to izteica Virhovs, kurš bija liela personība pēdējā gadsimta medicīnā. Es vēl šodien pazīstu dažu labu izcilu personību, kas stingri pārstāv šo uzskatu, neskatoties uz to, ka viņas varbūt pārstāv tieši terapiju. Te jau tieši nav nekādas medicīniskas nostājas, bet tā arī nevar būt kaut kas tāds, par ko var runāt kā vienkārši par formalitāti. Tā ir jārada reāli, un tam ir nepieciešams šis cilvēciskais faktors otrajā kursā, kuram jātiek uzbūvētam uz ezoterikas. Tam ir nepieciešams cilvēciskums, kas darbojas tā, kā tas, gan deģenerētā veidā, un tomēr, es gribētu teikt, dažreiz līdz sajūsmai lieliski piemita tādai personībai kā Paracelss. Kad viņš bija atnācis kādā novadā, kur tuvumā bija (Rotliegende - zeon. Mepmeuū Kpacnbiū neofcenb), kad zeme nāca augšā, viņš vienmēr ir zinājis, ka noteikts slimību skaits, proti, slimības, kas ir asins saslimšanas sekas, ceļas vienkārši no tā, ka augsne satur Rotliegende. Kad nonāk novadā, kur ir daudz Rotliegende, tad var atklāt, ka pastāvīgie šī novada iedzīvotāji ir pieraduši pie Rotliegende un vienkārši izrāda dažas īpatnības savā temperamentā. Var konstatēt, ka šiem cilvēkiem ļoti aktīvi darbojas liesa. Ja kāds nokļūst tādā novadā kā svešinieks, viņš piedzīvo ļoti maz pievēršanās no šo ļaužu puses, viņi ir šausmīgi stūrgalvīgi, ietiepīgi, vientiesīgi, viņi uzskata cilvēku par muļķi, ja viņš dažu labu lietu, ko viņi dara, uzskata par negudru vai jocīgu. Jā, tā tas ir, ļaudis, kas dzīvo tur, kur ir Rotliegende, pierod pie tā. Bet, ja tur nokļūst svešinieks, kurš grib tur iekārtoties, tad viņš necieš Rotliegende, proti, ūdeni. Viņam parādās noteikti slimības simptomi. Paracelss saka, ka slimības, kas tur rodas, pāriet arī uz iedzimtajiem šīs vietas iedzīvotājiem. Paracelss ir teicis: te ir jābūt kaut kam ētermiesas jomā; viņš to sauca arhejs. Te arhejam noteikti jābūt kaut ko piedzīvojušam, pirms tas ir ienācis embrijā. Nu, un šajos novados vienmēr brīnišķīgi aug zeltalietus. Zeltalietū viegli varēs atrast - ziedos, lapās, zināmos apstākļos arī saknēs - sulu, no kuras var dabūt ļoti labu dziedinošu līdzekli atkarībā no cilvēka konstitūcijas. Runa ir par to, lai, pateicoties šai medicīniskajai nostājai, ieraudzītu dabu pavisam citādi. Un tā es esmu - toreiz es vēl biju zēns - saticis vienu ārstu. Šo ārstu varēja satikt pļavās, klajumos, tīrumos, kur viņš ņēmās ar augiem, ziediem, insektiem utt.. Novadā, kur viņš darbojās kā visai pieticīgs ārsts, dzīvoja trīs, četri korifeji. Tie smēlās savu gudrību no skolas un no tā, kas citādi bija saistīts ar skolu. Savukārt viņš smēlās savu gudrību par dziedinošiem līdzekļiem no tiešā kontakta ar dabu, kas gan ved pie medicīniskām zināšanām tikai tad, ja cilvēks var mīlēt dabu arī visās tās detaļās. Ja to noliek zem mikroskopa, tad to vairs nemīl. Tā ir jāmīl, ir jābūt spējīgām to makroskopet. Redziet, tas norāda uz to, ka tieši medicīnisko zināšanu dēļ ir nepieciešams dabūt augšā šo astrālās miesas zemapziņas dzīvi, kārtīgi izcelt to augšā. Es nebūt negribu piedāvāt jums kādu vecu neejošu medicīnisku preci, es tikai gribu pateikt to, ko var vērot tieši mūsdienās. Tikai tādēļ, ka mūsdienu valodai, arī medicīniskai terminoloģijai, trūkst pareizie izteiksmes līdzekļi, ir vienkārši jāķeras pie tradicionālās terminoloģijas. Citādi būtu jāizgudro jauna terminoloģija. Varbūt mūsu uzskatu izplatīšanai patiešām būtu labāk, ja tāda tiktu izgudrota, bet tad mums būtu varbūt gadiem ilgi jāstudē šī terminoloģija, un tā kā jūs jau tagad gribat kaut ko dzirdēt, tad es lietošu vecus izteicienus ar dažām variācijām.

Būtu labi, ja mēs vispirms paraudzītos uz augu pasauli, ne tik daudz tādēļ, ka es gribētu jums ieteikt augu līdzekļus kā universālus, bet gan tādēļ, ka no tiem var daudz ko iemācīties un, pirmām kārtām, ārkārtīgi daudz var iegūt ezoteriskai padziļināšanai. Un tagad, tradicionālai medicīnai ir ļoti svarīgi aplūkot trīs lietas, aplūkot ne tā, kā šodien aplūko mūsu parastās zināšanas un varēšanas, bet gan citādi.

Ja šodien students kaut ko ir iemācījies, tad viņš to zina un domā: tas ir labi, to es zinu un varu pielietot. Bet ja kāds reliģiozi noskaņotais cilvēks iemācās Tēvreizi, tad viņš to arī zina, bet viņš nedomā, ka ar to arī pietiek, ka viņš to zina, viņš runā šo lūgšanu katru dienu; to, ko viņš zina, viņš atkārto katru dienu. Viņš katru dienu ļauj tam, ko viņš zina, iziet cauri savai dvēselei. Tā ir pavisam cita lietas uztvere, pavisam kas cits. Vai paņemiet kādu iniciēto, kādu iesvētīto. Attiecībā uz viņu jūs noteikti pieņemsit, ka viņš zina okulto zinību elementus, bet viņš pats nemaz nepiešķir daudz nozīmes tam, ka viņš tos zina, ka viņš tos reiz ir uzņēmis; viņam daudz svarīgāk ir laiku pa laikam ar ticīgu sirdi ļaut iziet cauri savai dvēselei pašiem pirmajiem elementiem, kā arī nākamajiem, tā, ka viņš var saņemt arvien jaunu sparu (pacilājošus spēkus). Reliģiozais cilvēks gūst pavisam citu pieredzi sakarā ar dabu nekā tas, kurš redz tajā tikai to, kas attiecas uz fizisko pasauli. Ja mēs gribam uztvert dzīvas nevis mirušas zināšanas par dabu, tad mums arvien no jauna jāatrod dabas ritms. Zināšanas, zināšanu apgūšanas darbs ir arvien ritmiski jāatkārto. Tieši to es domāju, runājot par medicīnisko nostāju vai noskaņojumu, kuram jābūt medicīnisko zināšanu pamatā. Attiecībā uz terapiju ir īpaši svarīgi iegūt zināšanas no cilvēka dabas un no viņa apkārtnes. Un te pavisam īpaša nozīme ir tam, lai jūs ievērotu, kā jūs arvien no jauna ļaujat augam rasties savā dvēselē.

Augā ir īpaši svarīgas trīs lietas. Viena no tām ir auga smarža, kas ir saistīta ar augā darbojošamies eļļām un kas īpašiem augiem piemīt pavisam īpašā veidā. Auga smarža ir tas, kas pievelk zināmas elementāras būtnes, kuras grib nolaisties uz auga, un tā kā tas, kas ir smaržas darbības, ne substances, pamatā, starp minerāliem viskoncentrētāk izpaužas sērā, tad, sekojot senās medicīnas terminoloģijai, šo auga smaržā darbojošos, auga garīgi ekstraktīvo īpašību, kas izraisa elementārajos garos, kas caur smaržu nolaižas uz auga, sava veida ilgas, to var nosaukt par auga sulfungo īpašību. Var teikt, ka, jau raugoties uz auga sulfungo dabu, var iegūt pareizo auga smaržas izpratni, ja zina, ka augam smaržojot augšā un apakšā norisinās garīgs process. Tas ir pirmais.

Otrais, kas ir jāapgūst, ir iekšēja izjūta par lapu augšanas veidu. Pastāv tik daudz iespēju saistīt ziedus ar auga smaržu un lapas - ar auga formālo aspektu. Lapas ir tik daudzveidīgas: zaģveidīgas, mīkstas, strupas, posmainas un tā tālāk. Ir jāapgūst smalka izjūta attiecībā uz auga lapu formu, jo, pateicoties tam, atdzīvinās tās garīgās būtnes, kas nolaižas uz auga ar smaržas starpniecību. Tajā no visas kosmosa perifērijas staro tieksme veidot pilienveidīgas formas. Redziet, tas ir kaut kas, pateicoties kam, jūs varat izkopt sevī brīnišķīgu izjūtu attiecībā pret to spēku, kas no kosmosa piešķir lapām formu, ja jūs vienkārši ar mīlestību aplūkojat dažādas lapas, pārklātas ar mirdzošiem rasas pilieniem. Šie rasas pilieni pēc savas būtības vienkārši atspoguļo perifērijas, kosmosa tieksmi radīt augos lodveidīgas, pilienveidīgas formas. Visām augu lapām pamatā ir pilienveidīga forma, un ja augā garīgi vienmēr darbotos tikai perifēriskie, kosmiskie spēki, tad augs vienmēr veidotu tikai šo lodveidīgo formu. Jūs redzat, ka lodveidīgais elements it īpaši izceļas tajos augos, kuros kosmiskie spēki gūst virsroku, piemēram, dažu ogu, arī dažu lapu formā, taču šo pilienu veidošana tūlīt tiek pārņemta ar Zemes spēkiem. Piliens tiek izstiepts uz dažādām pusēm un rodas visdaudzveidīgākās formas. Šī tieksme pēc piliena formas minerālu valstībā koncentrēti izpaužas dzīvsudrabā. Tādēļ senajā medicīnā šo tieksmi pēc pilienu veidošanas sauca par merkuriālo elementu. Senajā medicīnā merkūrs nebija dzīvsudrabs, bet gan tieksme pēc piliena formas, dinamiska tieksme pēc piliena. Visur, kur ir tieksme pēc piliena, ir merkuriālais elements. Dzīvsudrabs ir minerāls, kuram uz Zemes piemīt piliena forma tādēļ, ka uz tās tam ir piemēroti apstākļi. Dzīvsudrabam uz Zemes ir tāda forma, kāda ir sudrabam uz Mēness, kur tam arī jāatrodas pielienu formā. Runa ir par to, ka senā medicīna visu, kam piemita piliena forma, sauca merkūrs. Senajam mediķim visi metāli arī bija merkūrs. Tas ir tieši tas, kas ir jāņem vērā, proti, ka senā medicīna dzīvoja kustīgajā, dzīvajā elementā. Mums būs atkal jānonāk pie šī kustīgā, dzīvā. Tad jums ir jāpanāk, lai jūsos izveidotos tendence pēc šī kustīgā, dzīvā tā, ka jūs sev varētu teikt: Kad es no rīta eju pa pļavu un redzu sudrabainus rasas pilienus uz lapām, tad šīs sudrabainās rasas pērles atklāj man to, kas garīgi dzīvo pašās lapās, proti, tieksmi pēc kosmiskā lodes veidola. Tas ir jājūt, lai saprastu augu. Jums ir jāmācās to saprast tā lodes veidolā. Ja jūs iemācīsities šādi saprast augu, ka jūs iegūsit zināmu attieksmi pret tā tiekšanos pēc lodes formas un tad ar smaržu augšup, tad jūs pamazām iegūsit sapratni par to visu, kas cilvēkā darbojas centrifūgai i [prom no centra]. Ja cilvēks var apgriezt savus nagus, tad tas notiek tādēļ, ka darbojas centrifugālie spēki. To, ka tie izaug, paveic centrifugālie spēki, kas iet caur cilvēku. Pirmo septiņu gadu gaita cauri cilvēkam pastāvīgi iet centrifugālie spēki, kuri noslēdzas ar otriem zobiem. Visvairāk tie izpaužas sviedru veidošanā. Tas, kas augu smaržā tiecas augšup un tur pievelk dabas garus, dzīvo arī sviedru smaržā, kurai piemīt centrifugāls virziens, tā kā, ja jūs patiešām gribat meklēt cilvēkā radniecību ar augiem, jums ir jāvērš savs skats uz viņa dziļo tieksmi ārā no [sevis]. Šādi jūs iegūstat dziļas, intīmas zināšanas par kopsakarību, kas pastāv starp to, kas ir ārā, un to, kas ir cilvēkā, jo, redziet, kad ētermiesa nodod savas īpatnības astrālajai miesai, tad viss apgriežas otrādi. Ēteriskā miesa gribētu to, ko tā saņem no apkārtnes, attīstīt uz augšu. Nododot to astrālajai miesai, tas attīstās centrifiigāli virzienā uz āru (lejup?)*, tā kā cilvēks patiešām šajā virzienā nes sevī tendenci kļūt par augu.

Paskatieties uz augu, kā tas ar sakni iegremdējas augsnē, kā tas ar sakni intīmi saistās ar augsnes sāļiem visplašākajā nozīmē. Te norisinās process, kas ir tieši pretējs parādībai, kas pavada maņu procesus, kas ir sāļu procesi. Paņemiet vārāmo sāli, kas atšķaidītā veidā garšo sāļi, un iedomājieties šo procesu apgrieztu otrādi, tātad, ka atšķaidīšana tiek atcelta un notiek savilkšanās (Zusammenbacken: burt. sacepšana) un smarža un garša kļūst latenti, netverami. Te jums ir process, kas norisinās starp augsni un auga sakni. Tas ir tas, kas senajā medicīnā tika saukts par sāls procesu. Senā medicīna sauca par sāli nevis to, ko šodien tā sauc, tātad, ogļskābo sāli utt; tā ir saukusi par sāli to, kas augā un uz leju saasinātajā saknē savienojas ar Zemes substancēm. Tas ir sāls elements [salīgais].

Šādi, pastāvīgi un ritmiski pievēršot savu uzmanību šiem brīnumainajiem dabas noslēpumiem, jūs praktiski atdzīviniet savas medicīniskās zināšanas. Tas nozīmē, ka, ja jūs šādi mēģināsit atdzīvināt savas medicīniskās zināšanas, tad jūs sāksit aplūkot dabu un cilvēku tādējādi, ka jums no spēcīgā impulsa sniegt dziedinošu palīdzību, par kuru es pirmīt esmu runājis, nāks arī dziedināšana [atskārsme, kā to darīt]. Patiesi, tas var rasties tikai un vienīgi uz tāda pamata, arī pavisam konkrēti. Tas ir jārosina ar cītīgu, centīgu, dzīvu, ekzoterisku mācīšanos, citādi jūs darīsit kaut ko visai juceklīgu (konfuse Dinge). Un tomēr ir nepieciešams zināt, ka sājā ritmiskajā iegremdēšanās cilvēkam apkārt esošajā dabā slēpjas patiesais medicīnisko zināšanu pamats, ne teorētiskajā medicīnas mācībā, bet gan tajā, ko es tagad esmu mēģinājis raksturot un ko jūs varat ritmiski praktizēt dzīvē.

Tas, ko es tagad rakstu uz tāfeles (tā tas ir arī oriģinālā: acīmredzama kļūda stenogramma [Tulk.]. Šī tāfele nav saglabājusies), nav domāts tam, lai jūs to zinātu, bet gan, lai tas arvien no jauna rosinātu šo jūsu medicīniskās ziņas atdzīvināšanu. Tas ir apmēram šis:

Jus, dziedinošie gari, Jūs savienojaties Ar sulfura ētersmaržas svētību;

Jūs atdzīvojaties Merkūra, Rasas piliena Augošā, topošā Augšuptieksmē.

Jūs apstājaties Zemes sālī Kas baro saknes

Augsnē.

Tas ir zināma mēra tas, ko dvēsele gūst, kad raugās apkārt, modinot sevī iekšējo izjūtu attiecībā uz to, kas viņu aptver. Tad cilvēks var atbildēt:

Es gribu savas dvēseles ziņu Saistīt ar ziedu smaržas Uguni;

Es gribu savas dvēseles dzīvību Rosināt raugoties mirdzošā pilienā Uz rīta lapas;

Es gribu savas dvēseles esmi Stiprināt izjūtot sāls sacietinošo spēku Ar kuru Zeme Rūpīgi saknes kopj.

Un tagad, mani mīļie draugi, tas, ko var apgūt tādejādi - tāpat, ka dievbijīgie ļaudis to dara ar lūgšanām -, ka arvien no jauna šo sevī atdzīvina; tikai tas rosina dvēselē spēkus, kas var darboties medicīniski. Parastie spēki, kas mūsdienās tiek audzināti skolā, nevar modināt medicīnisko ziņu. Tā vispirms ir jāizdabū no dvēseles. Tādēļ es vienmēr sniedzu ezoterisko apcerējumu, kurus mēs gribam kopt, sākumā šo: kā cilvēkam ir jādomā, lai vispirms tiktu atdzīvināti dvēseles spēki, kuri tad rosinātu dvēselē to, kas var novest pie medicīniskās ziņas [zināšanām].

5. LEKCIJA

Dornaha, 1924. gada 6. janvāris

Mani mīļie draugi!

Sakarā ar vakar teikto es esmu izstudējis jūsu jautājumus. Šie jautājumi, tie visi, protams, ir saistīti ar tām lietām, kas vakar ir tikušas pārrunātas. Nu, un visi jautājumi, kuri, es teiktu, ietilpst pirmajā kategorijā, ir izrietējuši no sava veida sirdī izjustajām bažām. Daži no šiem jautājumiem radīs atbildes lekciju gaitā. Uz citiem jautājumiem, kuri principā ir vairāk vai mazāk vienādi, nevarēs sniegt teorētiskas atbildes, uz tiem varēs atbildēt tikai ar to, kas varēs rasties šī kursa gaitā kā tā rezultāts, jo patiesībā visi Šie jautājumi skar vienu un to pašu, proti, kā mīļie šī kursa dalībnieki varēs atrast savu medicīnisko ceļu saistībā ar Dornahu. Par šiem jautājumiem šodien tiks runāts no pozīcijas, kas atrodas zināmā mērā starp to, ko es esmu ezoteriski runājis vakar, un to, kas man būs ezoteriski jārunā rīt par reālo šī impulsa turpinājumu, par ko es tik nedaudzās lekcijās, dabiski, varu sniegt tikai ļoti trūcīgus mājienus. Tātad, šodien būs jāizveido pamats tam, ko mēs drīkstēsim ezoteriski apspriest rīt.

Vispirms es gribu pateikt dažus vārdus sakarā ar vakardienas tēmu. Mani mīļie draugi, ar to, ka citu cilvēku vai arī pašu uzmanība vispārēji tiek pievērsta no fiziski-jutekliskās pasaules garīgajai, ir paveikts ļoti maz. Vispārējā norāde uz garīgo katrā dzīves jomā, protams, atbilst visintīmākajai dvēseles nepieciešamībai un, jāsaka, ka vislielākajā mērā tas attiecas uz savu ceļu meklējošo mūsdienu mediķi, ņemot vērā to, kas dzīvo viņa dvēselē, taču šī nepieciešamība ir daudzējādā ziņā tāda, ka tai patiešām vēl ir jāatrod sevī lielāka noteiktība, lielāka iekšēja skaidrība un arī, kas varbūt pat ir galvenais, lielāks iekšējs spēks nekā tas, ar kuru tā ļauj sevi manīt parasti. Tas viss, mani mīļie draugi, dzīvojušos kā tieksme, bet ir jānosprauž kāds ceļš. No manas puses vispirms var tikt sniegts impulss, kas norādīs šo ceļu, bet tad jums ar šo impulsu un saistībā ar Dornahu šī tieksme būs reāli jāattīsta tālāk.

Tiem, kuri uzstāda sev šo kā uzdevumu - un no jautājumiem tas izriet visai intensīvi -, ir jāzina, ka vispārēja tieksme pēc garīgā to tieši nedara. Runa ir par to, lai šī tieksme pēc garīguma pavisam konkrēti izpaustos atsevišķās dzīves jomās. Tam gan ir nepieciešams iedzīvoties visas pasaules būtnē, vairāk vai mazāk jādzīvo līdzi visai ārējā kosmosa būtnei. Cilvēks šodien nepārdzīvo kosmosu, un tādēļ, ka viņš nepārdzīvo kosmosu, viņš nepārdzīvo arī garīgumu, jo garīgums ir sasniedzams tikai apkārtceļā caur kosmosu.

Medicīniskas zināšanas tādas, kādas tās tiek piedāvātas - pēc formas, pēc to tapšanas veida un ārējā izskata -, būtībā nesniedz nekādas garīgas zināšanas par esamību. Tikai tad, ja cilvēks spēj ievietot lietas, ievietot būtnes visā kosmiskā kopsakarībā, viņš var caur dabas plīvuru saskatīt aiz tās esošos garīgos spēkus.

Tagad ir tā, ka grūtības, kas var rasties izsekojot gara dzīvi, kopš vairāk kā divdesmit gadiem patiešām varēja tikt visai precīzi studētas, precīzi pieredzētas antroposofiskajā kustībā. Ja nedaudzos vārdos pateikt, kas tās bija par grūtībām, tad sākumā tās varbūt var likties visai banālas. Šīs grūtības pastāvēja vienkārši tajā, ka tie, kuri sākumā gribēja kopt ezoteriku kādā jomā, vienlaicīgi gribēja to sasniegt pārak viegli, pārak ērti. Ezoteriskais ceļš ir vai nu grūtais vai arī tas nav nekāds. Ezoterisku attīstību nevar sasniegt vieglā ceļā. Ar pilnīgu, es gribētu pat teikt, ar svētu nopietnību ir jāuztver vispārējā norāde, kas tik bieži tika dota, uz to, ka te runa ir par grūtību pārvarēšanu, par to, ka cilvēkam ir jātiek sev pašam pāri. Un no pašreizējā brīža, no laika brīža, kad ir sākusies mūsu Dornahas Ziemassvētku konference, no šī laika brīža visā antroposofiskās kustības izpratnē, arī visās atsevišķās tās jomās, vajadzētu notikt sava veida apvērsumam. Kamēr jūs pirmām kārtām meklējat savu medicīnisko ceļu, jums jau no paša sākuma ir jāpiedalās šajā reālajā apvērsumā. Ezoteriskais ceļš nevar būt kaut kāda piedeva, runa var būt tikai par to, lai absolūti piepildītu dzīves ceļu ar ezoteriskiem impulsiem. Viss, ko tā labad var izdarīt, tiks izdarīts lekcijās. Bet tad tam būs kaut kas jāpievieno, to es pateikšu šodienas izklāstījuma beigās.

Vispirms vēlreiz pievērsīsimies kādai atsevišķai parādībai, tādēļ ka, ja jums, mani mīļie draugi, nav pietiekami gribas, lai patiešām iedziļinātos garīgo iztirzājumu detaļās, jūs nevarēsit atrast ceļu pie gara. Nedrīkst domāt, ka garu var atrast sapņojot vai nododoties dažnedažādām izplūdušām inspirācijām un tamlīdzīgām lietām. Šodien garīgās atziņas ir jāiekaro reāli, ar visnopietnāko iekšējo tieksmi, un tās var iekarot tikai no kopsakarībām, kuru cēlonis ir garīgajā pasaulē.

Tātad, vispirms pievērsīsim uzmanību kādai detaļai. Es jau esmu teicis, ka mēs varam daudz ko iemācīties no augu pasaules. Šodien cilvēks to uztver vienkārši tā, ka viņš aplūko stiebru, tad lapas, tad ziedu, tad auglenīcu vidū, putekšņlapas un sēklu. Sēkla attīstās augļa sēklotnē, un to, ko cilvēki šādā veidā augā redz, viņi apraksta apmēram tā, kā apraksta kādu krēslu, piebilstot vēl, ka uz tā cilvēki dažreiz mēdz arī sēdēt. Apmēram šādi cilvēki apraksta augu. Viņi apraksta, kā saknes izskatās augsnē, kā tās ievelk fiziskos spēkus, ķīmiskos spēkus un vielas, kā caur kapilāriem vai kaut ko tamlīdzīgu sulas ceļas augšup. Kad viņiem stāsta par spirālveidīgu lapu sakārtojumu, viņi to uzskata par maldiem, par novirzi no patiesības, katrā ziņā viņi nezina, ka tam ir kaut kāda kopsakarība ar kosmosu. Tālāk viņi apraksta ziedus un domā par kādu spēku augstākais tad, kad grib iepazīt raibās ziedu krāsas vai apaugļošanās procesu. To visu apraksta tā, kā mēdz aprakstīt cilvēku, kurš apsēžas uz krēsla, to apraksta pavisam ārēji, ne no kāda cita garīgā aspekta.

Šādā veidā nekādi nevar aptvert to būtni, kas mums ir jāaptver. Ir jābūt skaidrībā par to, ka tas fakts, ka augs ar savu sakni iegremdējas augsnē, norāda uz kādu brīnišķīgu noslēpumu; uz kādu citu noslēpumu norāda stiebrs ar lapām un vēl uz citu noslēpumu norāda tas, kas norisinās augšā ziedā.

Redziet, mani mīļie draugi, mēs aplūkojam sakni, kā tā iegremdējas augsnē, kā tajā augs zināmā mērā pārtrauc savu esamību zemes virzienā, cietās zemes virzienā. Bet šī sakne nevarētu neko saņemt no augsnes, ja augsne vispirms nebūtu izcietusi tai apkārt esošā kosmosa ietekmi. Kosmiskā vide un, proti, ne tikai Saules siltums un Saules gaisma, bet arī tas, kas nāk no pārējās planētu sistēmas, kas pieder pie mūsu Zemes, ietekmē Zemi no tās virsmas kādu gabalu uz iekšu, un spēki, kas šādā veidā tiek rosināti Zemes substancēs, dod saknei iespēju būt zemē. Tagad mes varam paskatīties apkārt un pameklēt, kur mēs vel varam atrast tos pašus spēkus. Tos pašus spēkus, kurus mēs atrodam apspēlējam augu saknes, mēs atrodam arī cilvēka galvā, bet mēs tos atrodam cilvēka galvā pavisam citā veidā nekā ap augu saknēm augsnē. Paliekot pie tā, ko šodien var dot dabaszinātne, cilvēks nespēj iekšēji aplūkot to, kas šeit notiek. Tas ir tas, par ko daudzi nojums runā savos jautājumos kā par haosu, ko mūsdienu dabaszinātne ir iznesusi jūsu dvēselēs. Ir nepieciešams atkal iedzīvoties arī ārējos substanciālos aģentos, atkal iedzīvoties tajā, kas reiz tika nosaukts par zemisko, šķidri-ūdeņaino, gaisīgo un ugunīgo elementu, jo, kamēr jūs runājat tikai par ūdeņradi, skābekli, oglekli, slāpekli, sēru, fosforu utt. tai ziņā, kādā to dara ķīmija, jums visas šīs lietas vienmēr paliks tikai kaut kas ārišķīgs. Jūs nekad nevarēsit par to domāt kaut ko citu kā tikai to, ka jūs kā cilvēks stāvat šeit un kaut kur ārā ir skābeklis, slāpeklis utt.. Tas, ko jūs uztverat no mūsdienu fizioloģijas un ķīmijas par skābekli un slāpekli, ir kaut kas absolūti netiešs. Jūs uzzināt no fizioloģijas, ka slāpeklis ir cilvēka organismā, bet jūs to tajā nepārdzīvojat. Svarīgi ir iziet no tā, ko var pārdzīvot, tad tam, ko var pārdzīvot, dziļi jāsaistās ar visu cilvēka būtni, ja viņš grib kalpot pasaules izveidei, un to katrā ziņā dara cilvēks, kurš grib dziedināt.

Kaut kas piederošs veciem elementiem, pastāv tādējādi, ka ikviens cilvēks var zināt, ka viņš to pārdzīvo. Tas ir, piemēram, siltums, siltums kā dabas kvalitāte. Cilvēks to pārdzīvo, viņam kļūst silti, viņam kļūst auksti. Viņš nestāv pretī siltumam tik ārišķīgi, kā viņš stāv pretī skābeklim vai slāpeklim. Senā dabas aplūkošanas veida īpatnība ir tā, ka tā pamatu veidoja tas, ko var pārdzīvot, atrodoties tajā iekšā, nevis tas, iepretī kam cilvēks ir spiests stāvēt ārpusē. Paliksim vispirms pie šī siltuma, uguns elementa, jo tas ir tas, ko var pārdzīvot vistiešāk. Mēs zinām, ka mēs kā cilvēki pārdzīvojam siltumu. Tagad ir tā, ka tas pats, kas zeme, zemiskais ir augu saknēm, cilvēka galvai ir siltums. Ja jūs tagad iedomāsities, ka no zemes, kas jums šķiet cieta, pazūd pats zemiskais, cietais elements, arī šķidrais un gaisīgais, kas ir tajā iekšā un paliek tikai siltums, tā kā jums ir augsne, kas sastāv tikai no siltuma -jūs taču varat to iedomāties -, un jūs ņemat un apgriežat to visu otrādi (skat. zīm. II) tā ka jums augša un apakša apmainās vietām. Te jums ir īsts polārs pretstats. Vienu reizi jūs varat iedomāties, ka tad, kad augša ir augšā, apakša ir apakšā (zīm. II) un siltums ir atbrīvojies līdz pat zemiskajam, tad te iekšā ir auga sakne, bet kad siltums ir iekšā pats par sevi (I), kad gaisīgais, šķidrais un cietais ir prom un pamats [augsne] ir augšā (II), tad tas, kas šeit (II) ir sakņveidīgais, augveidīgais elements, tur (I) ir tas, kas iziet no pašas cilvēka galvas.

5.tāfele I (Saturna notikums) un II (Zemes notikums)

Ko tas nozīmē? Mani mīļie draugi, tas nozīmē, ka jūs varat sev pateikt: Es aplūkoju auga sakni, tā ir Zemes augsnē, es aplūkoju cilvēka galvu, tā ir siltuma augsnē, tikai augsne ir apgriezta otrādi. Tas ir tāpēc, ka tas, kas notiek šeit (I augšā), ir par četrām pakāpēm tālāk pagātnē nekā šis (II). Ja jūs to, kas notiek ar auga sakni, nosauksit par Zemes notikumu, tad tas, kas vēl šodien notiek ar cilvēka galvu un, proti, izejot no siltuma, jums ir jānosauc par Saturna notikumu. Pa starpu atrodas Saules un Mēness notikumi. Ja jūs tagad aizdomāsit no galvas prom visu, kas tajā ir ienācis vēlāk: cieto, šķidro, gaisīgo un iedomāsities tikai cilvēka galvā darbojošos siltumu, kas aprūpē pārējo organismu ar diferencēto siltumu, ja jūs domāsit tikai par cilvēka galvā darbojošos siltuma organismu, tad tas būs mazs Saturna cilvēks, kas šodien dzīvo galvā.

Pašlaik cilvēka galvā jums ir Saturna organizācija. Jūs redzat cilvēka galvas siltuma organizācijā seno Saturnu. Bet šādai redzēšanai, ja tā notiek pareizi, ir patiešām jābūt saistītai nevis vienkārši ar teorētiskām idejām, bet gan tai ir jābūt saistītai ar iekšējiem morāliem impulsiem. Ir jāspēj tādējādi skatīties uz cilvēka galvu, lai varētu sev teikt: Cik tas tomēr ir aizkustinoši, skatoties uz cilvēka galvu, zināt, ka tavā priekšā ir dzīvas iemiesotas atmiņas par sensenajiem kosmosa tapšanas laikiem, par Saturna laikiem! Ļaujiet pārņemt sevi sajūtai: Es esmu cilvēks, kurš ir sasniedzis zināmu vecumu, un te manā priekšā parādās mana bērnība, manī saceļas bērnības atmiņas. Kā vecāks cilvēks es iedziļinos atmiņās par savu bērnību. Tas jau ir zināms iekšējs pārdzīvojums, kura priekšā cilvēks var stāvēt ar morālo spēku. Un tagad izplatiet šo sajūtu, šo izjūtu tiktāl, lai sev teiktu: Es kā cilvēks pastāvēju senā Saturna laikā; ja es pašlaik pareizi saprotu savu galvu, tad to var uztvert kā dzīvas atmiņas par kosmosa tapšanas pirmsākumiem. Un tas, ko es varu sev izveidot, pateicoties bērnības atmiņām, parādās man bezgalīgi pavairots, ja caur šīm bērnības atmiņām, caur dzīvo cilvēka galvu es nonāku līdz senā Saturna laikiem - atgriežos līdz pat tiem. Visām šīm atziņām ir kāda vērtība tikai tad, ja tās uzreiz tiek iegremdētas morālajā noskaņojumā (Gemūt), ja cilvēks iekšēji var justies satricināts par to, ka šādi viņš var izjust kosmosu. Un mediķim meditēt nozīmē nevis vienkārši cilāt kādas domas, bet gan mediķim meditēšana pastāv tajā, lai nostādītu savas dvēseles priekšā šādas kopsakarības un sakarā ar tām pārdzīvotu diferencētas jūtas, kas var izraisīt dvēselē visdaudzveidīgāko iekšējo satricinājumu.

Pieņemsim, ka es redzu kādu cilvēku, kuru neesmu redzējis kopš četrdesmit gadiem. Kamēr viņš nāk man pretī tāds, kāds viņš ir tagad, manas dvēseles priekšā uzpeld viņa bērnības tēls, es redzu viņu kā bērnu un pārdzīvoju zināmu satricinājumu. Es pievēršu šodien skatu auga saknei (Pflanzenwurzeltum). Es iegūstu spēju, skatoties uz auga sakni, attiecināt to uz cilvēka galvu, un cilvēka galva aizved mani atpakaļ senā Saturna laikā. Meditācijai jāpārņem viss dvēseliskais cilvēks, tai ir jārosina viņā dziļi iekšēja dzīve.

Līdz ar to ir iezīmēts virziens, kurā jātiecas pēc tam, kad ir ielikts pamats ar sava veida ekzoterisko kursu, proti, ezoteriskajā kursā viss tiks virzīts pie izjustā visa kosmosa pārdzīvojuma saistībā ar visu cilvēku. Tāpat, kā, aplūkojot cilvēka galvas kopsakarību ar auga sakņu augšanu, jums var atklāties Saturna esamība, tā jums var atklāties Saules esamība, ja jūs aplūkosit cilvēka sirds kopsakarību ar auga stiebra un lapu attīstību, jo auga stiebra un lapu attīstība ir dzīvas atmiņas par senās Saules esamību.

Kad mēs nonākam augšā līdz ziedam, kurā veidojas auga sēkla, tad mēs nonākam pie tā, kam ir sakars ar cilvēka vielmaiņas sistēmu, ar locekļu sistēmu. Ja mēs aplūkojam kopsakarību starp to, kas norisinās zieda, ar cilvēka vielmaiņas un locekļu sistēmu, mūsos it kā saceļas atmiņas par senā Mēness laiku, un, ja jūs panākat šo iekšējās izjūtas pārdzīvojumu, mani mīļie draugi, ja jūs patiešām dziļā meditācijā iekšēji izjūtat šīs kopsakarības, tad jūs pārdzīvojat vēl kaut ko vairāk.

Tad jūsu dvēselē parādās kaut kas pavisam īpašs; tad, pievēršoties ar savu dvēseli auga saknei, jūs sāksit just, ka neviena auga sakne nepaliek mierā, jums radīsies sajūta, ka ikviena auga sakne kustas. Jūs iepazīsit šo kustību; es to visu varu tikai ieskicēt, šoreiz es varu tikai norādīt uz kādu impulsu, uz to, kā ir jāuzbūvē iekšējs pārdzīvojums, kurā dabas zinības top par gudrību. Jūs pārdzīvosit šo kustību auga saknēs. Ja jūs to aplūkosit šādi, jūs jutīsities tā, it kā jūs ietu līdz ar auga sakni cauri kosmiskai telpai (5.tāfele). Zināmā mērā, jau pateicoties šim pārdzīvojumam, proti, ka jūs it kā iekāpuši ratos, braucat līdzi augam cauri kosmosam ar tā saknes ātrumu, jūs pieredzēsit, ka līdz ar to jūs pārdzīvojat visas mūsu planētu sistēmas kustību cauri pasaules telpai, un, kad jūs izsekosit lapu augšanu un pārdzīvosit to tā, kā es to esmu aprakstījis, tad jūs atkal pārdzīvosit kādu līdzkustību, un tā ir īstā kustība, proti, iekšēji pārdzīvotā Zemes kustība.

Planētu sistēmas kustība: sakne.

Saistītā stiebra un lapu kustība: Zemes kustība.

Šīs visas ir konstrukcijas, kas rodas no Kopernika sistēmas par Zemes griešanos ap Sauli. Iedziļinoties tajā, kā stiebrs un lapas ir saistītas savā starpā, cilvēks uztver turklāt arī patieso Zemes kustību. Ar stiebru un lapām jūs kustaties ar Zemi Saulei pakaļ, tā kā Zeme izskatās tā, kā tā tiek aprakstīta Kopernika sistēmā, lai gan īstenībā tā veic daudz sarežģītāku kustību. Ja jūs paskatīsities augšā uz to, kas notiek ziedā (5.tāfele), kuram apkārt ir putekšņlapas un auglenīca, ja jūs pārdzīvosit to līdzi, tad jūs pārdzīvosit to Mēness kustību, ko Mēness veic apkārt Zemei kopā ar to visu, kas norisinās ziedā. Tas, tātad, ir Mēness kustības pārdzīvojums (tajā), kas jau ir atdalīts no Zemes. Visa planētu sistēma, ieskaitot arī Zemi, tiek pārdzīvota līdzi auga saknē; Zemes kustība tiek pārdzīvota līdzi stiebrā un lapās. Mēness kustība, tātad, tā, kas jau ir atdalījies, izdalījies, tiek pārdzīvota auga sēklas radīšanā.

Es runāju par šīm lietām, mani mīļie draugi, tādēļ, lai jūs mācītos saprast, pirmkārt, to, kam parastā zinātne nepievērš vispār nekādas vērības, jo šīs lietas tiek uzskatītas par tādām, kuras vai nu nevar vai arī nav vērts izzināt. Bet tās ir jāzina, citādi cilvēks nezina vispār nekā. Un es runāju par to vēl cita iemesla dēļ. Es nedomāju, ka tas, ko var iemācīties par augu, var kādu satricināt. Viņš paliek pret to vienaldzīgs. Viņš to uztver kā kaut ko tādu, kas viņam paliek vienaldzīgs. Viņš itin neko nepārdzīvo. Bet ja jūs otrā medicīnas kursa gaitā, kurā jūs jau varat piedalīties, pēc augiem un vienlaicīgi arī pēc cilvēka iepazīstat turklāt planētu kustību, Zemes kustību un Mēness kustību, tad tas neatstās jūs vienaldzīgus (minerālos tas izpaudīsies vēl nedaudz citā veidā). Ja, mani mīļie draugi, mēs stāvam šodien nepieciešamības priekša ienest mūsu atziņas šādās lietās, un sirds jūt, ka izziņas procesam ir jāiet šajā virzienā, bet tas, kas tiek piedāvāts sirdīm, šķiet gan iemācāms, bet nesaturam neko no realitātes, jo cilvēki domā, ka realitāte ir tas, ko var aptvert pa maziem gabaliņiem. Ko īsti dara mūsdienu zinātne? Zinātne īstenībā dara sekojošo. Redziet, man tas vienmēr šķiet līdzīgi tam, kā būtu, ja kāds aizbrauktu uz Drēzdeni un aplūkotu Sīksta madonnu, un tad viņu uzrunātu kāds dabas pētnieks un teiktu: ,,Ko nu, Sīksta madonna jau ir tikai ārējs iespaids." Tad viņš izņemtu gleznu no rāmja un sāktu to dalīt mazos un arvien mazākos gabaliņos, kamēr nonāktu līdz tās atomu struktūrai. Un tad viņš teiktu: ,,Lūk, tagad tu esi patiešām iepazinis madonnu." Tas tā nav. Ja kāds grib patiesi izzināt madonnu, tad viņam vispirms caur to, ko piedāvā reliģija, jāiedziļinās reliģiozās dzīves nolūkos, tad tajā, kas no Rafaela gara ir iegājis madonnā, tad vēl dažās citās lietās, bet šis būtu tas tuvākais. Šādi ir jāmēģina iedziļināties Dievu, dievišķi-garīgo būtņu nolūkos, kas stāv aiz fiziskā. Ar to tad ir jānodarbojas otrajā kursā, un tikai šādi ir iespējams tuvoties realitātei.

Ja jūs pieņemsit manis teikto kā rosinājumu, tad jūs sapratīsit tos divus meditatīvās iegremdēšanās veidus, par kuriem es esmu runājis vakar un kuri uzmodinās jūsos medicīniskās izziņas spēku. Šī meditācija var noritēt tādējādi, ka jūs vispirms vienkārši iedziļināties ārējā uguns, siltumu izplatošā uguns parādībā un ka jūs ar intīmu nopietnību padarāt sev skaidru, ka šī ārējā uguns parādība ir māja, šķietamība, ilūzija. Aiz uguns slēpjas kaut kas pavisam cits. Aiz uguns slēpjas darbīga griba, aktīva griba.

Jūs varat jautāt: Bet kā lai es zinu, ka aiz uguns slēpjas aktīva griba? Vienmēr bija tā, ka ezoteriskā virziena skolās un tajā, kas nāk no šīm skolām, pastāvēja nepieciešamība apelēt pie pašiem skolniekiem. Ja jūs vienkārši ļausit tam, ko es šodien esmu teicis, ienākt jūsu dvēselē (Gemūt), tad jūs iekšēji atskārtīsit, ka visur, kur ir uguns, darbojas griba, tāpat, kā, redzot kāda cilvēka sejas vaibstus vai stāvu, jūs atskāršat, ka tur ir gars un dvēsele. Lai kur jūs redzētu uguni, pat vismazākajā sērkociņā, visur darbojas griba. Un, lai jūs varētu iejusties citās dabas substancēs, jums ir jātiek tik tālu, lai degošais sērkociņš jums būtu ne tikai ārēja parādība, kā tā šodien tiek aprakstīta, bet gan, lai tas jums būtu darbīga griba. Ja jūs varat zināmā mērā šādi pārveidot savu dvēseli, kārtīgi pārveidot, tad jūs ievērosit, ka jūsu dvēsele iemācās pavisam citādi just, pavisam citādi nostāties iepretī apkārtnei, kurā jūs atrodaties. Tad parādīsies ne tikai tādi pārdzīvojumi, kādus sasniedz pārdzīvojot īstenību. Jūs jutīsit jūsos pašos darbojošos gribu saistītu ar to, kas ir uguns. Jūs iedzīvosities ar savu iekšēju cilvēku pasaulē un patiešām varēsit izjust uguni smalkāk kā līdz šim, jo jūs ievērosit tā radniecību ar jūsu pašu gribu. Visur, kur parādās uguns, jūs sajutīsit šo radniecību. Jums ir jāmācās sajust: Es taču esmu šajā ugunī iekšā, jo tā ir darbojošās griba, tā pieder pie manis tāpat, kā mans pirksts.

Gaisu jūs pārdzīvosit savā būtnē tikai tad, ja jūs to pārdzīvosit kā drosmi. Visur, kur parādās vējš, kur dabā uzpūš vējš, jūs pārdzīvosit to pašu dvēselē kā drosmi. Tātad, tas, ko jūs redzat ārējā dabā kā gaisu, ir drosme. Drosme ir gaiss. Tas jums jāpārdzīvo līdzi savā dvēselē. Ūdens ir arēja sajutu/izjutu parādība. Kur parādās sajūtas/izjūtas, tur iekšēji darbojas tas pats, kas ārēji darbojas ūdenī. Ūdens ir sajūtas/izjūtas.

Un kur ir zeme, cieta zeme? Cietais elements ir tas pats, kas doma. Domā taču dzīvība sasalst.

Ja jūs varat meditatīvi aptvert šīs četras domas, ja jūs varat iemācīties domāt, ka uguns ir darbīga griba, ja jūs varat ārējo uguns parādību uztvert kā darbojošās gribas atklāsmi, ja jūs varat nostāties pretī ugunim tādējādi, lai redzētu tajā darbojošos gribu tāpat, kā jūs cilvēka veidolā redzat garu un dvēseli, ja jūs varat izjust, ka ārējs uguns veidols ir māja; ja jūs varat izjust, ka tādas parādības kā vēja brāzmas un mākoņi ir drosmes atklāsme; ja jūs varat uztvert ūdeni kā visu pasauli caurstrāvojošās izjūtas; ja jūs varat zemē redzēt to, kas ir līdzīgs jūsu domām, tad jūs atradīsit iespēju arī jūsos pašos iepazīt to, par ko mēs varam astoņu dienu gaitā runāt, proti, ka organiskais process, kas jūsos norisinās veidojot zemi [cieto elementu], kas izejot no galvas izplatās uz leju, ka šis organiskais process ir nepārtraukta zemes veidošana, zemes substanciālā elementa, kas ir smags, saistīšana, un, ka tā ir domas būtība.

Ja jūs pāriesit pie tā, kas ir elpošanas būtība, ja jūs sajutīsit, ka elpošanā cilvēka gaisveidīgais elements atrodas cirkulācijas plūsmā, tad jūs atpazīsit gaisīgā elementa darbībā cilvēkā to, kas ir cilvēka aktivitāte, kas izved cilvēku ārpasaulē, lai sevi tur apliecinātu, un jūs iemācīsities dažās dabas parādībās atpazīt to, kas pašā cilvēkā notiek ar gaisu.

Un jūs uzzināsit, ka tas viss, kas norisinās ūdenīgajā elementā, kas ir cilvēka ūdens organisms, cilvēka šķidrais organisms ar visu tā iekšēju kustīgumu, ir tas, kur dzīvo sajūtas/izjūtas, kas norisinās centrifugāli-centripetāli [centrbedzes-centrtieces ziņā]. To, kas ir gaisa kustība, jūs atpazīsit, tā teikt, pusapļa kustībā no augšas uz leju. Jūs uzzināsit, ka tas, kas dzīvo šķidrajā elementā, cilvēkā izpaužas kā centrifagālā un centripetālā kustība, kas mēģina visur noturēt līdzsvaru. Vērojot to, ko daba dara ārā, jūs atradīsit pāreju pie tā, kas ar šiem elementiem notiek cilvēkā. Bet pamatnoteikums ir tāds, ka mēs nedrīkstam palikt pie parastās vērošanas, jo parastā vērošana vienmēr padara mūs pašus par zemi, izžāvē un sacietina mūs tā, ka mēs zaudējam tajā jebkādu kustīgumu.

Es esmu jums šodien daudz ko ieskicējis, lai arī visur tika izlaisti kādi starplocekļi, bet es nevaru dot jums visas detaļas, jo tas prasītu pārāk daudz laika. Es varu sniegt jums tikai ierosmes. Pēc tā jūs varēsit saprast, ka visam studiju veidam un raksturam ir jākļūst pilnīgi citādam. Jūs taču redzat, ka tas, ko es šeit ierosinu, patiešām var nest savus augļus. Tam ir nepieciešams, lai jūs vienu daļu jautājumu, kurus jūs esat uzstādījuši ar smagu sirdi un kurus es esmu izlasījis ar smagu sirdi, jo tie norāda uz to, kas ir tik nepieciešams mūsu laikam, lai jūs uz tiem atbildētu tādējādi, ka paliktu pastāvīgā kontaktā ar Gēteānumu. Pateicoties tam, lai kur jūs veiktu savas medicīniskās studijas, jūs varēsit pastāvīgi pārdzīvot savu medicīnisko studiju apaugļošanu. Tam, protams, ir nepieciešams, lai jums būtu sajūta, ka ir nopietni jātiecas un jāmācās, ka ir nopietni jāstrādā, un jums ir jābūt otrai sajūtai, kurai pavisam nopietni un godīgi jānāk no jums pašiem, par ko jūs vai nu varat izšķirties vai nevarat izšķirties, proti, jums ir jābūt sajūtai, ka tuvākajā laikā no Dornahas ir jānāk medicīnisko studiju apaugļošanai. Un Dornaha medicīnisko studiju apaugļošana notiks tā, kā tam šodien ir jānotiek; tā kā katram mediķim patiešām ir jāizvēlas ceļš, kuru viņš grib iet.

Tad vienā pusē nostāsies karmas jautājums, jo pats par sevi saprotams, ka tam, kurš vēlas dziedināt, ir jābūt intīmai attieksmei pret pasaules karmu, bet par to es runāšu vairāk nākamajās stundās. Nevar dziedināt pret karmu. Var dziedināt tikai karmas ziņā. Taču karma nav kaut kas tāds, par ko var banāli pateikt: Ja kāds ir saslimis, viņam ir jāpaliek slimam, jo tāda nu ir viņa karma, un ja viņš atkal atveseļojas, tad viņa karma dod viņam atveseļošanos. Tā nedrīkst spriest. Jautājums par to, kā karma darbojas cilvēku dzīvē, pieprasa patiešām pamatīgu kosmisku padziļinājumu. Par šīm lietām no Dornahas tiks parūpēts tam, kurš to meklē.

Es jau esmu teicis, ka nākotnē impulsi patiešām tiks sniegti no ezoteriskiem avotiem, jo ir nepieciešams ievērot lietas, kas pastāv vienkārši kā realitātes un ar kurām tika rēķināts Ziemassvētku konferencē dibinot Vispārējo Antroposofisko biedrību. Medicīnas jomā runa ir par to, ka man, proti, vēl dziļākā ziņā nekā es to vakar esmu teicis, attiecībā uz dziedinošiem līdzekļiem nav bailes par to, ka citi tos ražos mums pakaļ, ja vien cilvēki nākotnē pareizi sapratīs, ka ezoteriskām medicīnas studijām būtu jānotiek vēl dziļākā saistībā ar Dornahu. Tam ir nepieciešams, lai nākotnē medicīna tiktu studēta tāpat, kā citas Dornahas garīgās dzīves nozares. Redziet, īstenībā Antroposofiskās biedrības dzīvē vienmēr bija tā, ka no visām tām personībām, kuras Antroposofiskajā biedrībā ir gribējušas kļūt par ezoteriķiem, netika pietiekami pamatīgi ievēroti ezoteriskās dzīves noteikumi, vienkārši iekšējie ezoteriskās dzīves noteikumi. Tādēļ gadu gaitā mēs varējām sasniegt nepieciešamo tikai divās antroposofiskās kustības jomās, proti, vispārējās antroposofijas jomā un eiritmijas un runas mākslas jomā. Tam, kas šajās jomās ir izveidojies kā iekšējs darbs, kā patstāvīgs iekšējs darbs, ir patiešām jāizveidojas visās sekcijās, kurām būtu jātiek iekārtotām, un tam ir nepieciešams patiesi ar uzticēšanos pakļauties šeit izstrādātajiem noteikumiem. Pie šiem noteikumiem pieder tas, ka man tas viss, kas attiecas uz medicīnas lauku, vispirms būs jāsagādā kopā ar dr.Itas Vegmanes kundzi, kura visas antroposofiskās kustības gaitā ir tam sagatavojusies un tagad tādējādi stāv šajā medicīnas plūsmā, ka viņai būs kopā ar mani šī plūsma jāvada. Tādēļ tikai tas, kurš uzticībā pievienosies dr.Itai Vegmanei, varēs atrast savu ceļu, izejot no Dornahas. Tādēļ tuvākajā laikā būs jāierīko tā, ka tam, kurš grib palikt ilgstošā saistībā ar medicīnas atdzīvināšanas sekciju, ar savu lūgumu pilnīgā uzticēšanās būs jāvēršas pie dr.Itas Vegmanes, proti, formā, par kuru turpmāk vēl var runāt. Tiem, kuri pēc šī kursa tādējādi būs izrādījuši vēlmi kļūt par Dornahas Gēteānuma skolniekiem, mēs periodiski, apmēram reizi mēnesī speciālā vēstulē (Rundbrief) atbildēsim uz viņu atbilstošajiem jautājumiem. Tā tas būs šajā un arī citās sekcijās. Šajās vēstulēs tiks dotas atbildes uz jautājumiem, ko uzdos atsevišķs cilvēks, un visi, kas piedalās atbilstošās sekcijas darbā, saņems atbildes. Bet bez iekšējas uzticēšanās tas neies. Tādējādi tiks radītas īstās attiecības, un visas jūsu cilvēciski-medicīniskas vajadzības tiks apmierinātas arī tuvākai nākotnei. Pirms mēs varēsim pariet pie nākamajiem pasākumiem, šī lieta ir jāierīko tā, lai radītu nepieciešamo saikni.

Lielā kļūda, kas līdz šim ir tikusi pielaista ezoteriskajā dzīvē, ir tā, ka pārspīlētā nepieticīguma (Unbescheidenheit) dēļ [daudzas] personas uzskatīja, ka viņām arvien jāsaņem savi ezoteriskī vingrinājumi no manis. Visiem esmu vajadzīgs es, citi nē. Līdz šim ezoterika tādēļ cieta neveiksmi! Iekšēji okulti pamatoti ir tikai tas, ka ezoterikas avotā dzīvojošiem impulsiem jātiek aizvadītiem tālāk caur tam piemērotām personībām, kuras tam ir savu likteņu aicinātas. Šis faktors pieder pie ezoterikas. Tas tika noraidīts cilvēku nepieticības dēļ. Ja tas netiks saprasts, tad mēs, protams, arī jaundibināmajā Antroposofiskajā biedrībā netiksim nekur tālāk. Tam ir jānotiek.

Tas ir tas, ko es vispirms esmu ieskicējis. Turpmāk es vēl izklāstīšu to, kam ir jādarbojas tālāk kā ezoterikai. Es tikai gribēju jums to nostādīt acu priekšā un tad rit virzīties tālāk. Tad es gribētu patiešām atbildēt uz lielāko daļu jautājumu, ko jūs esat uzdevuši, un kuri skar arvien to pašu: ,,Kā lai es atrodu apmācības ceļu, kas izriet no Dornahas?" Jūs varat to atrast, bet jums ir jāuzticas. Tā nav ticība autoritātei, bet gan jēdzīga būvēšana uz kāda pamata, uz iekšēja pamata, noteikumu pieņemšana, kas nu reiz ir likteņa radīti. Tik daudz šodienai, rīt tālāk. Gan jau es pievērsīšos arī atsevišķiem jautājumiem, ciktāl tāda veida atbildēšana tiks pieņemta.

5.tāfele Uguns: darbīga griba

Gaiss: drosme

Ūdens: sajūtas/izjūtas Zeme: doma

7. LEKCIJA

Dornaha, 1924. gada 8.janvāris

Mani mīļie draugi!

Šīsdienas stundas pirmo daļu mēs izmantosim, lai atbildētu uz tiem jautājumiem, kuri neietilpst vispārējā jautājumā, kuru es jau esmu pārrunājis un kas vēl tiks pārrunāts. Tad mēs pāriesim pie vakardienas turpinājuma, lai rītdien sniegtu ezoterisku noslēgumu.

Lielākā daļa jautājumu ir tādi, ka tie iekļaujas tajā, kas man jums vispār ir sakāms. Ir tikai atsevišķi jautājumi, kuri pieprasa speciālu atbildi, un mēs tad to nokārtosim neievērojot nekādu īpašu sistēmu.

Jautājums: Vai pastāv noteikti vingrinājumi, lai stiprinātu sevī tā saucamos dziednieciski-magnētiskos spēkus, un kādi šie vingrinājumi ir?

Tas, protams, pieprasa, lai mēs ar dažiem vārdiem pārrunātu dziednieciski-magnētiskus spēkus vispār. Dziednieciski-magnētiskie spēki ir tādi spēki, kas darbojas starp viena cilvēka ētermiesu un cita cilvēka ētermiesu. Jums ir jāiztēlojas, ka tā sauktā dziednieciskā magnētisma iedarbība balstās sekojošajā. Pieņemsim, ka kādam cilvēkam ir spēcīga daba, tas nozīmē, ka viņš var spēcīgi iedarbināt savu gribu, un zināmu priekšnosacījumu dēļ viņš var saņemt kādus norādījumus (instrukciju). Piemēram, ja viņš no kaut kā cieš, es varu viņam teikt: Tev katru ritu pulksten 11 ir jādomā par Sauli un jāiztēlojas, ka tā vispirms sasilda tavu galvu, tad galvas siltums pāriet tavos augšdelmos, tavos apakšdelmos, tavās plaukstās tā, ka tu tādējādi patiešām stiprini savu spēku, un tad, kad tu esi stiprinājis savu īsto spēku, mēģini to, ko tu sajūti no savas slimības stāvokļa, iztēloties pavisam skaidri, lai tad ar savu gribasspēku to izraidītu. Var gadīties - es saku, var, tam nav obligāti jānotiek, jo šajās lietās vienmēr ir kaut kas problemātisks -, ja slimība nav saistīta ar kādu īpašu orgānu bojājumu, un orgāna bojājums, dabiski, var izplatīties uz visiem četriem elementārās miesas locekļiem: uz cieto, šķidro, gāzveidīgo un siltumveidīgo -, tātad, var gadīties, ka Šī procedūra, ko es esmu aprakstījis, viscaur palīdzēs. Tad būs noticis sekojošais: pateicoties tam, ka es esmu devis šim cilvēkam norādījumus, viņš ir saņēmis ierosinājumu savai astrālai miesai. Mans norādījums, kuru viņš ir izpildījis, iztēlojies Sauli, siltumu savā galvā utt.; šis norādījums, kuru viņš ir izpildījis, kas ir zināmā mērā stiprinājis viņa gribu, kas katrā ziņā ir stiprināma, ir iedarbojies uz viņa astrālo miesu; astrālā miesa ir iedarbojusies uz viņa ēterisko miesu, savukārt ēteriskā miesa ir iedarbojusies atveseļojoši uz viņa fizisko miesu un varēja izlīdzināt, paralizēt tā bojājumu, kas nesniedzas dziļāk orgānos. Nedrīkst teikt, ka Šāda dziedināšana ir iespējama tikai tādos gadījumos, kurus mūsdienu medicīna uzskata par funkcionāliem traucējumiem iepretī organiskiem traucējumiem, kad patiešām ir traucēts kāds orgāns. Šī atšķirība ir ļoti neprecīza. īstenībā nemaz nevar pateikt, kur beidzas funkcionālie bojājumi un kur sākas organiskie. Funkcionālie bojājumi vienmēr ir mazi organiski bojājumi, tikai tie nevar tikt pierādīti ar tiem rupjiem līdzekļiem, kas ir mūsdienu fizioloģijas un patoloģijas rīcībā. Jūs redzat, šādā gadījumā netiek pielietoti dziedinoši-magnētiskie spēki, bet gan tiek apelēts pie pacienta pašdziedinašanas speķiem. Tas patiešam jebkurā gadījumā, ja vien tas ir pielietojams, vienmēr ir tas labākais. Tādējādi tiek stiprināta pacienta griba; padarot viņu veselu, tiek stiprināta viņa griba.

Var izdarīt arī sekojošo: var ar savu astrālo miesu, pacientam nemaz nesasprindzinot savu gribu, tādējādi ietekmēt paša ētermiesu, ka šī paša ētermiesa tā iedarbojas uz pacienta ētermiesu, kā pirmīt ir iedarbojusies [viņa] astrālā miesa. Šajā pastāv dziedinošais magnētisms; dziedinošais magnetizētājs dara to neapzināti, viņš ietekmē paša ētermiesu ar astrālās miesas spēkiem. Spēkus, kurus viņš šādi attīsta, viņš var ievirzīt tādējādi, ka tie stiprina pacienta spēkus, kad viņš tos pārnes uz pacientu. Ir jābūt skaidrībā par to, ka tad, kad runa ir par dziedināšanu, magnetizētajam ir jāpielieto viss, kas var novest pie dziedināšanas. Ja jums ir darīšana ar pacientu, kurš ir vienkārši vājš, no kura nevar gaidīt kaut kādu gribas sasprindzinājumu, tad kādreiz var izmantot arī dziedinošā magnētisma spēkus. Bet es gribētu ļoti uzsvērt to, ka dziedinošā magnētisma spēki patiešām ir kaut kas diezgan problemātisks, tie nav pilnīgi vienādi pielietojami vienā vai citā gadījumā. Šī instinktīvā spēja, kuru es esmu raksturojis, proti, spēja tādējādi iedarbināt savu astrālo miesu, lai ar to ietekmētu ētermiesu un tad atrast pāreju pacienta ētermiesa, šī instinktīvā spēja ir ļoti individuāla. Ir personas, kurām tā piemīt ļoti stiprā mērā, ir tādas, kurām tā ir vāja, un tādas, kurām tās vispār nav, tā kā pastāv gan apdāvinātie dziedinošie magnetizētāji. Bet svarīgi ir tas, ka šī spēja parasti ir ierobežota laikā. Šādi apdāvinātajiem dziedinošajiem magnetizētajiem piemīt šis tā sauktais magnētisms. Kad viņi sāk to pielietot, tas darbojas ļoti labi, pēc kāda laika tas atslābst un pēc tam bieži vien tieši ar dziedinošajiem magnetizētajiem - tieši tādēļ, ka viņu spēja ir atslābuši, bet viņi turpina darboties tā, it kā tā viņiem vēl būtu - ir tā, ka viņi kļūst par šarlatāniem. Tas vienmēr ir apšaubāmi, ja dziedinošais magnētisms kļūst par profesiju. Principā šāda veida dziedināšana nemaz nevar kļūt par profesiju. Tas ir tas, kas par to ir sakāms, proti, dziedinošais magnētisms obligāti iedarbojas -ja cilvēkam patiesi ir tādas spējas - tikai tad, ja tas tiek praktizēts, vadoties pēc patiesi godīgas, līdz pat paša organismam sniedzošās līdzcietības ar pacientu. Ja jūs pielietojat dziedinošo magnētismu mīlestībā pret pacientu, tad to nevar praktizēt kā profesiju. Ja jūs jūtat patiesu mīlestību pret pacientu, tad tas jebkurā gadījumā novedīs pie kaut kā laba, ja vien neiestāsies kāds bojājums no citas puses. Bet to var darīt tikai atsevišķos gadījumos, kad karma noved jūs pie kāda cilvēka, kuram jūs ar mīlestību varat palīdzēt. Tad ārējā zīme var būt rokas uzlikšana vai glaudīšana; tad darbojas tas, ka astrālā miesa pārnes savu spēku uz ēterisko, kas savukārt iedarbojas uz cita cilvēka ētermiesu.

Vēl no citas puses jāpasaka, kas šādos gadījumos notiek. Ir tā, ka dziedināšana vienmēr izriet no astrālās miesas, vai tā būtu paša astrālā miesa vai magnetizētajā. Medikamentozai terapijai pamatā ir otrāds process. Ar medikamentozo terapiju jūs arī nedarāt neko citu, kā ievadāt substances fiziskajā miesā, kuras tad darbojas daļēji atbilstoši iekšējiem spēkiem, daļēji atbilstoši fiziskās miesas ritmiem, proti, tā, ka tiek iespaidota pacienta ētermiesa. Atveseļošanās vienmēr izriet no ētermiesas. Ja jūs vienu reizi iespaidojat ētermiesu izejot no astrālās miesas, tad tā ir psihiska dziedināšana, pie kuras pieder dziedinošais magnētisms, kuram vienlaicīgi piemīt kaut kas problemātisks, vai vienkārši, teiksim tā, kaut kas humanitārs, kaut kas sociāls, kaut kas, kas skar cilvēku savstarpējās attiecības. Vai arī jās pielietojat racionālo terapiju; tai jāiziet no medikamentozās iejaukšanās; medikamenti nolaižas vispirms no fiziskās miesas ēteriskajā, bet dziedināšanai vienmēr jāizriet no ētermiesas. Tā ir pilnīga fantāzija, kad saka, ka fiziskajam ķermenim, kas ir saslimis, esot jāizraisa kaut kāda dziedināšana. Fiziskajā miesā ir tieši slimības cēlonis, dziedināšanas cēlonim vienmēr ir jānāk no ētermiesas.

Jautājums: Kādas attiecības pastāv starp sirdi un sieviešu dzemdi, ar tās stāvokli un dvēseliskiem pārdzīvojumiem, sāpēm, prieku?

Tur pastāv tieši saistītie pārdzīvojumi. Pirmkārt, sirds un dzemde ir divi savstarpēji saistītie orgāni, lai arī tie neatrodas tiešā fiziskā kontaktā; tie ir saistīti, kā Saule un Mēness. Saule un Mēness ir saistīti tādējādi, ka abi met uz kaut ko vienu un to pašu gaismu; vienu reizi Saule met uz kādu priekšmetu gaismu tieši, citu reizi apkārtceļā tā, ka tās gaisma vispirms aiziet pie Mēness un no turienes tiek atstarota atpakaļ. Sirds orgānam piemīt nepastarpinātie, tiešie impulsi cilvēka organismam. Tas ir uztveres orgāns asins cirkulācijai, kas norisinās normālā cilvēciskā organismā. Sieviešu dzemde ir orgāns, kas ir konstituēts tādējādi, ka tas ir uztveres orgāns cirkulācijai, kas tiek izraisīta pēc apaugļošanās. Tam tas arī pastāv; tas ir tieši tā: kā Mēness atstaro Saules gaismu, tā sieviešu dzemde atstaro sirds uztveri asinsritē. (8. tāfele) Tā atstaro to atpakaļ. Šie orgāni vienmēr saderas kopā kā Saule un Mēness, jo tas, ko tie uztver, izturas kā tiešā un atstarotā iedarbība. Kad cilvēks jau pastāv, viņam ir nepieciešams sirds spēks, kad viņš top, viņam ir nepieciešams atstarotais sirds spēks, kas nāk no sieviešu dzemdes.

Nu, un šie orgāni kopā ar dažiem citiem - plaušas pārnes to vairāk uz ēteriski-fizisko miesu -, šie orgāni, sirds un sieviešu dzemde nav nekas cits kā fiziski tas, kas, raugoties no garīgās puses, ir cilvēka dvēseliskais elements. Varbūt es varu izteikt to šādi: iedomājaties, ka jūs attīstāt imaginatīvo izziņu. Ja jūs attīstāt imaginatīvo izziņu, tad, aplūkojot kādu cilvēku, proti, pievēršoties viņa sirdij un dzemdei, jūs patiesi iegūstat Saules un Mēness tēlu. Tas patiešām ir atbilstošais garīgais [saturs], ko cilvēks pārdzīvo savā dvēselē, tā kā tas, kas norisinās sirdī un dzemdē, patiešām ir savstarpēji saistīts; katrā ziņā tas norisinās dvēselē pa pusei neapzināti, jo citādi dvēseliskie [procesi] tiek domu ietekmēti. Tādējādi tiek pārklāts kāds smalks process, proti, intīma sirds un dzemdes saikne. Tas, kurš ir spējīgs daudzmaz novērot, tas var novērot, cik ārkārtīgi daudz ir atkarīgs no tā, ka sirds darbībai ir jāattīstās - pa pusei apzināti vai pa pusei neapzināti - fiziskās vides ietekmē. Redziet, tam, kurš pavada savu dzīvi tā, ka pastāvīgi pārdzīvo šoku, manīs pēc, savā profesionālā dzīvē, tam zemapziņā jau ir pilnīgi precīzs dvēselisks sirds darbības attēls, kas tur rodas; un tas atspoguļojas dzemdē. Mēs varam redzēt, ka tas notiek, kā tas pāriet uz embrija konstitūciju. Tagad te ir viens jautājums, uz ko ir grūti atbildēt, jo, vai nu uz to ir jāatbild pavirši, tātad, vienkārši kaut kas jāpaziņo, vai arī tajā jāiedziļinās pamatīgi:

Kā uz atsevišķiem orgāniem iedarbojas pērļu un dārgakmeņu nēsāšana?

Tas iedarbojas gan, bet par šīs iedarbības veidu var spriest tikai tas, kurš var ieskatīties garīgajā pasaulē, un par to var spriest tikai individuāli. Viscaur var pateikt, ka safīrs iedarbojas uz noteiktu temperamentu, uz holēriķi, taču īstenībā - tikai individuālā gadījumā. Iedarbība pastāv gan, bet, lai atbildētu uz šo jautājumu pilnīgi, vajadzētu tomēr pievērsties dziļākiem aspektiem nekā tas šeit šodien ir iespējams.

Tagad uz jautājumu, kā var gūt ieskatu karmā iepretī atsevišķām slimībām, es varu atbildēt tikai ar to, ko es esmu teicis stundā. Šis tas ir izrietējis no jau pateiktā, šis tas vēl nāks tajā, kas man turpmāk ir sakāms.

Un tagad šeit ir daži jautājumi, un te ir arī vispārēji jautājumi, uz kuriem ir atbildēts ar ezoteriskām piezīmēm, kuras es esmu sniedzis. Bet tagad šeit:

Jautājums: Vai pastāv vērā ņemams sakars starp pēcnāves trūdēšanas procesu pakāpi un ilgumu un atbilstošās individualitātes likteni garīgajā pasaulē?

Principā tādas saiknes, kurai būtu kāda nozīmē mums, cilvēkiem, nepastāv. Ir tā, ka trūdēšanas process (Venvesen) katrā ziņā nav vienkārši fizisks process, par kādu tas parasti tiek uzskatīts ķīmijā. Ar to ir saistītas dziļi gangas lietas. To senie cilvēki juta instinktīvi. Saka, ka kādas lietas visintīmākais kodols ir būtība (JVesen), un priedēklis ver vienmēr nozīmē kustēšanos pie kaut kā. Ja jūs, piemēram, sakāt "ucken" (raustīties, noraustīties), tad tā ir kustība, bet ja jūs sakāt „ verzūcken ", tad tā ir kustēšanās pie raustīšanās. Ja jūs sakāt „ verwesen " (trūdēt), tad tā ir kustība pie būtības, atvēršanās vai pacelšanās būtībā. Cilvēks nav noslēgta būtne, viņā darbojas garīgās būtnes. Zināmas būtnes ir mūsu fiziskajā, ēteriskajā un astrālajā miesā, tikai Es-organizācijā mēs esam brīvi. Šīs būtnes, kuras ir saistītas ar fizisko, ēterisko un astrālo miesu, ir saistītas ar to, kas pēc nāves notiek ar fizisko miesu, ar to ir intīmi saistīts jautājums par trūdēšanu vai kremāciju. Bet visas šīs lietas ir intīmi saistītas ar cilvēka karmu. Var tikai teikt, ka attiecībā uz cilvēku kā tādu - uz individuālo cilvēku - šim jautājumam nav diez cik lielas nozīmes.

Jautājums: Vai sekcija kopš kāda noteikta laika brīža pēc nāves ietekmē mirušā likteni? Tas nemaz neietekmē mirušā likteni. Lielākā daļa jautājumu ir atbildēta ar vispārējiem priekšlasījumiem. Jā, te ir vēl viens jautājums, kuram ir zināma nozīme.

Jautājums: Lūdzu, vai dziedinošas ārsta spējas ir gluži personiskas dabas, vai tās ir kādu sabiedrisku kopsakarību noteiktas; es ar to domāju nevis attiecības starp ārstu un pacientu, bet gan attiecības starp ārstiem ārstu kopienās? Vai varētu domāt, ka, pateicoties šādām kopienām, atsevišķiem ārstiem pieplūst spēki, kuru viņiem pašiem par sevi nemaz nevarētu būt, kā tas ir arī priesteru kopienā?

Tas nu tā ir, tikai tas tā ir jebkurā cilvēku kopienā, proti, ka no kopienas cilvēkam pieplūst spēki, tikai kopienai ir jābūt īstai. Tā ir jājūt, jāsajūt un jāpārdzīvo. Un kas attiecas uz to, ko es jums esmu izklāstījis un ko es vēl rīt pastāstīšu, tad vispār ir tā, ka starp jums un mums šeit var izveidoties zināma kopiena, lai arī sākumā tā būtu tikai korespondējošā kopiena. Tai jūs jāsavieno tādējādi, lai būdami vieni paši, jūs justu, ka jums, pateicoties šādai kopienai, pieplūdis spēki - ne tikai intelektuālā, bet arī spirituālā ceļā.

Kāds šaurāks [klausītāju] loks izvirza kopīgā centrā šo jautājumu: Ārsta skatiena skološana. Vai irisdiagnozei, grafoloģijai un hiromantijai ir kāda vērtība?

Ideālā gadījumā tas, kurš spēj novērot kopsakarības, varētu, piemēram, mazā nogrieztā naga gabaliņā saskatīt ārkārtīgi daudz ko tādu, kas attiecas uz cilvēka kopējo stāvokli. Tas ir viscaur iespējams. Tāpat vienā cilvēka matā jūs varat saskatīt ārkārtīgi daudz, tikai jums ir jāņem vērā tas, cik individuāls, cik atšķirīgs [no citiem] ir, piemēram, kāda cilvēka mats. Atliek padomāt kaut vai par to, cik cilvēki vispār ir atšķirīgi pēc saviem matiem. Te jūsu starpā ir blondi cilvēki un ir melnmataini. No kā tas ir atkarīgs? Tiem, kuriem ir melni mati, šis melnums nāk no dzelzs procesa, kas norisinās matos; tiem, kuriem ir blondi mati, viņu gaišums nāk no sēra procesa, kas norisinās matos, no sēra procesa, kas ir īpaši spēcīgs cilvēkiem ar rudiem matiem, un ir jāpiezīmē, ka šīs lietas ir ārkārtīgi interesantas. Es esmu patiešām pazinis cilvēkus, par kuriem varēja teikt, ka viņiem kaut ko nozīmēja tas, ka viņi bija ugunīgi rudi mati. Tur norisinās kāds ārkārtīgi spēcīgs, īsts sēra process, kamēr melnajos matos norisinās samērā spēcīgs dzelzs process. Padomājiet tikai par to, ka tas ir visas cilvēka organizācijas izpaudums. Vienā gadījumā cilvēks pastāvīgi izdala kaut ko tādu, kas ir intensīva degviela, sērs, tā kā viņš caurauž ar to savus matus; citā gadījumā cilvēks izdala dzelzi, kas īstenībā nemaz nedeg, bet ir kaut kas cits. Līdz ar to atklājas dziļa atšķirība starp abiem cilvēkiem attiecībā uz visu viņu organizāciju. Nu, un tas, kas pavisam vispārēji attiecas uz visiem cilvēkiem, tas der individuāli katram cilvēkam attiecībā uz viņa matiem tā, ka jūs pēc matu īpašībām varat iepazīt visu cilvēku. Kā tādā gadījumā lai neiepazīst cilvēku pēc viņa varavīksnenes? Bet te jums jāpadomā par to, ka pie šīm lietām pieder visaugstākās zināšanas, nevis tās muļķīgās zināšanas, kas par varavīksneni ir diagnostiķiem. Tas, protams, ir diletantisms. Tieši pie šīm lietām, kas balstās īstajā pamatā, ceļš ved tikai patiesas izziņas beigās, tāpat, kā pie astroloģijas ceļš noved gara izziņas beigās, kamēr līdz tam tā ir šausmīgi diletantiska. Tas pats attiecas uz hiromantiju un grafoloģiju.

Grafologam ir nepieciešama īstā inspirācija. Tas, kā cilvēks raksta, ir pavisam individuāli; attiecībā uz to var dot lielākais ievirzi, bet tad ir jāsaprot, ka šī ievirze ir pavisam aptuvena. Tātad, ari šeit ir tā, kā es esmu teicis. Te jau nu ir vajadzīga inspirācija, lai ar grafoloģijas palīdzību izdarītu kādus slēdzienus attiecībā uz cilvēku. Grafoloģijai piemīt tā īpatnība, ka pašreizējā cilvēka rokrakstā izpaužas stāvoklis, kādā viņš atradās apmēram pirms septiņiem gadiem. Tas nāk klāt, tā kā tam, kurš grib izdarīt secinājumu par pašreizējo cilvēka stāvokli, ir jāiet apkārtceļā, viņam ir jāizseko visa viņa attīstība. Vispirms viņam jāsasniedz cilvēka iekšējs stāvoklis pirms septiņiem gadiem un tad viņš var, ja viņš var redzēt, ar to, ko viņš uztver kā bijušu pirms septiņiem gadiem, doties ceļā, un tad iegūt pamatīgākas zināšanas nekā viņš iegūst citādi. Tātad, vispār ir gan iespējams arī ar to kaut ko paveikt.

Kaut kas līdzīgs, kā tas ir ar matiem un ar varavīksneni, ir arī ar to, kam pievēršas hiromantija, bet arī šeit jums ir nepieciešama inspirācija nevis pavirši noteikumi, kas parasti tiek pasniegti. Te atkal ir vajadzīgas speciālās, pavisam speciālās dotības, kas var piemist dažiem cilvēkiem, lai varētu izpētīt plaukstas līnijas; tās ir intīmi saistītas ar to, kā cilvēks attīstās. Jūs varat pēc pašu plaukstām salīdzināt, ka izskatās līnijas uz kreisās un uz labās rokas. Parasti dzīvē var redzēt, ka cilvēks ar labo roku raksta un ar kreiso roku nē. Pastāv starpība. Attiecībā uz plaukstas līnijām ir tā, ka uz kreisās plaukstas var redzēt visu cilvēka karmu, ja vien saņem atbilstošu inspirāciju. Uz labās plaukstas var redzēt visu paša cilvēka spējīgumu, ko viņš ir ieguvis šajā dzīvē. Viņa liktenis ir radījis šo Zemes dzīvi, bet viņa cītīgums, viņa [pašapgūtās] spējas ved viņu nākotnē. Visas šīs lietas nav bez pamatojuma, bet ir ārkārtīgi bīstami pārstāvēt tās sabiedrības priekšā, jo te mēs ieejam jomā, kur nopietnība un šarlatānisms ir vistuvākie kaimiņi. Šis tas vel noskaidrosies dabiskā kārtā sakarā ar mūsu iztirzājumiem.

Redziet, mani mīļie draugi, pēc tā, ko es jums esmu pateicis vakardienas stundas beigās, ir jābūt skaidram, ka jau no pasaules norišu dabas izriet, ka būt ārstam nozīmē būt patiesi dziļi morālam cilvēkam. Es esmu jums parādījis, ka īstās zināšanas par kādu dziedinošo līdzekli atņem šim līdzeklim iedarbības spēku attiecībā uz zinošo, ka, tātad, pašās zināšanās par dziedinošajiem līdzekļiem ir kaut kas, kā dēļ attiecīgais [ārsts] izslēdz paša dziedināšanas iespēju ar šo līdzekli. Protams, tīri ķīmiskās zināšanas neko neizslēdz, jo tās jau arī nav nekādas zināšanas. Bet īstās zināšanas to izslēdz.

Tad padomājiet par sekojošo. Cilvēka muskuļu sistēma tiek satverta ar imagināciju, tā tiek izzināta caur imagināciju, kā es vakar esmu parādījis. Cilvēks uzzina, kas muskulī darbojas, pārejot pie tēlaini imaginatīvās izziņas. Bet, ja mēs gribam zināt, kas kādā muskuļveidīgā orgānā var darboties dziedinoši, tad arī terapeitiskai izziņai ir jābūt imaginatīvai. Patiesās atziņas par kādu no iekšējiem orgāniem ir inspiratīvas, tikai tās arī ir īstās atziņas, nevis ķīmiskās atziņas. Tagad pieņemsim, ka jūs zināt, ka kāds dziedinošais līdzeklis kaut kādā veidā iedarbojas uz cilvēka muskuļu sistēmu, un jūs esat ieguvis šīs zināšanas imaginatīvā ceļā. Bet imaginatīvās zināšanas nav tādas, kā cilvēki tās šodien parasti iedomājas. Zināšanas, kuras cilvēki šodien parasti iedomājas, nesniedzas pārāk dziļi cilvēkā, tās nu patiešām pastāv tikai galvā, kamēr jebkādas imaginatīvās zināšanas vienlaicīgi skar cilvēka muskuļu sistēmu. Arī terapeitiskas zināšanas, mani mīļie draugi, ir tādas, ka jūs tas jutāt savos muskuļos. Jums tiešām jāņem šīs lietas nopietni.

Lai jūs mani pilnīgi saprastu, es gribētu pateikt par šo lietu kaut ko paradoksālu, bet šis paradokss ir patiesība. Mana «Brīvības filosofija" ir tikusi maz saprasta tādēļ, ka cilvēki nav pratuši to lasīt. Viņi to ir lasījuši kā jebkuru citu grāmatu, bet mana «Brīvības filosofļja" nav domāta kā citas grāmatas. Mana ,,Brīvības filosofija" vispirms dzīvo domās, bet pareizi pārdzīvotajās domās. Nepārdzīvotās domas, abstraktas, loģiskas domas, kādas šodien pavisam vispārēji pastāv zinātnē, tās tiek pārdzīvotas smadzenēs. Savukārt tādas domas, kādas es esmu izteicis savā ,,Brīvības filosofija" - tagad nāk paradokss - tiek pārdzīvotas ar visu cilvēku viņa kaulu sistēmā. Patiesi ar visu cilvēku viņa kaulu sistēmā. Un es gribētu pateikt kaut ko vel paradoksālāku -tas, protams, ir noticis pašsaprotami, tikai jūs to neesat ievērojuši, jo neesat saskatījuši tur kopsakarību, proti, ja cilvēki ir sapratuši manu ,,Brīvības filosofiju", tad viņi vairākkārt lasīšanas gaitā un it īpaši tad, kad bija to izlasījuši, ir sapņojuši par skeletiem. Tas ir morāli saistīts ar visu ,,Brīvības filosofijas" nostāju iepretī pasaules brīvībai. Brīvība pastāv jau tajā, ka cilvēks, izejot no kauliem, kustina uz priekšu savus muskuļus ārējā pasaulē. Nebrīvais seko savām dziņām un instinktiem. Brīvais vadās pēc pasaules prasībām un vajadzībām, kas viņam vispirms ir jāmīl. Viņam ir jāiegūst zināma attieksme pret šo pasauli. Tas izpaužas kaulu sistēmas īmaginācijā. Iekšēji kaulu sistēma ir tas, kas pārdzīvotās domas tieši pārdzīvo. Tātad, pārdzīvotās domas cilvēks pārdzīvo ar kaulu sistēmu, ar visu savu cilvēku, proti, ar visu savu zemes cieto cilvēku. Ir bijuši cilvēki, kuri gribēja gleznās attēlot manu grāmatu saturu; viņi man ir rādījuši visvisādas lietas. Viņi ir gribējuši paust ,,Brīvības filosofijas" domas tēlos. Ja kāds grib gleznot tās saturu, tad viņam ir jāattēlo dramatiskas ainas, kurās darbojas cilvēciskie skeleti. Tāpat kā pati brīvība ir kaut kas tāds, kā dēļ cilvēkam ir jāatbrīvojas no visa vienkārši instinktīvā, tā arī tas, ko cilvēks pārdzīvo domājot par brīvību, ir kaut kas tāds, kā dēļ viņam ir jātiek vaļā no savas miesas un no savām asinīm. Viņam ir jākļūst par skeletu, jākļūst zemiskam, domām ir jākļūst patiesi zemiskām. Tas nozīmē, ka cilvēkam ir pašam sevi jāizstrādā.

Es to saku, lai jūs redzētu, ka jau parastajā domā parādās kaut kas tāds, kas satver visu cilvēku. Ja no domas pāriet pie imaginacijas, tad savas imaginācijas cilvēks pārdzīvo muskuļu sistēmā. Inspirāciju viņš pārdzīvo līdzi saviem iekšējiem orgāniem. Tikai tad, kad runa ir par inspirācijām, nedrīkst aizmirst teicienu „ naturalia non sunt turpia ", jo zināmos apstākļos visbrīnišķīgākās inspirācijas tiek pārdzīvotas ar nierēm vai ar citiem zemākiem orgāniem. Tātad, augstākās atziņas patiesi pieprasa visu cilvēku, un tas, kurš nezina, ka imaginēšana ir darbs, kas ir viscaur līdzīgs fiziskam darbam, jo tas sasprindzina muskuļus, tas nevar gūt nekādu iespaidu par imagināciju un inspirāciju. Tā kā īstā imaginēšana ir īsts fizisks darbs. Tādēļ jau ari pastāv zināma korelācija starp fizisko darbu un imaginēšanu. Ja es drīkstu minēt kādu personīgu piemēru, tad es esmu vienmēr uzskatījis, ka [manu] imagīnēšanas spēju ir ārkārtīgi veicinājis tas, ka es, būdams zēns, esmu skaldījis malku, lasījis kartupeļus, strādājis ar lāpstu, sējis un tml.. Nūjā, es negribu ar to lielīties, bet tas, ka šādas lietas kādreiz tika darītas, atvieglo muskuļu sasprindzināšanu, lai padarītu vieglāku imaginēšanu, tieši tāpat, kā jūs citādi esat pie kaut kā pieraduši. Tātad, ir labi, ja jūs tieši jaunībā esat sasprindzinājis muskuļus, ja vēlāk gribat imaginēt. Bet, redziet, te nelīdz kustības, kas nav darbs. Spēlēšana īstenībā imaginēšanat neko nelīdz. Es negribu teikt neko pret spēlēšanu kā tādu. Jums tikai jāielūkojas manos pedagoģiskos darbos, lai redzētu, ka man nav nekas pret spēli, bet imaginēšana noved mierā esošo muskuli -jo tam, protams, jānotiek mierā - pie līdzīga pārdzīvojuma, kā īsts fizisks darbs.

Redziet, kad jūs dodaties ārsta ceļos un šeit kopā ar mums iepazīstat visai īpatnējas lietas, jūs sākat saprast kā zināšanas par šiem terapeitiskajiem jautājumiem iesniedzas jūsu muskuļu sistēmā, un tas būs kaut kas tāds, kam būs nozīmējušu karmai. Aplūkosim, piemēram, šādu gadījumu - es tagad gribu uzkonstruēt pavisam ideālu gadījumu: jūs iepazīstat, manis pēc, patieso melno baku terapiju. īstās melnās bakas izsauc ļoti spēcīgu inspirāciju, pat ar intuīciju, un tas, ko jūs Šādā veidā patiesi zināt, mani mīļie draugi, ja jūs esat šajā jomā īstie terapeiti, tas iedarbojas uz jums stiprāk, ja tās ir īstās zināšanas, nekā pote. Tas iedarbojas citā ziņā daudz spēcīgāk, un studējot baku terapiju kā ārsts, jūs jau iepriekš paveiksit sevī dziedināšanu, profilaktiski, un tādējādi padarīsit sevi spējīgus, ja jūs saprotat kopsakarību, bez bailēm, absolūtā mīlestībā iet pie baku slimniekiem. Bet visām šīm lietām ir arī otra puse, ir arī, tā teikt, sava odere, jo, redziet, tas, ko jūs apgūstāt kā zināšanas par dziedinošiem līdzekļiem, ja tās ir īstās imaginatīvās vai inspirētās zināšanas - tām pat nemaz nav jābūt paša imaginācijām, tās var būt arī cita cilvēka uztvertās, un to var ikviens, kā es to vienmēr atkārtoju -, tad tās pat ir īsts dziedināšanas līdzeklis, tās satur sevī dziedinošos spēkus. Ja jums ir ideja par kādu dziedinošo līdzekli, tad tas darbojas, bet tas darbojas tikai tik ilgi, kamēr jums nav bailes. Bailes, protams, ir pretējs pols mīlestībai. Ja jūs ejat pie slimnieka ar bailēm, tad nekāda terapija, ko jūs pielietosit, neko nelīdzēs. Savukārt, ja jūs ejat ar mīlestību, ja jūs varat nedomatpar sevi, ja jūs varat ar visu dvēseli pievērsties tam, kas jums jādziedina, ja jūs varat ar mīlestību dzīvot savās imaginatīvajās, inspiratīvajās atziņās, tad, redziet, līdz ar to jūs nostājaties dziedināšanas procesā nevis kā šāda personiska kvalitāte, nevis kā sevī bailes nesošā zinošā personība, bet gan kā mīlestību nesošā zinošā personība, tā kā medicīna tiks ievadīta morālajā jomā ne tikai no ārpuses, bet arī no iekšpuses.

Un tā tieši uz medicīnas jomu augstā mērā attiecas tas, kas faktiski attiecas uz visām jomām, kurās runa ir par garīgo izziņu, proti, lai tajā darbotos, ir jāattīsta drosme. Jūs zināt, ka drosme ir tas, kas aptver mūs no visām pusēm. Gaiss ir ilūzija, īstenībā tā ir drosme, kas aptver mūs no visām pusēm. Ja mēs gribam dzīvot pasaulē, kurā mēs elpojam, mums ir vajadzīga drosme. Ja mēs esam kaut kādā ziņā gļēvi, mēs nedzīvojam ar pasauli, mēs izslēdzam sevi no tās, tad mēs elpojam tikai šķietami. Tas, kas jums pirmām kārtām ir nepieciešams medicīnas studijām, ir drosme, ir dziedināšanas drosme. Tas patiesi ir tā: ja jums ir dziedināšanas drosme iepretī kādai slimībai, tad tā jau ir pareiza orientācija, kas arī deviņdesmit procentos gadījumu atvedīs pie pareizā. Tas ir vienkārši tā, ka šīs morālās kvalitātes visintīmākajā veidā ir saistītas ar dziedināšanas procesu. Tādēļ būtu jābūt tā: pirmajam mediķu kursam ir jāaptver tas, ko es esmu izklāstījis pirmajās trīs stundās: radīt pamatu vairāk vai mazāk ar dabas un cilvēka izziņu, ar kosmosa un cilvēka izziņu. Tad otrais kurss: ezoteriski iedziļināties medicīnisko spēku darbībā, aplūkot medicīnu tā, kā es to esmu darījis ceturtajā stundā un kā es runāšu rīt. Tad jānāk pēdējam kursam, kas nodarbosies galvenokārt ar to, ka aplūkos terapeitiskus jautājumus saistībā ar pareizo ārstu morālo spēju attīstīšanu, jo vienam ir jānes otrais. Ja pēdējā kursā tiks sasniegta šāda morālā kvalifikācija, tad slimības patiesi kļūs ārstam par kaut ko pretēju tam, kas tās ir viņa pacientiem. Tās kļūs viņam par kaut ko, ko viņš mīl, bet nevis tā, ka viņš tās kops un lolos, lai slimnieks pēc iespējas ilgāk paliktu slims, bet gan, ko viņš mīl tādēļ, ka slimība sasniedz savu jēgu tikai tad, kad tā ir izdziedināta. Ko tas nozīmē?

Redziet, mani mīļie draugi, būt veselam nozīmē nest sevī garīgās kvalitātes, tā sauktās normālās garīgi-dvēseliskās kvalitātes. Savukārt, būt slimam, nozīmē faktiski būt kādas garīgas kvalitātes ietekmētam. Es, protams, zinu, ka, ja kāds no mūsdienu gudrajiem izdzirdētu to, ko es tagad saku, viņš teiktu: Re, kā, tagad nāks vecā apsēstības mācība. Nu, jā, tikai vispirms būtu jānoskaidro, vai vecā apsēstības mācība ir sliktāka pārjauno; kas ir labāk: kad cilvēks tiek apsēsts ar gariem, vai ar baciļiem. Tas ir kaut kas tāds, kā vērtība vēl būtu jāizpēta. Modernie mediķi visās savās mācībās atzīst kādu apsēstību, tikai viņu saprašanai ir piemērotāk mācīt kādu materiālistisku apsēstību, īstenībā tad, kad cilvēks ir slims, viņā ir kāda garīga kvalitāte, kuras parastajā dzīves gaitā viņā nav. Bet tā ir garīga kvalitāte.

Atkal man ir jāizsaka kāds paradokss. Pieņemsim, ka jūs gribat izzināt -tas, par ko es tagad runāju, ir pavisam reāls fakts -, kāda kopsakarība pastāv starp to, kas ir Zodiaka aplī: Auns, Vērsis, Dvīņi, Vēzis, Lauva, Jaunava, Skorpions, Strēlnieks, Mežāzis, Ūdensvīrs, Zivis. (8.tāfele) Katrā ziņā pastāv milzīga atšķirība starp šiem septiņiem zvaigznājiem (augšā) un šiem pieciem zvaigznājiem (apakšā). Ja jūs paceļaties pie imaginācijas, tad jūs saņemat šiem septiņiem zvaigznājiem šeit kosmosā kādu būtni, kas izskatās vīrišķa, šiem pieciem zvaigznājiem - būtni, kas izskatās sievišķa, tā kā imaginatīvā redzējumā pār Zodiaka apli slēgtā čūskas formā patiesi izplatās vīrišķi-sievišķais elements. Šo imagināciju nevar saņemt neviens, kurš neizdara sekojošo. Padomājiet par bakām, šī slimība izpaužas fiziskās miesas simptomos. Bet iedomājieties, ka cilvēks būtu spējīgs uz sekojošo. Iedomājieties kādu baku slimnieku, kuram viņa astrālajā miesā un viņa Es-organizācijā būtu tik daudz spēka, lai visu baku slimību šodien izvilktu ārā un pārdzīvotu to tikai astrālajā miesā un Es tā, ka viņa fiziskā un ēteriskā miesa momentā kļūtu veselas. Pieņemiet hipotētiski, ka tā tas būtu. Tas, ko es šeit esmu aprakstījis, nevar notikt, bet, ja jūs gribat tikt pie šīs imaginācijas, jums ir jāpārdzīvo tas, ko es šeit esmu hipotētiski parādījis attiecībā uz bakām, jūsu fiziskai un ēteriskai miesai neuzņemot sevī šo slimību. Jums ir jāpārdzīvo bakas astrālajā miesā un Es-organizācijā, brīvi no fiziskās un ēteriskās miesas. Tas nozīmē, ka jums garīgi jāpārdzīvo fiziskās slimības korelāts. Bakas, mani mīļie draugi, ir fizisks tā stāvokļa attēls, kādā atrodas Es-organizācija un astrālā miesa, kad jums ir šāda imaginacija. Tagad jus sapratīsit, ka baku gadījumā vienkārši pašā cilvēkā notiek šī ietekme, no kuras garīgajā izziņā rodas debesu imaginacija.

Te jūs redzat, cik cieši slimība ir saistīta ar garīgo dzīvi, nevis ar fizisko miesu; slimība ir cieši saistīta ar garīgo dzīvi. Slimīgs stāvoklis ir fiziskā garīgās dzīves imaginacija, un tā kā fiziskā imaginacija tur atrodas nelikumīgi, jo tā nedrīkst atdarināt zināmus garīgus procesus, tādēļ zināmos apstākļos tas, kas garīgajā pasaulē ir visaugstākais, fiziskajā organizācijā kļūst par slimību.

Tātad, slimība ir jāsaprot tā, ka sev jāsaka: Ja, pateicoties dažām lietām, kuras mēs aplūkosim rīt, zināmas garīgas būtnes nevarētu tikt novilktas lejā, kur tās neiederas, tad to nebūtu arī garīgajā pasaulē. Līdz ar to kļūst skaidrs, cik ļoti īstā garīgā izziņa ir radniecīga slimībai. īstenībā, izzinot garīgo, cilvēks jau izzina slimību. Viņš nemaz nevar citādi. Ja cilvēkam reiz ir šī debesu imaginacija, tad viņš zina, kas ir bakas kā slimība, jo tā ir tikai fiziskā tā projekcija, ko cilvēks pārdzīvo garīgi. Principā tā tas ir ar zināšanām par visām slimībām. Gribētos teikt, ka, ja debesis, vai, dabiski, arī elle pārāk spēcīgi satver cilvēku, tad viņš saslimst; ja tās satver tikai viņa dvēseli un viņa garu, tad viņš kļūst vieds, vai gudrs, vai saprotošs.

Šīs ir lietas, mani mīļie draugi, kuras jums ir dvēseliski jāsagremo. Tad jūs redzēsit, kāds uzdevums ir antroposofijai iepretī ārstu darbam, jo antroposofija tieši rāda, kādi ir pareizie dievišķie slimību pirmtēli, un ka slimības ir to dēmoniskie attēli. Tas var vest jūs arvien dziļāk izziņā, kas ir patiesi meklējama uz antroposofijas pamata. Tas šodien ir nepieciešams kā medicīnisko studiju reforma.

8. LEKCIJA

Dornaha, 1924.gada 9. janvāris

Mani mīļie draugi!

Šeit, protams, ir iespējams tikai aforistiski norādīt uz dažām lietām, ar kurām jums ar laiku šādā vai tādā formā būs jānodarbojas precīzāk, ja tas, ko jūs šeit esat pārdzīvojuši, radīs atbilstošu turpinājumu, jums uzturot saikni ar Gēteānuma ierosināto medicīnisko kustību.

Pirmām kārtam ir jāuzsver, ka pats par sevi ir saprotams, ka nedrīkst dziedināt pret karmu. Tam faktam, ka pret karmu tieši nevar dziedināt, ir jābūt vienam no ārsta nostājas būtiskajiem principiem. Patiešām, jau izjūtot pasu pirmo vēlēšanos dziedināt, ārsta uzmanībai ir jāvēršas divos virzienos. Viens ir neuzvaramā kannas griba. Šī karmas griba ārstam ir vajadzīga pirmām kārtām pašam priekš sevis, jo jūs esat redzējuši, mani mīļie draugi, ka tas, ko viņš pielieto savu pacientu ārstēšanai, noteiktā veidā zaudē savu iedarbības spēku uz viņu pašu. Protams, tas var atkal tikt pārvērsts tādējādi, ka iedarbosies arī un viņu, bet sākumā jūsu zināšanai pietiek ar to, ko es par to esmu pateicis. Protams, arī ārsts paliek atkarīgs no savas karmas attiecībā uz savu veselību vai slimošanu. Bet tieši tad, kad šis noskaņojums, par kuru es esmu runājis, ir radīts, ja terapeitiskas zināšanas ieiet tik dziļi cilvēka dvēselē, kā es esmu parādījis, tad var teikt, ka karmiskā apziņa arvien vairāk pāriet tīrā karmiskā atklāsme. Karmai ir savas divas puses. Jums karma jāaplūko tādējādi, ka vispirms tas, kas izpaužas kā jūsu liktenis, jāattiecina uz tuvāko no jūsu iepriekšējām cita citai sekojošajām Zemes dzīvēm. Karma pauž to, ko ir atnesušas iepriekšējās Zemes dzīves, taču konkrētā situācija tomēr ir šāda: jums ir jādomā arī par karmu piektajā, sestajā no sekojošajām Zemes dzīvēm, tajā Zemes dzīvē, kas, sekos pašreizējai dzīvei kā piektā, sestā. Tad tas, kas notiek pašlaik, būs notikums, tad jums galu galā būs rezultāts. Ja jūs pareizi izdomāsit šo domu līdz galam, tad jums kļūs skaidrs, ka karma ir arī kaut kas topošs, ka tas, kas notiek pašlaik, pievieno kannai šo vai to. Droši var teikt, ka mēs ar saviem darbiem pagriežam savu karmu vienā vai cita virzienā. Fatālists nekad nevar kļūt par tādu, kurš saprot karmu.

Viens virziens ved pie karmas. Tas piešķir stiprumu un drošību dzīvē, tas piešķir stingru pozīciju, atrašanās vietu. Savukārt otrs virziens norāda uz to, ka jums ir jābūt absolūtai gribai dziedināt. Šī griba nekad nedrīkst piedzīvot nekādu ierobežojumu vai traucējumu. Tai vienmēr un bez atlikuma jādarbojas terapeitiski, proti, tiktāl, ka jūs varat sev teikt: Es darīšu visu, pat ja pēc manām domām slimnieks nav ārstējams. Jums šis viedoklis jāapspiež un jādara viss, lai viņu izārstētu. Tas ir tikai aforistiski iezīmēts.

Šodien svarīgākais būs tas, ka mēs turpināsim ezoteriski aplūkot to, kas var modināt dvēseles spēkus medicīnas studijām, un te jums ir jādomā par to, ka faktiski, kad runa ir par ārstu, arī ezoteriskiem apcerējumiem ir jāpieņem speciāla forma. Ārsts vienkārši nevarēs aplūkot lietas tā, kā tās tiek aplūkotas parastajā dzīvē un kā tas šodien tiek darīts arī parastajā zinātnē. Zinātne neapelē pie īpašiem dvēseles spēkiem, kuru cilvēkam parastajā dzīvē nav, tā rīkojas tieši pretēji: tā piešķir visu uzmanību tam, lai tik neuzrunātu šādus dvēseles spēkus. Bet ar parastajiem uzskatiem nevar panākt, lai kāda substance vai kāds pasaules process atklātu tajā slēpjošos dziedinošos spēkus. Dziedinošie spēki, kas slēpjas dažādās lietās, atklāsies, ja tiem tuvosies ar noteiktiem uzmodinātiem dvēseles spēkiem. Tagad nojums būs atkarīgs soli pa solim Šos spēkus uzmodināt, lai lietas uzrunātu jūs tādējādi, ka tās caur jums, caur jūsu ārsta darbību varētu palīdzēt cilvēkam. Bet tam ir nepieciešams, lai tas, par ko es šajās dienās vairākkārt esmu runājis kā par ārsta noskaņojumu vai nostāju, tiktu vēl daudz, daudz vairāk padziļināts jūsu dvēselē.

Vispirms es gribētu aplūkot kaut ko vienkāršu tā, kā tam ir jānotiek medicīnas studijās. Šeit lieta izskatīsies aforistiski, bet, kad tam būs pietiekami laika, tad tā neizskatīsies aforistiski, tā pašsaprotami attīstīsies medicīnas studenta dvēselē.

9. tāfele

Paskatieties uz to, kas jums atklājas kaulainajā galvaskausa vākā ka forma. Mēs varam shematiski uzzīmēt šo kaulaino galvaskausa vāku. Skatieties uz to, kas jums kā forma atklājas kaulainajā galvaskausa vākā, un salīdziniet to ar to, kas jums atklājas, kad jūs skatāties uz kādu stobra kaulu, teiksim, augšstilba kaulu - es to shematiski iezīmēšu. Šīs lietas nav tur vienas pašas, bet gan kaulaino galvaskausa vāku apskalo daudzveidīgi fiziski spēki. Arī stobra kaulam ir daudzveidīgi spēki, bet, kad jūs skatāties uz šo stobra kaulu, tad tas nekad neatklās jums savu būtību citādi, kā jums to aplūkojot saistībā ar pasaules visumu. Tagad iedomājieties, šeit ir stobra kauls; tā spēki iet tam gareniski cauri un būtībā tad, kad cilvēks ieņem viņam uz Zemes piemītošo stāvokli, tie turpinās Zemes centra virzienā. Bet tas nav tas būtiskais. Būtiskā stobra kaula īpašība ir tā, ka tas šos spēkus ierindo Zemes centra saistībā ar Mēnesi. Tātad, tas, kas ieņem tādu stāvokli kā augšstilba vai augšdelma stobra kauls, kā arī atbilstošā stāvoklī esošais muskulis, tas ir īstenībā ierindots, iekļauts spēkos, kas saista Zemi ar Mēnesi. Jūs varat to iedomāties šādi; Šeit jums ir Zeme, no Zemes spēki kvēlo augšup pie Mēness, un šajos spēkos ir iejūgts viss, kas atrodas, teiksim, augšstilba kaula stāvoklī, kad cilvēks stāv vai iet. Turpretī tas viss, kas atrodas galvaskausa vāka stāvoklī, ir sakļauts ar Saturna kustību.

(9. tāfele)

Tur valda Saturna apgriešanās spēki tā, ka var teikt: cilvēks tiek veidots no apakšas uz augšu, pateicoties Zemes saiknei ar Mēnesi; viņš tiek noslēgts, pateicoties tam, kas piemīt Saturna apgriešanās spēkam, bet abi spēku veidi darbojas pretēji cits citam. Ja jūs skatāties uz pirmajiem spēkiem, uz tiem, kas darbojas kopsakarībā starp Zemi un Mēnesi, tad tajos spēkos atrodas viss, kas piešķir cilvēkam viņa plastisko formu, kas cilvēku plastiski uzbūvē. Gribētos teikt, ka šie spēki darbojas kā slepenais tēlnieks, kurš plastiski uzbūvē cilvēku, kamēr šie spēki, kas iet šādi, pastāvīgi veic noārdīšanu. Te materiālais, kas plastiski uzbūvē cilvēku, pastāvīgi tiek atkal izkaisīts. Tātad, kad jūs nogriežat

Raugi sava dvēsele

Spīdumspēku Jūti savā ķermenī

Smagumvaru Spīdumspēkā

Staro Gara Es Smagumvarā

dzīvo Dieva Gars. Taču nedrīkst

Spīdumspēks Satvert

Smagumvaru Un arī smagumvarā

Pārņemt spīdumspēku Jo ja spīdumspēks

Satver smagumvaru Un ja smagumvarā

Ietriecas spīdumspēkā Tad dvēsele un ķermenis

sasaistās pasaules maldos Un nokļūst postā

sev kādu nagu, tad jūs ar savām šķērēm esat Saturnā. Kad jūs ēdat, tad komponente, kas iet virzienā prom no Zemes, rāda uz Mēnesi. Visi spēki Mēness virzienā uzbūvē. Visi spēki, kas ir vērsti Saturna virzienā, izkaisa cilvēku, un šajā mijiedarbībā starp izkaisīšanu un plastisko uzbūvi atrodas cilvēka dvēsele, atrodas cilvēka gars. Tajā viņi atklājas.

Tagad tas, kas ir ārā, un tas, kas ir cilvēkā, kas ir saistīts ar ētermiesu, tas ir saistīts ar šiem perifēriskajiem spēkiem. Saistību ar šiem uzbūves spēkiem noteiktā ziņā izrāda sudrabs, tā kā, ja jūs ievērojat, ka cilvēkā noārdīšanas spēki ņem virsroku pār uzbūves spēkiem, tad parasti jūs varat koriģēt šo veidošanu ar kaut kādām zālēm, kurās ir sudrabs. Bet ja jūs ievērojat, ka pārspīlēti darbojas uzbūves spēki, ka tie sasaista cilvēku viņa veidolā, tā teikt, kavējot izkaisīšanās procesu, tad jūs vienmēr vērsīsities pie līdzekļiem, kuriem ir saistība ar Saturnu, pie līdzekļiem, kas tiek gatavoti no svina; tā kā, zinot, kā cilvēks ir uzbūvēts, var gūt ieskatu tajā, kā ir jāizturas vienā vai citā gadījumā.

Tagad runa ir par to, lai nonāktu pie šāda aplūkošanas veida. Redziet, mani mīļie draugi, patiesā pasaule, gara pasaule ir tāda, ka īstenībā par tās atrašanās vietu cilvēki vienmēr attaisnoti ir teikuši, ka tā esot viņpus kāda Sliekšņa un cilvēks stāvot šaipus Sliekšņa. Tādēļ, lai tiktu pie patiesās izziņas, pie patiesās pasaules konstitūcijas izpratnes, cilvēkam ir nepieciešams šo Slieksni pārkāpt. Tepat ir jāsaka, ka vispār cilvēkam ir bīstami tā vienkārši pārkāpt Šo Slieksni tādēļ, ka, ja cilvēks savus parastos jutekliskos uzskatus caurstrāvo ar domām, kādas viņam ir parastajā dzīvē, un pārnes tos līdzi garīgajā pasaulē viņpus Sliekšņa, tad tādēļ, ka viņš spriež par lietām viņpus sliekšņa tāpat, kā viņš aplūko lietas un spriež par lietām šeit, viņš izsauc savas garīgās acs priekšā maldīgu ainu, patiesi iluzoru ainu. Un tādēļ uz Sliekšņa atrodas tā garīgā būtne, no kuras mēs varam iemācīties, ka mums ir vajadzīgi pavisam citi jēdzieni, kad mēs pārkāpjam slieksni, ka maldu aina paralizē mūs attiecībā pret dzīvi, ja mēs pārejam garīgajā pasaulē ar saviem parastajiem, no jutekliskās pasaules aizgūtajiem jēdzieniem. Šis Sliekšņa sargs īstenībā ir brīdinātājs par to, ka vispirms ir jāapgūst idejas, kuras mums ir vajadzīgas garīgajā pasaulē. Parasti cilvēki netic, ka jēdzieni, kas ir derīgi garīgajā pasaulē, ārkārtīgi atšķiras no jēdzieniem, kas ir derīgi fiziskajā pasaulē. Piemēram, fiziskajā pasaule daļa vienmēr ir mazāka par veselo. Tā ir aksioma. Garīgajā pasaulē tas tā nav. Tur daļa vienmēr ir lielāka par veselo. To var iemācīties saprast uz cilvēka piemēra. Ja pieņem kādu spēku, kas piemīt cilvēkam, kad viņš, piemēram, būvē no minerālām vielām savu miesu, un tad spēku kopsakarību, kas piemīt kādai vīna daļai, tad iepretī kosmosam tas, kas veido orgānus, tātad, cilvēka daļa, ir būtiski lielāks nekā viss cilvēks. Jūs nevarat tā vienkārši iztēloties to, kas ar šo teikumu ir izteikts: daļa ir lielāka par veselo, jo jūs esat pieraduši pie jutekliskās pasaules, taču kas attiecas uz pārjuteklisko pasauli, tad tas ir viscaur tā. Tādēļ ir jāiemācās atzīt iespēju, ka garīgajā pasaulē daļa var būt lielāka nekā veselais. Visa mūsu mehānika un fizika neder pārjutekliskajai pasaulei, bet gan tieši kaut kam pretējam. Šeit jutekliskajā pasaulē taisne ir īsākais ceļš starp diviem punktiem. Garīgajā pasaulē tas ir garākais ceļš tādēļ, kāja cilvēks [tajāj rīkojas pa taisno, tad viņam ir jāpārvar visvairāk šķēršļu. Jebkurš cits virziens ir īsāks nekā taisnais. Ir viscaur jābūt skaidrībā par to, ka, ja cilvēks grib nokļūt garīgajā pasaulē, tad viņam ir vajadzīgi jēdzieni pretēji tiem, kas parasti tiek lietoti fiziskajā pasaulē, lai viņam nebūtu jāsamulst ieejot garīgajā pasaulē. Tam ir nepieciešama drosme. Ir jābūt drosmei pārkāpt garīgo Slieksni, burtiski pārlekt pāri bezdibenim. Ja cilvēks izpilda visu, ja viņš ieiet garīgajā pasaulē, noiet gar Sliekšņa Sargu un nonāk viņpusē, ja viņš to pārdzīvo dvēselē un garā, apzināti pārdzīvo astrālajā miesā un Es, tad viss ir labi. Bet ja cilvēks to neizdara tīri Es iekšienē un astrālajā miesā, tad rodas maldi, un kad šis maldu darinājums iedur atpakaļ cilvēkā, tad no tā rodas slimība. Vienmēr, kad cilvēks ir slims, tad īstenībā viņā ir Sliekšņa sargs, tikai kā sava veida dēmoniskais viņa attēls.

Es atkal nonācu pie dēmoniskā, par ko man jau nācās runāt. Kas ir tā cēlonis? Tā cēlonis ir, lūk, kas: Ja uz cilvēku skatās, izejot no parastajiem uzskatiem, tad viss sajaucas sava starpā. No vienas puses pastāv cilvēka Es un astrālā miesa, no otras puses pastāv ēteriskā un fiziskā miesa, un tas viss darbojas raibā jucekli, ja uz cilvēku skatās šādi. Pirmām kārtām svarīgi ir iemācīties atšķirt cilvēkā to, kas viņā ir dvēselisks, no tā, kas viņā ir ķermenisks. Kad dvēsele ir ķermenī un jūs aplūkojat cilvēku, tad dvēsele neparādās tāda, kāda tā ir īstenībā. īstenībā dvēsele patiešām ir gaisma. Jums arvien vairāk būs jāatskārš, ka dvēsele Ja to aplūko atšķirti no miesas, ir gaisma. Tā pieder pie tā, kas to aptver kā elements, kā ēterisks elements, proti, pie gaismas. Cilvēka dvēsele viscaur iederas gaismas valstībā. To redz pareizi, ja to redz gaismas apņemtu.

Turpretī ķermenis pieder smagumam. Es esmu parādījis, kā smagums tiek pārvarēts, kā smadzenes kļūst daudz vieglākas, kad tās tiek pārdzīvotas ārpusē. Bet fiziskais ķermenis savā veidojumā, ja mēs uztveram tā būtību, tas pieder pie smaguma. Tieši tāpat, kā jūs ar ķīmisko analīzi izdalāt no ūdens ūdeņradi un skābekli, tāpat, ja jūs gribat aplūkot cilvēku atbilstoši viņa būtībai, jums viņš ir jāsadala dvēselē ar tās spīdumspēku un ķermeni ar tā smagumvaru.

Šīs divas būtnes: dvēsele ar tās spīdumspēku un ķermenis ar tā smagumvaru, ir juceklīgi iebīdīti viens otrā, ja mēs tos aplūkojam ar parastajām acīm. Un tā kā tie ir juceklīgi iebīdīti viens otrā, tad pēc ķermeņa nevar redzēt, vispār pēc cilvēka nevar redzēt, kur ir slimības būtība. Ja jūs iekārtojat savu dvēseli tā, lai tā varētu raudzīties uz cilvēku tādējādi, ka slimība var tai atklāties, un ja jūs tādējādi nonāksit pie tā, kā slimība var atklāties, tad pakāpeniski, aplūkojot sudrabu, aplūkojot svinu, jūs atskarsit, kādi dziedinošie spēki tajos slēpjas. Bet jums ir jāņem medicīniskā dzīve šausmīgi nopietni, un šī medicīniskā dzīve patiešām jāizveido savā dvēselē tik spēcīgi, lai jūs, pateicoties šai meditatīvajai dzīvei, redzētu pasauli citādi, lai jūs iemācītos saprast pasauli citādi. Tas ir tas, kādēļ es jums gribētu iedot līdzi to, kas, pareizi meditēts, mani mīļie draugi, un tas tiks pievienots vēl kaut kam citam, novedīs jūs pie tā, lai iegūtu tādu attieksmi pret speciālām substancēm, kādas pašām šīm substancēm ir pret veselo un slimo cilvēku. Jums tikai tas, ko es tūlīt uzrakstīšu uz tāfeles (Šī tāfele nav saglabājusies), jāaplūko savā dvēselē kā kaut kas modinošs attiecībā uz to, ka tas, ko jūs redzat no cilvēka parastajā dzīvē, nav īstenība, bet gan īstenība ir tas, ko jūs redzēsit, ja atdzīvināsit savu dvēseli ar šo vardu saturu; tad jūs redzēsit patieso cilvēka būtību ar visām tai piemītošajām attiecībām.

Līdz šim es esmu runājis tā, ka jūs varat aptvert cilvēku vispār viņa attiecībās ar kosmosu. Šodien es gribētu ierakstīt jūsu dvēselēs to, kas padarīs jūs spējīgus paņemt mazu zelta gabaliņu un šo zeltu meditatīvi aplūkot. Es sadauzu to plānā plāksnē un, kad es skatos tai cauri, es redzu to zaļganu. Tā izskatās zaļgana. Tādēļ, ka tā izskatās zaļgana, tā modina manā dvēselē tādu pašu iekšēju pārdzīvojumu, kādu modina zaļā pļava, zaļais Zemes augu paklājs, un nevis pēc kaut kādas nejaušas analoģijas, bet tieši tādēļ, ka es tuvojos šai zelta plāksnītei ar dziļākiem savas dvēseles spēkiem. Bet tādēļ, ka es ar saviem dvēseles spēkiem pareizi iedziļinos mazajā caurspīdīgi mirdzošajā zelta plāksnītē, tiek uzmodināts arī pretējs dvēseles spēks. Un, ja man te ir zaļgani mirdzošā zelta plāksnīte un [ja, aplūkojot to,] es pēc tam raugos visur apkārt, tad man rodas iespaids - nevis kā fizioloģiskais fiziķis saka, tikai kontrastains iespaids, bet gan šajā kontrastainajā iespaidā ir visa pasaule -, man rodas iespaids, ka visa pasaule mirdz, es redzu visu pasauli mirdzam man visapkārt matēti sarkanīgajā, zilgani-sarkanīgajā gaismā. Tajā mirklī es zinu, ka šajā mazajā zelta gabaliņā ir visa pasaule. Šis mazais zelta gabaliņš, kas ir man rokā, kas šeit zaļgani mirdz, īstenībā ir vesela sfēra. Tā ir sabiezējusi šajā mazajā atomistiskajā gabaliņā. Ja man ir zelta gabaliņš, tad tas nemaz nevar būt citādi, proti, ka tas nebūtu visa sfēra, ka tas nebūtu mezgla punkts no kādas sfēras, no veselas sfēras, tā kā es zināmā mērā mācos dzīvot kādas sfēras zili-sarkanajā, zili-violetajā elementā. Kad jūs vēlāk iepazīsit arī citas zelta īpašības, jūs varēsit Šīs citas zelta īpašības dzīvi saistīt ar to, ko jūs saņēmāt Šādā dvēseliskajā redzējumā. Piemēram, tādu pazīstamu zelta īpašību, kā to, ka zelts necieš savienojumu ar skābekli, jūs pārdzīvosit pamatīgāk, principiālāk, jo jūs sev teiksit: Cilvēks dzīvo, pateicoties tam, ka viņam ir skābeklis; viņš dzīvo tādēļ, ka viņam ir skābeklis un ka viņš šo skābekli pastāvīgi pārstrādā. Ēteriskajā miesā, kā jūs redzējāt, viss ir citādi; tā ir radniecīga tam, kas nav noenkurots fiziskajā miesā. Zelts ir tādēļ radniecīgs ēteriskajai miesai, ka tas necieš sevī saistību ar skābekli, tā kā, tieši pateicoties šai savai īpašībai, zelts darbojas dziedinoši ēteriskajā miesā pret visu to, ko skābeklis, piemēram, var izraisīt fiziskajā miesā. Tādēļ zelts ir zināmā mērā dziedinošais līdzeklis, kas var pareizi darboties no cilvēka centra. Pateicoties šim mirdzošam iespaidam matēti sarkanajā gaismā, jūs saņemat patiesību, kas slēpjas teicienā: Zelts ir Saule. Tas ir viscaur Saule. Lūk, te jums ir šis viens mezgls, kas šeit vienkārši norāda uz to, ka pasaules telpā zelts ir Saule un ka zelts-Saule ir radniecīgs ēteriskajai miesai.

Redziet, ar tādiem apcerējumiem jūs nonāksit pie tām substanču īpašībām, kas ir vajadzīgas terapijai. Bet jūs pie tā nonāksit tikai tad, ja ņemsit nopietni, nevis ārēji, bet gan kā pastāvīgu iekšēju dvēseles aicinājumu, šos vārdus:

Raugi savā dvēsele Spīdumspēku

Jūti savā ķermenī

Smagumvaru

Tam patiesi jākļūst par vingrinājumu. Jums ir jāprot vingrināties tā, it kā jūsu dvēsele kļūtu par kaut ko tādu, kas patiesi plūst tālumā, plūstoša gaisma, spīdumspēks, un it kā jūsu ķermenis varētu kļūt par kaut ko, kas pats ar savām ilgām pēc smaguma saistās ar Zemes iekšieni. Jums patiešām iekšēji jāpārdzīvo šis ārkārtīgais pretstats, tad jūs atdalāt dvēseli no miesas, dvēseli no ķermeņa,

kas ir jāatdala. Tad tas iet tālāk

Spīdumspēkā

Staro Gara Es

Tikai tā jūs sapratīsit veselo, jo tad cilvēka Es kļūst par iekšēju dvēseles

pārdzīvojumu. Tādējādi jums ari jāsaprot tēls, ka pasaules visumā starojošajā dvēselē, uz āru spīdošajā dvēselē izaug starveidīgais Es.

Tagad iepriekšējam jums ir jāpievieno Šis:

Smagumvarā

dzīvo (burt. spēko) Dieva Gars.

Patiesi, nevis kā par kādu triviālu tēlu, mani mīļie draugi, bet gan kā par kaut ko, kas atbilst dziļai patiesībai, senāko laiku cilvēki vienmēr ir runājuši par to, ka cilvēka ķermenis ir Dieva templis. Tikpat patiesi, kā tas, ka dvēselē, kad tā ir pie apziņas, Es ir valdošā instance, tikpat patiesi ir tas, ka ķermenī valdošā instance ir Dievs. Jūs nedrīkstat uzrunāt savu ķermeni kā savējo, jo ķermenis nepieder cilvēkam, tas pieder Dievam. Tā gan ir, ka no dievišķajiem spēkiem izaug cilvēka ķermenis, bet viņam pieder tikai tajā esošā dvēsele, tā kā savos ķermeniskajos instrumentos jums patiešām jāredz Dieva templis.

Un ir ārkārtīgi svarīgi zināt:

- Dvēseles

Spīdumspēkā

Staro Gara Es

Smagumvarā

dzīvo Dieva Gars

Dzīvo (spēko) cilvēka ķermenī tieši tā, ka Es dzīvo cilvēka dvēselē. Un tagad nāk kaut kas svarīgs:

Taču nedrīkst

Spīdumspēks Satvert

Smagumvaru

Kad cilvēks guļ, tad jums ir tāpat skaidrs, ka viņa dvēsele ir šķirta no ķermeniski-miesiskā organisma. Tie viņam ir šķirti. Tad dvēsele nesatver ķermeni. Bet arī tad, kad cilvēks ir nomodā, ir jābūt tā, ka, lai ari Es un astrālā miesa ienirst fiziskajā un ēteriskajā miesā, tad tomēr, lai spīdumspēks un smagumvarā būtu zināmā mērā iekšēji šķirti. Nedrīkst būt tā, ka no spīdumspēka un smagumvaras izveidotos viena komponente; iekšēji tiem jābūt šķirtiem. Tie nedrīkst mehāniski sajaukties vai pat iekšēji savienoties. Tiem ir jādarbojas blakus vienā un tai pašā telpā: ķermeņa smagumvarai - lejup, dvēseles spīdumspēkam - augšup. Tādēļ ir

svarīgs šis teikums:

Taču nedrīkst

Spīdumspēks

Satvert

Smagumvaru Un arī smagumvara

Spīdumspēku

Tas ir tikai pretstats. Tātad, realitātē, mani mīļie draugi, cilvēkā ir jāpastāv tam, atšķirti jāpastāv tam, ko mūsu ārējā jutekliskā izziņa pastāvīgi sajauc. Ja jūs aplūkojat cilvēku ārēji, izzinot viņu jutekliski, tad viņā viss ir juku jukām. Ja cilvēks būtu tas, ko viņā parasti redz, tad viņš vienmēr būtu slims. Cilvēks var būt vesels, bet mūsu uzskats, mūsu jutekliskais cilvēka redzējums vienmēr ir slimība. Cilvēku vienmēr redz kā slimu, bet tā, protams, ir māja, ilūzija, jo savā patiesajā būtībā cilvēks nekad nedrīkst būt tāds, kādu viņu parasti redz. Patiesajā būtībā spīdumspēks un smagumvara nedrīkst tikt sajaukti. Tiem ir jāpastāv iekšēji atšķirti. Nedrīkst būt tā, kā tas ir ar ūdeni, kur ūdeņradis un skābeklis veido ķīmisku savienojumu un īstenībā paši par sevi pazūd. To cilvēkā dara tikai jutekliskais uzskats; tas ir īstenojis to banalitāti, ka pieņēmis ķīmiskus priekšstatus un aplūko cilvēku tā, it kā viņš būtu spīdumspēka un smagumvaras savienojums. Tie ir šķirti, un tiem ir jāpaliek šķirtiem tā, it kā ūdenī ūdeņradis un skābeklis vienmēr paliktu tajā šķirti, neskatoties uz to, ka tie ir viens otrā.

Jo ja spīdumspēks

Satver smagumvaru

- tātad, spīdumspēks patiesi ieiet smagumvara iekšā -

Jo j a spīdumspēks

Satver smagumvaru Un ja smagumvara

Ietriecas spīdumspēka

Tad Dvēsele un ķermenis

saistoties pasaules maldos Nokļūst postā

- posts ir slimība.

Kā jau teikts, jums tādas lietas, kā šī, ir jāņem pavisam nopietni, tik nopietni, lai tas veidotu jūsu miesu, lai jūs patiesi varētu aplūkot cilvēku pēc viņa spīdumspēka un smagumvaras un lai jums būtu sajūta, ka abi, satverot viens otru, ir ienaidnieki. Slimībā tie satver viens otru. Kad spīdumspēks satver smagumvaru, tad rodas ķermeņa slimības; kad smagumvara ietriecas spīdumspēka, rodas tā sauktās dvēseles slimības. Padomājiet, kas tur notiek. Padomājiet, ka ķermeni dzīvo Dieva gars. Ja tagad spīdumspēks satver smagumvaru, tad cilvēks nelikumīgi piesavinās Dievu, Dievu sevī.

Lūk, ja jūs šīs lietas pārdomāsit, izjutīsit ar nepieciešamo morālo spēku un tad to, ko būsit izjutuši, īstenosit ar savu gribu, tad jūs pamazām iemācīsities aplūkot pasaules lietas un procesus tā, ka gadījumā, kad spīdumspēks ir satvēris smagumvaru, zināsit, kā atraut spīdumspēku no smagumvaras ar kaut ko, kas no astrālās miesas puses atbalsta ēterisko miesu, proti, ar kādu ārējo substanci vai ar kādu procesu, kas norisinās cilvēkā iekšā. Redziet, ja jūs kaut ko tādu pareizi izjutīsit savā dvēselē, tad jūs iegūsit ari ieskatu dziedinošajā eiritmijas elementā, jo principā dziedinošais dziedinošās eiritmijas efekts pastāv, es gribētu teikt, tajā, ka dziedinot tiek pavisam īpaši ņemti vēra kosmiskie spēki. Kad jūs izpildāt dziedinošās eiritmijas vingrinājumus ar līdzskaņiem, tad jūs esat Mēness spēkos iekšā. Attīstot dziedinošās eiritmijas patskaņu spēkus, jūs esat Saturna spēkos iekšā. Ar šo divu veidu spēkiem, kurus cilvēks attīsta nodarbojoties ar dziedinošo eiritmiju, viņš tieši iejūtas kosmosā. Un ir, piemēram, tā: Pieņemsim, ka mēs varētu konstatēt - pats par sevi saprotams, ka būtiskais medicīnā ir terapija, taču nevar būt nekādas terapijas, ja nav absolūti lietojamas diagnozes ~, tātad, pieņemsim, ka mēs varētu konstatēt, ka cilvēkā pārāk spēcīgi darbojas veidojošie spēki, ka viņā ir, teiksim, sāļu vai ogļhidrātu veidojumi, kurus viņš nevar pārvarēt, ar vārdu sakot, viņā ir par daudz veidojumu. Ja jūs patiešām aplūkosit smalkāku iedarbību uz organismu - simptomi jau var parādīties kā tikai klusi mājieni, - tad ārkārtīgi veiksmīgi var pielietot patskaņu eiritmiju, kas darbojas pretēji veidošanai. Vai ari pieņemsim, ka kādam bērnam ir viegla nosliece uz stostīšanos. Es pavisam droši negribu šeit runāt diletantiski par to, kas ir stostīšanās, jo tā, protams, var būt visdažādāko bojājumu izpausme. Katrā ziņā stostīšanās gadījumā dominē kāds veidojošais spēks, un tieši tādēļ pret stostīšanos būs jāizpilda vokalizējošie dziedinošās eiritmijas vingrinājumi un tieši tādā secībā, kādā tie dabiski atklāj, es teiktu, pareizi cilvēciski atklāj patskanīgu elementu cilvēkā. Tie būs jāpielieto tieši tādā formā. Izpildot ar bērniem parasto patskaņu rindu a, e, i, o, u, ja vien pietiks nepieciešamās pacietības un mīlestības, var sasniegt ārkārtīgi daudz.

Ja jūs to visu pārdomāsit, mani mīļie draugi, tad jūs varēsit sev teikt, ka svarīgi ir tieši aplūkot ezoteriskus pamatus, kurus es jums esmu devis pirms dažām dienām un tagad kā sava veida medicīnisko studiju morālo pamatu. Ar morāli es saprotu zināmu pienākuma izjūtu, proti, pienākumu ar šādiem meditatīviem spēkiem patiesi radīt dvēselē nepieciešamo noskaņojumu un saglabāt to pastāvīgi, kas ļautu jums pareizi stāvēt pretī pasaulei. Ja varētu lasīt jums lekcijas visu gadu, tad jau varētu ļoti daudz pateikt par atsevišķām lietām, kas jums tad palīdzētu konkrēti jūsu praksē. Bet tā kā mēs šajās lekcijās varējām tikai zināmā mērā iezīmēt ceļu, mani mīļie draugi, tad ir pavisam īpaši svarīgi, vispirms, es gribētu teikt, runāt par medicīnisko spēku attīstību cilvēka būtnē, dot jums tieši šos medicīniskos mājienus. Ja jūs tagad ar šiem medicīniskajiem mājieniem ķersities pie savām medicīnas studijām, jūs redzēsit, ka jūs tversit tās citādi. Tās varbūt pat kļūs grūtākas. Kad kāds mūsdienu truli domājošais cilvēks - cilvēki Šodien tiek padarīti truli jau pamatskolā, tad ģimnāzijā vēl vairāk, tad viņi iestājas augstskolā -, kad šāds truli domājošais cilvēks uzsāk medicīnas studijas, tad pirmo un otro gadu viņš ar zināmu iekšēju garlaicību pārvarēs dažas lietas, ja viņš varbūt šādu vai tādu sociālo iemeslu dēj jūt aiz sevis kaut kādu morālo pātagu, bet par mediķi, par ārstu viņš nekļūs. Savukārt jūs saņemsit smalkākus speķus savām dvēselēm, pateicoties tam, ka jūs Jaujat šādām lietām iedarboties uz saviem dvēseles spēkiem. Dažreiz tas veids, kā šodien darbojas psiholoģija, fizioloģija un patoloģija, uz kurām balstās medicīnas zinātne, iedarbosies arī uz jums, un tas sagādās jums sāpes. Patiešām būs tā, it kā dažu reizi jums kāds maizes vietā dotu akmeņus. Bet tad jūs paši varēsit kaut ko izdabūt no šiem akmeņiem. Un tas, kas jums tiek dots, zināmā mērā tomēr varēs norādīt uz kādu mērķi. Jūs varēsit šajā ceļā, kas nebūs viegls, tomēr kaut ko iemācīties. Un tā tam ir jābūt, vai ne; pagaidām pasaule ar savu materiālismu ir vēl diezgan varena, un mums tajā vispirms kaut kādā veidā jānostājas. Mums ir jāstrādā, izejot no tās situācijas, kādā mēs nokļūstam, kad nostājamies pasaule.

Kļūstot par ārstiem, jums ir jārēķinās ar to, ko no jums pieprasa pasaule, un jācaurstrāvo savas studijas ar to, ko jūs saņemat šeit. Tādēļ es gribu vēlreiz pateikt: jums, mani mīļie draugi, viscaur būs iespēja pareizā veidā savienoties, pieslēgties tam pasaules redzējumam, par kādu es te esmu runājis. Jums ir pilnīgi jāuzticas tam, kā mēs ar dr.Vegmanes kundzi pārvaldām Gēteānuma medicīnas sekciju. Tieši šī medicīna var jums parādīt, kā to patiešām - piedodiet par paradoksu - var pārdzīvot cilvēka dzīvē. Jūs varēsit to saņemt, un tādēļ dariet tā: kad jūs atkal būsit ārējā dzīvē un jums uzradīsies šādas vai tādas domas vai jautājumi, uzrakstiet savas vēlmes, savas sirds nepieciešamības, un uz to, ko viens uzrakstīs, tiks dota atbilde, kas parādīsies ik mēness izdevumā un tādējādi sasniegs visus. Tad ārējās medicīnas studijas varēs caurstrāvot ar to, kas šodien var tikt dots, proti, tādā veidā, kā mēs to iesākumā varam darīt.

Redziet, principā jau ir vēl ārkārtīgi maz cilvēku - tie jau īstenībā var būt tikai jauni cilvēki -, vēl ir maz cilvēku, kuri var pārmest tiltu starp to, kas tiek gribēts Dornahā, un to materiālismu, kuram ārējā pasaulē pieder vara. Pagaidām tie var būt tikai nedaudzi cilvēki un īstenībā tikai tie, kuri pašlaik studē. Kādēļ? Ja tas, ko par Dornahu var dzirdēt dažādās jomās, būtu patiesība, tad tā būtu viena vienīga ģeķība. Reiz man nācās kādā studentu lokā lasīt lekciju par kādu īpašu terapijas nodaļu. Tur bija visi fakultātes studenti un viens vesels profesors, viens riktīgs profesors. Redziet, es varēju pēc šī vīra noprast, ka viņš bija atnācis uz lekciju, lai pārliecinātos par to, ko pats domāja, proti, ka te tiks pasniegtas pavisam parastas muļķības, kā to parasti dara medicīnas diletanti. Un tad patiesām es varēju studēt metamorfožu mācību, redzot, kā viņš, no vienas puses, kļuva arvien dusmīgāks, bet no otras puses, jutās pārsteigts. Viņam, lūk, bija jāpāriet pie ticības, ka tā tomēr gluži nav vienkārša pļāpāšana, bet viņš, protams, nevarēja to arī pieņemt, jo tas taču bija pretrunā ar visu, ko viņš jau kopš gadu desmitiem ir uzskatījis par patiesu un pareizu. Lielākais, ko no šī kunga varēja prasīt - es vēlāk ar viņu runāju -, ir tas, ka viņš teica: Es labāk turos no tā tālāk! Viņam nebūtu jāsaka, ka viņš grib turēties no tā tālāk, ja viņš būtu sapratis, ka tā ir bezjēdzība. Tad viņš varētu izteikt parastos apvainojumus. Viņš domāja, ka varēs to darīt, bet viņš nevarēja, un tad lielākais, ko varēja sagaidīt no profesoru puses bija atzinums; Es labāk turos no tā tālāk. Neko citu nevar prasīt. Bet jaunam cilvēkam tas jāuztver pavisam citādi. Viņam vēl nav iesīkstējušo šablonu, tādēļ viņš patiešām var uzņemt šīs lietas cilvēces labā. Un, ja tas notiks, mani mīļie draugi, tad gan jau pamazam - varbūt pat ātrāk nekā cilvēki doma - medicīnā ienāks

Gēteānuma spiritualitāte.

Bet jums šī lieta vispirms ir jāturpina ar visu iespējamo nopietnību, proti, medicīnas studijas, kurām ir jāieplūst vispārējā mūsdienu materiālistiskajā medicīna. Ar to jūs varat daudz ko iegūt sev, bet arī daudz ko paveikt pasaulei un slimajai cilvēcei, ja vien jūs to, ko esat šeit dzirdējuši, neuztversit kā kaut ko pārejošu, bet gan kā izejas punktu tam, ko jūs taču esat ārkārtīgi labi uzsākuši.

Šajā ziņā, mani mīļie draugi, mēs gribam palikt saistīti, mēs gribam palikt saistīti tā, ka jūs paturēsit Šeit Dornahā savu centru un patiešām turēsities pie šī centra, lai šis centrs caur jums varētu darboties pasaulē. Tas ir tas, ko es gribētu dot jums līdzi kā sava veida atgādinājumu. Tad viss būs labi, tad mēs varēsim vēl dažas lietas pievienot tam, ko šeit jau esam pārrunājuši un pārdzīvojuši, ko jūs varat izjust kā skaistu ideālu, bet kas var kļūt ari par īsto dzīves veidotāju.

Un tagad, mani mīļie draugi, turēsimies pie tā.

Tulkoja no Vācu valodas J.Dobrovolska

Content

Šteiners Rūdolfs Meditatīvie apcerējumi un pamācības dziedināšanas mākslas padziļināšanai

Rudolfs Šteiners

1. lekcija

2. lekcija

3. LEKCIJA

4. LEKCIJA

5. LEKCIJA

7. LEKCIJA

8. LEKCIJA