Knoblohova Jiržina

Mīlestība laulība un tu.

J.Knoblohova

Mīlestība laulība un tu

PIEREDZE, KAS LIKTA ŠIS GRĀMATAS PAMATĀ

Reizēm laulāto nesaskaņu novēršanai pietiek ar viņu savstarpēju atklātu sarunu, kas mājās nav iespējama vai nu pastāvīgas klusēšanas, vai skaļo skandālu dēļ. Pēc tam laulātie vieglāk atrod kopēju valodu uzskatos par mājas dzīvi, mājsaimniecības darbiem, izturēšanos pret bērniem; tiek novērstas netaisnības, pārestības sajūtas, par ko agrāk viņi nespēja atklāti izrunāties. Labāk tiek plānota kopējā dzīve. Reizēm savstarpējo attiecību uzlabošanai nepieciešams pārveidot dažas partneru rakstura īpašības vai viņu izturēšanos.

Populārzinātniskas grāmatas uzdevums nav siki izklāstu ārstēšanas norisi. Tas ir sarežģīts process, kas prasa ilggadēju speciālu ārsta sagatavotību un noteiktu nosacījumu ievērošanu. Bet grāmata var palīdzēt, un to uzskatam par vissvarīgāko uzdevumu, lai arī lasītājs, kam nav iespējams par savu laulību konsultēties ar speciālistu, varētu dzīvē izmantot dažas laulāto dispansera klīniskajā praksē gūtās atziņas: pareizāk izvēlēties dzīves draugu, novērst saspīlējuma un nesaticības rašanos jaunlaulāto dzīvē, reāli analizēt nesaskaņu cēloņus.

IR GRŪTI RAKSTĪT PAR LAULĪBAS DZĪVI

Mīlestība un laulība ir visiem pazīstama dzīves sastāvdaļa, un cilvēki lielākoties jūtas pilnvaroti izteikt uzskatus par to. Kairs cilvēks vai nu pats kādreiz bijis iemīlējies vai precējies, vai vismaz viņa dzīvē nozīmīgas bijušas vecāku savstarpējās attiecības. Tā nu mīlestības un laulības jautājumi daudziem šķiet skaidri, paši par sevi saprotami, par tiem arī.daudz neprāto un secinājumus, kas radušies pašu apmierinātības vai kļūdīšanās rezultāta, izraka kā vispār zināmas dzīves patiesības. Sadi uzskati bieži vien ir juceklīgi un pretrunīgi tieši tāpēc, ka to pamatā ir tikai atsevišķa indivīda pieredze vai nesistematizēti paziņu dzīves novērojumi.

Par mīlestību sacer dzejoļus, laulības dzīvi apraksta stāstos un romānos, un tas liekas parasti. Bet nav parasts par to runāt tieši un atklāti, cilvēki bieži vien nespēj pat iedomāties, ka šie jautājumi var būt zinātnisku studiju un pētījumu objekts.

Ja sabiedrībā kādreiz sāk runāt par laulības dzīvi, ļaudis parasti smejas, uzskata to par joku. Par laulības dzīvi ir paraduši klausīties anekdotes vai arī izklāstīt loti vispārīgus un cēlus principus, kas rāda, ka to aizstāvji^ visu mīlestības un laulības dzīves problēmu atrisināšanu iedomājas loti vienkāršu: laulības problēmas uzskata par cilvēku iedomām un draiskošanos, ko viegli var novērst ar paaugstinātu tikumību un pašsavaldīšanos. Tādi cilvēki bieži vien arī no populāriem ārstu rakstiem prasa, lai tajos pirmām kārtām pienaglotu pie kauna staba «nedisciplinētību, izlaidību un patmīlību». Grāmatā ir plaši iztirzāts, ka šīs īpašības tiešām cilvēkus mīlestībā un laulībā nedara laimīgus. Bet mūsu mērķis ir citāds, nevis kurnēšana. Piemēram, sekmēt, lai cilvēki paši izprastu, ka īslaicīga aizry:Janās nedod apmierinājumu un dzīves laimi, un lai viņi spētu izveidot ciešākas un laimīgākas attiecības. Bet tam parasti nepietiek tikai ar labu padomu vai atgādinājumu. Bieži vien jāpalīdz cilvēkam pārveidot savu raksturu un garīgās prasības.

Tas ir tāpat kā ar bērnu audzināšanu. Daži vecāki rūpīgi izlasa katru pieejamu grāmatu par audzināšanas jautājumiem, varētu to no galvas noskaitīt, bet sava bērna audzināšanā pieļauj kļūdu pēc kļūdas. Kaut ari, piemēram, teorētiski atzīst, ka bērnā jāieaudzina patstāvība, un zinātu pateikt, ko par to rakstījis Makarenko, tomēr mājās ir pārspīlēti gādīgi, nobažījušies un nepamatoti bērnu ierobežo. Tādiem cilvēkiem nav nozīmes atgādināt pareizas audzināšanas pamatus. Tā ir nevis nezināšana, bet gan savāda iecirtība. Daža sieva, piemēram, pastāvīgi ir neapmierināta ar vīra izturēšanos, vēlētos, lai vīrs būtu pret viņu uzmanīgāks, vairāk mīlētu viņu, bet pati neprot būt laipna un neinteresējas par vīra darbu un viņa rūpēm. Atstumj to ar pastāvīgiem pārmetumiem un neapmierinātību * Kad piedzimst bērns, par tā audzināšanu vairāk rūpējas sieva. Garīgā ziņā tā arvien vairāk attālinās no vīra un pieķeras bērnam, rūpes par viņu pārspīlē un panāk, ka bez mātes «bērns nesper ne soli, bērns nedrīkst ne bridi būt bez tās». Te ar padomu vai atgādinājumu vien nepietiek. Bez tam, ja šāda sieviete arī būtu spējīga uzreiz mainīt savu izturēšanos pret bērnu, pārstātu to vadāt pie rokas, mazais, kas piecus sešus gadus audzināts tādā veidā, nemaz nevarētu tik viegli šo pārmaiņu pārdzīvot. Bērns, kurš pie mātes pārāk pierod, vēlāk tiešām nespēj iejusties bērnudārzā, bieži raud, neēd vai niķojas. Pēc kāda laika bērns pierastu, taču bieži vien nespēj pierast māte. Tādu nepareizu audzināšanu nevar novērst ar padomu, atgādinājumu, te nepieciešamas lielākas pārmaiņas. Mātei jākļūst citādai, lai spētu izveidot apmierinošas attiecības ar citiem cilvēkiem, ne tikai ar bērnu; piemēram, jāmeklē iespējas, kā labāk saprasties ar vīru, Jāmācas saskatīt interesanto arī darbā, ne tikai šaurajā ģimenes lokā. To visu var panākt, piemēram, ģimenes psihoterapijas procesā. Cilvēks jāpāraudzina. Bet tas nav nemaz tik vienkārši, kā liekas. Nepietiek pateikt sievai: «Rūpējieties vairāk par vīru un ejiet strādāt vai atrodiet kādu aizrautīgu nodarbību.» Bieži vien sarunās ar dažiem laulātajiem noskaidrojas, ka sievai to arī vajadzētu darīt. Bet, ja viņai to ieteiktu tieši, viņa būtu ļoti pārsteigta un mūs nesaprastu. Tikai vairākās ārstu speciālistu sarunās ar laulātajiem vai vairāku laulāto pāru kopīgās pārrunās viņa pakāpeniski spētu saprast, kas viņas bērna audzināšana ir nepareizs. Un ne tikai to. Kopējās pārrunas palīdzētu likvidēt neatrisinātu problēmu, laikus nenovērstu netaisnību nogulsnes laulāto starpā un sekmētu labāku saprašanos, ja vien vīrs vispār gribētu ārstēšana palīdzēt. Un sievai tad nebūtu tik liela vajadzība jutu dzīvē balstīties tikai uz bērnu. Lielākā daļa sieviešu, kurām ārsts kādreiz pirmajā apmeklējuma reizē pateicis: «Ejiet strādāt!» — vai: «Atrodiet līdztekus darbam vēl kādu interesantu nodarbību un nekoncentrējiet pārmērīgu uzmanību bērnam,» — jutās ļoti aizvainotas. Viņas uzskatīja, ka ārsts vispār nesaprot, ka ar bērnu ir liela noņemšanās; ka viņu bērns taču ir tik īpatnējs; ka tam nepieciešama īpaša gādība; ka ar šo ieteikumu ārsts skaidri parādījis, ka nenovērtē viņas rūpes par bērnu; ka, pēc ārsta domām, viņa mājās lāpa slinkumu, ja jau nākas dzirdēt, ka vēl jāatrod laiks darbam vai citām nodarbībām; ka bērns ir svarīgāks par visām citām interesēm. Izceltos liela nesaprašanās starp viņu un ārstu. Turpretim pakāpeniski, salīdzinot pašu un citu dzīves veidu, dzirdot pārējo laulāto pāru kritiku, ar vīra piepalīdzību beigu beigās viņas pašas nonāk pie līdzīga secinājuma, — un tas viss viņas labāk pārliecinās. Dažās lietās cilvēku gluži vienkārši nevar uzreiz pārveidot.

Lasītājs droši vien iedomājas, ka šis darbs būs mācību grāmata, kas pēc dažu stundu palasīšanas iemācīs ļaudīm laimīgi un apmierināti dzīvot laulībā. Šķiet, gaidīs tiešas pamācības, kam, kad, kas un ka jādara, gaidīs, lai pēc katra klīniskā piemēra tiktu dots rezumējums, kāda morāliska pamācība no šī gadījuma izriet. Bet grāmatai ir cits mērķis, nevis būt sociālistiskās morāles mācību grāmatai mīlestības un laulības jautājumos. Tajā cenšamies gan izteikt mūsu sabiedrības cilvēka morāles pamatprincipus, kas attiecas uz mīlestību un laulību, bet par savu un grāmatas uzdevumu uzskatam ko citu. Tai ne tikai jāizklāsta vispārīgi principi, bet jāpalīdz mūsdienu cilvēkam tos īstenot, lai tas mīlestībā un laulībā spētu būt laimīgāks. Gribētos pirmām kārtām rosināt cilvēku domāt par savu laulības dzīvi, par attiecībām ar dzīvesbiedru un bērniem un meklēt iespējas, kā šīs attiecības uzlabot, kā padarīt savu dzīvi laimīgāku un dzīvot saskaņā ar sociālistiskās sabiedrības vispārējo attīstību.

MUSU GRAMATA NAV DOKUMENTĀLS DARBS

Grāmatā minēts daudz piemēru no dažādu laulāto pāru dzīves. Tas dažos lasītājos rada nepareizu priekšstatu, it kā te būtu mēģināts dot rezumējošu pārskatu par mūsdienu laulības dzīvi dažādos sabiedrības slāņos, dažādas vecuma grupās. Viņi grāmatā labprāt meklētu vispārinošus secinājumus, 'piemēram, vai laulāto nesaskaņas vairāk_ izpaužas kalpotāju vai strādnieku ģimenes, ģimenes, kur sieva strādā vai nestrādā algotu darbu, vai_ arī laulāto nesaskaņas šajos sabiedrības slāņos kaut ka būtiski atšķiras utt. Tāda grāmatas iztulkošana butu nepareiza. Šāda veida dokumentāls darbs varētu rasties tikai speciālu pētījumu rezultātā, ko veiktu vairāku nozaru speciālisti, — ne vien ārsti, bet arī sabiedrisko zinātņu

darbinieki, statistiķi un citi. Sājā grāmatā minētajiem piemēriem ir citāds mērķis. Ar tiem uzskatāmi parādām mīlestības un laulības problēmas, ar kurām visbiežāk sastopamies savā klīniskajā praksē, — populārās pārrunās uzņēmumos, diskusijās ar studējošo un strādājošo jaunatni un tamlīdzīgi.

Tiem, kuri varētu bažīties, ka pieredzi smeļamies vienpusīgi — no lielas pilsētas klīniskās prakses, kurā pārsvarā ir pilsētas iedzīvotāji, ar tīru sirdsapziņu varam atbildēt, ka starp mūsu izmeklētajiem, ārstētajiem un dažādām metodēm pētītajiem laulāto pāriem bija dažādu profesiju, dažāda vecuma, dažādās vietās dzīvojoši cilvēki. Savā darbā neesam saistīti ne ar kādu stingru ģeogrāfisku iedalījumu. Protams, lielas pilsētas medicīniskā iestādē lielākā daļa pacientu ir pilsētnieki. Kaut gan grāmata nepretendē uz dokumentāla darba īpašībām, uzskatām, ka tā tomēr var būt noderīga.

Pagaidām mūsu klīniskajā praksē dažas biežākas nesaskaņas laulības dzīvē vienādi vērojamas dažādu profesiju, dažāda vecuma un dzīves veida cilvēku vidē, kaut arī ne visur vienādā skaitā un pakāpē. Tā, piemēram, ir vīra vai sievas pārspīlēta garīga atkarība no vecākiem vai tikai no mātes. Tāda atkarība sekmē vecāku pārmērīgu iejaukšanos jauno laulības dzīvē. Tālāk seko veclaicīgo uzskatu paliekas par sievas uzdevumiem laulības dzīvē un sabiedrībā, par to, vai sievai strādāt algotu darbu, par darba sadalījumu ģimenē. Lai gan šādi uzskati biežāk vērojami vecākās paaudzes cilvēkos, izņēmums nav arī gluži jauni cilvēki. Visdažāko aprindu vīriešu un sieviešu starpā gan pilsētā, gan laukos sastopamies ar nedabiski bargas audzināšanas paliekām mīlestības un seksuālās dzīves jautājumos, kas vēlāk izraisa nesaskaņas dzimumdzīvē un laulībā.

VAI TAS NAV PARAK PESIMISTISKI?

Grāmatai pirmām kārtām ir praktisks uzdevums: sekmēt, lai cilvēks prastu būt laimīgāks savās mīlestības un laulības attiecībās. Tai jāpalīdz novērst liekas nesaskaņas un neapmierinātība, jāpalīdz cilvēkam labāk

tikt galā ar konfliktiem, kas rodas laulībā. Esam pārliecināti, ka šādu grāmatu izlasīs pirmām kārtām tie, kas paši mīlestībā vai laulības dzīvē nav apmierināti. Tie,

kas šajā ziņā ir apmierināti, parasti necenšas meklēt atbildi, kāpēc tas tā ir, bet savu uzmanību un interesi veltī kaut kam citam. Grāmatā analizēsim daudz cēloņu un situāciju, kas rada neapmierinātību laulības dzīvē, lai parādītu, no kā jāizvairās, pret ko jaciņas. Tāpēc runāsim par audzināšanas iespaidu, par cilvēku rakstura īpašībām, par laulāto vai visas ģimenes kopdzīves ikdienas zemūdens klintīm.

Daži cilvēki tomēr uzskata, ka būtu jārīkojas citādi Vispirms kā iedvesmojošu paraugu vajadzētu minēt piemērus no laimīgu, priekšzīmīgu laulāto pāru un ģimeņu dzīves.

Daži būtu priecīgāku ja šādā grāmata, piemēram, nemaz nebūtu runāts par neuzticību, jo «tas * nemaz neiederas attīstīta sociālistiskās sabiedrības cilvēka laulības dzīves atspoguļojumā». Tādu uzskatu tie labi prot teorētiski aizstāvēt, bet dzīvē šiem cilvēkiem palaimējies — tiem nav bijis konkrēti jāpalīdz laulības dzīvē neapmierinātiem cilvēkiem.

Laulātajam pārim, kas ierodas, lai apspriestos, kāpēc viņi pastāvīgi šķietamu sīkumu dēļ ķildojas, kāpēc reizēm viens otram ir nepatīkami un derdzīgi, kaut gan mīl viens otru un nebūt negrib šķirties, maz palīdzētu laimīgu laulību piemēru atstāstīšana. Drīzāk gan viņiem varētu palīdzēt, ja viņi vairāk zinātu, kā nesaskaņas laulības dzīvē visbiežāk rodas, ja* viņi prastu šos cēloņus saskatīt un novērst. Esam pārliecināti — un kopā ar mums lielākā dala to, kuri praksē cieši saskaras ar cilvēka ikdienas dzīves problēmām, — ka šada gadījumā daudz labāk palīdzēs grāmata, kas nevairās runāt patiesību par īstajām un sāpīgajām problēmām un necenšas pēc lēta optimisma. Mēs arī esam optimisti, taču mūsu optimisms pamatos balstās uz pārliecību, ka apmierinātība mīlestībā un laulība mūsu

dienās jo tālāk, jo vairāk atkarīga no cilvēkiem pašiem un ka ir iespējams dzīvot laimīgu ģimenes dzīvi. Tomēr audzināšana, dzīves pieredze, garīgā līdzsvarotība ne katru tam ir pietiekami sagatavojusi. Bet tie visi ir cēloņi, ko cilvēks spēj novērst.

Dažiem cilvēkiem ir kļūdains priekšstats, it kā līdz ar sabiedriskās iekārtas maiņu uzreiz pārmainās arī cilvēka īpašības un izturēšanās visā savā personīgajā dzīvē. Ka ikviens būs godīgs, ka nezags, ka būs uzticīgs un nešķirsies. Vai ka tādai vismaz vajadzētu būt jaunatnei, kas augusi sociālisma apstākļos. Tāds priekšstats ir acīm redzami maldīgs, nemarksistisks. Marksisms māca, ka cilvēka domāšanu nosaka tā esamība un ka tā ir atkarīga no sabiedrības ekonomiskās un politiskās organizācijas. Bet šī ietekme nav tik tieša un iedarbīga, lai sabiedriskās iekārtas maiņa 'tūliņ izpaustos cilvēku domās, lai visi uzreiz kļūtu tikumīgāki, cēlāki un prastu izveidot nobriedušākas un harmoniskākas mīlestības un laulības attiecības. Sociālisms katrā ziņā rada labākus priekšnoteikumus tīrākām un laimīgākām cilvēku attiecībām tautības dzīvē pirmām kārtām ar to, ka likvidē sievietes ekonomisko atkarību. Bet šādas labākas attiecības uzreiz neizveidojas arī no savstarpējas saimnieciskas un finansiālas atkarības atbrīvotu partneru starpā.

ĢIMENE SOCIALISTISKAJA SABIEDRĪBĀ

Lielās pārmaiņas, kādas mūsu sabiedrībā notikušas pēdējos gadu desmitos, pārejot no kapitālistiskās iekārtas uz sociālistisko, vienlaikus atspoguļojas arī ģimenē. Izmaiņas, kas skar cilvēka personīgo dzīvi, tomēr nav tik krasas kā ekonomiskās un politiskās dzīves struktūrā vērojamās. Daudzi cilvēki, kas rūpniecības nacionalizēšanu un lauksaimniecības kolektivizēšanu uzskata kā pašu par sevi saprotamu lietu un kas regulāri lasa ziņas par lidojumiem kosmosā, bieži vien pat neiedomājas, ka varētu un vajadzētu kaut kam mainīties arī cilvēku attiecībās, laulības un ģimenes dzīvē. Uzskati par laulības uzdevumiem, par laulāto savstarpējām attiecībām, laulības dzīves normām atpaliek no saimnieciskās un politiskās dzīves attīstības. Šis fakts mūs

interesē tiktai, ciktāl tas var radīt laulāto nesaderību, pretrunas, nesaskaņas. Mūsu dienās esam liecinieki tam, ka uzskatu atšķirība ir biežs iemesls pretrunām starp jaunās un vecās paaudzes pārstāvjiem, starp laulātajiem un viņu vecākiem un bieži vien arī pašu laulāto starpā.

IZMAIŅAS ĢIMENES FUNKCIJAS

Vispār var teikt, ka ģimene feodālajā un kapitālistiskajā iekārtā ietvēra sevi vairāk funkciju nekā mūsdienu ģimene. Tā, piemēram, bieži vien bija ražošanas vienība. Amatnieka vai sīkrūpnieka sieva un bērni bieži strādāja kopā vienā darbnīcā, un šis darbs nodrošināja iztiku visai ģimenei. Vienlaikus šādā ģimenē no tēva

uz dēlu pārgāja amata zināšanas un prasme, ģimene pildīja arī apmācības funkcijas, te ģimenes locekļi ieguva kvalifikāciju. Tāpat zemnieka ģimenē visi tās locekļi — vīrs, sieva un bērni strādāja kopējā saimniecībā. Sieva un bērni vienlaikus bija arī zemniekam nepieciešamais darbaspēks. Vairāk bērnu nozīmēja vairāk darba roku. Bezbaznīcas laulībām un baznīcas priekšrakstiem šādu ģimeņu locekļus, protams, saistīja daudz ciešāka ekonomiska atkarība nekā, piemēram, ģimenes locekļus mūsdienās.

Laulātie nevarēja domāt par šķiršanos pat tad, ja to starpā nebija mīlestības, cieņas vai kad tie viens otram pat derdzās. Garīgās saites starp laulātajiem nebija izšķirošās ne apprecoties, ne arī turpmākajā laulības dzīvē. Noteiktās šķirās un aprindās ietekmīgs faktors laulību noslēgšanai bija saimnieciski apsvērumi, īpašums, pūrs.

Ģimene bija skaitliski lielāka ne tikai tāpēc, ka tajā caurmērā bija vairāk bērnu, bet arī tāpēc, ka ģimenē kopā dzīvoja vairākas paaudzes: vecāki, dēli un meitas ar savām ģimenēm. Dzīvot kopā ar vīra vecākiem bija, piemēram, lauku apvidos, jaunai sievai gluži parasta lieta.,.Daudzas divu paaudžu pretrunas, kas brīžiem izpaužas mūsu dienās, noslēpa toreizējā pakļautības sistēma. Bija parasts, ka pieaugušie dēli un meitas pakļāvās vecāku lēmumam, un no jaunās vedeklas tika ^sagaidīts, ka viņa paklausīs vīramātei un piemērosies visiem tās ģimenes ieradumiem, kurā ieprecējusies. Augošie bērni plašajā patriarhālajā ģimenē bija saistīti ne tikai ar saviem vecākiem, bet vienlaikus arī ar lielu skaitu brāļu un māsu, ar vectēvu un vecomāti, tēvočiem un krustmātēm, brālēniem un māsīcām. Kaut arī nebūt negribam patriarhālo ģimeni attēlot kaut kādā .idiliskā gaismā, kāda nosliece ir rietumu sociologiem un psihologiem, tomēr jāatzīmē, ka patriarhālā ģimene apmierināja dažas tādas cilvēka garīgās dzīves prasības, kādas nevar apmierināt mazā mūsdienu ģimene. Piemēram, cilvēka tieksmi pēc draudzīguma, brālīguma, vēlēšanos justies kaut kam piederīgam, kāda lielāka kolektīva sastāvdaļai, sajustāka piedalās ģimenes kopīgajā darbā. Šīs vajadzības mūsu dienās aizstājušas, piemēram, draudzīgas attiecības darba kolektīvā, piedalīšanās sabiedriski derīgajā un sabiedriskajā darbā. Ja dažiem cilvēkiem ir tieksme veidot savu laulības dzīvi un ģimenes dzīvi kā kaut kādu no sabiedrības tālu stāvošu idili un iedomāties, ka tā viņiem aiz-

stās visas pārējās sabiedriskās attiecības, tad tie piedzīvos vilšanos un neapmierinātību. Bet visideālākās attiecības ar vienu personu — vīru vai sievu vai vīru un bērnu nespēj ilgstoši apmierināt cilvēka prasības pēc draudzīguma, brālīguma, piederības lielākam kolektīvam. Nereti no tā cieš arī laulības dzīve. Parasti uzskata, ka tā ir laulātā drauga vaina, jo tas it kā nespējot pilnīgi aizstāt sabiedrību. Te tiek aizmirsts, ka tāds uzdevums draugam vienam nav pa spēkam.

Patriarhālās ģimenes — arī ražošanas vienības locekļus savstarpēji saistīja ražošanas intereses, kopīgs darbs un prieki. Ar to tā atšķīrās no kapitālisma vēlākā posma un no mūsdienu ģimenes, kad tās locekļi parasti nestrādā kopā, bet gan darba vietās patālu no mājām. Viņiem ir dažādas darba intereses un problēmas, sieva bieži vien nezina vīra darba īpatnības un ražošanas raksturu un otrādi. Ja sieva ir mājsaimniece, tad viņa ir pilnīgi izolēta no sabiedriskās ražošanas un rodas plaisa starp viņas un vīra darba interesēm. Pēdējā laikā gan sievietes vairāk iesaistās algotā darbā, apgūst kvalifikāciju, līdz ar to labāk izprot ražošanas jautājumus. Jaunieši bieži vien iepazīstas un sadraudzējas kopējās studijās, apgūstot specialitāti, daudzas jaunas ģimenes rodas, strādājot kopīgā darbā. Ja ģimenes locekļiem ir dažādas specialitātes vai ja sieva nestrādā, tie meklē kopīgas intereses vismaz sadzīvē, sportā, atpūtā. Kopīgas intereses nostiprina ģimenes garīgās saites, ienes attiecībās svaigumu un izkliedē vienpusīgumu, kas ar laiku var ieviesties jebkurā ģimenē.

Kapitālistiskajā sabiedrībā laulības zināmu aprindu (lielburžuāzijas un sīkburžuāzijas, inteliģences) sievietei praktiski bija galvenais ekonomiskās nodrošinātības veids. Daudzas neprecējušās sievietes bija ierēdnes, skolotājas, drīzāk gan nepieciešamības spiestas. Viņas strādāja tāpēc, ka nebija apprecējušās. Tas neattiecās uz strādnieku sievām, kuras parasti kopš bērnības strādāja fabrikās un bieži vien arī pēc kāzām turpināja

darbu, vai sīkzēmnieku sievām un laukstrādniecēm, kas parasti pēc apprecēšanās tāpat turpināja strādāt algotu darbu. Visu šķiru' un aprindu vīriešiem laulības vienlaikus nozīmēja arī iegūt darbaspēku: sieva vai nu pati aprūpēja māju un gādāja par bērniem, vai mājsaimniecībā izrīkoja lielāku vai mazāku . kalpotāju skaitu, vai vismaz «reprezentēja» savu augstā stāvokļa mantīgo vīru un atbrīvoja to no praktiskajām rūpēm. Gādība par māju un bērniem tomēr gūlās arī uz strādnieka sievas pleciem, kura pati bez tā vēl strādāja algotu darbu. Tāpat arī zemnieka sieva kopā ar vīru strādāja tīrumā un rūpējās par saimniecību.

Sociālistiskajā sabiedrībā, kur sieviete ieņem arvien atbildīgāku vietu sabiedrībā un darbā, tai praktiski nav iespējams vienai uzņemties visas rūpes par māju un ģimeni. Šīs funkcijas daļēji jāuztic sadzīves pakalpojumu uzņēmumiem, bet, kamēr tie nav pietiekami izvērsti, ģimenē starp abiem laulātajiem nepieciešama zināma saimniecības darbu sadale. Šis jautājums, kā to parādīsim turpmākajās nodaļās, daudzām jaunajām ģimenēm vēl ir sāpīga problēma. Vīrieši parasti bērnībā un jaunībā nav iepazīstināti ar mājas darbu iemaņām un bieži turas pie vecā uzskata, ka mājas darbi no sākta gala un uz mūžīgiem laikiem ir sievas pārziņā. Šādus viņu uzskatus bieži vien atbalsta pašu vecāki, īpaši māte un reizēm arī sievas vecāki, kas uz jaunās precētās sievas strādāšanu ārpus mājas raugās neatzinīgi. Daudzas vecākās paaudzes sievietes savas prasības vedeklai pamato ar to, ka viņas gan mājās visu labi apdarījušas, kaut arī varbūt tāpat strādājušas tīrumā vai gājušas uz fabriku. Līdz ar to viņu dzīve bija pilna visvisādu rūpju un darba pāri spēkiem. Būtu nepareizi to ieviest arī par šodienas sociālistiska cilvēka dzīves principu.

Vecie uzskati par ģimenes dzīves funkcijām un tas struktūru reizēm izpaužas meiteņu audzināšana. Dažās ģimenēs vēl šodien meitenes nemudina turpināt izglītību un iegūt specialitāti. Šādās ģimenēs valda uzskats, it kā izglītība un sagatavošanas darbam meitenēm nav svarīga, jo tās «vienalga apprecēsies». Meitenēm iepotē nepareizu uzskatu, ka apprecēšanas ir viņu cilvēcisko centienu un dzīves ceļa augstākais mērķis un ka viņas savu vietu dzīvē vienpusīgi atradis mājsaimniecībā un ģimenē. Vecāki tām atvēl pārāk daudz līdzekļu apģērbam un rotaslietām, pēc astoņgadīgās skolas pabeigšanas labprāt ļauj tām palikt mājās un neskubina iegūt specialitāti. Jaunās sievietes par to rūgti samaksā. Dzīves drauga izvēlē tās pārāk vadās no saimnieciskiem apsvērumiem, vīra stāvokļa, izpeļņas, nevis no patiesajām jūtām un savstarpējām interesēm. Bieži vien pēc apprecēšanās viņas tomēr izlemj iet strādāt — vai nu galvenokārt tāpēc, ka vēlas iegādāties vairāk mēbeļu vai tērpu, grib drīzāk sakrāt naudu automašīnai, vai arī tāpēc, ka ar vīru tās nesaista pietiekami dziļas jūtas, bieži vien laulības dzīve ir neizdevusies. Parasti viņām nākas strādāt bez augstākas kvalifikācijas, sliktos apstākļos, vienkāršāku un neinteresantāku darbu, nekā tas atbilstu viņu spējām un talantam. Darbs viņas nekā īpaši neaizrauj un neapmierina, savu vienaldzību viņas bieži vien izrāda atklāti, darba vietā ar viņām arī pēc apmācīšanas un augstākas kvalifikācijas iegūšanas daudz nerēķinās. Viņas pašas pārāk mīl ērtības, lai domātu par mācību turpināšanu. No šādām sievietēm pēc tam var dzirdēt teicienu: «Dodiet vīriem lielākas algas, un sievas labprāt paliks mājās.» Pašas sev viņas nolaupījušas radoša darba intereses un vēlas būt tikai «kundzes savās mājās».

Sociālistiskajā sabiedrībā izzūd daudz tādu ģimenes funkciju, kādas bija iepriekšējās sabiedriski ekonomiskajās formācijās. Ģimene jau sen vairs nav ražošanas vienība, nav vienīgais veids atsevišķu šķiru aprindu sieviešu nodarbinātībai un ekonomiskam nodrošinājumam. Vīram tā nav vienkārša izeja, kā iegūt darbaspēku mājsaimniecībā, personīgo vajadzību aprūpēšanai un gādībai par bērniem. Tas viss tomēr nenozīmē, ka sociālismā ģimenes loma samazinātos. Gluži otrādi, ģimene sociālistiskajā sabiedrībā ir un paliek svarīga sabiedrības šūniņa, un valsts ievērojamā mērā ģimeni atbalsta. Ļoti svarīga ģimenes funkcija ir radīt piemērotu vidi jaunās paaudzes audzināšanai. Kaut arī valsts lielā mērā uzņemas praktiskās rūpes par bērniem un to māelšanu, ģimene paliek tā vieta, kur attīstās bērna spējas un raksturs, kur bērns mācās veidot attiecības ar pieaugušajiem, vecākiem, brāļiem un māsām. No vecāku parauga bērni mācās savus vīrieša vai sievietes pienākumus turpmākajā dzīvē. Ģimenē viņi mācās mīlestību šī vārda plašākajā nozīmē, mīlestību pret vecākiem, brāļiem un māsām, mācās dzīvot kolektīvā. Pēc vecāku savstarpējo attiecību parauga veido paši savas mīlestības jūtas, ilgstošas attiecības ar pretējo dzimumu un vēlāk, izvēloties dzīves draugu. Jāuzsver, ka saskanīgai vecāku laulības dzīvei ir liela nozīme, vai cilvēks pieaudzis spēs izveidot labu sava paša laulības dzīvi. Mēs, piemēram, pētījumos noskaidrojām, ka starp saticīgā laulībā dzīvojošajiem pāriem bija daudz vairāk tādu, kas savu vecāku laulības dzīvi atcerējās kā labu un kam bija skaistas atmiņas par bērnību, nekā ar laulības dzīvi neapmierināto vai izšķīrušos pāru grupā. Tajā savukārt daudz vairāk bija to, kuru vecāki bija izšķīrušies vai dzīvojuši nesaticīgi un kuri bērnībā bieži vien sāpīgi pārdzīvojuši vecāku nesaskaņas.

Protams, tas vēl nenozīmē, ka ikvienam, kura vecāki izšķīrušies, paša laulības dzīvei arī vajadzētu būt neveiksmīgai. Nepavisam ne. Grupā, kuru pētījām, taču bija laulāti pāri, kuru vecāki izšķīrušies, tomēr jaunie ar savu laulības dzīvi ir pilnīgi apmierināti. Bet visumā tādu bija mazāk nekā to grupā, kas auguši saskanīgās ģimenēs. Tāpat nebūtu pareizi šādu statistisku pētījumu secinājumus izkropļot tādējādi, ka, piemēram, iespējamos ģimenes konfliktos sieva savu nostāju uzskatītu par pareizu tikai tāpēc vien, ka viņas vecāki, lūk, nav šķīrušies, bet vīra vecāki gan.

Galvenais nosacījums, kas saglabā sociālistiskās sabiedrības ģimenes saskaņu, nav saimnieciskās attiecības, vienpusīga viena ģimenes locekļa atkarība no otra, bet gan savstarpējās jūtas, abpusējas simpātijas, abpusēja vēlēšanās, lai ģimenē būtu bērni, kopīga to audzināšana. Sociālisma apstākļos ģimenei ir radīti galvenie priekšnoteikumi, lai laulības dzīve un ģimene jo labāk apmierinātu cilvēka bioloģiskās un psiholoģiskās prasības. Ir radīti priekšnoteikumi, lai dzīves drauga izvēles pamatā būtu īsta mīlestība, draudzība,

savstarpēja cieņa. Protams, tas vien, ka esam atbrīvojušies no saimnieciskiem un citiem tradicionāliem laulības noslēgšanas motīviem un šķēršļiem, vēl nebūt ne* nozīme, ka katrs pats mācētu saprast sevi un otru, ka tas pilnībā apzinātos, ko no otra sagaida, un ka spēj laulības dzīvē radoši izveidot labas attiecības. Svārstības un kļūdīšanās dzīves drauga izvēlē iespējama arī sociālistiskajā sabiedrībā, un nesaskaņas un šķiršanās iespējama arī turpmāk.

IZMAIŅAS LAULATO SAVSTARPĒJAS ATTIECĪBĀS

Sociālistiskajā sabiedriskajā iekārtā valda princips, ka vīram un sievai laulības dzīvē ir vienādas tiesības un vienādi pienākumi. Konstitūcija garantē vīriešiem un sievietēm līdztiesību kā ģimenē, tā sabiedrībā.

Vecāku un bērnu attiecībās vecāku tiesības ir abiem laulātajiem.

Iesakām visiem kādreiz brīvā brīdī izlasīt laulības un ģimenes likumus. Tā ir interesanta un pamācoša lasāmviela.

Vēl šodien sastopamies ar vīriem, kuri uzskata, ka bez viņu atļaujas sieva nedrīkst stāties darbā, vai kuri brīnās, ja rūpnīca, kur sieva strādā, gluži vienkārši nav pieņēmusi atlūgumu, ko vīrs bez sievas ziņas tas vārdā

iesniedzis. Vēl šodien sastopamies ar sievām, kas uzskata, ka vīrs jebkuros apstākļos ir vienīgais vai galvenais ģimenes apgādnieks un ka savā darbā nopelnīto naudu viņas var pilnīgi uzskatīt par «kabatas naudu» un izlietot to saviem tērpiem un rotaslietām.

Viss, kas tika teikts par vīriešu un sieviešu vienādu stāvokli ģimenē un vienādām lau

lāto tiesībām un pienākumiem, paliktu tikai tukšas frāzes, ja sociālistiskajā sabiedrībā vienlaikus nebūtu gādāts par šīs līdztiesības ieviešanu praksē. Vai varēja būt runa par vīriešu un sieviešu līdztiesību ģimene vai kopīgā svarīgāko ģimenes jautājumu izšķiršana, kad sieva bija saimnieciskā ziņā pilnīgi atkarīga no vīra, kad viņa nestrādāja un kad viņai nebija citu eksistences iespēju kā tikai apprecēšanās? Vēl tagad dažas ģimenēs strīdos pēdējais arguments ir: «Es nesu mājās naudu, es arī esmu noteicējs ģimenē.» Sieviete, kas, stājoties laulībā, nebija ieguvusi izglītību un specialitāti un kam šķiršanās gadījumā nebūtu līdzīgu iztikas iespēju ar vīru, nevarēja arī brīvi lemt kopā ar vīru. Var iebilst, ka tad sieva bieži vien ar dažādiem netiešiem, reizēm pat «sievišķīgiem» paņēmieniem panāca, lai ģimenē viss tiktu darīts pēc viņas prāta. Tā bija gan, tomēr viņa nedrīkstēja pieļaut, lai pretrunas pārāk saasinātos, jo kā juridiskās tiesības, tā ierašas bija vīra pusē.

To, ka tikai sociālismā un komunismā iespējams novērst pretrunas starp juridisko un faktisko līdztiesību, marksisma-ļeņinisma klasiķi izprata jau vairāk nekā pirms pusgadsimta. Sarunā ar vācu komunistiskās kustības darbinieci Klāru Cetkinu V. I. Ļeņins teica: «Mūsu prasības tikai praktiski izriet no aktuālās vajadzības un apkaunojošajiem pazemojumiem, kādus cieš vāja un buržuāziskajā iekārtā beztiesīga sieviete. Ar to mēs apliecinām, ka zinām šīs vajadzības, redzam arī sievietes apspiestību, redzam vīriešu privileģēto stāvokli un neieredzam — jā, neieredzam un gribam novērst visu to, kas apspiež un moka strādnieci, strādnieka sievu, zemnieci un pat daudzējādā ziņā arī turīgās šķiras sievieti. Tiesības un sabiedriskie pasākumi, ko mēs prasām no buržuāziskās sabiedrības sieviešu labā, ir pierādījums, ka izprotam sieviešu stāvokli un intereses un proletariāta diktatūras apstākļos ņemsim to vērā. Protams, ne ar iemidzinošiem aizbildnības līdzekļiem. Nē, protams, ne, bet kā revolucionāri, kas aicina, lai sievietes pašas, tiesībās vienlīdzīgas,

2i

strādātu saimniecības un ideoloģiskās virsbūves pārkārtošanas darbā.» Ka tas nebūs viegli, ka tālab nāksies vīriešu galvās izkliedēt iesīkstējušos uzskatus par sievieti, tās spējām un sabiedrisko lomu, to šīs sarunas turpmākajā daļā Ļeņins izteica šādi: «Gala rezultāta — nekas cits kā sievietes un tās darba nepietiekams novērtējums. Tieši tā. Diemžēl vēl par daudziem mūsu biedriem var teikt: «Paskrāpējiet komunistu — un jūs atradīsiet filistru.» Protams, skrāpēt vajag jūtīgu vietu — viņa psihi attiecībā uz sievieti. Vai var būt vēl uzskatāmāks pierādījums nekā tas, ka vīrieši mierīgi noskatās, kā sievietes nolietojas sīkajā darba, vienmuļā un nogurdinošā mājsaimniecības darba, kas aprij laiku un spēkus, kā viņu redzes loks šādos apstākļos sašaurinās, prāts kļūst'trulāks, sirds pukstiem — gurdenāki, griba vājāka? Es, protams, nerunāju par buržuāziskajām dāmām, kas visu mājas darbu, ieskaitot arī bērnu kopšanu, uzveļ algotiem cilvēkiem. Tas, ko teicu, attiecas uz sieviešu lielum lielo vairākumu, tai skaitā arī uz strādnieku sievām, pat ja šīs sievas visu dienu pavada fabrikā un pelna pašas.»[1]

Problēma par sievietes atbrīvošanu un tās iesaistīšanu sabiedriski produktīvākā darbā nav līdz pat šim laikam pilnībā atrisināta. Jārada apstākļi, kas dotu iespēju visām sievietēm plašāk izmantot savas tiesības, likt lietā savas zināšanas, savu talantu ražošanas darbā, sabiedriski derīgā darbā. Jāpaplašina internātskolu, bērnudārzu un mazbērnu novietņu tīkls, sabiedriskās ēdināšanas un komunālās saimniecības uzņēmumi, lai apmierinātu dažādas sadzīves vajadzības.

KĀ ŠIS PROBLĒMAS IZPAUŽAS MŪSDIENU LAULĪBAS DZĪVĒ UN ĢIMENĒ

Kapitālistiskajā sabiedrībā visa audzināšanas sistēma apmācīja sievieti pildīt pienākumus mājsaimniecībā un ģimenē. Mūsu sabiedrībā meitenes audzina kopā ar zēniem un lielākoties tās gatavo pastāvīgai specialitātei un radošam darbam. Arī kapitālistiskajā sabiedrība dažām sievietēm bija iespēja studēt kopā ar vīriešiem, iegūt kvalifikāciju, bet praktiski daudzas specialitātes viņām nebija pieejamas. Viņu kvalifikāciju uzskatīja par kaut ko īslaicīgu, «kamēr apprecēsies», bet galvenokārt tās gatavojās laulības dzīvei. Mūsu sabiedrības jaunās sievietes iegūst noteiktu specialitāti unjesaistas sabiedriski derīgā darbā. Tomēr bieži vien pēc apprecēšanās un bērnu piedzimšanas viņas ir spiestas savu specialitāti daļēji vai pilnīgi pamest. Tas notiek gadījumā, ja viņām māte vai vīramāte nevar palīdzēt rūpēties par bērnu, ja dzīves vietā nav mazbērnu novietnes vai ja tajā nepietiek brīvu vietu, ja bērna veselības stāvokļa dēļ to nav iespējams ievietot mazbērnu novietnē. Tādējādi sievietes ar maziem bērniem ir spiestas palikt vairākus gadus mājās un kļūst saimnieciskā ziņā pilnīgi atkarīgas no vīra. Daudzas -sievietes, īpaši tās, kam ir augstas kvalifikācijas specialitāte, sāpīgi pārdzīvo, ka nevar strādāt, ka nav darba perspektīvu, ka zūd ar vīru kopīga darba intereses, ka viņu tieksme pēc strādāšanas nav apmierināta. Tā viegli rodas neapmierinātība un pārmērīgs jūtīgums pret šīm viņas atkarīgā stāvokļa sekām (nepietiekami personīgie ienākumi uti).

Tāpat daudzi vīri — arī no jaunākās paaudzes — agrākās audzināšanas iespaidā uzskata sievas darbu mājsaimniecībā par pareizu un nespēj saprast viņas neapmierinātību. Visbeidzot, tie reizēm domā, ka tas sievai ir pat izdevīgāk. Viņi spriež, ka tai mājā patiesībā «nav ko darīt», viņiem ir nosliece zemu vērtēt sievas darbu mājās un rūpes par mazajiem bērniem. Arī sasabiedriskā doma pietiekami nenovērtē mājsaimnieču un mazu bērnu audzinātāju darbu, daudziem ir tendence uzskatīt to par atpūtu, tie neaptver, ka mājsaimniecei nav to priekšrocību, kādas ir strādājošai sievietei (lielāka iespēja ievietot bērnus mazbērnu novietnē, bērnudārzā, pagarinātas dienas grupā utt.). Vīriem sievas palikšana mājās ir pa prātam, kaut arī tas saistīts ar lielākām prasībām to izpeļņai. Viņiem tas ir ērtāk, viņi nav spiesti palīdzēt mājsaimniecībā un bērnu audzinā

šanā tik daudz kā strādājošu sieviešu vīri, viņiem vairāk atliek laika atpūtai vai neklātienes studijām, jo mājās visu padara sieva. Tā bieži rodas nesaprašanās, sarūgtinājums, konflikts.

Šāda situācija pati par sevi tomēr konfliktus vienmēr nerada. Daudzas vidējās un jaunākās paaudzes sievietes bez lielām grūtībām pamet specialitāti bērnu dēļ. Te nu sarežģījumi var rasties vēlāk, kad bērni paaugas un sieva mājās nejūtas vairs tik vajadzīga, nepieciešama. Ģimenēs, kur laulātie iepriekš spēj vienoties, ka vairāku gadu pārtraukumu sievas darbā uzskatīs par pārejošu pasākumu, kā īpašu personīgu upuri ģimenes labā, kur vīrs sievas darbu taisnīgi novērtēs un kur sieva saglabās perspektīvu vēlāk atsākt radoši strādāt savā specialitātē, tur nesaskaņām nevajadzētu rasties. Tādu uzskatu maiņu par sievas situāciju mājsaimniecībā laulātie, piemēram, bieži vien panāk ģimenes psihoterapijas procesā laulāto dispanserā. Tas mums palīdz novērst neirotiskus traucējumus sievietēm, kuras strādā mājsaimniecībā.

STRĀDĀJOŠO SIEVU PROBLĒMAS

Ja ģimenē ir mazi bērni un ja sieva, lai nevajadzētu pamest darbu, cenšas savus pienākumus atvieglot ar radinieku, mazbērnu novietnes, nedēļu ilgās mazbērnu novietnes utt. palīdzību, tad viņai gan nerodas tik krass atkarības stāvoklis kā mājsaimniecei, bet arī šāda sieviete ir neizdevīgākā situācijā par vīrieti. Viņa patērē daudz vairāk pūļu šādā divkāršā vai, ja viņai vēl ir arī sabiedriskā, politiskā darba funkcijas, tad pat trīskāršā darba slodzē, ļoti maz brīva laika paliek atpūtai, katrs brīvais brīdis pēc atgriešanās no darba jāveltī mājas darbiem un rūpēm par ģimeni. Tādējādi cieš viņas tiešais darbs, viņa nevar tālāk celt savu kvalifikāciju un turpināt mācības. Bērna saslimšana, karantīna mazbērnu novietnē vai bērnudārzā, neparedzēti atgadījumi sarežģītajā ģimenes izpalīgu «sistēmā» bieži ir iemesls tam, kāpēc sievai nākas bērna dēļ reizēm vairākas dienas vai pat nedēļas palikt mājās. No tā cieš viņas tiešais darbs, viņa nevar saņemt atbildīgākus uzdevumus, jo uz viņu darbā nevar pilnīgi paļauties, viņa arī nevar iesaistīties citos pasākumos, politiskajā vai arodbiedrību darbā. Strādājošas sievietes ģimenē nepieciešama lielāka mājas darbu sadalīšana starp vīru un sievu, sievu un vecākajiem bērniem nekā tad, ja sieva ir mājsaimniece. Tas bieži rada sarežģījumus un nesaskaņas. Vidējās paaudzes vīriešiem lielākoties nav sevišķu iemaņu mājas darbos, sievām bieži vien trūkst pacietības viņus iemācīt, tās par viņiem ironizē un tā rada saspīlējumu. Reizēm vīrs vispār atsakās palīdzēt un atstāj visas rūpes par māju un bērniem strādājošās sievas ziņā, kas to izjūt kā pārestību. Ļoti daudz ir atkarīgs no audzināšanas veida un uzskatiem, ko vīrs ieguvis savā bērnībā un jaunībā. Reizēm māte ar saviem novecojušajiem uzskatiem par «vīriešu» un «sieviešu» darbiem bremzē sievas centienus. Šīs pretrunas saasinās, ja sieva vairākus gadus dzīvojusi mājās un pieradinājusi vīru un bērnus pie lielākām ērtībām. Kad vēlāk viņa sāk strādāt, rodas grūtības, jo ģimenē neviens cits nav radis veikt mājas darbus, ģimenes locekļi sāpīgi pacieš agrākā komforta zudumu. Tas savukārt var izraisīt nesaskaņas laulāto starpā, sievai var rasties neirotiski traucējumi.

Dažiem cilvēkiem ir tieksme pārspīlēt sievas strādāšanas nozīmi iespējamos ģimenes konfliktos. Viņi izsaka dažādas hipotēzes par sieviešu strādāšanas nelabvēlīgo ietekmi uz ģimenes dzīvi, bērnu audzināšanu utt. Protams, ja nepietiekami vai nemaz netiek gādāts, lai strādājošai sievietei atvieglotu rūpes par māju un bērniem, ja tai ģimenē neviens nepalīdz, tad algots darbs nospiež, nevis pacilā, rada pārpūlēšanos. Tam katrā ziņā piekritīs ikviens, domas tikai dalās, kā šo problēmu atrisināt. Tie, kas gribētu, lai sieviete atgriežas mājsaimniecībā un ģimenē, veltīgi cenšas pagriezt atpakaļ vēstures ratu. Sociālismā sievietes darbs tiek pareizi novērtēts, arī lielākā daļa sieviešu ir par strādāšanu un materiālu neatkarību un ne labprāt no tās atsakās. Tagad pēc atgriešanās mājsaimniecībā ilgojas vai nu sievas, kuras vecāku nepareizas audzināšanas dēļ neinteresējas par profesiju un jaunības gadus nav izmantojušas kvalifikācijas iegūšanai, vai gados vecākas sievietes, kas bija spiestas iet strādāt pēc divdesmit un vairāk mājsaimniecībā pavadītiem gadiem tikai finansiālu apsvērumu dēļ. Tā bieži notiek ģimenēs, kurās vīrs vai nu zaudējis darba spējas un samazinājušies ienākumi, vai aizgājis pensijā, vai nomiris. Šādām sievietēm bieži vien ir grūti iejusties neparastajā darba vidē, īpaši tāpēc, ka tām jāsamierinās ar vienkāršāku, nekvalificētu darbu.

Nākotnē paredzēts paplašināt un iekārtot visdažādākā veida sadzīves pakalpojumus, lai atvieglotu strādājošiem laulātajiem lielāko daļu mājas darbu. To nevarēs īstenot bez pašu sieviešu iniciatīvas. Jau tagad pārliecināmies, ka tajās fabrikās, kur strādā galvenokārt sievietes un kur tās ir pietiekami pārstāvētas uzņēmuma administrācijā, partijas un arodbiedrības organizācijās, ievieš daudz dažādu sadzīves pakalpojumu, ko spēj ierosināt un novērtēt tikai sievietes pašas. Piemēram, cik daudz laika ietaupa darba tērpu mazgātava rūpnīcā, šuvēja, kas ierodas uzņēmumā izlabot ieplēstos apģērbus un vīriešu virskreklus, ātrās apavu labošanas darbnīcas utt. Ledusskapis svētdienai paredzēto produktu uzglabāšanai atbrīvo no stāvēšanas rindās piektdienās un sestdienās. Pusfabrikātu pārdošana atvieglo vakariņu pagatavošanu. Cik daudz rūpju par bērnu atpūtu vasarā novērš to organizēti izbraukumi, pionieru nometnes. Jāiekārto šādi un vēl daudzi citi sadzīves pakalpojumi, lai strādājošā sieviete dienā nebūtu noraizējusies un noskraidījusies «tūkstoš sīkumu» dēļ, bet lai tā varētu nodoties radošam darbam un lai mājās nebūtu norūpējusies, nogurusi, nervoza, bet gan jautra un labā noskaņojumā.

Izsakot dažādus pesimistiskus secinājumus par sie

vietes strādāšanas šķietami nelabvēlīgo ietekmi uz ģimenes dzīvi un ģimenes pavarda siltumu, parasti piemirst, ka agrāk tāda ģimenes dzīve, kurā vīrs bija vienīgais apgādnieks un sievas ziņā palika tikai rūpes par māju un bērniem, patiesībā bija iespējama vienīgi skaitliski nelielai iedzīvotāju daļai. Tās bija ierēdņu vai buržuāzijas aprindu ģimenes, kurās pie tam mājas darbus paveica kalpotāji, un dažu kvalificētu strādnieku ģimenes. Parasti aizmirst, ka arī agrāk, kapitālistiskajā sabiedrībā, miljoniem precētu sieviešu bija vēl smagāki darba pienākumi, ne tikai mājsaimniecība un rūpes par bērniem. Miljoniem lauku sieviešu strādāja no saules līdz saulei tīrumā, apkopa lopus un putnus, bet mājai un bērniem palika, tā sakot, kreisā roka. Miljoniem strādnieku sievu gāja uz fabrikām un tāpat dzemdēja un audzināja bērnus, un gādāja par māju. Miljoniem strādnieku sievu, kuras pašas fabrikās nestrādāja, centās piepelnīties, ņemot kaut kādu darbu uz mājām, vai arī gāja par kalponēm un mazgāja veļu svešām ģimenēm. Miljoniem amatnieku, sīkuzņēmēju un tirgotāju sievu strādāja darbnīcā kopā ar vīriem, palīdzēja vienkāršajos darbos, šuva, bija kurpnieces, bieži vien izpildīja arī sarežģītākus amatnieku darbus, stāvēja aiz letes, strādāja kasē. Par visiem šiem miljoniem sieviešu aizmirst, agrākā statistika tās par strādniecēm neuzskatīja. Strādnieku sievas, kas strādāja par apkopējām un veļas mazgātājām bagāto ģimenēs, netika reģistrētas slimokasēs. Amatnieku un sīkrūpnieku sievas arī neuzdeva pax strādniecēm, lai ietaupītos kāds grasis, ko nāktos maksāt slimokasēs. Bet zemnieku sievu darbu statistika vispār neaptvēra.

Mainījies ir nevis tas, ka sievietes līdztekus saviem ģimenes un mātes pienākumiem strādā arī algotu darbu, bet gan tas, ka tagad viņu darbs tiek pienācīgi vērtēts. Valsts gādā, lai par vienādu darbu viņas saņemtu vienādu samaksu ar vīrieti, lai viņām būtu

dažādas priekšrocības sociālajā nodrošināšanā, tiesības uz kārtējo un dzemdību atvaļinājumu.

Seno laiku dievinātājam, kas šodien nelabprāt redz sievieti algotā darbā, vajadzētu atcerēties miljonus zemnieču un strādnieču, kas kapitālismā strādāja daudz smagākos apstākļos nekā vīrieši vai darba sieviete šodien. Sociālistiskā valsts atbrīvojusi strādājošo sievieti no ekspluatācijas un radījusi tādus apstākļus, lai viņa varētu dzīvot prieka pilnu darba cilvēka dzīvi.

VĪRAM TAS ARI IR GRŪTI

Daudzi vīrieši ir aktīvi un pārliecināti jaunās dzīves cēlāji. Viņi atzīst, ka sociālistiskā sabiedrība radījusi visus priekšnoteikumus cilvēka atbrīvošanai no ekspluatācijas. Viņi zina, ka sievieti atbrīvot no šaurā ģimenes loka un nodrošināt viņai līdztiesīgu stāvokli sabiedrībā iespējams, vienīgi iesaistot viņu darbā ārpus mājas. Viņi saprot, ka sociālismā sievietes darbs ir pat nepieciešams, ka ir tādas nozares, kas bez sievietēm vispār nav iedomājamas, piemēram, veselības aizsardzība, tautas izglītība, tekstilrūpniecība, dažas precīzās

mehānikas nozares, precīzais laboratoriju darbs, lauksaimniecība utt. Viņi zina, ka sociālistiskā valsts vienlaikus ir ieinteresēta sievietei palīdzēt, lai tā varētu pilnīgi izpildīt savas funkcijas — dzīvot ģimenes dzīvi, dzemdēt bērnus. Viņi zina, ka nepieciešams paātrinātos tempos iekārtot un pilnveidot visus sadzīves un komunālo pakalpojumu veidus, piemēram, mazbērnu novietnes, bērnudārzus, pagarinātas dienas grupas, ēdnīcas, veļas maz-

gatavas, dažādas sadzīves pakalpojumu darbnīcas, uzticamus un lētus birojus, kas palīdzētu uzkopt mājas, lai strādājošos laulātos atbrīvotu no šiem neproduktīvajiem pienākumiem. Viņi zina, ka sievietēm jebkurā darba nozarē jāpaveic tikpat, cik vīriešiem, un darba vietās tās nereti kontrolē vairāk nekā vīriešus. Viņi zina, ka sievietes pret algoto darbu izturas nopietni, nevis kā pret kaut ko mazsvarīgu. Viņi spēj iedomāties, ka viņu sievām darba vieta uzstāda tādas pašas prasības, kādas viņi izvirza savām darba biedrenēm vai padotajām rūpnīcas cehā vai iestādes kantorī. Viņi zina, ka pēc intensīva darba vakarā paši ir noguruši, ilgojas pēc atpūtas un ka apmēram to pašu izjūt arī viņu strādājošā dzīves biedre. Viņi spēj iedomāties, ka šis nogurums ir vēl lielāks grūtniecības vai bērna barošanas laikā vai arī tad, kad tai nakts jāpavada pie zīdaiņa vai saslimušā bērna gultiņas. To visu viņi zina, daži parto prot skaisti Vunāt sapulcēs, lekcijas un Sieviešu dienā. Bet reizē ar to liekas, ka kādā savas dvēseles kaktiņā tiem saglabājusies pārliecība, it kā tas viss neattiecas uz viņu ģimeni, ka tajā notiks kāds brīnums, kas sagrozīs fizikas un fizioloģijas likumus. Brīnums izpaudīsies tādējādi, ka viņu sievai pēc darbā pavadītās maiņas būs vēl saglabājusies dubulta enerģija, svaigums, veselīgums un labs garastāvoklis. Ka tā paspēs apdarīt visus mājas darbus, aprūpēs bērnu, ka sagādās nogurušajam vīram visāda veida komfortu, ka no piekusušā vīra negaidīs nekādu palīdzību, bet, gluži otrādi, nodrošinās tam pilnīgu mieru atpūtai.

Vīrieši zina, ka darba cilvēkam ir vēl dažādi citi pienākumi pret kolektīvu un visu sabiedrību. Tomēr daži no viņiem it kā tic, ka viņu sievai piemīt kāda burvestība, ar kuras palīdzību tā spēs izvairīties no visam sapulcēm, talkām,

sabiedriskajiem pienākumiem un ka tūliņ pēc darba steigsies uz mājām, pie ģimenes pavarda. Reizēm liekas: vīrieši sirds dziļumos pārliecināti, ka sievai_ ir tik lielas garīgās spējas, ka tai nav vajadzības mācīties, celt kvalifikāciju, ka tā var iztikt bez neklātienes studijām, jo visas nepieciešamās zināšanas kaut kādā brīnumainā veidā pašas nokļūs tās galvā.

Vīrieši zina, ka sestdienas pēcpusdiena, svētdiena vai cita brīvdiena, svētki, atvaļinājums paredzēti, lai darba cilvēks atpūstos, atjaunotu spēkus, izklaidētos. Bet sirds dziļumos daži it kā tic, ka viņu sieva veidota no citāda materiāla, ir nenogurdināma, tātad viegli var veltīt visus brīvos brīžus mājas apkopšanai, iepirkumiem, ēdienu gatavošanai, pastaigām ar bērniem un to stundu sagatavošanai vai ari lielajai veļas mazgāšanai. Atvaļinājumā tā it kā var tikt galā ar visiem mājas darbiem primitīvajos vasarnīcas apstākļos, kamēr nostrādājies virs atpūšas vai iet makšķerēt.

Bet nebrīnīsimies par vīriešiem.

Gadsimtiem ilgi uzskatīja, ka sieviete pamatā veidota no cita materiāla nekā vīrietis. Kāds ir šis materiāls, par

to domas mainījās. Kad bija runa, lai sievietēm atvēlētu svarīgākas funkcijas vai tiesības, tika pasvītrots viņu vājums, trauslums, nesaprātīgums, pat vieglprātība. Bet, no otras puses, visi paļāvās uz zemnieku sievas spēku, izturību un saprātu, kad tā visu dienu strādāja tīrumā, apkopa lopus, gatavoja ēst, dzemdēja vienu bērnu pēc otra, tūliņ pēc dzemdībām cēlās un gāja pie

darba, griezās kā vāvere riteni, vai ari uz strādnieci, kas visu dzīvi stāvēja pie darbgalda vai gāja par kalponi, mazgāja svešiem veļu un spēja dzemdēt un izaudzināt desmit bērnus. Bet, ja iedomājas, ka sievietes veidotas no cita materiāla, tad viegli ari noticēt, ka tās ir brlnumdares, kas spēj, nekaitējot veselībai un saglabājot labu garastāvokli, strādāt divas trīs maiņas dienā — veltīt sevi algotajam darbam, mājsaimniecībai un rūpēm par bērniem, pie tam vēl varbūt veikt ari sabiedriskos pienākumus. Un to visu — negaidot palīdzību no vira.

Daudziem vīriešiem ir grūti vienas paaudzes laikā mainīt uzskatus par sievieti un savstarpējo vira un sievas stāvokli ģimenē. Paaudžu paaudzes ieaudzināja un uzturēja vīrieti pārliecību, ka viņš ir ģimenes galva, ka viņam mājās jāsaņem vislielākā ievērība un uzmanība. Viņam pienākas labākais ēdiens, lai uzturētu ģimenes apgādnieka spēkus; jāizpilda visas viņa vēlēšanās, jārūpējas par viņa mieru, ērtībām, interesēm. Visa ģimene bija ieradusi to uzskatīt kā kaut kādu pienākumu. Ari strādnieka sieva, kura, piemēram, strādāja pie darbgalda, tāpat kā zemniece, kas kopā ar viru visu dienu pavadīja tīrumā, nodrošināja vīram šo augstākstāvošā lomu un ievērību.

Ir grūti atbrīvoties no veclaicīgiem uzskatiem par sievas un vira stāvokli ģimenē, ja tos atzina gadu simtiem un ja lielākā daļa mūsdienu vīriešu bērnībā ir tādā garā audzināti. Jau mazu zēnu un meiteņu audzināšana bija atšķirīga. Meitenes bija un vēl ari tagad ir vairāk iesaistītas mājas darbos, dažās ģimenēs tās vēl šodien ieradinātas apkalpot brāļus, mazgāt, lāpīt, bet tajās pašās ģimenēs zēni netiek mācīti sevi apkalpot, viņi neprot gatavot ēdienus vai pat pogas piešūt. No Konstitūcijas panta, kas deklarē sieviešu un vīriešu līdztiesību sociālistiskajā valsti, līdz šis līdztiesības īstenošanai ceļš ir garš un bieži vien sarežģīts. Minēsim vēl to, ko vīriešu kolektīvā — cehā vai kancelejā — joprojām uzskata par vīrišķīgu rīcību. Vīrišķīgi, piemēram, esot neatklāt sievai visu izpeļņu vai vismaz noslēpt kādu daļu, kādu papildus saņemtu naudu. Vīrišķīgi skaitoties «nenoturēties sliedēs», izdarīt kādu grēciņu pret. laulāto uzticību, vīrišķīgi esot aiziet uz

krodziņu un piedzerties. Bet atzīt savas darbabiedrenes par līdzvērtīgām partnerēm, aizbildināties vīriešu kompānijā, ka jāiet palīdzēt sievai mājas darbos vai bērnu aprūpēšanā, ka jāiet uz mazbērnu novietni pēc mazuļa, — tas, pēc daudzu cilvēku domām, vīram neglaimo, un viņam pārmet, ka «klausa sieviešiem», ka nokļuvis «zem sievas tupeles». Dažā vīriešu kompānijā skaitās vīrišķīgi ciniski izrunāties par sievie

tēm, sievas saukt par «vecenēm», «laulenēm», par laulībām izteikties kā par vissmagāko nastu, kādu vien iespējams sev uzvelt. Un bieži vien to dara cilvēki, kuri, sievas un pārējo ģimenes locekļu appuišoti, ģimenē dzīvo kā vatē, kuri mājās jūtas pilnīgi apmierināti un nespēj savu personīgo dzīvi iedomāties citādi kā vienīgi laulībā un ģimenē. Taču šāds runas veids, ko viņi paši pārāk nopietni neņem, bet kas varētu atstāt iespaidu uz gados jaunākajiem darbabiedriem, viņiem liekas «vīrišķīgas» izturēšanās apliecinājums. Un otrādi: vīrs, kas atzītos, ka ir apmierināts ar savu laulības dzīvi, ka mīl sievu, vīrs, kas izrādītu, ka palīdz sievai mājas darbos un bērnu audzināšanā, tiktu uzskatīts par savādnieku vai vismaz par mazliet aprobežotu — «īsts lācis», «sieva tam sakas kaklā uzmaukusi».

Un tomēr varam novērot, ka pēdējos gados uzskats par to, kāda ir vīrišķīga un nevīrišķīga izturēšanās, ir mainījies.

Pirms gadiem divdesmit vīrs uzskatītu par neiedomājamu apkaunojumu, ja vajadzētu stumt bērnu ratiņus. Tagad svētdienas pēcpusdienās vai svētkos ar ratiņiem redzam vairāk vīriešu nekā sieviešu. Pārtīt bērnu, sasildīt viņam ēdienu, pabarot vinu — tās kādreiz bija vīriešiem pilnīgi svešas lietas. Šodien miljoniem tēvu labi prot apkopt savus mazuļus un tādējādi bērni viņu dzīvē ienes daudz vairāk prieka nekā agrāk viņu

tēviem un vectēviem. Līdzīgi katrā ziņā mainās vīriešu_ attieksme arī pret visdažādākajiem citiem ģimenes pienākumiem.

Sociālistiskās ģimenes attiecības ar abu laulāto piedalīšanos mājsaimniecības kārtošanā un bērnu audzināšanā, savstarpējs līdzsvars, kas balstās pirmām kārtām uz abpusēju mīlestību, draudzību, mīlestību pret bērniem, nevis uz saimniecisku un finansiālu atkarību, tagad vēl turpina veidoties. Cilvēka domāšanā izmaiņas notiek lēnāk nekā ekonomiskajā un politiskajā dzīyē. Tūkstošiem jaunu ģimeņu veido savu stilu, kaut arī bieži vien pārdzīvo neveiksmes, maldīšanos. Sociālistiskās ģimenes sadzīves principi vēl veidojas. Visu mūsu uzdevums ir šajā ziņā censties aktīvi palīdzēt. No otras puses, vēl šodien dzirdam to balsis, kuri neprot skatīties nākotnē un kuri arī šodien cenšas mīlestībā un laulībā saglabāt agrāko sabiedrisko formāciju novecojušos uzskatus. Dažiem vīriešiem mīlestība vēl joprojām ir saistīta ar priekšstatu, ka vīram jāvalda, bet sievai visā jāpakļaujas. Viņi uzskata, it kā vīram mīlestībā esot nepieciešams justies kā kungam, ka visai ģimenei bez iebildumiem tam jāpaklausa utt. Viņi ir pārliecināti, ka tikai sievai vienai pašai jārada «mājīgums ģimenē». Strādājošo sievu vīri gaužas, ka pēcpusdienā pēc darba tiem jāatgriežoties neuzkoptā dzīvoklī, pie «auksta pavarda». Ka varētu būt arī citādi, ka vīrs (vai kāds no vecākajiem bērniem) varētu palīdzēt uzkopt māju jau no rīta vai pēc darba, ja tas viņam beidzas ātrāk nekā sievai, ka varētu iekurt krāsni, nomizot vakariņām kartupeļus vai sagatavot citus produktus — tas šim veco laiku uzskatu mīļotājam neienāk prātā. Par laimi, par to jau padomājuši miljoniem jaunās paaudzes vīriešu.

M"WS SAKAM — MĪLESTĪBA

Šajā grāmatā nemēģināsim definēt, kas ir mīlestība. Ko cilvēkam nozīmē mīlestība, kādu izcilu vietu tā ieņem mūsu dzīvē, daudz labāk spēj izteikt dzejolis, stāsts, mākslas vai mūzikas sacerējums nekā visplašākā speciālā literatūra. Mūsu nodoms nav arī runāt par mīlestību vispār, neatkarīgi no laikmeta, sabiedriskās iekārtas un to cilvēku īpašībām, kas pārdzīvo šīs jūtas. Te mēs runāsim par mīlestību tikai no noteikta, īpaša viedokļa. Mēģināsim parādīt, kādas likumsakarības atklājas mīlošu cilvēku izturēšanās veidā. Vai var paredzēt, kā nākotnē izveidosies attiecības, kas radušās noteiktos apstākļos starp tuviem cilvēkiem ar noteiktām rakstura īpašībām. Vai var noteikt faktorus, kas sekmē laimi un apmierinājumu mīlestībā, vai var noteikt iemeslus, kas noved pie neapmierinātības, vilšanās, mīlestības attiecību iziršanas. Kādā mērā iespējams izvairīties no neveiksmēm mīlestībā.

Ja ikviena dzīvē vērojam mīlestības jūtas, pētījam attiecības starp cilvēkiem kā ārsti psihiatri, psihologi vai sabiedrisko zinātņu darbinieki, tad redzam, ka no cilvēka paša ir atkarīgs, kā viņš pārdzīvo savu mīlestību vai savas mīlestības. Kā ir tam sagatavots ar līdzšinējo audzināšanu, dzīves pieredzi, ar savām rakstura īpašībām un kā to sekmē gan viņa drauga raksturs, gan laikmets, vide, kurā dzīvo. Cilvēki iemīlas ļoti dažādā veidā. Ļoti daudzi viļas tāpēc, ka nespēj novērtēt sava drauga īpašības, ka no tā gaida tādas šo jūtu izpausmes, uz kurām tas attiecīgā laika posmā vai attiecīgā savas attīstības pakāpē nav spējīgs, bet, no

otras puses, neprot pieņemt to, kas viņa draugam ir raksturīgs un dabisks.

Daiļliteratūrā, kinofilmās, televīzijas pārraidēs, reizēm arī populārzinātniskajā literatūrā ir tieksme pa»

rādīt mīlestību kā instinktīvu, ar prātu neapvaldāmu spēku, pār ko cilvēks nespēj valdīt. Rodas pesimistiski secinājumi, it ka cilvēks esot instinktu rotaļlieta, bet vilšanās un neveiksmes mīlestībā esot kaut kas liktenīgs, iepriekš neparedzams. Šo uzskatu nepamato ne vispārējā ikdienas dzīves pieredze, ne klīniskās prakses dati. Mīlestība cilvēkam nekad nav tikai izteikti bioloģisks, instinktīvs faktors. Arī visintīmākās seksuālās izpausmes vienmēr lielāka vai mazākā mērā iespaido domāšana un cilvēka līdzšinējās dzīves pieredze. Par to mēs, ārsti, pārliecināmies ikdienas praksē. Ārstējot seksuālas nesaskaņas un traucējumus, redzam, ka tie lielākoties radušies nelabvēlīgu garīgās dzīves apstākļu dēļ. Piemēram, vīriešu potences traucējumi deviņdesmit un vairāk procentu gadījumos izskaidrojami ar kādiem garīgas dzīves apstākļiem.

«Mēs sakām — mīlestība,» kādā no savām grāmatām raksta Karels Capeks, «bet tā ir vesels jūtu komplekss, no kuram visas taja drūzma nemaz nevaram atšķirt. Piemēram, te ir gan nepieciešamība tikt pažēlotam, bet vienlaikus arī nepieciešamība imponēt…»

Ir tik daudz mīlestības paraugu, tik daudz tās izpausmes veidu, cik tos cilvēki rada vai — cik viņi ir spējīgi radīt. Tieksme mīlēt ir daudzu cilvēka īpašību kopuma sarežģīta izpausme. Šīs jūtas mainās, attīstās — ne tikai gadu, vispārējā brieduma, dzīves pieredzes, vides, mīlestības partnera ietekmē, bet arī ar ārstēšanu, piemēram, psihoterapiju. Spēja normālā veida izjust mīlestību, izveidot normālas attiecības ar pretējo dzimumu ir viena no garīgās veselības pazīmēm. Mīlestības attiecībās cilvēks apmierina ne tikai bioloģiskās, seksuālās prasības, bet arī savas personības dažādas vajadzības.

Dažam mīlestība pirmām kārtām palīdz pārvarēt kautrīgumu, mazvērtības sajūtu, viņš iedomājas, ka draugs viņu pareizi sapratīs. Reizēm tieksme pēc šādas ievērības ir tik spēcīga, ka noved pie nepārdomātam un sasteigtām laulībām. Bieži no sievietēm, kas nav apmierinātas ar savu laulības dzīvi un kas meklē padomu un palīdzību pie ārsta, dzirdam šādu stāstu: «Es apprecējos pēc īslaicīgas pazīšanās, drīzāk muļķības pēc. Vīru es labi nepazinu un neapdomāju, vai mēs saderam. Tad es atteicos no saviem uzskatiem, principiem, darīju visu, kā gribēja viņš, viņa dēļ arī pametu darbu. īsi pirms tam es izšķīros ar puisi, ar kuru draudzējos divus gadus. Viņš pēkšņi bija sācis interesēties par citu sievieti. Es jutos ļoti vīlusies, pazemota. Kāda es nabadzīte — puisis mani pametis! Gribēju ātri viņam parādīt, ka nepazudīšu, ka arī es kādu atradīšu, ka apprecēšos ātrāk nekā viņš. Pie tam es jau toreiz strādāju, biju iekārtojusies labi atalgotā darbā, nebija nekāda praktiska iemesla steigties. Bet mani krimta sajūta, ka draugs mani pametis.»

Daži mīlestībā cenšas pierādīt, ka spēj virzīt otra dzīvi, atbalstīt, nepieciešamības gadījumā tam arī pavēlēt, valdīt pār to. Dažas sievietes mīlestības attiecībās pirmām kārtām apmierina tieksmi kādu aizsargāt, kādam palīdzēt, ziedoties, kaut arī partneris varbūt par to nemaz nav pateicīgs vai arī pat izmanto viņas labvēlību. Mīlestība var likties piemērota izeja, kā pārvarēt vientulību, bailes no citiem cilvēkiem, kas it kā pret viņu noskaņoti naidīgi vai aizspriedumaini. Dažas jaunas sievietes pārsteidzīgi ātri iziet pie vīra, kad tām dzīvē atgadījusies_ kāda nelaime, iestājusies depresija, piemēram, pēc mātes vai abu vecāku nāves. Viņas nespēj iedomāties dzīvi vientulībā un apprecas ar pirmo vīrieti, kas šajā laikā izrāda par_ viņām interesi. Šis cilvēks pats parasti nemaz neapzinās, kādas īpašas vēlmes tas ar mīlestību cenšas apmierināt. Viņš tās iepazīst tikai tad, kad tām viņa uzmanību sāk pievērst sabiedrība vai kad tās kļūst par cēloni nesaskaņām ģimenē.

AIZRAUŠANAS VAI MĪLESTĪBA

Bieži vien dzirdam dažādus pesimistiskus uzskatus par mīlestību: ka tā neesot ilgstoša, ka visdedzīgākā mīlestība ar laiku izplēnējot, ka cilvēki kļūstot ikdienišķi, dzīvojot kopā tikai ieraduma pēc uti Šie cilvēki parasti jauc acumirklīgu aizraušanos ar mīlestību. Bet šie jēdzieni ir jānorobežo. Vai par mīlestību uzskatīt tikai pirmos šo jūtu izpausmes brīžus, laiku, kad, jau iedomājoties vien par mīļoto būtni, asinis saskrien vaigos, kad cīnāmies par draugu, pārvaram dažādus šķēršļus, pārdzīvojam jaunatklājuma burvīgumu, iepazīstot otru cilvēku? Tie, kas šīs jūtas tādējādi pārdzīvo vai nespēj tās izjust citādi, ar mīlestību parasti saprot to, ko precīzāk sauc par aizraušanos. Tās ir īslaicīgas jūtas, ļoti nenoturīgas, tās neļauj cilvēkam uz ilgāku laiku pieķerties otram, jūtas, kad nevar savu partneri uzskatīt par īstu draugu, pilnībā tam uzticēties. Jau iepazīstoties tiek prātots, kā attiecības izbeigt, kā vieglāk izšķirties un meklēt nākamo jauno pārdzīvojumu. Tās ir jūtas bez otra pola — mīlestības, kura balstās uz neliekuļotu divu cilvēku savstarpēju interesi, kopējām jūtām, mīlestības, kas tuvina cilvēkam, kuru

saprotu, kuram uzticos, ar kuru varu dalīties savās rūpēs, ar kuru kopā varu priecāties par kaut ko patīkamu. Šis cilvēks spēj mani mīlēt ar visām manām kļūdām un trūkumiem, viņš izkliedē manu vientulību, es ilgojos pēc šī cilvēka, atgriežoties mājup, viņš ir it kā manas dzīves sastāvdaļa, ar viņu labprāt pārdzīvoju visu jauno, ar viņu labprāt kopīgi strādāju, ar viņu varu dedzīgi diskutēt, jo man viņa uzskati ir svarīgi, viņš man nav vienaldzīgs.

Šādā mīlestībā nebūšu apbēdināts, ka nevaru mūžam palikt jauns, ka es kļūstu vecs. Man nav bažīgi jāskaita grumbas un jālej asaras par katru sirmu matu. Es neskaitīšu tādā mīlestībā nodzīvotos gadus, neraizēšos, ka abi ar dzīves draugu varētu kļūt ikdienišķi, viens otram vairs nepatikt. Gluži otrādi, katrs gads ar mīļoto cilvēku veidos mūsu kopdzīvi vēl ciešāku.

Mīlestība katram pārim var dažādi veidoties starp šiem diviem poliem: starp aizraušanos, jaunatklājuma burvīgumu un starp mīlestību, kas ir cieša divu cilvēku saprašanās, kuri iet kopīgu dzīves ceļu.

Jāizprot, pēc kādas mīlestības īsti tiecos, un jāzina, ko no katra tās veida varu sagaidīt. Vai man mīlestība svarīgākais ir šis jaunatklājuma burvīgums, iemīlēšanās reibums, bieža pārmaiņa? Tad es bieži iemīlēšos, mainīšu partnerus, uzmanīšos, lai nevienai sievietei (vai vīrietim) pārāk nepieķertos. Mīlestība man būs arēna, kurā centīšos gūt arvien jaunus panākumus. Ar sievieti (vai vīrieti), ko pēc neilga laika atstāšu, protams, neizveidošu ciešākas attiecības, uzmanīšos, lai tai (vai tam) pārāk netiktu piesaistīts (vai piesaistīta) ar kopējiem pārdzīvojumiem un interesēm, jo tad man vēlāk būtu sāpīgi šķirties. Šādā mīlestībā katrs no partneriem vienmēr ir piesardzīgs, kontrolē savu rīcību, nevar patiesāk sevi atklāt cilvēkam^ ar kuru, pēc pāris nedēļām sastopoties, vēsi sasveicinās kā ar svešinieku, baidās kompromitēties. Tāda mīlestība nesniedz mierinājumu pēc ikdienas steigas un sasprindzinājuma, tādā mīlestībā nevar no otra gaidīt atbalstu rūpēs, skumjās, depresijas brīžos. Tā ir mīlestība bez nākot-

nes, tajā nav kopīgu pārdzīvojumu, nākotnes ieceru romantikas. Šādu attiecību smaguma punkts balstās pirmām kārtām uz ārējo skaistumu, pievilcīgumu, svaigumu. Ja gribēšu gūt sekmes šādā mīlestībā, tad rūpīgi uzmanīšu katru grumbiņu, sirmu matu, ikviena nākamā vecuma pazīme manī radīs skumjas. Bet, ja neuzmanīšos, tad atgādināšu tos traģikomiskos vīriešus vai sievietes, kuri ar visiem iespējamiem līdzekļiem cenšas nomaskēt savu vecumu. Viņi izliekas jaunāki, savām attiecībām meklē jaunākus partnerus un baidās no vientulības, kas ir neizbēgama, jo savā mīlestību straumē viņi ne ar vienu nav izveidojuši dziļākas, ciešākas attiecības, neviens viņus mājās negaida, nevienam par viņiem nav daļas.

Parasti agrā jaunībā cilvēks iemīlas biežāk, tas meklē, vēl tikai veido savu mīlestību, izvirza šīm attiecībām sev vēlamās prasības. Parasti pirmā mīlestība, pirmās aizraušanās burvīgums nespēj apmierināt visas prasības, kādas izvirza jaunais cilvēks. Viņš bieži vien cieš un pārdzīvo vilšanos, ja viņa prasības mīlestībā ir pārāk pretrunīgas vai neizpildāmas. Bet reiz tomēr ir jāizlemj. Vai mīlestībā vissvarīgākais ir absolūtas brīvības sajūta, iespēja bieži mainīt partneri? Arī tā var mīlēt, bet tad skaidri jāapzinās, no kā līdz ar to atsakāmies: no drošības sajūtas savstarpējās attiecībās, iespējas uzticēties, būt atklātam, gūt atbalstu, kopīgi plānot nākotni, kopā par daudz ko priecāties, kopā pārvarēt neveiksmes un likstas. Taču cilvēks attīstoties un nobriestot parasti pāriet no viena pola — pārejošas aizraušanās, no īslaicīgas iemīlēšanās pie otra pola — nopietnākām, dziļākām jūtām. Tas ir parasts un dabisks process. Te izšķirošais nav vienkāršs gadījums, apstākļu sagadīšanās. Cilvēks pats galvenajos vilcienos veido savu mīlēs-

tību. Katrs mīlestības pols indivīdam pavērš savas pozitīvās un negatīvās puses. Ja kāds cenšas no šīm jūtām gūt tikai priekšrocības, grib vienlaikus izjust gan biežas pārmaiņas burvīgumu un tajā pašā laikā arī iegūt uzticamu draugu, atbalstu, viņš pārliecinās, ka to savienot nav iespējams. Savstarpēja uzticēšanās un saprašanās prasa labprātīgu pastā

vību un uzticību. Ilgākas attiecības nenozīmē ikdienišķumu, vienaldzību. No cilvēkiem, no mums ikviena ir atkarīgs, ko mēs spējam ienest jaunu savā mīlestība. Ikdienišķs var kļūt arī nedēļas vai četrpadsmit dienu laika. Ir tādi cilvēki ar apnicīgi vienādu izturēšanos, sasveicināšanās, skūpstīšanās veidu, kuri arī intīmas attiecības īsa laikā pārvērš par garlaicīgu pienākumu, kas arī draugu drīz vien padarīs ikdienišķu. Ir cilvēki, kas baidās no atkarības, baidās no jebkura ierobežojuma, bieži maina mīlestības partnerus, savās jutas nav radoši, neparāda izdomu, ir garlaicīgi un pārsātināti. Bet ir arī cilvēki, kuri mīlestībā ar vienu partneri nekļūst ikdienišķi un apnicīgi pat divdesmit gados. Viņi prot savas attiecības pastāvīgi attīstīt un bagātināt, atrod ar draugu arvien jaunas kopīgas intereses, prot priecāties par visu jauno, ir mīlestībā izdomas bagāti un savstarpēji iejūtīgi, tāpēc viņu mīlestība nekļūst ikdienišķa pat ilgajos kopdzīves gados.

Agrāko laiku un aizvadīto sabiedrisko formāciju vecajai morālei bija divējādi nerakstīti likumi — atšķirīgi vīriešiem un sievietēm. Uzskatīja, ka vīrietim jaunībā «jāiztrakojas», ka tam atļauts mainīt partneres, arī par naudu pērkamas. Kad vīrietis apprecas, jāatzīst

4.2

viņa tiesības vai vismaz klusējot jāpacieš, ka' tas laiku pa laikam «izmet līkumu», ka tam ir intīmi sakari ar padotajām, kalponēm, istabenēm, sekretārēm. Ka tas gluži vienkārši no visa gust labumu — no abiem mīlestības poliem. Un, kaut arī tolaiku morāle ārēji nosodīja laulāto neuzticību, vīrieša izturēšanos tomēr vērtēja daudz iecietīgāk nekā tādu pašu sievietes rīcību. Sievietes audzināja tā, lai tās iecietīgi izturētos pret vīru neuzticību. Magdalēna Dobromila Retigova 19. gadsimta pirmajā pusē savā grāmatā pamāca jaunās sievas un sievietes, atklāti iesaka, ko darīt, ja «kungu kārtas vīrs ļāvies pavesties ar citu sliktu piemēru, pasaulīgumu un varbūt ar miesas kārīgu, pie kungu kārtas nepiederošu jaunavu glaimiem un vilinājumiem»: tad var «mierīga, klusa sieviņas iecietība, ja nu ne pirmās svētlaimes paradīzi, tad vismaz klusu mieru, ja ne mīlestību, tad vismaz vīra cieņu saglabāt». Katrā ziņā uzskatīja, ka sievai šādā gadījumā jāklusē, nav jāizrāda, ko zina par vīru, bet cītīgi jārūpējas par tā fizisko labklājību un reputāciju. Ja kādreiz atklājas, ka jaunas meitenes nav jaunavas, tam līdz pat mūža galam bija sabojāta reputācija un ļoti mazas izredzes apprecēties. Un šāds uzskats valdīja ģimenēs, kurās ļoti iecietīgi izturējās pret jaunekļiem uzdzīvotajiem un brunču medniekiem.

Tie bija vīriešu izveidoti nerakstīti likumi, kuru pamatā bija vīrieša — gan ģimenē, gan sabiedrībā valdošās personas uzskati. To pamatoja ar šķietami zinātniskiem argumentiem. Tā, piemēram, apgalvoja, ka vīrietis gluži vienkārši esot bioloģiski tā veidots, ka nevarot būt mīlestībā pastāvīgs, ka tam esot nepieciešama pārmaiņa. Iespēja mainīt mīļākas, turēt vairākas sievas, harēmu bija viena no valdnieku privilēģijām. Bet vēsture rāda, ka šīs privilēģijas izmantošana nebūt nebija saistīta ar valdnieka dzimumu — tā nebija tikai vīrišķīguma bio

loģiska izpausme. Valdnieču, karalieņu, ķeizarieņu (kuras dzīvoja apstākļos, kad varēja nerēķināties ar sava laika morāli) raibie dzīves stāsti rāda, ka šīs sievietes mainījušas mīļākos tā, ka ar savu uzdzīvi neatpalika no saviem kolēģiem vīriešiem.

Arī mūsdienās sastopam cilvēkus, kuri apgalvo, ka tiem mīlestībā nepieciešama bieža pārmaiņa, un attiecības ar vienu partneri tie uzskata par_ važām. Tā mēdz atrunāties gan vīrieši, gan sievietes. Šajā ziņā atšķirības nemaz nevar būt. Ja mūsu dienās vīrietis maina partneres, tas uztur sakarus ar savām mācību vai darba biedrenēm, ar sievas draudzenēm, gluži vienkārši ar parastām savas sabiedrības sievietēm. Ja mūsdienu vīrietis grib «iztrakoties», būt neuzticīgs sievai, tā rīcībā nav bezdarbnieču vai slikti atalgotu kalpoņu, šuvēju, ierēdņu, strādnieču vai mīlestības profesionāļu armijas. Tagad, ja tā paraugāmies savā apkārtnē, nav pamata apgalvot, ka vīriešiem bioloģisku dziņu dēļ būtu nepieciešama biežāka partneru maiņa nekā sievietēm. Nepastāvību var novērot gan vīriešu, gan sieviešu vidū. Mainījies ir tas, ka šodienas sieviete nav tik ļoti atkarīga no «labās reputācijas» kā agrāk, kad šī «labā reputācija» būtiski iespaidoja izredzes apprecēties, bet laulības bija galvenais veids sievietes materiālai nodrošinātībai. Mūsdienās sievietei vairs nav jāslēpj savi uzskati.

Un tomēr tie, kuri mīlestībā atzīst absolūtu brīvību un bieži maina partnerus, nebūt nav sevišķi laimīgi un apmierināti. Viņiem partneru maiņa nav vis veselīguma izpausme, bet drīzāk gan šķiet, ka nepastāvība mīlestībā ir viens no viņu garīgo traucējumu un nelīdzsvarotības rezultātiem. Daudzi tā saucamie donžuāni ir iekšēji ļoti nepašpārliecināti vīrieši, kas pārdzīvo baiļu un kautrīguma jūtas. Bieži viņi cieš kāda patiesa vai iedomāta fiziska defekta dēļ, kas rada garīgas vai fiziskas mazvērtības sajūtu. Ar pastāvīgiem «panākumiem pie sievietēm» viņi cenšas šīs jūtas izkliedēt. Daudzi vīrieši tik bieži maina partneres, jo baidās, ka ilgākās attiecībās sieviete atklātu viņu vājās puses, kuras viņi parasti ļoti pārspīlē, — piemēram, robus izglītībā, nepietiekami augstu sabiedrisko stāvokli utt. Pamatīgāk pētījot dažu šādu donžuānu personības, piemēram, psihoterapijas procesā, atklājas viņu aizdomas par nepietiekamu potenci vai bažas, ka nākotnē viņiem varētu iestāties potences traucējumi, un ar pastāvīgajiem «panākumiem» pie sievietēm viņi pārliecinās par savu spēku un spējām. Un, kaut arī ārēji tie liekas pašapzinīgi un «droši», īstenībā bieži vien ir nepietiekami pašpārliecināti un ar jaunu pazīšanos, pastāvīgi pievērsdami sev dažādu sieviešu uzmanību, mēģina apliecināt savu vērtīgumu. Tas, protams, ir nepilnīgs un vienpusīgs uzskats. Bieži un labprāt viņi tiecas, lai kāda sieviete tiem dotu priekšroku salīdzinājumā ar citu vīrieti, kuru uzskata par skaistāku, sabiedriski izcilāku. Tas cel šo donžuānu pašapziņu.

Daudzas sievietes, kuras viegli un ātri iepazīstas un maina partnerus, ārēji prot izturēties ļoti sievišķīgi un impozanti. Tas var radīt iespaidu, ka viņas spēj būt pilnvērtīgas mīlētājas. Bet dzimumattiecībās tas nespēj rast īstu apmierinājumu. Viņas, mainot partnerus, cenšas rast jaunus un jaunus satraucošus pārdzīvojumus. No katra nākamā vīrieša viņas gaida kaut kādu brīnumu, cerēdamas, ka tieši tas spēs sniegt pilnīgāku seksuālo pārdzīvojumu. Šāds dzīves veids apmierinājumu nedod. Seksuālā pārdzīvojuma traucējumu cēloņi šādām sievietēm ir pirmām kārtām viņās pašās. Tie viņu personībā izveidojušies bieži vien bērnībā un agrā jaunībā, parasti ir saistīti ar audzināšanu un ne tuvu nav tik atkarīgi no vīrieša izturēšanās, kā to uzskata sieviete. Šos traucējumus nevar tik vienkārši novērst, atrodot kādu brīnumainu vīrieti. Tos var ārstēt, bet parasti tas prasa ambulatorisku psihiatrisku dziedināšanu. Ja šāda sieviete spēj izveidot dziļākas, ilgākas attiecības ar vienu vīrieti, tad tās ar laiku drīzāk sekmēs apmierinošu dzimumdzīvi nekā bieža partneru maiņa.

Bieži partnerus maina ne tikai sievietes, kam ir traucējumi seksuālajā pārdzīvojumā. Dažām šīs jūtas ir normālas, bet mīlestības partnerus un paziņas tās

pastāvīgi maina tāpēc, lai kliedētu šaubas par savu nepilnvērtību. Šim jautājumam pieskārāmies, runājot arī par vīriešu donžuānismu. Dažas šādas sievietes pastāvīgi raizējas, kaut tikai netiktu atstumtas. Viņām bail, ka vīrietis varētu dot priekšroku citai, un tāpēc labāk pašas pēc īsas pazīšanās meklē iemeslu, lai izšķirtos, lai viņas vienmēr būtu tās, kuras vīriešus atstāj, lai tikai negadītos, ka vīrietis «pamet» sievieti. Dažām sievietēm (tāpat kā vīriešiem) vienīgā cilvēka vērtības mēraukla ir tikai erotiskās un seksuālās intereses. Viņas jebkuros apstākļos izrāda vēlēšanos ievilināt vīriešus erotiskās burvības tīklos, kaut arī tas beigu beigās sagādā vilšanos. Tuvāk par šī tipa sievietēm runāsim nodaļā par vīriešu un sieviešu raksturiem.

Pats par sevi saprotams, ka donžuānismam un līdzīgam sieviešu tipam ir sarežģītāki psiholoģiski cēloņi, to iztirzāšana nav populāras grāmatas uzdevums, šim jautājumam veltīts daudz speciālu psihiatrisku pētījumu.

Kādreiz atšķirīgas prasības pret vīriešu un sieviešu izturēšanos pamatoja arī citādi. Vācu psihiatra J. H. Šulca grāmatā, kas izdota 1940. gadā, piemēram, rakstīts: «Un, kaut arī kā katrs pareizi domājošs cilvēks mēs nosodām tā saukto divējādo morāli, nav šaubu par to, un to jau minējām, ka mīlestība sievietes iespaido dziļāk un ieņem svarīgāku vietu viņu interesēs nekā vīrietim. Tam dzīvē pirmajā vietā ir darbs, specialitāte, kaut vai tajā laikā, kad bērni jau lieli. Tā nav netaisnība pret sievietēm, bet, gluži otrādi, viņu lielākas vērtības atzīšana mīlestībā, ja vīrietim «izskriešanu no uzticīgas laulības sliedēm» uzskata par mazāk svarīgu nekā sievietei.»

Fakts, ka sieviete, īpaši jauniete, mīlestībā ir daudz vieglāk ievainojama, ka viņai draud nevēlama grūtniecība, ka viņas liktenis ir sarežģītāks un smagāks, ja viņa tiek pamesta ar mazu bērnu, nerada divējādās morāles piekritējos secinājumu, ka vajadzētu vairāk nopietnības un atbildības sajūtas arī no vīriešiem, bet, gluži otrādi, viņi apgalvo, ka pret sievietēm esot jāizrāda lielāka bardzība nekā pret vīriešiem. Tā bija nacistiskās Vācijas morāle. Tagad mēs dzīvojam citā laikmetā un tomēr arī šodien reizēm sastopamies ar šī iesīkstējušā uzskata paliekām.

Izšķirošais nav gadījums, apstākļu sagadīšanās. Cilvēks pats galvenajos vilcienos nosaka, kāda būs viņa mīlestība. Tas sākas jau ar partnera izvēli, ar to, ko viņš tajā saskata labu vai kas viņu atbaida, par kādiem cilvēkiem viņš interesējas, pret kādiem nav vienaldzīgs un kā pats veido šīs attiecības. Bieži vien šo izšķirošo lomu cilvēks pats neapzinās. Daži apgalvo un ir par to pārliecināti, ka vēloties citādu mīlestību, nekā tā īstenībā izveidojusies. Piemēram, ilgojoties pēc noturīgākām, dziļākām attiecībām, tomēr šo cilvēku sakari ir īslaicīgi, pavirši, jo vienmēr sastopoties ar nenopietniem partneriem. Ka viņi jūtoties nelaimīgi, pārdzīvojot biežās izšķiršanās, ka vainīgs esot «bargais liktenis». Bet, ja ir iespēja sīkāk izanalizēt šādu cilvēku raksturus un viņu jūtu veidošanos, lielākoties tomēr redzam, ka arī šādā gadījumā tas pirmām kārtām ir viņš pats, no kura galvenokārt atkarīgs, kā izveidosies turpmākās attiecības.

Mireks, trīsdesmit septiņus gadus vecs zinātnisks darbinieks, gaužas, ka nevarot izveidot ilgāku, tuvāku pazīšanos. Māte pārmetot, kāpēc viņš neprecas, tā jau ilgojoties pēc mazbērniem. Mireks vienmēr īslaicīgai draudzībai izvēlas pavisam jaunas meitenes. Jau pēc dažu nedēļu pazīšanās jauniete tam sāk apnikt. Pārliecinājies, ka viņi nesaprotas, Mireks izšķiras un atkal meklē «to īsto». Bet vai tiešām meklē? Mirekam ir ļoti gādīga, rūpīga māte, kura kopš bērnības pašaizliedzīgi upurējas tā labā, dēla ga-

rīgajā dzīvē viņa atradusi gandarījumu par neveiksmēm pašas attiecībās ar vīru. Māte Mirekam ir vienīgais cilvēks un draugs, kam var uzticēties. Pie tās viņas dēls griežas ar savām rūpēm, viņai pirmajai pavēstī par panākumiem darbā, viņai arī sīki izstāsta par savu jūtu dzīvi. Kopā ar māti pavada atvaļinājumu, kopā iet uz teātriem un koncertiem. Mirekam ir trīsdesmit septiņi gadi. Dažus gadus jaunākas sievietes, kuras tam būtu atbilstošas vecuma, brieduma, pieredzes un interešu ziņā, viņam nepatīk, liekas vecas, nepietiekami izskatīgas. Māte saka to pašu. Neviena sieviete tai neliekas pietiekami skaista, jauna, svaiga. Apmēram tāda paša vecuma sievietes, ar tādu pašu dzīves pieredzi viņu vienkārši neinteresē, nesaista, tās viņš neredz. Bet par ko lai runā trīsdesmit septiņus gadus vecs zinātnisks darbinieks ar divdesmit divus gadus vecu, skaistu jaunieti, kad izzūd jaunatklājuma burvība, kad atslābst savstarpējā dzimumtieksme? Tāda mīlestība ātri kļūst vienaldzīga. Sabiedrisko interešu loks šādai jaunietei droši vien ir šaurāks, nekā būtu mazāk svaigai un jaunai, bet vairāk piedzīvojušai sievietei, piemēram, tās pašas specialitātes darbiniecei. Bet gadu starpība te nav galvenais. Arī divdesmit divus gadus veca jauniete saprastu Mireku un varētu būt tam labs draugs. Pazīstam daudzus laimīgus laulātos pārus, kuriem gadu starpība ir vēl lielāka. Bet tad Mirekam vajadzētu viņu ievest savu interešu pasaulē, ar viņu dzīvē rēķināties vairāk nekā tikai kā ar laika kavēkli. Bet Mireks to nedara. Viņam nav tik lielasvajadzības izveidot no savas meitenes dzīves draugu. Šajā lomā joprojām paliek māte. Un māte ātri kļūst neapmierināta, redzot, ka Mireks sāk pārāk cieši pieķerties kādai jaunietei. Tad viņa ir ļoti kritiski noskaņota, bažījas, vai tikai jauniete ir viņam piemērota, liek saprast, ka jūtas apkrāpta, ja Mireks velta pārāk daudz uzmanības kādai meitenei. Māte gan vēlētos, lai Mireks apprecas, pati tam tic, bet īstenībā rūpīgi uzmana, lai tikai nenopietns flirts ar glītu jaunieti Mirekam nepāraugtu dziļākās jūtās. Mireks saprot, ka rastos nesaskaņas ar māti, ka viņa būtu aizvainota, ja viņš izvēlētos dzīves draugu pēc sava prāta. Bet māte izvirza tik pretrunīgas prasības, ka nez vai tās kāda sieviete varētu apmierināt. Tā nu Mireks turpina meklēt, un īslaicīgas, virspusējas jūtas tam ir izdevīgākas. Mireks gluži vienkārši nevar atrast «īsto», jo patiesībā to nemaz nemeklē.

Ar tādu «likteni» vai «neveiksmi» mīlestībā varam sastapties diezgan bieži. Kā gan Marta, ļoti inteliģenta, nopietna jauniete, kas, būdama tehnisko zinību speciāliste, tomēr mīl arī mūziku un saprot to, vienmēr turas kopā ar puišiem, kuru galvenā interese ir sports un kuri svētdienas pavada, noskatoties futbola sacensības? Kālab viņa draudzējas ar vīriešiem, kuri galvenokārt lasa tikai visnepieciešamākās tehniskās rokasgrāmatas un kuru dēļ mūzika varētu vispār nebūt? Marta šiem vīriešiem ir laba partnere uz neilgu brīdi, īslaicīgos izbraukumos, bet vispār viņai nav ar tiem par ko runāt. Marta saprot, ka viņas pazīšanās ir paviršas, tās viņu neapmierina, bet viņa uzskata, ka visi viņas paaudzes vīrieši gluži vienkārši esot tik vienpusīgi, ka tur neko nevarot līdzēt. Skaidrs, ka tas nav tiesa. Bet Marta citādus vīriešus nespēj iemīlēt. Viņa ar vīrišķīgumu saprot tieši šo sportisko vienpusību, rūdījumu un raupjumu. Cilvēku vērtība, protams, nav atkarīga no tā, cik grāmatu katrs izlasījis vai cik koncertu noklausījies. Bet Marta, acīm

redzot, tieši pēc tā vērtē cilvēkus. Attiecībās ar vīriešiem tā svēti glabā pārliecību, ka viņa kaut kādi ir par tiem pārāka, kaut vai tieši ar šo lasīšanu un «kultūru», ka viņa ir trauslāks, kulturālāks cilvēks nekā viņi. Par saviem kolēģiem, kuri par sportu neinteresējas un kuriem nav personīgas automašīnas, bet kuri spētu ar viņu runāt kā līdzīgs ar līdzīgu, viņa neinteresējas. Viņa ir neapmierināta, ka tiem nav tik eleganta piegriezuma apģērba, ka tie neprot vadīt mašīnu un ka «tiem nav pat rollera». Viņa pret tiem izturas nežēlīgi ironiski, saukā par appelējušiem intelektuāļiem un atbaida no sevis. Marta ari nespēj atrast «to īsto», jo patiesība nemaz nemeklē. Puisis, ar kuru viņa draudzējas, pēc kāda laika viņai šķiet neinteresants, sekls, viņa ar to jzšķiras un meklē citu. Marta mīlestībā patiesībā meklē pirmām kārtām apstiprinājumu savām, pēc pašas pārliecības, dziļākām un kulturālākām vērtībām, izraugās vīriešus, kuri ar viņu šajā ziņā nevar vai nemēģina sacensties. Bet vai ir nepieciešams, lai ļaudis tā sevi mocītu? Lai futbola fanātiķis iemīļotas dēļ staigātu uz kamermūzikas koncertiem? Nekādā ziņā ne. Šis pretrunas ir pavisam samākslotas. Marta ar savu draugu izvēli tās rada arvien no jauna.

VAI APRĒĶINS MĪLESTĪBA ATTAISNOJAS?

«Kad es precēšos, tad izraudzlšos tādu sievu, kas pirmām kārtām prot labi gatavot, ir laba saimniekotāja, rūpējas, lai mājās būtu kārtība un ērtības,» reizēm

dzird runājam jaunus vīrus. «Protams, es jau neprecēšos tāpēc, lai sievai nāktos strādāt,» daži piebilst. «Iziešu pie labi situēta vira, kam pietiekami daudz naudas, sava automašīna, lai man nevajadzētu strādāt un lai es varētu kaut ko no dzīves gūt,» saka dažas jaunietes.

Neviens jums nevar aizliegt tā domāt. Gribam tikai atgādināt, ka nez vai tāds aprēķins vispār attaisnojas. Padomāsim, ko mēs ilgākās attiecībās meklējam, ko no laulības dzīves sagaidām. Lai mājās pirmām kārtām būtu ērtības, laba saimniece, virs ar lielu algu? Reta mūsdienu jaunās un vidējās paaudzes sieviete pilnībā samierināsies tikai ar sava vira un ģimenes saimniecības vadītājas lomu, kaut ari varbūt pirms kāzām to uzskatīja par ideālu. Un tas ir pilnīgi saprotams. Visa mūsdienu sievietes audzināšana, juridiskās attiecības, sievietes stāvoklis sociālistiskajā sabiedrībā ir tāds, ka tā no dzīves prasa vēl ari kaut ko citu, ne tikai saimnieces un mātes lomu. Laulības dzīvē tā grib būt līdzvērtīgs vira draugs, grib ar to saprasties, dzīvot laimīgi, ērtības vien to vairs neapmierina. Bet sievai, kura iegrožota mājsaimniecībā, kuru virs apprecējis tikai sava komforta dēļ, šādas iespējas nav.

Zinām daudz tādu laulāto pāru, kur sieva smagi pārdzīvo savu mājsaimnieces likteni, jūtas pamesta, pietiekami nenovērtēta un, no otras puses, neizprot vira pienākumus darbā. Ģimenē rodas nesaskaņas, savstarpēja pāridarījuma sajūta, kas slikti iespaido ari mīlestību. Sieva drīz vien sāk saprast, ka algots darbs, prieks par darba rezultātiem ārpus šaurā ģimenes loka, darbs plašākā kolektīvā un plašākas sabiedrības labā sagādā vairāk apmierinājuma nekā sīkā ģimenes idillte. Un mūsdienu sabiedriskā iekārta tam radījusi plašas iespējas.

Protams, ar to mēs nedomājam, ka ikvienai mājsaimniecei vajadzētu būt neapmierinātai. Sievas palikšana mājsaimniecībā ar maziem bērniem reizēm ir dažādu apstākļu radīta. Lai gan mūsu valsts sniedz plašu palīdzību ģimenei, tā tomēr nevar, piemēram, tuvākajā laikā nodrošināt visiem bērniem vietu mazbērnu novietnēs un bērnudārzos. Tas, ka daļa sieviešu paliek mājsaimniecībā, pagaidām ir sabiedriska nepieciešamība. Svarīgi ir sievietes vispārējie dzīves plāni. Ja mājās palikt paredzēts tik ilgi, kamēr paaugsies bērni, ja sievas darbs ģimenē un tā nozīmīgums tiek pareizi novērtēts, nevajadzētu rasties neapmierinātībai uq, pretrunām.

Neapmierinātība rodas tad, ja sievai jāpaliek mājsaimniecībā visu mūžu, ja tai visu mūžu jāgādā par vīra ērtībām. Aprēķins laulības dzīvē kļūst par smagu slogu abiem laulātajiem. Tāds vīrs vai sieva sākumā domā, ka ir rīkojies gudri, ka ieguvis «lielo laimestu», bet parasti viļas. Laulībā ir vēl daudz svarīgākas lietas nekā labi pagatavots ēdiens, tīras un uzkoptas mājas. Negribam ar to apgalvot, ka prast mājsaimniecības darbus un labi saimniekot būtu maznozīmīgi. Mūsdienās to vajadzētu prast ne tikai sievai, bet arī vīram. Tomēr tas nav galvenais priekšnoteikums laimīgai laulības dzīvei. Līdz ar tehnikas progresu visus šos darbus vēl labāk par sievieti mājsaimnieci paveiks dažādas sadzīves ierīces. Bet izraudzīties draugu, ar kuru ir prieks dzīvot kopā ilgus gadus, kurš mums ir atbalsts, ar kuru varam vēlēties bērnus un ar kuru nebaidāmies kopīgi novecot, ir daudz svarīgāk nekā izvēlēties labu saimnieci vai vīru ar lielu algu. No dzīves biedra izvēles daudz vairāk atkarīgs, vai laulības dzīvē būsim laimīgi.

MĪLESTĪBA NAV GALVENAIS VAI VIENĪGAIS DZĪVES SATURS

Dzīvē mums brīžiem nepieciešams — dažam vairāk, citam mazāk — sajust, ka esam sabiedrībai vajadzīgi, ka ar savu darbu radām vērtības, piemēram, laužam ceļu kaut kam jaunam, sabiedriski svarīgam. Mums nepieciešams sajust sava darba rezultātu un panākumus, mums jāapzinās, ka esam savai apkārtnei un visai sabiedrībai kaut kādā veidā vajadzīgi. Mums jāizjūt prieks par jauniem panākumiem, tas ceļ mūsu pašapziņu. Daļu no šādas pozitīvas paša vērtības un nozīmības sajūtas pārdzīvojam arī labās mīlestības attiecībās.

Tomēr daži cilvēki vēlas no mīlestības saņemt pārāk daudz, to, ko nevar sniegt vispilnīgākās attiecības, bet ko viņiem var dot darbs plašākas sabiedrības labā. Viņi mīlestību cenšas iztēlot par visas dzīves saturu, dzīves mērķi. Bet šādam cilvēkam agrāk vai vēlāk nākas mī

lestībā vilties. Izeju viņš mēģina rast ar dažādiem paņēmieniem — parasti ar biežu iemīlēšanos, pastāvīgu meklēšanu un biežu partneru maiņu. Viņš visu laiku meklē pilnvērtīgāku draugu, kurš atbilstu visām viņa nereālajām prasībām, bet arvien no jauna viļas. Parasti viņš cenšas šīs neveiksmes izskaidrot ar ārējiem iemesliem: ka pats esot neveiksminieks, ka pārējiem cilvēkiem esot trūkumi, ka nelaimīga likteņa dēļ nespējot atrast draugu, kas viņu apmierinātu. Bieži šādi cilvēki iemīlas vairākos uzreiz un, ja apprecas, tad pastāvīgi iepinas «trijstūros».

Bieži novērojam, ka šāda tipa sievietes nespēj izjust pilnu seksuālu apmierinājumu. Vai nu to pārdzīvo tikai reizēm, kādos sevišķos apstākļos, vai vispār ne. Viņām bieži vien par mīlestību ir visai dīvaini uzskati, no sava drauga viņas prasa pastāvīgus mīlestības zvērestus, gaida, lai draugs viņām veltītu nepārtrauktu uzmanību, ir greizsirdīgas par tā panākumiem darbā, nereāli cenšas pakļaut sev visas tā intereses un visu brīvo laiku. Pie tam viņas bieži sūrojas, ka partneri viņas nesaprot, izsaka pesimistiskus uzskatus par mīlestības iespējamību, sūdzas par neveiksmēm dzīvē, likteni, bet galvenā problēma viņu neapmierinātībā ar mīlestību ir tā, ka no tās gaida pārāk daudz.

DAŽAS NEPRECĒTO PROBLĒMAS

KAPEC VIŅAI NEVEICAS AR IEPAZĪŠANOS?

KĀPĒC VIŅA NEAPPRECAS?

Helēna ir gluži glīta jauniete. Viņai ir samērīgs, fizkultūras un sporta nodarbībās attīstīts augums, patīkamas krāsas mati un acis, viņa prot ģērbties, rūpējas par savu izskatu. Viņa ir tehniska darbiniece liela rūpnīcā. «Man ir daudz paziņu, meiteņu un puišu,» viņa stāsta, «bet neviens man nav sevišķi tuvs. Kāpēc man nav tādas pazīšanās? Nezinu. Eju ar jauniešiem, uz dejām, dodos izbraukumos, darbojos airētāju kluba, katru svētdienu esmu kopā ar jauniešiem un jaunietēm. Es neizvairos no jauniešiem, bet laikam esmu neveiksminiece. Jo nevaru atrast īsto, puiši lielākoties ir tik nenopietni.»

Vai tas ir pamatots arguments? Ja jaunietei jau gandrīz trīsdesmit, visu nevar izskaidrot ar neveiksmi, izdevīgu gadījumu trūkumu vien vai, visbeidzot, ja bez iebildumiem piekrist šis jaunās sievietes argumentiem, tad ar to, ka viņas paaudzes jaunieši ir visvieglprātīgākie radījumi, ar kuriem inteliģenta jauniete, kas interesējas ne tikai par greznošanos, bet ari par savu darbu, labu grāmatu vai teātri, nevar saprasties. Ieskatīsimies vairāku šādu jauniešu dzīve.

Ko par Helēnu saka jaunieši? «Viņa ir labs biedrs, bet izturas gluži kā vīrietis.» — «Man neienāktu prata viņu uzaicināt uz satikšanos, viņa taču ikvienam atteiks.» — «Viņa pārmērīgi izrāda, ka visu saprot labāk. Vienmēr stāsta, ka ar jebkuru pienākumu savā kanceleja tiek labāk galā par visiem vīriešiem.» — «Viņa ir loti skaista meitene, bet tāda nesievišķlga. Viņai ir parupjas manieres. Jāatzīstas, ka es viņas priekšā dažreiz jūtos mazliet nobijies.» Patiešām. Helēnas izturēšanās, viņas sarunas veids ar jauniešiem vienmēr mazliet atgādina dueli. «Es neredzu nekādu jēgu meiteņu tukšajās runās,» aizbildinās Helēna.

Vai mūsu dienās sievišķība katrā ziņā uzskatāma par vieglprātību? Nē, noteikti ne. Helēnas uzskats par to ir nepareizs. Ja viņai būs izdevība paanalizēt draudzīgā kolektīvā savu raksturu un savu izturēšanos vai kādreiz vēlāk viņa kā vientuļa sieviete izjutis nepieciešamību parunāt par sevi ar psihiatru, noskaidrosies, lūk, kas. Helēnai ir labas atmiņas par savu bērnību. Viņas tēvs bija iecienīts speciālists, asprātīgs, interesants cilvēks, kurš savai vienīgajai meitai, pievērsa lielu uzmanību. Vispār viņš gan bija vēlējies dēlu, bet samierinājies ar īstenību, ka tam ir meita. Māte bija klusa un pasīva. Helēna to mīlēja, tomēr daudzkārt lielāka nozīme viņas dzīvē bija tēvam. Helēna lāgā nezina, kāpēc tēvs ar māti nebija īsti laimīgi. Zina tikai, ka viņu vidū reizēm izcēlās nesaskaņas. Tēvs vienmēr izrādīja savu pārākumu, māte raudāja, reizēm ļāva vaļu niknuma izverdumiem. Tas negadījās bieži. Tēvs māti atbruņoja ar savu mierīgumu, ironizēja par viņas pārdzīvojumiem kā par «sieviešu histēriju». Helēna parasti vairāk bija tēva pusē. Kad viņa būs vecāka un vairāk piedzīvojusi, varbūt sapratis, ka tēvam ne vienmēr bijusi taisnība, ka mātei bija pietiekami daudz iemeslu justies no tēva puses pazemotai, ka viņas liktenis bija neapskaužams. Bet toreiz, bērnībā, viņa māti drīzāk nosodīja. «Centos, lai es nekad nebūtu pārmērīgi jutīga, Tētim nepatika tāda «sievišķīga izturēšanas».» Tēvs ieaudzināja meitenē patstāvību, tā ietekmē viņa studēja, izvēlējās profesiju. Helēna līdz šim nav daudz domājusi par laulības dzīvi, bet, ja viņu par to sīkāk izjautātu, izrādītos, ka Helēna to iztēlojusies apmēram tādu, kāda tā bija viņas mājās. Sievai mājās nav lielas nozīmes, tai jāpaklausa vīram; reizēm tā ir nelaimīga; galvenais noteicējs ir virs. Bet Helēna nav audzināta akli paklausīt, viņa negrib būt tāda kā māte. Viņa baidās zaudēt savu patstāvību, laulības dzīve viņu nevilina. Bez jebkāda pamata viņa aizsargājas pret kaut kādu iedomātu vīra uzkundzēšanos, katrā vīrietī redz sāncensi vai ienaidnieku, vienmēr izrāda savu pārākumu pār vīriešiem. Viņa nesaprot, ka iespējamas tādas attiecības, kad sieva vīram ir līdzvērtīgs biedrs, ka mīlestībā viens otram var būt atbalsts, nevis ienaidnieks, ka mīlestība nav divkauja.

Arī Marija 29 gadu vecumā ir pavisam vientuļa. Arī viņa ir gluži pievilcīga. Marija nav tik enerģiska ka Helēna, bieži vien piekāpjas. Kas viņu pazīst tuvāk tie zina, ka Marija ir diezgan godkārīga. Ja viņa kādā lietā nevar būt pirmā, tad labāk paiet mala. Pati sevi viņa uzskata par neglītu, taču tas nav tiesa. Viņa ir pietiekami izskatīga, lai patiktu jauniešiem, ja vien nebūtu neparastās izturēšanās. Viņa ir nedroša un domā, ka nevar būt tik interesanta kā citas. Klusībā vienmēr sevi salīdzina ar citām jaunietēm, sevī saskatīdama tikai slikto. Sabiedrībā viņa klusē, turas nomaļus, baidīdamās «kļūt smieklīga». Viņa izvairās no vīriešiem, tie savukārt viņu nepamatoti uzskata par lepnu un iedomīgu. Ja viņa vienu vai divas reizes tomēr aiziet uz satikšanos, tad pēc tam parasti pazīšanos pārtrauc, baidīdamās, ka puisis varētu izrādīt, ka viņa tam nepatīk. Baidās, ka varētu tikt atstumta, tāpēc jau laikus pati kāda nebūt iemesla dēļ viņu atraida, atsaucoties kaut vai uz māti.

Marijas tēvs dzēra. Mātei laulības dzīve sagādāja lielas ciešanas. Bērnībā Marija dzīvoja pastāvīgas bailēs un nedrošībā. Tēvs viņu nekad ne par ko nepaslavēja, nekad neizrādīja, ka Viņa kaut ko dara labi vai ir tēvu kādreiz iepriecinājusi. Kad Marija paaugas, viņa mēģināja kopā ar māti uzstāties pret tēvu. Tā viņa vel vairāk no tā atsvešinājās. Kopš tēva nāves Marija ar māti dzīvo vienas. Māte tagad cenšas viņai dot to, ka bērnībā trūcis. Marijas māte rūpējas par meitu, pārzina viņas saimniecību, pieaugusī meita mājas nekam nedrīkst pielikt roku. «Cik mierīga dzīve ir bez vīriešiem,» saka māte un meita. Katrā ārpus mājas pavadīta vakarā Marija sev gandrīz vai pārmet, ka atstājusi māti vienu. Katru jauno cilvēku, kas pavada meitu mājas no darba, māte vēro ar skumju skatienu: vai tikai viņš nebūs tāds pats kā mūsu tēvs? Marija jūt neuzticību pret vīriešiem, baidās no tuvākām attiecībām ar tiem, tāpēc arī viņas pašas izturēšanās pret vīriešiem ir dīvaina.

Mēs pieminējām, ka Helēna izturas «nesievišķīgi». Arī Marijas uzvedību var nosaukt par neparastu. Ja runājam par sievišķīgumu vai vīrišķīgumu, jāatceras, ka neeksistē stingri noteikts uzskats par vīrieša vai sievietes izturēšanos. Tas, kas pirms 50 gadiem likās ļoti nesievišķīgi, piemēram, tiesneses vai inženieres profesija, šodien ir pavisam parasta sievietes»nodarbošanās. Ja palūkojamies uz dažādu tautu, dažādu laikmetu dažādiem uzskatiem par izteikti sievišķīgu vai vīrišķīgu izturēšanos, sievietei vai vīrietim piemērotu darbu, tad redzam, ka šajā ziņā pavisam maz kas atkarīgs no sievietes un vīrieša bioloģiskajām īpatnībām, bet lielākā daļa šo uzskatu izveidojušies sabiedriskās domas ietekmē šī vārda visplašākajā nozīmē. Pats par sevi saprotams, ka katra sabiedriskā iekārta un katrs laikmets izveido savus raksturīgus uzskatus par sievišķīgu un vīrišķīgu izturēšanos. Ir svarīgi, lai audzināšana un dzīves pieredze ikvienu cilvēku sagatavotu izpildīt savus sievietes vai vīrieša uzdevumus tā, pareizāk sakot, tajās robežās, kā prasa attiecīgā sabiedriskā iekārta.

Savus nākamos uzdevumus dzīvē cilvēki galvenokārt mācās no vecāku, radinieku, skolotāju, audzinātāju piemēra. Te nu ir «tas āķis». Krasu sociālo pārmaiņu laikā, kādas, piemēram, vairākos desmitos gadu notikušas pie mums, straujas izmaiņas notiek arī cilvēku sadzīvē, vīrieša un sievietes attiecībās, ģimenes struktūrā. Aizvadītajos divdesmit trīsdesmit gados mēs esam vērojuši, kā pārmainījusies mūsu jaunās sievietes dzīve, dzīves apstākļi un nākotnes perspektīvas salīdzinājumā ar tiem apstākļiem, kādos dzīvoja viņu mātes. Mātes galvenokārt audzināja tā, lai tās vienīgo dzīves mērķi redzētu rūpēs par dzīvesbiedru, bērniem, ģimeni. Mūsdienu jaunietes audzina patstāvīgam darbam, līdzvērtīgām attiecībām ģimenē. Sabiedrība parasti viņām izvirza daudz sarežģītākus uzdevumus. Mūsu laiku sievietei bieži vien ir jāatrisina tādas problēmas, kurās māte nevar dot padomu un kuras tā bieži vien nevar pat izprast. Saviem uzdevumiem viņa nevarēja sagatavoties, vērojot mātes dzīvi.

Mūsdienu sievietes darbs un sabiedriskā dzīve bieži vien rada vairāk rūpju un sasprindzinājuma, toties pašas radošais darbs sniedz arī daudz lielāku gandarījumu, daudz vairāk laimes un apmierinājuma. Mūsdienās sievieti nevilina mātes dzīves veids un stāvoklis ģimenē. Tiesa, dažas no viņām aizmirst, ka arī pašām jāveido sava dzīve, un sievietes uzdevumos saskata tikai tos pienākumus, kādi bija viņu mātēm. Ja tie liekas nepieņemami, tad par nepieņemamu viņas uzskata laulību vispār, no tās cenšas izvairīties dažādiem paņēmieniem, par ko runāsim turpmāk,

Tādas jaunietes kā Helēna un Marija bērnība vai agrā jaunībā iepazinušas dzīvi vecajos apstākļos, tas viņām apgrūtina saprast mūsu sabiedrības izvirzītos sievietes pienākumus. Viņu izturēšanās pret vīrieti ir

nedabiska un maskēta. Helēna katru vīrieti salīdzina ar savu tēvu, kurš tai tagad šķiet pat vēl labāks, nekā bijis patiesība. Neviens cits viņai neliekas piemērots, pietiekami labs un ievērojams. Tādējādi viņa it kā tālāk atvirza to brīdi, kad viņu kāds novērtētu pārāk zemu, tāpat kā viņas tēvs zemu vērtēja māti, pat ņirgājās par viņu. Helēna nepārtraukti cīnās kā ar vējdzirnavām, izrāda, ka ir labāka par visiem vīriešiem. Marija no vīriešiem baidās, it kā iedomājas, ka ikviens no tiem būs tikpat untumains, rupjš un uzstādīs viņai tikpat augstas prasības, kā to darīja tēvs. Seit tik svarīga nav tēva personība. Svarīgākas ir tēva un mātes savstarpējās attiecības. Abos gadījumos, gan Helēnas, gan Marijas bērnībā, ļoti nevienlīdzīgas bija tēva un mātes personības. Salīdzinājumā ar māti tēvs bērnu acīs tika vērtēts vai nu pārāk augstu, vai pārāk zemu. Meiteņu audzināšanā abi vecāki nedeva vienādu ieguldījumu, neparādīja labas vīra un sievas attiecības, iespēju sadarboties ģimenē.

Cilvēka harmoniskā attīstībā svarīgas ir abu vecāku personības. Tajos gadījumos, ja starp vecākiem ir vērojama nevienlīdzība vai arī ja ģimenē ir vienīgi vai nu tēvs, vai māte, audzināt jauno pilsoni ir daudz grūtāk. Protams, tādās ģimenēs, kur vecāki ir šķīrušies vai viens no tiem miris, ir izauguši daudzi laimīgi un ievērojami cilvēki, bet audzināt bērnu vienam ir grūts uzdevums. Bieži vien ir neiespējami aizpildīt tukšumu, kas radies sakarā ar otra aiziešanu no ģimenes. Šādos gadījumos laba griba un mīlestība uz bērnu vien nepasargā no lielām kļūmēm.

KAPEC VIŅŠ NEAPPRECAS?

Zdenekam ir 34 gadi, bet līdz šim nav bijis tuvākas pazīšanās. Meitenes viņam patīk, viņš pēc tām ilgojas, sapņo par tām; arī meitenes par viņu interesējas, viņš ir simpātisks puisis, bet tik nedrošs! Pēc viena diviem skūpstiem viņš tā nobīstas, ka turpmāk no satikšanās ar meiteni labāk izvairās. Kopš bērnības viņš bija bailīgs, nepatstāvīgs, nav varējis izkarot vietu sava vecuma zēnu sabiedrībā, parasti rotaļājās ar jaunākiem zēniem vai ar meitenēm. Skolā viņš meitenēm bija labs biedrs, tās viņam uzticēja dažādus noslēpumus, bet nekad neņēma viņu nopietni kā zēnu vai vīrieti. Zdeneks dzīvo viens ar māti. Kad tam bija septiņi gadi, tēvs pameta ģimeni un aizgāja pie citas sievietes. Zdeneka māte laulības dzīvē bija ļoti nelaimīga. «Viņa man par tēvu stāstīja tā, ka es to nekad nevarēju cienīt,» tagad saka Zdeneks. «Vispār māte uzskatīja, ka visi vīrieši ir slikti un tādi paši brunču mednieki kā mans tēvs. Es jau bērnībā izlēmu, ka būšu labāks par visiem vīriešiem pasaulē un ka man ir mātei jāatsver tas, ko viņa dzīvē zaudējusi.»

Bet septiņus gadus vecs zēns nevar mātes dzīvē un pārdzīvojumos atsvērt zaudēto vīru. Tāds uzdevums ir pāri viņa spēkiem. Mazais zēns nespēj uz saviem pleciem iznest mātes nemierīgās dzīves rūpes, lai pats no tā neciestu. Bet, ja cilvēks bērnībā sastopas ar pienākumiem, kas ir pāri viņa spēkiem, tas bieži atstāj nepilnvērtības un mazvērtības sajūtu uz visu mūžu. Māte bija pārliecināta, ka viņa dēlam veltīs visu savu dzīvi, nekad vairs neprecēsies un viņa audzināšanu izvirzīs par galveno savas dzīves mērķi. Māte kādreiz stāstīja, ka viņai bijuši precinieki, bet dēla labā devusi solījumu neprecēties, — par šo solījumu viņa nepiemirsa dēlam atgādināt vēlāk, kad viņš paaugās un sāka interesēties par sava vecuma sabiedrību. «Kāpēc tu mani pamet vienu pēc visa tā, ko esam kopā pārdzīvojuši?» Zdeneks bija kopā ar māti visos svētkos, katrā atvaļinājumā, kopā ar viņu sestdienās gāja uz kino, bet svētdienās pastaigāties. Māte bija pret viņu laipna, gādīga, tikai reizēm pārāk raizējās un uztraucās. Teica, ka tas esot tāpēc, ka Zdeneks ar kādu nelāgu ierašu, asāku atbildi vai vienkārši ar līdzību atgādinot tēvu, un sāka baidīties, ka viņam būšot tāds pats raksturs. Bet to viņa bieži vien teica arī tad, kad viņš izturējās vienkārši puiciski, kad sāka izturēties stūraināk, kad mēģināja būt līdzīgs citiem zēniem. Beidzot Zdeneks neuzdrošinājās izturēties kā puika, kā citi zēni skolā, lai nesadusmotu māti. Viņš vairāk laika pavadīja mājās, viņam nebija biedru, nebija zēnam parasto interešu.

S1

Māte nekad neteica, ka nevēlas, lai viņš staigātu ar meitenēm. Gluži otrādi, kad dēls jau bija nobriedis, tā pārmeta, kāpēc viņš neprecoties. Viņa gribēja rūpēties par mazbērniem. Bet, kad divdesmit gadus vecais Zdeneks bija aizgājis uz satikšanos ar meiteni un vakarā aizkavējās ilgāk par desmitiem, viņam steidzami vajadzēja meklēt telefonu un mātei sīki izstāstīt, kur atrodas un kad atgriezīsies. «Māmiņa vakarā nevarēs iemigt, kamēr manis nebūs mājās. Māmiņa aiz bailēm nomirtu, ja es nepārnāktu līdz vienpadsmitiem un ja viņa nezinātu, ko es daru.» Zdeneks ir pieradis par visu prasīt mātei padomu. Viņš nespēj iedomāties, kā varētu iet uz satikšanos ar meiteni, kuru māte nepazīst. Viņš veda uz mājām rādīt mātei katru meiteni, kas viņam iepatikās. Bet vai kāda meitene var būt tik pilnvērtīga un pašaizliedzīga, kāda ir viņa māmiņa? Māte ne pret vienu meiteni neko tieši neiebilda, bet viņš redzēja, ka māte pārdzīvo, ka viņai ir saraudātas acis un ka neviena meitene, kuru viņš ir mātei parādījis, neliekas dēlam piemērota. Pēc tarn arī viņam meitene pārstāja patikt. Katrai viņš uzstādīja pārāk augstas prasības un nevarēja vien izvēlēties īsto. Māte viņam iepotēja tik stingrus uzskatus par vīrieša un sievietes attiecībām, ka tas neuzdrošinājās meitenei pieskarties, kamēr tā nebūs viņa sieva. Kad vēlāk, trīsdesmit trīs gadu vecumā, no šiem principiem atteicās un mēģināja nodibināt intīmas attiecības ar kādu jaunieti, izrādījās tam nespējīgs. Pēkšņi atklājās viņa seksuālā nepilnvērtība. Tad viņš sāka saprast, ka kaut kas nav kārtībā, un meklēja ārsta palīdzību. Izveseļojās, kaut gan bija nepieciešams ilgāks sistemātiskas psihoterapijas kurss, un atkal bija spējīgs dzīvot normālu dzimumdzīvi. Viņam bija vēl divas vai trīs pazīšanās, līdz sastapa jaunieti, ar kuru sapratās visos jautājumos, arī intīmajās attiecībās. Tā kļuva par Zdeneka sievu. Laulības viņam palīdzēja izveseļoties. Zdeneks kļuva patstāvīgāks un mājās ieguva lielāku brīvību.

Karelam ir trīsdesmit gadi. Viņam ir abi vecāki, bet Karels vairāk saprotas ar māti. Tēvs ir divdesmit gadus par māti vecāks. Tagad viņš saņem pensiju, dzīvo mājās, slikti dzird un ģimenē viņam lielas noteikšanas nav. Bet, kad tēvs bija jaunāks, tad bieži parādīja savu raksturu, kliedza, dusmojās par sīkumiem. Karela vecāki nekad nav labi sapratušies. Viņi droši vien kādreiz būtu izšķīrušies, bet bērnu dēļ palika kopā. Māte bieži raudāja un kopā ar dēlu un vecāko meitu nostājās vienā frontē pret bargo un valdonīgo vīru. Māte tēva priekšā Karelu aizstāvēja, noklusēja viņa sīkās neveiksmes skolā, slepeni no tēva deva viņam kabatas naudu. Viņa veltīja dēlam katru brīvo brīdi, it sevišķi pēc tam, kad meita ļoti jauna apprecējās un aizgāja no mājām. Māmiņa viņam tik ļoti labprāt stāstīja pasakas! Un vēlāk prata ar dēlu pārrunāt piedzīvojumu un tehnisko literatūru. Viņi kopā slēpoja, kopā gāja uz koncertiem. Māmiņa pierunāja tēvu ļaut zēnam mācīties klavierspēli pie slavena skolotāja. Karels var teikt, ka māte viņam šodien ir vistuvākais cilvēks. Viņam ir daudz paziņu, bet patīk tikai pavisam jaunas meitenes. Pazīšanās neturpinās ilgi. Dažas nedēļas vai mēnešus. Intīmās attiecībās Karelam nav nekādu starpgadījumu. Pazīšanās tomēr vienmēr ir pavirša. Aiziet ar meiteni uz dejām, dodas izbraukumā, bet pēc kāda laika tā viņam kļūst vienaldzīga, nav par ko runāt un viņš meklē citu. Arī tad, kad viņam ir sava meitene, galvenā uzticības persona ir māte. Tai viņš stāsta par savu darbu, dzīves plāniem un par savu jūtu dzīvi. Māte par viņu rūpējas tā, kā to nevarētu izdarīt neviena jauna strādājoša sieviete. Droši vien vispār būtu grūti atrast jaunu sievieti, kura būtu ar mieru tā rūpēties par vīru, kā par Karelu rūpējas

māte. Viņa notīra Karelam kurpes, no rīta uz zobu sukas uzspiež pastu, viņa ļoti labi zina, cik stipra tēja viņam no rītiem jāpienes pie gultas, zina, ka viņam negaršo rīsi, ka viņam naktī patīk gulēt uz trim spilveniem. Karels ir pieradis, ka mājās par viņu vien interesējas un rūpējas. Citādos apstākļos viņam būtu grūti dzīvot, viņš nav audzināts, lai kādam palīdzētu un kādu atbalstītu, piemēram, viņš nespētu palīdzēt dzīvesbiedrei — vēlāk savu bērnu mātei. Varbūt pēc vairākiem gadiem Karels tomēr apprecēsies. Un, ja viņš vispār apprecēsies, tad ne viņam, ne sievai nebūs viegli izveidot labas attiecības. Karels acīm redzami ir slikti sagatavots patstāvīgai dzīvei, dzīvei ģimenē.

Zdeneks un Karels, tāpat kā Helēna un Marija, uzauguši ģimenēs, kur vecāku nozīme zēnu audzināšanā nav bijusi vienlīdzīga. Zdeneks agri zaudēja tēvu, un par viņu ģimenē saglabājušās sliktas atmiņas. Karela māte visādi centās dēlu no tēva atsvešināt. Tātad bērnībā par Karelu un Zdeneku pārsvarā rūpējušās mātes. Visumā tā ir parasta parādība. Bet Zdeneka un Karela dzīvi negatīvi iespaidoja tas, ka viņu mātes bijušas neapmierinātas, nelaimīgas, vīlušās ģimenes dzīvē un ka tās iemācījušas dēlus skatīt pasauli ar mātes acīm. Puiši pārņēma viņu uzskatus par tēvu, par vīru, par pārējiem cilvēkiem, par cilvēku attiecībām vispār. Viņus pastāvīgi ietekmējusi mātes vilšanās, pesimisms un neapmierinātība. Viņu mātes par tiem pārmērīgi rūpējušās tieši tāpēc, ka bērnu mīlestībā cerējušas rast garīgās dzīves balstu. Mātes savā jūtu dzīvē sniegušas viņiem daudz ko no tā, ko nav varējušas vai spējušas izrādīt saviem dzīvesbiedriem. Tādējādi viņas saviem dēliem radīja tādas jūtu važas, kas tiem pieaugušiem kļuva par šķērsli patstāvīgai jūtu dzīvei un attiecībām ar sievietēm. Jaunam vīrietim meitene, kurā viņš ir patiešām iemīlējies, pamazām kļūst par tuvu draugu, balstu. Viņa pirmā uzzina par tā nedrošajiem dzīves plāniem, tā vēlmēm, ko tas citiem neuzticētu. Viņai pirmajai tas steidzas pavēstīt par saviem panākumiem, nāk pie meitenes, lai viņa «papūstu sāpošo vietu», no viņas gaida uzmundrinājumu vilšanās brīdi, vēlas, lai meitene viņu pieņemtu tādu, kāds viņš ir, — ar visām kļūdām un trūkumiem. Tāpat kā bērnībā viņš gāja pie māmiņas, tā viņam tagad gribas aiziet pie savas meitenes vai sievas. Tā tas ir ar pieaugušiem, harmoniski attīstītiem vīriešiem. Zdenekam un Karelam tas ir citādi. Galvenais garīgais atbalsts, vistuvākais cilvēks viņiem vēl aizvien ir māte. Vēlāk sievietes tiem izraisa tikai vienpusīgu erotisku un seksuālu interesi vai arī tie, kā, piemēram, Zdeneks, no meitenēm baidās.

vai ir pareizi sevi upurēt bērnu labā?

Vai Karela un Zdeneka mātes ir sliktas? Vai varam nosodīt viņu rīcību? Tā gluži nedrīkstētu teikt, problēma ir daudz sarežģītāka. Viņu rīcība ir jāizprot un viņām jāizskaidro, lai viņas labāk saprastu sevi un labāk saprastu savus dēlus. Ticam, ka vnias dēlus tiešām mīl un ka viņām ne prātā nav ienācis, ka ar savām rūpēm un mīlestību varētu tiem jau pieaugušiem sagandēt dzīvi. Viņas pašas ir cietušas savas neizdevušās vai izjukušās laulības dzīves dēļ, viņas ticējušas — un apkārtējā sabiedrība bieži vien viņas šaja ticība atbalstījusi, — ka ir pareizi, ja māte sevi «upurē» bērna labā, ka viņai nav citu interešu, cita mērķa kā tikai rūpes par bērnu. Zdeneka māte ticēja, ka dēlam būs labāk, ja viņa būs vienmēr ar to kopa un ja nekad vairs nenodibinās jaunu ģimeni. Kas pazīst Zdeneku, tas teiktu, ka viņam būtu labāk, ja māte butu kļuvusi garīgi viengabalaināka, apmierinātāka un Ja tā tik daudz brīva laika nebūtu ziedojusi dēla laba. Zdeneka tēvs pēc izšķiršanās maksāja savai bijušajai dzīvesbiedrei un dēlam alimentus, no kuriem pietika mātei un dēlam, kamēr Zdeneks pats sāka pelnīt. Māte samierinājās ar šo diezgan pieticīgo, dažbrīd pat trūcīgo dzīvi, lai tikai nevajadzētu dēlu uz kādu brīdi atstāt vienu. Viņa neiesaistījās algotā darbā, līdz ar to nevarēja nodrošināt sev un dēlam augstāku dzīves līmeni un pati kļūt patstāvīgāka, viņa arī otrreiz neapprecējās, kaut gan iespējas bija. Neapprecējās pirmām kārtām tādēļ, ka neuzticējās vīriešiem, baiļodamās, ka otrs vīrs varētu slikti izturēties pret bērnu. Grūti tagad spriest, vai pirms trīsdesmit gadiem Zdeneka māte būtu dabūjusi piemērotu darbu, grūti spriest, vai viņai būtu izdevies izvēlēties piemērotu otro vīru un, galvenais, vai viņai būtu izdevies ieturēt līdzsvaru attiecībās pret vīru un dēlu, lai ne viens, ne otrs nejustos atstumts. Tagad var vienīgi secināt, ka Zdeneka mātes, tāpat kā citu atraitņu un šķirteņu lēmums «nekad neapprecēties, ziedot sevi bērnu labā, dzīvot tikai bērnam» bijis nepieciešamības radīts. Viņas nav pārliecinātas, ka otrā laulība būtu izdevusies, viņas nav pārliecinātas, ka būtu spējušas saskaņot jaunā vīra un bērna intereses, un tāpēc tās palikušas vienas. Bet ne mums, ne viņām pašām to nevajadzētu uzskatīt par «vislabāko», «vistikumiskāko», «bērniem visizdevīgāko» atrisinājumu, par «uzupurēšanos bērnu labā». Tā tas nebūt nav, to pierāda pati dzīve, kā arī psihiatriskās klīnikas prakse. Reiz dzīvē vīlusies, nelaimīga, vientuļi dzīvojoša māte, neraugoties uz vislabākajām vēlmēm un cenšanos, bieži vien nespēj bērnus pareizi izaudzināt, viņa iespaido bērnus ar savu vilšanos, iepotē tiem pesimistiskus uzskatus par cilvēku attiecībām, par vīru, laulību, tā apgrūtinot bērnus ar pārmērīgām rūpēm un sakropļojot viņu jūtu attīstību. Protams, pavisam citādi ir ar tām mātēm, kas palikušas vienas nevis savu nepareizo uzskatu, bet gan dažādu nelabvēlīgu dzīves atgadījumu dēļ, bet bērnu interešu labā ir spējīgas pārvarēt visdažādākās grūtības un raizes. Taču arī viņām jāpārvar daudzi šķēršļi, kādi ir dzīvē, audzinot bērnus bez tēva, un viņām tāpēc pirmām kārtām būtu nepieciešama visas sabiedrības palīdzība.

Kādam droši vien liksies pārspīlēts viss, ko rakstījām par Zdeneku un Karelu. Var domāt, ka viņu mātes ir izņēmumi. Tomēr tie nemaz nav tik reti gadījumi, kā varētu likties. Ar līdzīgiem uzskatiem un likteni sastopamies visai bieži. Piemēram, nesen mūsu dispanserā ieradās jauna sieviete,, kas pirms pusgada bija kļuvusi atraitne. Viņa sūdzējās par sliktu miegu. Nekas cits viņu it ka nenomācot. Kad tuvāk aprunājāmies par viņas dzīvi, tā pastāstīja, ka vīra nāve viņai neesot bijis liels zaudējums. Vīrs dzēris, slikti izturējies pret viņu un bērniem, un, ja dzērumā nebūtu gājis bojā nelaimes gadījuma dēļ, viņi tik un tā būtu izšķīrušies. Skumjas viņu nenomāc. Dienu tā strādā saticīgā kolektīvā, kur ir labi ieredzēta. «Bet brīvajā laikā zēni mani ne uz brīdi neatstāj vienu,» tā saka. Uzzinām, ka septiņus un desmit gadus vecie dēli pēc atgriešanās no skolas katru dienu ir kopā tikai ar māti, kopīgi lasa, rotaļājas, palīdz viņai mājas uzpošanā un ēdienu gatavošanā. Sestdienu pēcpusdienās tie kopā ar māti iet pastaigāties vai uz kino, svētdienās kopā ar māti vāra pusdienas vai dodas izbraukumā. «Vai zēni neiet kopā ar citiem bērniem?» jautājam viņai. «Nē, to viņi negrib, viņi vienmēr grib būt pie manis,» māte, laimīgi smaidot, paziņo. Un tālāk pastāsta, ka vecākais — Pēterītis nemaz neprotot ar citiem bērniem rotaļāties, neprotot aizstāvēties un zēni viņu iekaustot, bet mazākais, pēc mātes domām, vēl esot bērns un, kaut arī jau mācoties 1. klasē, tam tomēr vēl vajadzētu labāk palikt mājās. Brīdi padomājusi, māte piebilst: «Redziet, zēni zina, cik es biju nelaimīga ar vīru, viņi zina, ka es, viena mājās palikusi, raudātu, tādēļ viņi mani nekad neatstāj vientuļu. Mums kopā ir tik labi. Es nekad vairs neapprecēšos, zēni ir visa mana dzīve.» Mātei šāda rīcība liekas pati par sevi saprotama un pareiza. Zēni tiešām kopš mazotnes ir tā audzināti, ka kļuvuši nepatstāvīgi, bailīgi, nelabprāt uzturas bērnu sabiedrībā un labāk paliek kopā ar māti, kura tiešām viņu labā ziedo visu. Bet vai tas nav drusku par daudz? Mātei vajadzētu padomāt, vai pēc dažiem gadiem tie viņai būs pateicīgi par tādu audzināšanu. Kad māti iepazinam mazliet tuvāk, noskaidrojās, ka nemaz tā nav, kā viņa stāstīja pirmā apmeklējuma reizē. Vēlāk tā pavēstīja, ka nedzīvojot gluži viena, ka viņa iedraudzējusies ar vairākus gadus jaunāku vīrieti, ar kuru garīgi neesot sevišķi laba saskaņa. Viņa neinteresējas par tā sporta sacensībām, futbolu un mašīnām, bet viņš savukārt nevar saprast, kāpēc viņa mīļotā iet uz koncertiem un lasa dzejoļus. Attiecības ar draugu viņai nedod īstu apmierinājumu, to viņa meklē pie saviem «puisīšiem», interesējas vienīgi par viņiem un no viņiem arī gaida līdzīgu izturēšanos. Viņas pirmajā sarunā stāstītais, acīm redzot, atbilda viņas priekšstatam, kādam jābūt mātes atraitnes un bērnu morālajam attiecībām. Bet pazīšanos ar jauno futbolistu viņa centas slēpt, domāja, ka tā nav vēlama. Ar šādu audzināšanu viņa tikai sekmētu «puisīšiem» turpmākajos gados, kad tie būs pieauguši, visdažādākos neirotiskos traucējumus.

es nekad neprecešos

Reizēm sastopam jaunus cilvēkus, kam ir ļoti pesimistiski uzskati par laulības dzīvi, viņi šaubās, vai iespējamas pastāvīgas labas attiecības vīra un sievas starpā. Viņi apgalvo, ka nekad neprecēšoties. Šādam pesimismam ir dažādi iemesli, lielāko tiesu te vainojama vecāku laulības dzīve. Tomēr bieži vien viņi paši atrunājas, ka vecāki neesot strīdējušies, ka neesot šķīrušies, ka viņiem neesot zināmi vērā ņemamu nesaskaņu gadījumi vecāku starpā. Viņu uzskati esot veidojušies neatkarīgi no vecāku ģimenes, tikai no dzīves vērojumiem vien. Bet, ja sīkāk iedziļināmies viņu un viņu vecāku likteņos, atklājas pavisam citāda aina.

Piemēram, minēsim trīsdesmit divus gadus vecu, spējīgu redaktori Martu, kura arī nedomāja precēties. Viņas māte izgāja pie vīra ļoti jauna. Tēvs bija mazliet savāds cilvēks. Sabiedrībā viņš bija loti iecienīts un asprātīgs. Tam patika viss jaunais, tāpēc viņš bieži mainīja darbu. Viņa dēļ ģimenei bieži nācās pārcelties uz citu dzīves vietu, lai gan viss ritēja gludi, bez strīdiem. Marta pazina tēvu vairāk no pozitīvās puses. Viņš tai stāstīja par saviem ceļojumiem, par svešām zemēm, dažādiem interesantiem piedzīvojumiem. Taču tas bija tikai tajās reizēs, kad tēvs bija mājās. Bet mājās tas patiesībā bija loti maz, vakarus parasti pavadīja kaut kur citur, bieži vien bija projām visu nedēļu. Pēc tam viņš reiz izlēma iestāties darba tālu prom no ģimenes. Kad Martai bija 18 gadi, tēvs nomira. Māte nekad Martai nebija stāstījusi par savu ģimenes dzīvi. Tēvs bija ļoti nenosvērts cilvēks, mūžīgi ar sevi neapmierināts, arvien cerēja uz laimi, loloja dažādas ilūzijas. Tāpēc viņš bēga no mājām, mainīja darba un dzīves vietas. Drīz pēc kāzām radās nesaskaņas laulāto intīmajās attiecībās. Vīram bija potences' traucējumi līdz pat pilnīgai impotencei sakaros ar sievu. Kādu laiku viņam bija labāki panākumi pie citām sievietēm, bet vēlāk arī tur radās sarežģījumi. Martas māte rūpīgi slēpa no meitas tēva kļūdas, viņa nepatstāvību, viņa attiecības ar citām sievietēm. Vienīgais, ko viņai neizdevās noslēpt, bija vispārējs sarūgtinājums, skumjas, pesimisms. Martas mātei bija pamatots iemesls būt sarūgtinātai un neapmierinātai; tā bija pašas neizdevusies laulības dzīve un pirmām kārtām dzīvesbiedra nenosvērtais raksturs. Bet aiz labi domātas cenšanās tēlot bērna priekšā normālu vai vismaz viduvēju laulības dzīvi tika aizklāts īstais iemesls neapmierinātībai ar dzīvi. Bet, kad bērns sajuta, ka māte nav laimīga, kad redzēja, ka tā ir noraudājusies, skumja, kad uzzināja par tēva izvairīšanos no ģimenes, vecāki to centas noslēpt, apgalvojot, ka «tā tas esot visur», ka «dzīve neesot idile», «cilvēki esot pārāk nepilnīgi, lai varētu būt laimīgi» utt. Meitenei beidzot izveidojās vispārējs uzskats, ka laimīga laulības dzīve ir kaut kas tāds, ko var sastapt tikai romānos, ka sievietei ģimene ir smags slogs un tādēļ nav vērts dibināt ģimeni. Pie tam trīsdesmit divu gadu vecumā viņa paziņo, ka esot vientuļa, ka vēlētos audzināt bērnus, un prāto, ka adoptēs bērnu vai ka tai būs ārlaulības bērns, lai kliedētu vientulību, un cenšas kaut kādā veidā izvairīties no mūsu laikmeta sievietes parastās ikdienas, jo līdzšinējā dzīvē ieguvusi pārspīlēti pesimistisku uzskatu par cilvēku attiecībām laulības dzīvē.

Tādējādi nonākam pie secinājuma, ka, no vienas puses, nav pareizi bērniem atklāt katru domstarpību, katru vecāku nesaskaņu, bet, no otras puses, nav pareiza arī otra galējība — noslēpt vecāku patiesās attiecības un it kā tēlot bērniem priekšzīmīgu ģimenes dzīvi, ja tādas patiesībā nemaz nav. Ir vispār atzīts princips, ka nedrīkst bērniem nepareizi paradīt dzīves īstenību, ar kādu tiem nāksies saskarties. Nedrīkst to rādīt naturālistiski, bet nevar iztēlot arī rožaina gaisma. Bērniem jāiegūst par saviem vecākiem pareizs priekšstats kā daļa no pareiza uzskata par dzīvi.

neiroze palīdz izvairīties no laulības dzīves

Ja tādi cilvēki, kas iekšēji noskaņoti pret laulības dzīvi un pret parasto sievietes vai vīrieša pienākumu, kādreiz tomēr spiesti apprecēties, radušas grūtības tiem reizēm izraisa neirotiskus traucējumus. Piemēram, trīsdesmit gadus vecs vīrietis, mākslinieks, kuru māte pārmērīgi aprūpējusi un apspiedusi viņa jūtu dzīvi,_ bija iepazinies ar jaunu aktrisi. Pēc neilgas pazīšanas tā viņam paziņoja, ka ir stāvoklī. Viņa negribēja grūtniecību pārtraukt, gaidīja, ka mākslinieks ar viņu apprecēsies. Bet jaunais vīrietis tajā laikā nemaz nebija nopietni domājis par laulībām. Kad viņš uzzināja, ka var kļūt tēvs, viņu sāka mocīt slimīgas parādības — sāpes sirds apkaimē, sirdsklauves, ģīboņi. Viņu tūliņ nogādāja slimnīcā un pārbaudīja, vai neslimo ar smagu sirds slimību. Aizdomas bija veltīgas. Pēc vairāku dienu pārbaudes ārsti viņam pateica, ka sirds ir vesela un ka veselības traucējumiem ir neirotisks pamats. Jaunais vīrietis sameklēja privātu psihiatru, izstāstīja tam par radušos situāciju un lūdza padomu, vai šādā stāvoklī var precēties. Speciālists bija vecāks vīrietis, pats laulības dzīves jautājumos, acīm redzot, pesimistiski noskaņots. Viņš deva padomu labāk neprecēties. Jaunais vīrietis pateica savai draudzenei, ka slimojot ar nerviem un ka precēties nedrīkstot. Jauno sievieti šis paziņojums ļoti satrauca, un tā mēģināja izdarīt pašnāvību. Viņu tomēr izglāba. Jaunais pāris beidzot apprecējās, bet neilgi pēc bērna piedzimšanas izšķīrās. Mākslinieks vēl vairākus gadus palika vientuļš un tikai pēc mātes nāves, jau 40 gadu vecuma, apprecējās otrreiz — ar savu darba biedreni.

No minētā piemēra nedrīkst secināt, ka cilvēki, kam ir neirotiski traucējumi, nedrīkst precēties. Drīzāk gan būtu nepieciešams izanalizēt, kāpēc tie radušies un kas ir traucējis nodibināt ģimeni. Vīrietis patiesībā nebija laulības dzīvei sagatavots un tāpēc, kad bija spiests apprecēties, ilgi laulībā nenodzīvoja.

Agrāk, kamēr ārsti nebija pietiekami izpētījuši neirotiskos traucējumus, jaunām sievietēm bieži vien īsi pirms vai

pēc kāzām nācās izdarīt operācijas, kas vēlāk izrādījās pilnīgi liekas. Pēkšņi viņām radās sāpes vēderā, vēdera apakšējā daļā, dažādi ginekoloģiski sarežģījumi. Bieži vien viņas operēja, bet, atverot vēdera dobumu, ārsti nekādas slimīgas izmaiņas neatklāja. Analizējot šo sieviešu dzīvi un neirotiskos traucējumus, izrādījās, ka stiprās fiziskās sāpes, kuras sievietes tiešām sajuta, izsauca neirotiskie procesi kā reakcija pēc smagiem iekšējiem pārdzīvojumiem: no vienas puses, iemīlēšanās, no otras, bailes no laulībām, nevēlēšanās aiziet no mājām, bailes no laulībām tieši ar šo vīrieti, bailes no dzimumdzīves. Vēl tagad ir sievietes, kuras drīz pēc kāzām vairāk dzīvo pa slimnīcām nekā mājās; izdarot operācijas, ārsti neatrod nekādas slimīgas izmaiņas iekšējos orgānos, pēc tam kūrortos nākas ārstēt šo operāciju sekas. Viņas sajūt savādas sāpes vēderā un dzimumorgānos, tāpēc reizēm uzklausa padomu — labāk izvairīties no dzimumdzīves. Tādējādi īstenībā ar šo īpatnējo neirotisko mehānismu izvairās no sievietes pienākumiem laulības dzīvē. Sieviešu slimību ārsti tagad tomēr arvien vairāk iepazīstas ar neirotisko mehānismu izpausmēm daudzās t. s. sieviešu slimībās, to pētīšanā un ārstēšanā vairāk iesaista psihiatrus.

nevienai es nepatiku, neviena man netic

«Man galvenā problēma ir tā,» paziņo daži vīrieši, «ka nevaru atrast sievieti, kurai es tiešam patiktu, patiktu tā, kā viņa patīk man. Man neveicas, nevaru tādu sameklēt. Es domāju, ka sievietes vispār pret mīlestību nav tik nopietnas kā vīrieši, ka tās nevar būt tik godīgas un uzticīgas.»

Līdzīgas sūdzības tikpat bieži dzirdam arī no sievietēm. Viņas žēlojas, ka vīrieši esot vieglprātīgi, neprotot novērtēt īstu mīlestību, neprotot mīlēt uzticīgi, pašaizliedzīgi. Šo neveiksmju un vilšanās cēlonis jāmeklē kaut kur citur. Tas nebūt nenozīmē, ka mums nebūtu tādu vīriešu un sieviešu, kas mīlestību vērtē nopietni. Viss atkarīgs no tā, ko katrs uzskata par īstu mīlestību, kā novērtē tās izpausmes, kā pats izraisa otrā šīs jūtas.

Ar līdzīgām sūdzībām pie ārsta ieradās trīsdesmit astoņus gadus vecs, neprecējies inženieris. Viņa problēmas 'attiecībās ar sievietēm noskaidrojās tikai tad, kad viņš bija ievietots neirotisko slimību nodaļā. Izrādījās, ka viņš pats, dodoties sabiedrībā, jau iepriekš iedomājas, ka cilvēki pret viņu izturēsies nelaipnāka viņš tiem nepatiks, tie liks saprast, ka viņš ir sliktāks nekā citi, neveikls, neinteresants sarunu biedrs, nepievilcīgs īpatnis. Tomēr viņam neienāca prātā, ka pats ar savu izturēšanos šādu vēsu attieksmi rada. Tāda parasti bija visa viņa izturēšanās sabiedrībā. Ja tas kaut kur ieradās, izskatījās sadrūmis, bieži ilgu laiku klusēja, nolīda kaktā, nepiedalījās sarunās, novēroja. Ja runāja, tad klusi, neizteiksmīgi, bieži vien viņu bija grūti saprast, pārējie neaptvēra, ko viņš grib teikt, nevarēja pat lāgā atbildēt uz viņa piezīmēm. Pie tam viņš bija inteliģents cilvēks, diezgan asprātīgs, varētu par daudz ko runāt, ja vien nebūtu tik bailīgs, nedrošs. Ja arī viņš kaut ko teica, tad tās parasti bija ironiskas piezīmes, ar kurām pats sevi nostādīja smieklīgā stāvoklī, vai arī augstprātīgi izrunājās par sievietēm, sieviešu mīlestību, sieviešu uzticību. Sabiedrībā viņš bija ieguvis barga sieviešu kritiķa un ienaidnieka reputāciju. No apkārtējas pasaules viņš norobežojās ar vienaldzības un atturības aizsargbruņām. Viņš it kā centās parādīt: «Es zinu, ka jums nepatīku, bet es par to nemaz neskumstu, jūs un jūsu mīlestība man ir vienaldzīgi.» Bet patiesībā viņam bija ļoti svarīgi, lai cilvēki pret viņu izturētos labi, apzinātos viņa vērtību, slavētu viņa labās īpašības. Bet galvenais — lai viņš patiktu sievietēm, lai tās viņu apbrīnotu. Pie tam viņš pats nespēja ne solīti paiet pretim, tik ļoti baidījās no vilšanās, baidījās kļūt smieklīgs. Ar savu nenoteikto izturēšanos viņš atvairīja jebkuru iespēju nodibināt tuvākas attiecības, ar savu šķietamo cinismu atvirzīja tālu no sevis katru jūtamāku sievietes mīlestības izpausmi, pēc kuras īstenībā ļoti ilgojās. Bieži viņš teica, ka ir rūgti vīlies sievietēs. Kad pakāpeniski izanalizējām, kā šāda vilšanās radusies, atklājās interesanta aina.

Kāpēc viņš izšķīrās ar divdesmit astoņus gadus veco kalpotāju Miladu? Viņi draudzējās četrus gadus. Apmēram pusgadu pēc iepazīšanās viņiem izveidojās intīmas attiecības. Jauniete centās visur viņam piemēroties, tomēr viņas draugs nebija apmierināts. Viņam vienmēr likās, ka tā viņu pietiekami nemīl. Viņš to pārbaudīja ar dažādiem paņēmieniem. Iepazīstināja ar citiem vīriešiem, pētīja, kā ar tiem runā, vai salīdzinājumā nav pret tiem labvēlīgāka. Viņš pat gluži ikdienišķus atgadījumus centās iztēlot sev par sliktu. Kad draudzene aicināja iet uz kino, viņam likās, ka tas ir tāpēc, ka meitenei ir neinteresanti viņa sabiedrībā; kad viņa gribēja palikt mājās, draugam šķita, ka tas ir tāpēc, ka viņa kaunas ar viņu kopā rādīties sabiedrībā. Nekad viņš neteica, ka meitene viņam patīk, ka tā viņam kaut ko nozīmē. Viņam bija tāds princips: «Par šādām lietām nerunā, tās ir jāizjūt, tās ir pašam jāuztver.» Viņš pats nevarēja pateikt, kāpēc viņam šķiet, ka jauniete ir pret viņu vienaldzīga. Tiešais izšķiršanās iemesls bija šāds. Apmēram pēc četru gadu ilgas draudzēšanās jauniete uzaicināja viņu svētkos paciemoties pie saviem vecākiem. Šis ielūgums viņu samulsināja. Viesošanos viņš atlika, aizbildinoties ar laika trūkumu. īstenībā viņš baidījās, ka jaunietes vecāku apmeklējums viņu pārāk sasaistīs, ka viņam vajadzēs skaidrāk izrādīt savus nodomus attiecībā pret meiteni. Visos četros gados viņš ne reizi pat nebija ieminējies par viņu attiecību turpmākajām perspektīvām. Kaut gan viņš ilgojās pēc laulības dzīves, ilgojās pēc savas ģimenes, nekad nebija ierunājies par precēšanos, nekad neizrādīja, ka viņš grib meiteni apprecēt. Ar šo ielūgumu jauniete droši vien tiešām gribēja to piespiest skaidrāk izrādīt savus nodomus par viņu nākotni. Bet viņš atkāpās. No viņas vecāku apmeklējuma atteicās. Jauniete devās viesos viena, bet pēc atgriešanās sāka no viņa vairīties, kamēr tie pilnīgi izšķīrās. Jaunajam vīrietim līdz pat pēdējam laikam bija ieskats, ka cietušais ir viņš, ka jauniete viņu pametusi, ka viņas jūtas nav bijušas pietiekami dziļas. Tikai tagad pēc sīkas psihiatriskas analīzes viņš pārliecinājās, ka ar savu izturēšanos ir izprovocējis šķiršanos. Ar to, ka līdz pat pēdējam brīdim nav atklājis savus nodomus, ka vienmēr šaubījies, vienmēr pētījis, vai tikai tā ir īstā mīlestība, pārliecinājis jaunieti, ka viņš nedomā nopietni viņu attiecības turpināt, ka šajā gadījumā nevar cerēt uz laulībām un ģimenes dzīvi. Tāpēc jauniete labāk ar viņu izšķīrās.

Līdzīgi beidzās arī viņa pārējās pazīšanās. Galvenā problēma, acīm redzot, nebija tā, ka viņš nevarētu atrast meiteni, kas būtu ieinteresēta izveidot ar viņu tuvāku pazīšanos, nodibināt laulības dzīvi, ģimeni, bet ka viņš pats katrai sievietei tuvojās ar neuzticību, padarīja neiespējamu viņu attiecību nostiprināšanos un, visbeidzot, ar pastāvīgo šaubīšanos, apsvēršanu, nogaidīšanu un pētīšanu panāca, ka katra no viņa šķīrās ar apziņu, ka tieši viņš nedomā par nopietnāku, ilgāku mīlestību.

Šī dīvainā neticība cilvēkiem, aizdomas, pārliecība, ka viņš nevienam nevar pietiekami patikt, viņā izveidojusies jau agrā bērnībā un jaunībā. Viņš bija agri zaudējis māti. Tēvs apprecējis otrreiz jaunu sievu, kura droši vien centusies padēlam būt laba māte, bet ar šādu uzdevumu, acīm redzot, nav tikusi galā. Viņa nesaprata kautrīgo zēnu, kurš nemācēja pieglausties, atklāti izrādīt savas jūtas. Pēdējos gadus pirms mātes nāves, viņas smagās slimības laikā, tas mēnešiem ilgi dzīvoja krusttēvu un krustmāšu ģimenēs, vienmēr bija tikai piedēklis lielai ģimenei, kurā vecāki pirmām kārtām interesējās par saviem bērniem. Paša tēvam nekad neatlika laika, un, ja viņš arī interesējās par zēnu, tad vairāk gan viņu sodīja, sabāra, bet nekad neuzslavēja un neuzmundrināja. Kad ģimenē ieradās jauna māte, vecāki vairāk bija aizņemti ar mazajiem bērniem nekā ar zēnu. Tā viņā pamazām izveidojās pārliecība, ka nevar izraisīt pieaugušo interesi un mīlestību, ka viņš ir sliktāks nekā pārējie, ka viņš nav tā vērts, lai kādam patiktu. Pats jau iepriekš sevi noskaņoja, ka par viņu neinteresēsies, nepateiks laipnu vārdu, un ar savu dīvaino rīcību šādu izturēšanos tiešām izraisīja.

MĪLESTĪBA AR ŠĶERŠĻIEM

Daži cilvēki nejūtas apmierināti, ja viņu mīlestību nekavē kādi šķēršļi. Viņi nevar paciest ikdienišķumu, izjūt tukšumu, baidās no šī tukšuma, kuru neuzdrošinās vai nevar aizpildīt. Tāpēc daži rada mīlestībā šķēršļus paši. Pazinām kādu pāri. Neliela auguma, glīta, apmēram trīsdesmit gadus veca sieviete, stalts, nosvērta rakstura vīrietis tajos pašos gados. Viņiem mīlestībā bija radušies neparasti sarežģījumi. Sieviete nesen kļuvusi par atraitni. Viņas dzīvesbiedrs gājis bojā nelaimes gadījumā. Viņš bija daudz vecāks par sievu, ieņēma ievērojamu stāvokli. Viņi vienmēr izskatījās kā skolniece ar savu skolotāju. Būdama astoņpadsmit gadus veca studente, viņa bija iemīlējusi četrdesmit gadus vecu universitātes docentu. Visi viņu atrunāja, vecāki iebilda. Arī vīrietis, kaut gan viņam jaunās meitenes mīlestība glaimoja, ilgi apsvēra, vai viņam saistīt to pie sevis. Bet viņa palika pie sava, neraugoties uz visiem šķēršļiem! Drīz pēc kāzām piedzima bērni. Viņa ar tiem dzīvoja mājās. Vīram priekš viņas atlika arvien mazāk laika, viņai pašai nebija dziļākas intereses par vīra specialitāti,' par savām nesenajām studijām. Tas, ka sieva pārvērtusies par mājsaimnieci, dzīvesbiedram bija pa prātam. No vētrainās mīlestības pamazām izveidojās mierīgas, laipnas attiecības. Laulātie arvien vairāk atsvešinājās. Vīrs dzīvoja savā darba istabā, viņa kopa bērnus, ciemojās vai arī uzņēma viesos draudzenes, to ģimenes locekļus, radiniekus, lepojās, ka ar vīru nekad nav strīdējusies. Reiz viņa sastapa savu bijušo skolasbiedru, savu pirmo kautrīgo studentes mīlestību. Jutās apmierināta, ka nu reiz līdzās ir vīrietis, ar kuru var aprunāties kā līdzīga ar līdzīgu; satikties ar vīrieti, kurš nav vienmēr jāuzskata tikai par skolotāju, autoritāti, kurš dzīvi uztver vienkāršāk, ar kuru var izklaidēties. Līdz pat šim laikam viņš nebija precējies, dzīvoja pie mātes. Bet viņa kādreizējā studiju biedrene visu šo laiku bijusi nopietna sieva un māte. Viņi slēpa savu mīlestību, katru dienu rakstīja slepenas vēstulītes, satikās loti reti. Bija nepieciešama sarežģīta sistēma, kā aizbildināties, izlikties, kā apmānīt pašas māti, neapvainot vīru, kā uz pāris stundām pazust, lai varētu satikties ar mīļāko. Kad vīrs nomira, likās, ka viņu mīlestībai vairs nekas nestāv ceļā. Draugs sāka katru dienu ierasties viņas ģimenē, labi sapratās ar savas iemīļotās māti un bērniem. Viņš lūdza to ātrāk kļūt par viņa sievu. Tad jaunā sieviete pēkšņi sāka šaubīties, vai turpināt līdzšinējās attiecības. Viņa sāka apsvērt, ka tas nederot viņai par vīru, ka viņi abi esot jau pārāk veci. Baidījās, ka viņš pietiekami nemīlēs tās bērnus, iedomājās, ka viņš varētu būt neuzticīgs. Un viņa sāka to pārbaudīt. Vēlāk noskaidrojās, ka jaunajai sievietei mīlestība sāka likties ikdienišķa, vairs nebija šķēršļu. Viņa šos šķēršļus centās radīt pati. Sāka savu draugu iepazīstināt ar jaunām meitenēm, rīkoja savā dzīvoklī viesības, kurās pārsvarā tika uzaicinātas jaunas sievietes. Viņa teica sev, ka darot to tāpēc, lai savu draugu pārbaudītu, vai tas būs uzticīgs, izturēs jaunāku sieviešu vilinājumu. Viņa tik ilgi rotaļājās ar uguni, kamēr kāda jauna studente, kas nezināja par viņu attiecībām, vīrietī iemīlējās. Sī meitene iepatikās ari viņa mātei, kura nevēlējās, ka dēls saista savu dzīvi ar jauno atraitni, un, ņemot vērā tā mīksto, pakļāvīgo raksturu, panāca, ka drīz vien jau tika runāts par kāzām. Jaunā atraitne, kura sākumā pati palīdzēja draugam satikties ar studenti, tagad izbijās. Viņa saprata, ka tās ietekme uz vīrieti nav tik liela, kā bija licies. Agrāk tā vienmēr bija viņa, kas mīlestības attiecībās ieņēma vadošo lomu, viņa bija noteicēja. Vīrietis gaidīja, ieradās, kad un kur viņa bija vēlējusies. Bet tagad viņš uzzināja, ka ir iespējamas ari citādas attiecības, ka viņam nav jābūt atstumtam otrajā plānā, ka nav jāgaida, kamēr pienāks viņa kārta, kad draudzene atbrīvosies no sava vira, bet ka ari viņš beidzot var būt noteicējs, var būt uzmanības centrā, tas, kuru aplido, ka jaunā meitene uz viņu raugās kā uz savu ideālu, autoritāti. Un viņam tas sāka iepatikties. Viņu vairs nevilināja jaunās atraitnes romantiskās jūtas. Viņu iejūsmināja tāda vira stāvoklis, ko ciena un aplido jauniņa sieva. Taču viņš nevarēja tik vienkārši atteikties no savas pirmās mīlestības. Un jaunā atraitne, kura drīz sāka saprast, ka nedrīkst viņu zaudēt, lai nepaliktu viena, sāka cīnīties, lai viņu atgūtu. Bet darīja to ar pavisam nederīgiem paņēmieniem. Draugs iedomājās, ka pēc vira nāves viņa atklāti parādīs, ka mīl un ciena viņu, ka labprāt izietu pie viņa par sievu, un ierādīs savā ģimenē viņam pienācīgu vietu. Taču viņa savu draugu iepina dažādās dēkās ar jaunām meitenēm un, kad viņš sāka par tām izrādīt interesi, nespēja pret viņu būt mīļa, bet nostājās «saprātīgas un pieredzējušas mātes» pozā. Viņa teica: «Es neesmu greizsirdīga uz šo studenti, bet padomā, tu taču viņu nemaz nemīli, tu nebūsi ar viņu laimīgs, es to saku tevis labā, par mani te nav runa.» Bet viņam šī šķietami pašaizliedzīgā, bet īstenībā liekulīgā «prātīgās, pārmetošās un vadošās mātes» poza kļuva nepanesama. Beidzot abi izšķīrās. Iespējams, ka viņi atkal tieksies viens pēc otra, kad draugs apprecēsies un viņu mīlestības ceļā atkal būs šķēršļi. Bet vai tā viņiem sniegs laimi un apmierinājumu? Varam droši teikt, ka nekādā gadījumā ne.

Tiekšanās pēc mīlestības ar šķēršļiem, pēc neaizsniedzama vai grūti aizsniedzama drauga bieži ir viens no iemesliem, kāpēc jaunas meitenes iemīlas precētos vīros. Pavirši raugoties, izskatās, ka šis precētais virs vienīgais ir jaunietei piemērots, ka tieši tas atbilst visiem viņas priekšstatiem par viru. Jauniete par to ir pārliecināta. īstenībā bieži vien ir tā, ka jaunietes tuvumā ir vairāki viņai piemēroti neprecēti vīrieši, bet par tiem viņa neinteresējas, tos viņa atbaida ar savu vēsumu, asumu vai vienaldzību. Turpretim nepieejamu precētu viru savos priekšstatos apvelti ar vispievilcīgākajām īpašībām, ari tādām, kādu tam acīm redzami nav un nevar būt. Dažu jaunu sieviešu dzīvē reizēm ir divi trīs tādi «likteņi» — neapmierinātas un sāpīgi pārdzīvotas mīlestības ar aizņemtiem, precētiem vīriešiem, kuri nekad nopietni nedomā šis meitenes dēļ atstāt ģimeni un kuriem šāda mīlestība bieži vien ir tikai neievērojama epizode, kas radusies vai nu gadījuma pēc, vai ari līdzīgā tieksmē pēc romantiskas mīlestības ar šķēršļiem. Atteikšanās no šādas mīlestības viņiem parasti nerada tik smagu pārdzīvojumu kā vientuļai sievietei. Ja izanalizējam, kā sievietei šādas attiecības ar vīrieti radušās, atklājam bieži vien dažādus senus cēloņus un sakarības, kas atkal un atkal rada vilšanos.

Dažreiz tā ir jauniete, kurā vecāki ieaudzinājuši pārmērīgu bijību pret to, ko teiks citi, kā uz to reaģēs mazpilsētiņā valdošā morāle. Vecāki stingri seko, lai meitene astoņpadsmit gadu vecumā neietu uz satikšanos ar jaunieti, mājās viņa ir dzirdējusi runājam par mīlestību kā par kaut ko samaitājošu, netīru, kas noved cilvēkus līdz meliem, neuzticībai un grēkam, bet meitenei tā šķiet īpatnēji vilinoša. Šāda meitene nav radusi jauniešos un jaunos vīriešos saskatīt biedrus, darbabiedrus, viņai jaunībā ar savas paaudzes jauniešiem neveidojas parastās biedriskās attiecības, kas varētu pāraugt mīlestībā. Kad šādas jaunietes vēlāk izkļūst no vecāku aizbildniecības, iestājas darbā attālā pilsētā vai vecākus zaudē, dažreiz ar viņām notiek savāda pārmaiņa. Tas, kas audzināšanas ietekmē viņām likās visļaunākais un reizē vilinošākais — mīlestība uz precētu viru, mīlestība bez laulības, neuzticība, — tagad izvirzās pirmajā plānā. Viņu attiecībās ar vīriešiem, viņu mīlestībā uz precētiem vīriem izpaužas protests pret vecāku uzskatiem un visu līdzšinējo audzināšanu. Neievērojot pastāvošo morāli, satiekoties ar precētiem vīriem, viņa jūtas kā varone. Tā viņa it kā ceļ savu pašapziņu. Šādas meitenes bieži vien iemīlas viegli tāpēc, ka tām ir maza dzīves pieredze, ka viņas līdz šim izsargātas no apkārtējās vides, audzinātas kā siltumnīcas augi bez saskares ar praktisko dzīvi. Tikai tādējādi bieži vien izskaidrojama viņu vieglprātīgā noticēšana nenopietni domātiem solījumiem un apgalvojumiem, ka esot šo vīriešu vienīgā mīlestība, ka viņi no savām sievām šķīrušies, ka viņu laulība izjukusi. Bieži šo pārliecību nespēj sašķobīt pat sievas grūtniecība. Šīs meitenes iztēlo savu mīļāko par varoni, kas cieš un «žēlsirdības» dēļ ir spiests uzturēt intīmas attiecības ar sievu. Tikai pēc gadiem tās pārdzīvo rūgtu vilšanos. Noskaidrojas, ka dievinātajam vīrietim meitenes pašaizliedzīgā mīlestība bijusi tikai vieglprātīga dēka un ka viņš nebūt nedomā ģimeni pamest un nebūt nejūtas nelaimīgs. Ar to mēs negribam apgalvot, ka jaunas meitenes un precēta vīra attiecības vienmēr sākas un turpinās tieši tā. Mēs ticam, ka jauniete var iemīlēt precētu vīru, kas uzsācis laulības dzīvi pārāk agri, nepiedzīvojis vai arī citādu ārēju apstākļu, nevis mīlestības dēļ, kad abi laulātie ir viens otram sveši, kad intīmās attiecības viņu starpā zudušas, kad laulāto draugu kopdzīve ir formāla. Attiecības ar jaunieti tad var būt īstas, abpusēji dziļas un nopietnas. Šādos gadījumos, acīm redzot, nepiedzīvo vilšanos un nenākas šķirties, un šādos gadījumos pie ārsta pēc palīdzības nav jāgriežas.

Dažreiz sastopamies ar tādu romantisku mīlestību, kad partneri viens otru nespēj ciešāk saistīt, nevar vien izvēlēties, izlemt. Viņiem nav vēlēšanās kādam ikdienas kopdzīvē piemēroties, viņi baidās kļūt ikdienišķi, vairās no laikmetam atbilstošiem vīrieša vai sievietes pienākumiem, negrib apprecēties, audzināt bērnus, ziedot kādu sava laika un interešu daļu ģimenei. Romantiska mīlestība ar šķēršļiem tad ir īslaicīgs atrisinājums.

Piemēram, jauna ārste, kurai trīsdesmit gadu vecumā nav līdz šim bijis ilgākas pazīšanās. Vecāki un radinieki viņu joprojām lutina un aplido. Neviens no paziņām, kuru viņa atved mājās, neiztur šo stingro kritiku, bet galvenais — arī viņas tēva un vecāko māsu kritiku. Nav izdevīgi salīdzināt trīsdesmit gadus vecu vīrieti ar nobriedušu, «vislabāko un apburošāko vīrieti pasaulē», kāds jaunietes iztēlē joprojām ir viņas mīļais, gudrais, jauneklīgais tēvs, iemīļots sarunu biedrs, kura plašās zināšanas viņa apbrīno kopš bērnības. Tēvs, kurš nevar iedomāties, ka viņa meita kādreiz varētu kādā iemīlēties nopietni un vecākus atstāt. «Viņa taču vēl bērns,» viņš bija paradis teikt, kad meitai bija sešpadsmit gadi un deju vakaros par viņu sāka interesēties jaunieši. Un viņš nav atradinājies to teikt arī tagad, kad meitai jau trīsdesmit. Ģimenē jokojoties mēdz teikt, ka tēvs meitas dēļ ir greizsirdīgs, greizsirdīgs uz katru vīrieti, kas gadās tās tuvumā. Viņš atļauj meitai brīvi izvēlēties, bet prot katru vīrieti tik asprātīgi nokritizēt, tā izsmiet, ka visa ģimene uzjautrinās par pielūdzēja sakāvi. Un meita ņem vērā tēva kritiku, sāk uzskatīt savus draugus citu par citu aprobežotākus. Kad kāds no viņiem atnāk viesos, tas parasti nespēj iejusties straujajā smalko mājienu un atmiņu spēlē, neizprot savstarpēji saspēlējušās ģimenes ierašas, sēž pretim tēvam un māsām kluss, nespēj iesaistīties sarunā, nepiedalās jokos, neizprot tos. Viņam šīs sarunas neko neizsaka, viņam tās neliekas smieklīgas, viņam tās šķiet mazsvarīgas, vienaldzīgas. Bet ģimenes locekļi savstarpēji izklaidējas, nemēģina ciemiņu iesaistīt sarunā, izskaidrot viņam savstarpējās jokošanās un iesauku sistēmu ģimenes žargonu, ko viņi tik veikli lieto. «Viņš ir tik kautrīgs, viņš pie mums neiederas,» parasti mēdz spriest par katru šādu «svešinieku». Šim spriedumam jaunā ārste arī parasti pievienojas. Beidzot tā iemīlas īstā svešiniekā, ārzemniekā, kas studē Prāgā. Viņi pavada kopā četrpadsmit dienas kalnos, bet pēc tam tiekas apmēram vienu vai divas reizes gadā — slēpojot, vasaras izbraukumos. Tā ir romantiska mīlestība, mājās par to runā tikai pusvārdos, mīlestība, tik tāla no īstenības, tā neapdraud ģimenes vienotību un neatrauj meitu no tēva un jautrajiem radiniekiem. Mīlestība, kurai tomēr nav nākotnes. Jauniete noteikti atsakās pamest vecākus un doties svešumā, vīrietis nepamestu savu māti, un kā ārzemniekam tam nav iespēju strādāt savā specialitātē svešā valstī. Neviens no viņiem sevišķi necenšas kļūt otram tuvāks, katrs ir pirmām kārtām iemīlējies sevī, savā mīlestībā, negrib un neprot dzīvot arī otra labā. Bet nevarētu teikt, ka viņu mīlestība būtu neizdevusies, gluži pretēji, tie pirmām kārtām ir ārējie šķēršļi, kas neļauj viņu jūtām izplēnēt.

absolutu pilnību meklejot

Dažus vīriešus un sievietes pārņēmis dīvains pesimisms. Viņi maina savus paziņas, trīsdesmit piecu, četrdesmit gadu vecumā viņi vēl nav apprecējušies, un vēl joprojām tieši vai netieši viņi apgalvo: «Neviens nav tik pilnīgs, neviens nav tik gudrs un uzmanīgs, lai derētu par vīru. Neviena nav tik skaista un uzticīga, neviena nav tik laba saimniece, lai derētu par sievu.» Viņiem gadās iemīlēties, pārdzīvot dažādas attiecības, bet vienmēr tie otrā sāk meklēt kļūdas. Bet kļūdas vai kļūdiņas var sameklēt katrā cilvēkā, un ne mazums to ir arī šajā mūžam neapmierinātajā pesimistā. Viņš to bieži vien pats atzīst, bet saka: «Tieši tāpēc, ka man pašam ir kļūdas, jāatrod kāds labāks, pilnīgāks.» Bet

parasti meklē tādu, ko ir uzbūris savā fantāzijā, dzīvodams vientulībā, bieži meklē tādu cilvēku, kāds īstenībā nemaz neeksistē un nevar eksistēt. Cilvēku, kas atbilstu pilnīgi pretējām prasībām. Šim vīrietim vienlaicīgi vajadzētu būt izcilam zinātniekam, vislabākajam peldētājam, hokejistam, dejotājam, tam vajadzētu izprast kamermūziku, mīlēt teātri, prast izlabot radiouztvērēju un vannas istabā krānu, mīlēt bērnus, sevi pilnīgi veltīt dzīvesbiedrei un bērniem, būt vismaz metru un astoņdesmit centimetrus garam, ar gaišiem, kupliem matiem, nesmēķētājam utt. Šie cilvēki neaptver, ka laimīgai mīlestībai, saskanīgai laulības dzīvei nav nepieciešams, lai draugā būtu apvienotas visas pasaules labās īpašības. Ļoti grūti dzīvot kopā ar cilvēku, kam nav kļūdu, ja mēs paši esam tādi, kas kļūdās. Tikai nepieciešams, lai viņš visumā būtu tāds, ka mēs varētu uzdrošināties ar to kopā nodzīvot piecdesmit dzīves gadus.

Ja jauns vīrietis vai sieviete meklē draugu pārāk ilgi, tas sāk par daudz pierast pie vientuļas dzīves, pie tā, ka dzīvo tikai pats sev, ka tam nav nepieciešams savu dzīves kārtību, intereses, plānus un vēlmes pieskaņot otram. Pēc tam ir daudz grūtāk kādam piemēroties. Meklēt kļūdas otrā šiem cilvēkiem mīlestībā kļūst pats galvenais. Un, ja tās atrod — un kurš gan tās neatrastu, — ir iekšēji apmierināts, ka tā pesimistiskais uzskats attaisnojies. Dažreiz šķiet, ka šis paša pesimisms ir viņa mīlestības galvenais virzītājspēks. Šādam cilvēkam ne tik daudz interesē atrast patiesu draugu, bet gan pierādīt, cik šie vīrieši vai sievietes ir aprobežoti, slikti. Daža jauniete stāsta par savu neizdevušos mīlestību sēriju ar tādu triumfējošu smaidu, it kā tas, ka viņa sastapusies ar tik «nepilnīgu» un «sliktu» vīrieti, viņu dīvainā kārtā iepriecinātu. Bieži pie tam redzam, ka vīrietis vai sieviete, kuri vārdos izrāda tādu lielu tiekšanos pēc sevišķi pilnīga drauga, iepazīstas tieši ar tādām personām, par kurām objektīvs novērotājs teiktu, ka tie pavisam maz atbilst tādam ideālam,

KAS PIRMS LAULĪBAM JĀPĀRDOMĀ JAUNAI SIEVIETES?

Sākumā gribam atgādināt pieņēmumu, ka jūsu starpā ir īsta mīlestība. Turpmāk nedaudz pasausi raksturosim jūsu drauga īpašības un uzskatus, bet tas nebūt nenozīmē, ka domājam, it kā prāta apsvērumi jums var aizstāt mīlestību. Mūsu spriedumiem nav arī nekā kopēja ar t. s. aprēķina laulībām, kādas bija laulības galvenokārt aiz saimnieciskiem, finansiāliem argumentiem, aiz aprēķina, — šādas laulības izskaistināti tika nosauktas par «prāta» laulībām, bet to pamatā nebija īstas mīlestības.

Vai jusu uzskati par dzīvi sakrīt?

Mēs neklūdījāmies, to nevar vienkārši nosaukt par politiskiem uzskatiem vai piederību noteiktai politiskai kustībai vai partijai. Tas ir daudz sarežģītāk. Cilvēki bieži vien vispār pieder pie viena politiska virziena, bet ikdienas kopdzīvē tiem par daudzām lietām ir pilnīgi atšķirīgi uzskati. Piemēram, tie var ļoti dažādi spriest par sievietes un vīrieša stāvokli ģimenē, uzdevumiem sabiedrībā, vecāku pienākumiem, bērnu audzināšanu un daudziem citiem praktiskiem jautājumiem.

Mīlestība var veidoties dažādi. Daži nespēj ātri iepazīties, ilgi otru pārbauda, kamēr sadraudzējas. Šādi cilvēki biežāk iemīlas tādā, kas tiem ir tuvs dzīves uzskatu ziņā. Vēlāk ne mīlestībā, ne laulībā tiem uzskatu atšķirība nav problēma. Citi iepazīstas viegli, ātri sadraudzējas, ātri iemīlas, un tikai pēc tam atklājas to atšķirība dzīves uzskatos. Nav pareizi šo atšķirību vērtēt pārāk zemu. Un, ja sākumā reizēm liekas, ka tas abiem mīlētājiem nav svarīgi, tomēr jāšaubās, vai viņu kopdzīve būs laimīga. Jo pēc

saviem uzskatiem cilvēks izvēlas sev paziņas, atbalsta vai nosoda kāda rīcību, pēc savas uztveres vērtē apkārtni. Ir grūti dzīvot laulībā, ja viens neciena otra uzskatus, tā rīcību, paziņas. Tas nenozīmē, ka tādi laulātie vienmēr atklāti strīdētos. Bieži ir tā, ka viņi mēģina atrisināt savas nesaskaņas šķietami galvenajos vilcienos, viens otram savus uzskatus neatklāj, katrs iet savu ceļu. Tādā gadījumā viņi atsvešinās, jo sašaurinās jautājumu loks, par kuriem var runāt atklāti, bez bažām, ka būs iebildumi; arvien mazāk laika laulātie draugi pavada kopējās pārrunās. Turpretim dzīves uzskatu saskaņa, kopīgs darbs sabiedrības labā, kopīga cīņa par politiskiem mērķiem vienmēr ir bijis milzīgs spēks, kas saistījis cilvēkus ģimenē. Tas, kurš laulātajā draugā jūt atbalstu arī savā sabiedriskajā un politiskajā darbībā, jutas spēcīgāks un laimīgāks nekā tas, kurš savu uzskatu dēļ mājās ir vientuļš vai pilnīgi nesaprasts.

Kaut arī pasaules uzskata saskaņa laulības dzīvē ir svarīga, tas nenozīmē, ka iemīlējušies, kuru uzskati ir atšķirīgi, nevarētu izveidot labas un ilgas attiecības. Dzīves uzskati attīstās un mainās, sevišķi jauniem cilvēkiem. Daudz kas atkarīgs arī no tā, kā katrs pie saviem uzskatiem nonācis. Dažam noteikta politiska pārliecība izveidojusies paša dzīves pieredzes, aktīvas politiskās darbības rezultātā, to nostiprinājušas nopietnas studijas. Cits savus uzskatus ieguvis skolā, audzināšanas rezultātā, tie nav dziļi iesakņojušies, tāpēc dzīves pieredze tos vēlāk bieži vien izmaina. Vissmagākā situācija izveidojas tajos gadījumos, kad jauno vīru vai sievu noteiktā virzienā ietekmē vecāki, radinieki un kad dzīvesbiedri nav spējīgi patstāvīgi domāt. Šādos gadījumos arī savstarpēja piemērošanās ir grūtāka.

Dažreiz šķiet, ka uzskatu atšķirība ir galvenais dzīvesbiedru nesaskaņu iemesls. Daži vīri, piemēram, sūdzas, ka viņu sievas neinteresējas par viņu sabiedrisko un politisko darbību, un izskaidro to ar sievu šauro politisko apvārsni un nepietiekamajām zināšanām. Arēji tas bieži vien pirmajā brīdī tā arī liekas. Bet, ja ieska-

№

tāmies tuvāk šādas ģimenes dzīvē, bieži vien noskaidrojas, ka par pamatu nesaskaņām ir pavisam kaut kas cits, nevis sievas nepietiekamās politiskās zināšanas. Bieži vien laulāto nesaskaņu galvenais cēlonis ir tieši vīra nekonsekventā rīcība. Darbā, sapulcēs viņš ir ļoti pārliecināts, progresīvi noskaņots, bet mājās viņš cenšas saglabāt tādu kārtību kā senajā patriarhālajā ģimenē. Viņš ir izlēmējs, visiem jāpakļaujas viņam. Viņš nevēlas, ka sieva strādātu algotu darbu, bet, ja to atzīst par nepieciešamu aiz finansiāliem apsvērumiem, tad pieprasa sev pārmērīgas ērtības, uzmanību, necenšas viņai nekādi mājās palīdzēt, rājas, ja tā pati kādreiz iedomājas aiziet uz sapulci. Un tāda sieva reizēm kurn par politiku, par politiskajiem darbiniekiem, bet galvenokārt tāpēc, ka tas, kurš mājās ir politisko uzskatu paudējs, viņu pārmērīgi noslogo un izkalpina. Tā nav cīņa pret noteiktiem politiskiem uzskatiem, bet gan pret dzīvesbiedra nostāju. Ļoti bieži varam novērot, cik maz šāds vīrs cenšas iepazīstināt sievu ar saviem uzskatiem praksē. Tāpēc ir saprotama sievas ieņemtā nepareizā pozīcija pret viņa politiskajiem uzskatiem.

VAI VARAT PAĻAUTIES UZ VIŅA RAKSTURU?

Vai jūsu draugs ir tāds cilvēks, par kuru var teikt, ka tam ir raksturs? Mēs nedomājam tikai to, ka mīlestības dēļ viņš cenšas jurns izdabāt. Bet vai uz viņu var paļauties arī citi? Vai viņš neapsola to, ko nevar vai nedomā izpildīt, tikai tāpēc, lai izliktos labāks vai lai iegūtu sev kādu labumu? Vai neesat ievērojusi, ka viņam patīk pārspīlēt, izskaistināt, parādīt sevi labākā gaismā? Var būt, ka jūs pati arī mazliet pārspīlējat, var būt, ka jūs arī cenšaties viņa acīs likties labāka, vērtīgāka. Mīlestībā neliela nosliece uz pārspīlēšanu ir raksturīga daudziem cilvēkiem, kuri cenšas iegūt otra labvēlību, un tā nav nekāda lielā nelaime. Runa ir par to, vai tā patiesībā izpaužas tikai šādā nenozīmīgā pakāpē vai arī tā ir viņu rakstura pastāvīga iezīme, kas izpaužas vienmēr, attiecībā uz katru apkārtējo cilvēku. Uz šādu cilvēku vēlāk dzīvē ir tiešām grūti paļauties.

Vai viņš ir ar jums atklāts? Atklātību, protams, nesaprotam tādējādi, ka jau pirmajā tikšanās reizē cilvēkam vajadzētu izstāstīt visu par savu līdzšinējo dzīvi. Bet, ja mēs kādu tiešām mīlam un gribam ar viņu līdzās iet visu dzīvi, mūs traucētu, ja drauga dzīvē būtu kāds periods vai atgadījums, par kuru nedrīkst runāt, kurš ir apzināti noklusēts. Ja kādu mīlam, tas nozīmē, ka spējam viņu saprast un attaisnot arī viņa dažādās kļūdas. Kurš gan no mums nav kādreiz dzīvē pieļāvis nopietnas kļūdas, galvenokārt pieredzes trūkuma dēļ, aiz muļķības vai gadījuma pēc? Tikai pēc vairākiem gadiem spējam šādas parādības reāli novērtēt. Tam, kas mūs tiešām mīl, šādas mūsu pagātnes kļūmes nedrīkstētu būt par traucēkli.

Piemēram, jauniete 19 gadu vecumā apprecas ar savu studiju biedru. Pēc diviem gadiem jaunie cilvēki saprot, ka nav viens otram piemēroti, un izšķiras. Trīsdesmit gadu vecumā jaunā sieviete tiešām nopietni iemīlas. Viņa ir nobriedusi, prot labāk novērtēt sava drauga personību, prot viņu vairāk ar savu mīlestību aizraut. Bet, kad viņa tam pasaka, ka jau reiz bijusi precējusies, un izstāsta savas šķiršanās iemeslu, pēkšņi draugs sāk prātot. Viņš jūtas kaut kādi apkrāpts, pēkšņi viņam liekas svarīgi, ko par to teiks māte. Šķiet, ka viņa mīlestība nav tik stipra, lai to neiespaidotu aizspriedumi, bažas par to, ko teiks ļaudis u. tml.

Cilvēki bieži vien baidās būt atklāti, jo iedomājas, ka viņu draugs šo atklātību necienīs vai arī nepratīs novērtēt. Mēs vēl esam daudzējādā ziņā vecu uzskatu, aizspriedumu varā, un šie uzskati ir bargāki pret sievieti nekā pret vīrieti. Ja vīrietis iepazīstas ar pievilcīgu un saprātīgu 30 gadus vecu sievieti, tam vajadzētu saprast, ka viņš nav pirmais vīrietis, kurā tā nopietni iemīlējusies. Ja tas tā arī būtu, tad sieviete laikam gan ir savādniece, neattīstīta vai pārmērīgi kautrīga. Patiesībā, ja tā viņam trīsdesmit gadu vecumā liekas tik patīkama un pievilcīga, tad droši vien svarīgs iespaids ir visai viņas līdzšinējai dzīvei, pieredzei un droši vien arī pārdzīvotajai mīlestībai. Ja viņš to trīsdesmit gadu vecumā sastaptu kā jaunavu, droši vien tā viņam tik Joti nepatiktu un viņš tai nevarētu tuvoties tik dabiski, nevarētu iemīlēt tā/ kā to mīl tagad. Bieži vien šacls vīrietis, kad viņš kaut ko dzird par sievietes pagātni, pēkšņi atceras Vecos uzskatus. Pēkšņi viņam nepatīk, ka tai bijusi sava «pagātne», viņš ir greizsirdīgs un neņem vērā, ka arī pats droši vien dzīvē ir kaut ko piedzīvojis un ka pats tieši tāpēc tā tiek mīlēts, ka mīlestībā nav nepieredzējis un nezinošs.

Mēs varam daudz ko attaisnot un piedot cilvēkam, kuru mīlam, bet, no otras puses, mēs nedrīkstam būt akli pret tā rakstura īpašībām. Vēl joprojām sastopamies ar vīriešiem un sievietēm, kuri negrib saskatīt sava drauga sliktās īpašības un tāpēc bieži vien cieš abi.

Laulāto dispanserā ieradās jauna sieviete, kura apprecējusies pirms pieciem gadiem. Vispirms viņa lūdza kādas «nervu zāles». Mājās viņai esot raizes vīra dēļ, bet tas neesot tik svarīgi. Viņai galvenais — būt mierīgai, neraudāt un vīram neko nepārmest. Tāpēc viņa gribot tos pulverīšus. Tikai laulāto pāru kopīgas pārrunās viņa sāka stāstīt sīkāk. Vīrs dzer. Par to viņa zinājusi jau pirms apprecēšanas. Toreiz viņu nedaudz pārsteidzis, ka vīrs brīvajā laikā negājis nekur citur kā tikai uz restorānu. Viņu tas ņēmis līdz, apgalvojis, ka dzertu vēl vairāk, ja nebūtu kopa ar_sievu._ Pēdējos gados vīrs dzer arvien vairāk un vairāk, mājas nāk vēlu, pret sievu ir rupjš. Nesen viņš pateicis, ka iepazinies ar kādu sievieti no savas fabrikas un izlēmis dzīvot ar to kopā. Tomēr šķirties viņš negrib, viņš grib pagaidīt apmēram pusgadu, pa šo laiku uzzināšot, kura no abām sievietēm viņu vairāk mīlot, pie tas tad palikšot. Jaunā sieviete sākumā bija ar mieru pat uz šādiem noteikumiem. Tāpēc viņa atnāca pēc «nervu zālēm», lai varētu būt vīram pietiekami laba. Tālākajā sarunā noskaidrojās, ka viņa no savas algas apmaksa visus mājsaimniecības izdevumus, par dzīvokli un maz

bērnu novietni. Vīrs savu algu izlieto personīgiem izdevumiem, praktiski — dzeršanai. Pie tam līdz pat pēdējam laikam viņa vīra dzeršanu slēpa, nevienam neko neteica un bija gatava drīzāk sevī meklēt kļūdas. Viņa sev pārmeta, ka mājās neesot pietiekami laipna pret vīru, ka vīram darbā daudz rūpju, ka tas jutās pamests, jo viņa nevarēja iet līdzi vakaros uz restorānu, kad viņai bija mazs bērns. Viņa bija ļoti izbrīnījusies, kad pārējie laulāto grupas locekļi norādīja, ka ar savu pakļāvību un aklumu, ar kādu viņa izdabājusi visām vīra iegribām, sekmējusi viņa kļūdas un, galvenais, alkoholismu.

Vai viņš ir apveltīts ar dziļam jutām?

Vai jūsu draugs ir noslēgts, nesabiedrisks, viņš neprot izradīt savas jūtas? Vai nekas viņu nesatrauc, vai viņšvienmēr izturas vienādi? Darbā par viņu saka: «Tas ir vēss cilvēks.» Viņam nav draugu, tuvu cilvēku? Varbūt viņš nesatiekas ar vecākiem, viņu neinteresē sastapšanās ar brāļiem un māsām? Varbūt viņam nepatīk mazi bērni, tie viņam ir vienaldzīgi, reizēm pat pretīgi?

Jums nevajadzētu teikt: «Viss mainīsies, kad apprecēsimies. Man pietiek ar to, ka viņš mīl mani.» Jums vajadzētu atklāti par to visu ar viņu parunāt jau pirms laulībām. Varbūt noskaidrosies, ka viņš kautrējas no cilvēkiem, ka viņš alkst dedzīgāku jūtu, pārdzīvo tās, bet neprot izrādīt. Attiecības ar jums viņam palīdz izveidot dziļākas jūtas arī pret citiem cilvēkiem. Jau pirms kāzām tomēr vajadzētu parādīties kādai izmaiņai viņa_ izturēšanās veidā un jūtās. Ja tas neizpaužas, iespējams, ka viņš nav apveltīts ar dedzīgākām jūtām un ka jūs nesapratīsieties, jūs laulības dzīvē jutīsieties vientuļa, trūks īstas mīlestības. Jūsu draugam vajadzētu padomāt, vai viņš vispār ilgojas pēc ģimenes, vai spes būt tuvs jums un bērniem. Iespējams, ka viņš atzīsies, ka par laulībām izlēmis drīzāk aiz atbildības

pret jums, ka jūtas saistīts, jo jūsu pazīšanās ir jau ieilgusi un jūsu māte vēlas, lai jūs izietu pie vīra. Bet viņam pašam no laulībām ir bail, un viņš nevar iedomāties jūsu turpmāko kopdzīvi. Tādā gadījumā labāk ir atteikties un nesteigties ar laulībām.

VAI VIŅŠ IR PIETIEKAMI PATSTĀVĪGS?

Bieži vien jaunam vīrietim, kas grib apprecēties, nav pietiekami skaidra priekšstata par to, ka laulībai, ģimenei viņa dzīvē jāieņem pirmā vieta salīdzinājumā ar visām citām radniecības attiecībām. Ka viņam jāprot pašam izlemt, nemeklējot padomu pie mātes. Ka nav labi vecākiem stāstīt par katru sīkumu, kurā viņš nav vienis pratis ar līgavu, un gaidīt, lai viņi izspriež. Ka nav labi, ja līgavai visur par paraugu rāda māti. Ja savā draugā novērojat tādu pārmērīgu atkarību no kāda vai no vecākiem, vai arī no jums, nepieciešams par to padomāt. Dažas sievietes ir apmierinātas, ka vīrs ir neizdarīgs, nepatstāvīgs, un visu izlemj pati viņa vietā. Bet ilgākās attiecībās tas galvenokārt tikai traucē. Arī no tādas pārmērīgas atkarības var atsvabināties, bet labāk šim trūkumam pievērst uzmanību ātrāk, pirms tas varētu traucēt laulības dzīvē.

KO VIŅŠ DOMA PAR SIEVIETEM?

Vai viņš dedzīgi runā par to, ka sievietes esot vājākas būtnes, jūtīgākas, mazāk saprātīgas, ne tik atklātas kā vīrieši? Un, kaut arī tagad viņš galanti jūs izceļ augstāk par vidusmēra līmeni, jums to nevajadzētu atstāt neievērotu, vieglprātīgi ticot, ka laulības dzīvē tas pēkšņi varētu mainīties. Vai savās darbabiedrenēs un sievietēs, ar kurām jūs satiekaties, viņš ievēro tikai viņu skaistumu un apģērbu, bet nemaz neinteresējas par viņu darbu? Vai viņš ir pārliecināts, ka «visas sievietes ir vienādas» tādējādi, ka jebkuru no tām viņš spētu iekarot ar glaimiem, puķēm vai vērtīgākām dāvanām? Tāds vīrietis sabiedrībā, izbraukumā, kopīgā atvaļinājumā ļoti bieži spēj būt pievilcīgs sarunu biedrs, bet viņa uzmanība parasti beidzas, kad tas ir panācis savu, tas ir, — intīmas attiecības. Pēc tam tas parasti savu pievilcīgumu pavērš uz citu pusi. Ja jūs savu laulības dzīvi iedomājaties kā divu cilvēku līdzvērtīgas attiecības, kuri prot viens otru cienīt un savstarpēji palīdzēt, nevis viena priekšrocības uz otra rēķina, tad šis vīrietis nav tas, kādu jūs meklējat laulības dzīvei.

Cita tipa vīrietis, kurš par sievietēm izs ākās kā pār vājākām būtnēm, šo uzskatu ieguvis vecāku ģimenē. Tas izpaužas pirmām kārtām tādējādi, ka viņš cenšas visas sievietes, ar kurām iznāk saskare, sargāt, pamācīt, vadīt — ar vislabākajiem nodomiem tām palīdzēt un ar stingru pārliecību, ka visām sievietēm šāda sargāšana nepieciešama. Ja viņš uzzina, ka jūs esat rosīga, patstāvīga jauniete, kura nav radusi vīrietī meklēt atbalstu vai pat spēj dažā ziņā viņam palīdzēt, jūsu attiecības var izveidoties divējādi. Ja viņš pieskaitāms saprātīgāko vīriešu tipam, kuri savus uzskatus par sievietēm labprāt maina un savas enerģiskās, patstāvīgās draudzenes iespaidā pārstās dziļdomīgi prātot par sievietēm, tad saskaņa būs nodrošināta. Ja turpretim vīrietis nespēj piemēroties un viņam ir nepieciešams justies pārākam par sievietēm, tad viņš, redzēdams, ka esat viņam pārāk līdzvērtīgs draugs, steigsies atrast vājāku, nepieredzējušāku, mazāk patstāvīgu meiteni par jums. Izšķirieties ar viņu un priecājieties, ka esat izvairījusies no sarežģījumiem.

KA VIŅŠ RUNA PAR SAVAM AGRAKAJAM PAZIŅAM?

Veids, kā vīrietis atceras savas agrākās mīlestības, bieži vien ir raksturīgs, tas rāda, kādas var būt viņa jūtas turpmāk. Vai viņš par tām sievietēm, ar kurām agrāk bija pazīstams, runā atzinīgi, dedzīgi, prot novērtēt viņu labās īpašības, prot atzīt savas kļūdas? Neesiet greizsirdīga, izturieties mierīgi. Ir skaidrs, ka viņam nav par ko kaunēties un ka viņš prot mācīties no savām kļūdām. Ja viņš par savām iepriekšējām mīlestībām runā tikai ironiski, augstprātīgi, nesaskata viņās ne drusciņas labā, tad pats sev dod sliktu raksturojumu un arī jūsu mīlestība diez vai būs laimīga.

VAI VIŅŠ NOPIETNI INTERESĒJAS PAR SAVU PROFESIJU?

Vīrieši, kuriem ne par ko nav patiesas intereses, kuri nav sava darba un savas profesijas entuziasti, parasti nav labi partneri arī laulības dzīvē. Lai sekmētos darbs, ir nepieciešamas tās pašas īpašības, kas vajadzīgas labām, ilgām attiecībām: tās prasa pašsavaldīšanos, atbildības sajūtu pret otru un pret lielāku kolektīvu, spējas savstarpēji piemēroties, mācīties no citiem, apgūt jauno un iejusties jaunā situācijā. Dažas sievas reizēm žēlojas, ka viņu vīri ir pārāk «ierakušies» darbā, ka tiem nemaz neatliek laika ģimenei. Bieži vien viņām ir taisnība. Bet, no otras puses, viņas nebūt nemainītu savus vīrus pret tādiem, kas strādā ar nepatiku, izvairās no darba un nespēj nostāties uz savām kājām.

VAI VIŅŠ INTERESEJAS PAR APKARTEJIEM ĻAUDĪM, NE TIKAI PAR ŠAURO ĢIMENES LOKU?

Varbūt viņš mēģina no jūsu attiecībām izveidot «idili» tikai jums, nošķirt jūs no pārējiem cilvēkiem, apgalvojot, ka vēlas mājas tikai sev, lai atpūstos no apkārtējiem ļaudīm, no «ļaunās» sabiedrības? Varbūt negrib nevienu pie sevis aicināt, nekur iet? Vai jums nerodas tāds iespaids, ka visi cilvēki viņam dara pāri un tikai mājās tas rod patvērumu? Droši vien jūs domājat, ka tas ir laulības dzīvei īsti piemērots vīrietis, ka tas turēsies mājās un cienīs jūs un ģimeni? Bet vai jūs nemaldāties? Vai viņš nav pārāk iesīkstējis vientuļnieks, kas neprot sadzīvot ar cilvēkiem un kas vēlāk var savu rūgtumu un neuzticību izgāzt pret jums? Cilvēks, kam nav draugu, kas neprot uzticēties cilvēkiem un neinteresējas par plašāku sabiedrību, ir dīvains, nelaimīgs, ar tādu grūti ilgāk kopā dzīvot. Ir jāpārdomā, pirms uzņematies tādu nastu.

VAI NELIEKAS, KA VIŅŠ JUS UZSKATA PAR DAUDZ LABĀKU, NEKĀ ESAT?

Vai viņš jūs idealizē? Vai neredz jūsu kļūdas, pārspīlēti slavē jūsu pārākumu? Kaut arī tagad tas jums patīk, padomājiet, kāda piepūle būs vajadzīga, lai viņa acīs liktos tik pilnīga, kādu viņš jūs iedomājies. Patiesībā jūs nevarat būt pret viņu pilnīgi atklāta, nevarat viņam teikt visu, ko jūtat, viņa klātbūtnē nevarat nekad justies pilnīgi brīvi. Tādu piepūli neviens nevar ilgi izturēt. Vēlāk cilvēks tomēr parādās tāds, kāds ir īstenībā. Vai jūsu vīrs tad nebūs pārāk vīlies? Būtu labāk iepazīstināt viņu ar īstenību pirms apprecēšanās. Ja viņš nevarēs samierināties ar patiesību, ka neviens cilvēks, arī viņa meitene nav absolūta pilnība, tad viņš neder arī laulības dzīvei.

VAI JUS ESAT labi BIEDRI?

Vai jums ar jūsu draugu ir labi vienmēr un visur? Vai varat būt viens otram labs sarunu biedrs, vaj jums vienmēr ir par ko runāt, vai varat kopīgi klusēt, vai jums patīk, kad varat viens otra tuvumā mierīgi strādāt, lasīt, mācīties? Vai par daudzām lietām jums ir vienādi uzskati, vai mīlat un ienīstat vienu un to pašu? Vai jums ir svarīgi jūsu drauga uzskati, vai jūs ar tiem rēķināties, vai viņš nopietni rēķinās ar jūsu domām? Ja tas ir tā, tad jūsu biedriskums ir labs pamats nākamajai laulības dzīvei. Ja jūs viņu tik labi vēl nepazīstat, lai zinātu, vai esat labi biedri, ja jūs tikai paretam redzaties kinoteātrī, deju zālē vai citā līdzīgā vietā, pagaidiet un pacentieties labāk iepazīties.

KAS PIRMS LAULIBAM JĀPĀRDOMĀ JAUNAM VĪRIETIM?

Vīrietim, kurš grib uzzināt, vai viņa meitene ir piemērota laulības dzīvei, noder lielākā daļa no jautājumiem, kas minēti jaunas sievietes pārdomām.

Arī jaunietei ir nepieciešams, lai tā būtu apveltīta ar dziļām jūtām, lai būtu pietiekami patstāvīga, it sevišķi, lai viņa nebūtu pārāk atkarīga no vecāku ieskatiem. Arī sievas jūtu dziļumu raksturo tas, kā viņa runā par savu bijušo pazīšanos. Un, spriežot par viņas personību, svarīgi zināt, vai viņa nopietni interesējas par savu profesiju, vai ir labs biedrs, vai viņai ir interese par plašāku sabiedrību un vai viņa jūs neidealizē.

visi

Bez tam vīrietim vajadzētu padomāt vēl par šādām savas mīļotās rakstura īpašībām un izturēšanos.

Vai viņa bieži uzsver, vīrieši viņas apkārtnē?

Vai viņa nedomā, ka sievietēm visur dara pāri?

likteni?

Vai viņa bērnībā labāk negribēja būt zēns un smagi

ka visu dara labak neka

nepārdzīvo sievietes

Sievietes darba un sadzīves apstākļu uzlabošanā daudz jādara arī mūsu laikmetā, interese par to ir dabiska parādība. Svarīgi, vai sieviete šos centienus īsteno ar pareizām metodēm, aktīvi piedaloties politiskajā, arodbiedrību un sabiedriskajā darbā. Varbūt viņa vairāk vai mazāk sāpīgi pārdzīvo savu sievietes stāvokli, vispār naidīgi izturas_ pret vīriešiem, visus tos uzskata par ienaidniekiem? Šādā gadījumā jūs varētu kļūt par «upura jēru», atbildēt par visu, par ko jūsu sieva jūtas dzīvē no vīriešiem cietusi. Būtu labāk, ja viņa pirms laulībām aprunātos ar psihiatru.

VAI VIŅA NEIET pie jums par spĪti citam?

Vai viņa negrib iziet pie vīra tikai tāpēc vien, ka nesen izšķīrusies ar savu draugu, tāpēc ka viņas draugs devis priekšroku citai sievietei un viņa ar to nevar samierināties? Būs labāk, ja jūs pagaidām ne

steigsieties un atklāti parunāsiet, kāda nozīme viņas dzīvē ir bijusi iepriekšējai mīlestībai. Varbūt tas tiešām ir labi, ka viņa izšķīrusies, varbūt viņi tiešām nesaderēja un jūs viņai esat piemērotāks. Bet, lai to uzzinātu, ir vajadzīgs ilgāks laiks. Pagaidām pārliecinieties, kāda jums ir saskaņa dažādās dzīves situācijās, sportā, atvaļinājumā. Iepazīstiniet viņu ar savu darbu, ar savām interesēm un centieties iepazīt viņas darbu un viņas aicinājumu. Tas, ka viņai bijusi pazīšanās pirms jums, nevar būt par šķērsli, traucēt varētu tas, ja viņa apprecētos uz ātru roku, nepārdomāti, vienam otru labi neiepazīstot.

VAI LAULĪBAS VIŅAI NAV BĒGŠANA NO MAJAM?

Jūs zināt, ka jūsu draudzenei ir pārāk bargs, valdonīgs tēvs, viņas mājās atmosfēra ir nospiesta, māte ir nelaimīga un pārāk bezspēcīga, lai ģimenes attiecībās kaut ko grozītu. Meitai mājās jāklausa uz vārda, jāatdod visa alga, viņa nedrīkst aizkavēties ārpus mājas pēc vārtu slēgšanas. Laulības meitai šķiet visātrākais un visvienkāršākais paņēmiens, kā izkļūt no tēva kundzības. Bet vai tas nav pārāk sasteigts lēmums? Vai jūs viņu tiešām labi pazīstat? Ja ne, tad būtu prātīgāk, ja jūs kļūtu viņai atbalsts, padomdevējs, ja jūs biežāk redzētos un satiktos, ja jūs viņai iedvestu drosmi dot pretsparu vecāku pārmērīgajām prasībām. Bet ar apprecēšanos labāk nesteidzieties, kamēr nebūsiet pārliecināts, ka viņai galvenais iemesls laulībām ir mīlestība un vēlēšanās dzīvot kopā ar jums, nevis tikai tieksme atsvabināties no nepanesamajiem mājas apstākļiem.

LAULĪBA UN RAKSTURS

laulato tipi

Pēdējos gados esam pakāpeniski izjautājuši apmēram divus tūkstošus cilvēku — laulības dzīves jautājumiem veltīto populāro lekciju klausītājus: ko viņi uzskata par dzīvesbiedru nesaskaņu galveno cēloni? Lielākā daļa klausītāju kā galveno minēja sievas un vīra raksturu nesaderību. Šim secinājumam, kas iegūts īpatnēju populāru lekciju laikā, protams, nav zinātniska argumenta vērtības, bet tas saskan ar mūsu klīnikas pieredzi, ja jēdzienu «raksturu nesaderība» izskaidrosim nedaudz sīkāk. No pieredzes zinām, ka ar šo jēdzienu cilvēki saprot nevis raksturu atšķirību, bet gan to, ka laulāto rakstura īpašības ir nesaskaņā, kad pret kādu viena īpašību otrs ir pārāk jūtīgs, to grūti pacieš, bet reizē tas vēlētos, lai draugam būtu vēl kādas citas īpašības vai arī vienlaikus būtu tik pretējas īpašības, kas praktiski nemaz nav iespējams.

Mīlestībā un laulībā mums ir iespēja sevi parādīt no visdažādākajām pusēm. Parasti mēs esam brīvāki, mazāk savaldāmies, mazāk noslēpjam savas savādības vai sīkās dīvainības. Skaidrāk izpaužas mūsu patīkamās un nepatīkamās īpašības, par kurām kopumā saka — cilvēka raksturs. Dažas rakstura īpašības saskanīgu laulības dzīvi sekmē vairāk, citas mazāk. Pats par sevi saprotams, ka saskaņu laulības dzīvē ātrāk panāks cilvēks, kas prot izprast otru, var būt tam padomdevējs, māk mierīgi risināt kopīgu problēmu, nekā, piemēram, tas, kurš visos jautājumos cenšas panākt savu taisnību, kuram ir tieksme pavēlēt, komandēt. Lielākas cerības uz saskanīgu ģimenes dzīvi būs, piemēram, sievai, kura prot mierīgi un lietišķi nokārtot dažādas mājas rūpes, nekā tai, kura sava iekšējā nemiera dēļ visu pārmērīgi sarežģī un otram pārmet par katru sīkumu. Protams, svarīgi ir arī, kādu dzīves draugu katrs izraudzījies. Valdonīgam vīram laulības dzīvē būs vairāk nesaskaņu ar sievu, kas ir tikpat enerģiska un valdonīga, bet mazāk — ar piekāpīgāku, nepatstāvīgāku, nedrošu, kura labprāt pakļaujas vadīšanai. Kašķīgai, ātras dabas sievai būs vairāk nesaskaņu ar tāda paša rakstura vīru nekā ar mierīgu, nosvērtu vai tādu, kurš pret viņas rakstura izpausmēm izturēsies vienaldzīgi un kuru «nekas neuztrauc». Dažas rakstura īpašības savstarpēji sader kā atslēga ar atslēgas caurumu, citas turpretim saskaņot grūti. Interesanti atzīmēt — un jūs to droši vien esat novērojuši arī savā apkārtnē, — ka cilvēki, kas mīlestības un laulības attiecībās ir pilni nesaskaņu, kuri mājās ir izteikti dīvaiņi, tomēr attiecībās ar citiem cilvēkiem, darbā, plašākā kolektīvā var ne ar ko neatšķirties no pārējiem. Mīlestības un laulības dzīves lokā cilvēkam var būt dažādas dīvainības, kuras tam pārējā dzīvē neizpaužas. Ja runājam par laulāto personības īpatnībām, tas nenozīmē, ka runājam par nenormāliem cilvēkiem. Viņi ir tādi paši kā ikviens no mums. Mēs tikai centīsimies nolikt spoguli, lai labāk varētu redzēt paši sevi savā personīgajā dzīvē. Tas ir spogulis, kurā katrs no mums var ieraudzīt arī daļu sava rakstura. Bet reāls skats uz sevi ir nepieciešams priekšnoteikums, lai mainītos un labotos.

vai raksturs ir nemainīgs?

Ja runājam par raksturu, par cilvēka rakstura īpašībām, jau iepriekš jānoskaidro daži iespējamie pārpratumi. Bieži vērojama tieksme cilvēka raksturu uzskatīt kā kaut ko iepriekš noteiktu, piemēram, iedzimtu, ko cilvēks nevarot ietekmēt. Tāds uzskats nav pamatots. Mūsu uzdevums, nav šeit izšķirt svarīgo jautājumu, kuras cilvēka rakstura īpašības iedzimst, kuras veido audzināšana. Bet jau tagad varam apgalvot, ka pilnībā neiedzimst neviena rakstura īpašība. Cilvēks nāk pasaulē ar dažādām spējām. Tieši tāpat, kā iedzimst dažādas fiziskās īpašības — augums, matu un acu krāsa, skeleta īpatnības, tāpat iedzimst arī dažādas nervu sistēmas īpatnības. Bet neiedzimst gatavs raksturs. Tādējādi Pepikam nevar no tēva iedzimt niknums, bet Aničkai no mātes — kautrīgums un bailīgums. Bet Pepiks var iemācīties no tēva niknumu un valdonīgu izturēšanos, ja ģimenē vīram tā ir pieņemts izturēties. Bet Aničkas kautrīgums un bailīgums var izveidoties ģimenē valdošās īpatnējas sasprindzinajujuma un nedrošības atmosfēras rezultātā, ko sekmē tēva ātrā daba un kaprīzes un mātes biklums un pārmērīgā piekāpība. Uzskats par gatavu rakstura^ īpašību iedzimtību balstās uz novērojuma, ka atsevišķas ģimenēs dažas rakstura īpašības izpaužas gan vecākos, gan bērnos vai lielākajā ģimenes locekļu daļā. Pie tam piemirst, cik liels iespaids ir personīgajam piemēram un audzināšanai. Cilvēka rakstura jautājumos tomēr nedrīkstam būt pesimisti. Cik daudzu bērnu — bezpajumtnieku sarežģītus raksturus prata pārveidot Makarenko audzināšana! Cik daudz cilvēku pāraug un maina raksturu dažādos sabiedriskās dzīves pārmaiņu periodos! Mūsu mērķis ar modernās psihiatrijas ārstēšanas — kolektīvās un individuālās psihoterapijas metodu palīdzību izmainīt dažas cilvēka rakstura īpašības, kuras tam traucē attiecībās ar citiem, darba kolektīvā vai laulības un ģimenes dzīvē. Protams, šāda pāraudzināšana nav viegla un vienkārša. Cilvēks ir paradis 20 — 30 gadus noteiktā veidā reaģēt uz ārējiem kairinājumiem, noteiktā veidā sistematizēt jaunos iespaidus, patīkamas un nepatīkamas parādības, viņš ir pieradis, ka apkārtējie noteiktā veidā reaģējuši uz šīm viņa rakstura izpausmēm. Pārveidot šo iemīto taciņu nav viegli, bet tas ir iespējams.

Ar šo laulāto personību īpatnību aprakstu gribam palīdzēt lasītājam kaut nedaudz ieraudzīt arī sevi pašu un padomāt par savām īpašībām. Cilvēks bieži vien pats nemaz neapjauš, kā viņam kāda atsevišķa rakstura īpašība traucē, kādu atbalsi tā rod apkārtējā vide, ka izraisa lieku sasprindzinājumu un nesaprašanos darba vai mājas, ģimenē. Bieži vien palīdz arī tas, ja kādam uz viņa ipašībam_ biedriski norādīts, pateikts, ka viņš pats izturas ta, kā negribētu, lai rīkojas citi.

virs, kuram visa jābūt taisnībai

Vai jums nav pazīstami tādi vīri, kuri grib būt galvenie noteicēji par visu, kas ģimenē notiek, kuri vēlas pār visu valdīt, par visu izlemt? Viņi sīksti turas pie saviem uzskatiem, nav raduši un nelabprāt par kaut ko apspriežas ar dzīvesbiedri vai bērniem. Viņi nosaka, ka izdot naudu, sīkumaini kontrolē budžetu un visus sievas izdevumus, vieni izlemj, kā pavadīt kopējo atvaļinājumu, kā ģimenes locekļiem atpūsties, izlemj par viņu personīgo aizraušanos, par sievas interesēm un darbu un izdresē ģimeni tā, ka tam jautā par katru sīkumu. Sieva par šādu vīru, piemēram, stāsta tā: «Ja mēs kaut kur kopīgi dodamies, vīrs viens pats izlemj, kāds tērps man jāvelk. Tikai vienu vienīgu reizi mēģināju apģērbt citu. Viņš bija sadrūmis, visu vakaru ar mani nerunāja. Mēs neejam uz dejām. Ja jau vīrs nedejo, tad, pats par sevi saprotams, es arī ne. Vīrs negribēja, ka spēlēju klavieres, tāpēc to pārtraucu. Es neuzdrīkstētos nevienu uzaicināt pie mums viesos bez viņa atļaujas. Vīrs nevēlas, ka es strādātu … Vakarā vīrs izkontrolē, ko es visu dienu esmu darījusi, kur esmu bijusi, ko nopirkusi. Pat ceturtdaļstunda nedrīkst palikt nenoskaidrota.» Vīrs apstiprina sievas stāstīto, uzskata savu izturēšanos kā pašu par sevi saprotamu un pareizu. Uz jautājumu, kāpēc tik sīkumaini sievu kontrolē, viņš atbild: «Es taču esmu par viņu atbildīgs, man ir jāzina, kur viņa atrodas un ko dara.» — «Kā tas saprotams — atbildīgs?» — «Nu, protams, kā vīrs.»

Kāda cita sieviete, ierēdņa dzīvesbiedre, kas ārstēja neirozi, pastāstīja: «Visus divdesmit gadus, kopš esam precējušies, man jāsagatavo pusdienas tā, lai zupu lietu šķīvī tieši tajā mirklī, kad vīrs ienāk pa durvīm. Vienmēr skatos pa logu, lai redzētu, ka viņš tuvojas mājām. Vīrs nepaciestu, ja tam vajadzētu kaut ko piecas minūtes gaidīt. Viņš bija ļoti dusmīgs, kad es bez

viņa atļaujas nopirku bērniem sporta tērpus. Vīram nevaru dot zupu ar pirktiem makaroniem, nedrīkstu viņam pasniegt aukstas vakariņas.» Ap pārmērīgi valdonīgo dzīvesbiedru izveidojusies sistēma: ko «vīrs prasa», kas «vīram patīk», kam «vīram jābūt», — un tas viss pārvēršas par sarežģītu ceremoniālu visai ģimenei.

«ģimenes raports»

Pārmērīgi valdonīgs vīrs savas varas izpausmei pielieto dažādus paņēmienus. Dažreiz tā ir vienkārši bardzība, visu ģimenes locekļu regulāra sīkumaina kontrolēšana, viņu rīcības nesaudzīga kritika, bērnu sodīšana, bieži vien pēršana. Sievu un bērnus vīrs regulāri aicina «nodot raportu». Viņš noskaidro, ko tie visu dienu darījuši, kritizē to rīcību, soda. Tāds vīrs bieži vien ir pārliecināts, ka ar stingrību un bardzību nodibina ģimenē kārtību un audzina priekšzīmīgus bērnus. Taču bieži vien šādas rīcības rezultātā dzīvesbiedre kļūst par slepenu ienaidnieci, bet bērni aug nedroši, atraujas no dzīves, kļūst bailīgi un neuzņēmīgi vai arī, gluži pretēji, kļūst par tādiem indivīdiem, kas nākotnē pārāk pretosies ikvienai autoritātei, katrai kārtībai un var nonākt konfliktā ar likumu. Daudzi mazgadīgie noziedznieki nāk tieši no ģimenēm, kur tēvs bijis pārmērīgi bargs un kur starp tēvu un bērniem nav bijis savstarpējas mīlestības un uzticēšanās.

LAI TĒTIŅŠ NEDUSMOTOS

Cits paņēmiens, ar kuru vīrs panāk pārmērīgu valdonību, ir kaprīzes, dusmu uzliesmojumi, savas varas uzspiešana. Visa ģimene dreb viņa priekšā, katrs it visā cenšas piemēroties tēva vēlmēm, izpildīt viņa pavēles, «lai tētiņš nedusmotos». Saniknotā vīra izdarības ir tik vētrainas un nepatīkamas, ka ģimene labāk akli paklausa. Ne viens vien šāds vīrs pats atzīstas, ka saniknojies paņem šķēres un izgriež visas pogas, ja izrādās, ka izmazgātajā kreklā vienas» pogas trūkst. Vai saplēš visu kreklu. Kāds vīrs, kura sieva bija bez viņa ziņas nopirkusi jaunu tērpu, to uz vietas saplēsa. Savu izturēšanos viņi neuzskata par kaut ko sevišķu un bieži to pamato ar ģimenes galvas, ģimenes uzturētāja autoritāti, ar to, ka šādā veidā jāpārmāca sieva, lai tādas lietas neatkārtotos. Niknajam, kaprīzajam tēvam visi staigā apkārt uz pirkstgaliem, viņa rīkojumus centīgi izpilda. Bet, tā kā viņa garastāvoklis iepriekš nav paredzams un neviens nezina, kas viņu varētu izvest no pacietības, tad ģimenes locekļi mazāk viņam rādās acīs, visā piekāpjas un, kamēr vien iespējams, savas vēlēšanās neizrāda.

TĒTIŅŠ NEDRĪKST UZTRAUKTIES

Reizēm slimība kļūst par līdzekli, kā uzkundzēties pārējiem un kontrolēt to rīcību. Piemēram, noskaidrojies, ka tēvam paaugstināts asinsspiediens. Kāds pasaka sievai, ka cilvēkus ar paaugstinātu asinsspiedienu nedrīkst satraukt, jo tas viņu slimību pasliktinātu. Bet reizēm gadās, ka vīru satrauc ikviens patstāvīgāks sievas vai bērnu solis. Cenšoties neuztraukt tēvu, visai ģimenei jāpiemērojas tā uzskatiem un prasībām. Daž

reiz var rasties neirotiskas saslimšanas. Neirotiskas sāpes sirds apvidū, sirdsklauves un citas tēva kaites ģimenē izraisa bailes no infarkta, kļūst par līdzekli, kā uzkundzēties ģimenei.

KĀ ATSLĒGA ATSLĒGAS CAURUMA

Dažreiz pārāk valdonīgu vīru ģimenēs nenovērojam nekādas jūtamas nesaskaņas. Tā, piemēram, ir ģimenes, kur valdonīgs vīrs izraudzījis par sievu pasīvu, padevīgu sievieti, kas ilgojas pēc cita atbalsta un ļauj sevi vadīt. Reizēm tā ir jauniete, kas bija radusi pakļauties tēva autoritātei un apprecoties tikai mainījusi sev pavēlnieku. Vai arī tas ir gadījums, kad sieva ir īpatnēji paklausīga, pakļāvīga cilvēka tips, kas gatava ciest, ļaut sevi izmantot un šajā cietējas lomā gūst apmierinājumu. Reizēm šādas sievietes izšķiras, taču otrreiz atkal apprecas ar valdonīgu vīru. Par tādu raksturu vēl runāsim sīkāk. Šādi cilvēki ar savām rakstura īpašībām savstarpēji sader kā atslēga ar atslēgas caurumu. Viņu laulības dzīvē izveidojas līdzsvars, viņi sadzīvo šķietami mierīgi. Bet tas nav divu līdzvērtīgu personību veselīgs līdzsvars, kas balstās uz savstarpēju saprašanos. Šajās laulībās vienmēr ir kaut kas samākslots, kas var būt par cēloni turpmākām nesaskaņām .

KUNDZĪBA PAR NEIROZES CENU

Dažreiz pārmērīgi valdonīgs vīrs apprecas ar sievieti, kuras piekāpīgums un pakļaušanās bijusi tikai īslaicīga. Sievai kļūstot vecākai, uzkrājot dzīves pieredzi, kļūstot ekonomiski patstāvīgākai, tās rakstura īpašības mainās. Piemēram, pārāk valdonīgs vīrietis apprec daudz jaunāku sievu, nepieredzējušu, mazāk izglītotu. Laulības dzīves sākumā, it sevišķi, ja drīz piedzimst bērni un sieva dzīvo mājās, tā atzīst vīra vadošo lomu, kas bieži vien šķiet pamatota ar viņa gadiem, lielāku pieredzi, briedumu, saimniecisko atbildīgumu. Viņa labprāt pārņem vīra uzskatus par ģimenes dzīvi un bērnu audzināšanu. Pēc vairākiem gadiem, kad viņa ieguvusi lielāku dzīves pieredzi un pašapziņu kā māte, it sevišķi vēl, ja sāk strādāt un nokļūst plašākas sabiedriskas ietekmes lokā, viņa kļūst citāda. Kļūst patstāvīgāka, pārstāj pacietīgi pārņemt vīra uzskatus, veido pati savus, kas var būt atšķirīgi, cenšas tos mājas īstenot, piedalīties ģimenes jautājumu izlemšana. Laulība ar vīru, kura garīgajam līdzsvaram un mieram nav nepieciešams būt mājās noteicējam, šādā gadījuma starp vīru un sievu ģimenes vadības pienākumi sadalās vienmērīgi. Bet, ja vīrs negrib dalīties varā par ģimeni, rodas nesaskaņas. Tas izpaužas vai nu atklāti kā uzskatu cīņa, skandāli, vai laulāto šķiršanās, vai arī konflikts izpaužas netieši, kā neirotiska saslimšana.

Gadus piecdesmit vecs vīrs kādu vakaru sajuta asas sāpes sirds apvidū, viņam bija slikta pašsajūta. Slimnīcā to nogādāja ar aizdomām par infarktu. Pēc pamatīgas izmeklēšanas noskaidrojās, ka aizdomas nav pamatotas, ka tas nav bijis infarkts. Ārsti konstatēja saslimšanu uz nervu pamata. Slimniekam tomēr nekļuva vieglāk. Sāpes sirds apvidū pastāvīgi atkārtojās, piedevām radās elpošanas traucējumi, viņam bija tāda sajūta, it kā trūktu gaisa. Bieži sāpēja galva, sāpes tas juta visā ķermenī, ar grūtībām staigāja, bija nospiestā garastāvoklī. Viņš bija kvalificēts virpotājs, fabrikā labi pazīstams. Kad viņa stāvoklis vairāku nedēļu laikā neuzlabojās un darba nespēja ieilga, to atkal un atkal izmeklēja, bet, izņemot nebūtiskas, ar viņa gadiem saistītas izmaiņas, fiziskajā stāvoklī nekādas slimīgas parādības neatklāja. Beidzot viņu nosūtīja uz psihiatrisku izmeklēšanu. Tur ārsti noskaidroja, ka tieši pirms saslimšanas viņš ģimenē pārdzīvojis nopietnu garīgu satricinājumu. Astoņpadsmit gadus vecā meita, vienīgais bērns, kuru viņš, kā pats izteicās, centies pareizi audzināt, sabuntojusies un aizgājusi no mājām. Sieva, kas bija radusi vīram vienmēr paklausīt un visā viņam piemēroties, pēdējos gados sākusi nostāties meitas pusē, pret vīru, pārstājusi viņam paklausīt. Kad meita aizgāja no mājām, māte sāka viņu apciemot, kaut gan vīrs uz stingrāko bija noliedzis to darīt. Slimības lēkme viņam sākās tieši pēc tam, kad sieva atgriezās no meitas apciemojuma, atteicās ievērot vīra aizliegumu un pārmeta, ka viņš savu meitu nekad nav sapratis un bijis pret to pārāk cietsirdīgs. Ar vīra saslimšanu ģimenē radās lūzums. Sieva neuzdrošinājās vairs viņam pretoties, jo baidījās, ka tā stāvoklis var pasliktināties, viņa arī pārstāja apmeklēt meitu. Tikai meita palika pie sava un mājās neatgriezās. Ar neirozi vīrs atguva kaut vai daļu no agrākās kundzības.

Trīsdesmit sešus gadus veca sieviete, tiesību zinātņu doktore, ieradās psihiatriskajā dispanserā. Viņa sūdzējās par galvas sāpēm, bezmiegu, ēstgribas trūkumu. Pakāpeniski ar viņas dzīvi iepazināmies tuvāk. Viņa apprecējusies ar ļoti valdonīgu, piecpadsmit gadus vecāku vīru. Pirmajos laulības dzīves gados viņa bija sajūsmināta par tā izcilajiem panākumiem darbā, visā atzina viņa pārākumu un visur centās tam piemēroties. Viņa apprecējās, vēl būdama tieslietu studente, studijas beidza pēc apprecēšanās. Viņai drīz vien piedzima divi bērni. Viņa palika mājās tik ilgi, kamēr bērni varēja iet uz bērnudārzu. Pēc tam pretēji vīra gribai pastāvēja uz savu un sāka strādāt. Kopš tā laika laulāto attiecības saasinājās. Vīram nepatika, ka viņa dzīvesbiedre darbā tiekas ar svešiem cilvēkiem, ka tai rodas savas domas jautājumos, par kuriem līdz šim bija akli pārņēmusi vīra uzskatus. Viņš bija neparasti greizsirdīgs, greizsirdīgs uz visiem, ar ko sieva tikās, — uz vīriešiem un sievietēm. Aizliedza iet kopā ar draudzeni uz kino, aizliedza aicināt paziņas ciemos. Ja viņa tomēr to darīja, tad vīrs izturējās pret sievas paziņām un darbabiedriem tik noraidoši un nelaipni, ka viņai bija kauns, bet viesi neuzdrošinājās otrreiz nākt. «Tev esmu es, tev ir bērni,» teica vīrs, «kāpēc tev jāizklaidējas ar citiem cilvēkiem? Ja vēlies pārmaiņu, pastrādā dārzā.» Viņai nav brīv vakarā pasēdēt ar grāmatu rokās. «Vai tev nav ko darīt?» viņš pārmet. «Viņš kritizē to, ko lasu, pārmet man noslēgtību. Darbā es jutos daudz labāk nekā mājās. Bet pamazām sāku arvien sliktāk gulēt, man sāpēja galva, no rītiem uz darbu devos neizgulējusies. Visbeidzot, jutos tik vārga, nogurusi, ka baidījos darbā kaut ko saputrot. Baidījos no patstāvīga darba. Mājās biju kā bez spēka, nespēju apdarīt mājas darbus un apkopt bērnus.» Vīrs joprojām dzīvoja tāpat kā agrāk, pieprasīja ērtības un komfortu, nepieļāva, ka mājas dzīvē kaut kas izmainītos, vienkāršotos. Viņš prasīja, lai katru vakaru būtu siltas vakariņas, svētdienās mājās vajadzēja būt svētku galdam. Sievai nebija brīva brīža atpūtai. Viņš neatļāva pieņemt apkopēju, jo necieta mājās svešus cilvēkus un nevarēja pieļaut pat domu, ka viņa prombūtnes laikā kāds svešs ienāktu dzīvoklī. Sievas veselības stāvokli izskaidroja ar to, ka sievietēm esot vāji nervi un tās nevarot vienlaikus rūpēties par ģimeni un strādāt. Sieva ārstējās neregulāri. Rajona ārsts izrakstīja pulverus miegam un pret galvas sāpēm. Reiz nosūtīja viņu pie speciālista, tas teica, ka viņa esot pārpūlējusies, un, kad uzzināja, ka vīrs ir labi atalgots, ieteica viņai darbu atstāt. Ārstam viņa neko tuvāk nestāstīja par savu laulības dzīvi. Gan tāpēc, ka zināja, cik smagi vīrs pārdzīvos, uzzinājis par viņas žēlošanos kādam svešam, gan tāpēc, ka toreiz visu pati labi neizprata. Viņa neskaidri nojauta, ka vīra izturēšanās, viņa valdonīgums, viņa prasības viņu nospiež, bet tiešu sakaru ar savu slimīgo stāvokli neaptvēra vai arī neuzdrošinājās atzīt. Bet ārsts pats par viņas ģimenes apstākļiem pārāk neizprašņāja. Beidzot, paklausot ārsta padomam un vīra gribai, viņa darbu pameta. Vīrs bija apmierināts, izturējās laipnāk, bet viņai joprojām vajadzēja tam pakļauties. Kad viņa atkal dzīvoja mājās, viņa! nebija pamata un tik daudz iekšēja spēka, lai saceltos pret vira autoritāti, viņa atkal pakļāvās tā vadībai. Sievas neirozi bija radījusi vira kundzība. Smagā stāvokli viņa beidzot griezās pēc palīdzības pie psihiatra.

Pārmērīgi valdonīgi viri ir vai nu tie vīrieši, kas cenšas visus vadīt un valdīt visur, gan darbā, gan ģimenē, vai ari tādi, kas tiranizē tikai mājās. Darbā — plašākā kolektīvā viņi nevar vai neprot uzkundzēties, bieži vien pārdzīvo, ka ieņem zemāku stāvokli, viņu cenšanās izcelties un valdīt nav apmierināta, un to viņi jo vairāk kompensē mājās.

izkapts uz akmens

Dažreiz abiem laulātajiem ir tik izteikta tieksme valdīt pār otru, ka neviens no viņiem negrib piekāpties, vienoties, abi grib panākt savu ari sīkumos. Sīkumu dēļ rodas strīdi, pat laulības šķiršana. Bieži jautājam, kāpēc gan valdonīgs vīrietis vai sieviete izvēlas sev ari valdonīgu dzīves draugu, kaut gan varētu paredzēt, ka savā starpā nesatiks. Iemesli ir dažādi. Reizēm šādas laulības noslēdz ātrumā sievas grūtniecības dēļ, dzīvokļa dēļ; vai ari laulātajiem nav bijis pietiekami iespēju iepazīt vienam otru. Sievietēm pievienojas vēl kāds īpatnējs apstāklis. Agrākais jauniešu audzināšanas veids, kas atsevišķās ģimenēs daļēji saglabājies vēl līdz mūsu dienām, prasīja, lai neprecējusies jauniete attiecībās ar vīriešiem neizrādītu pilnā mērā savu gribu, spējas, temperamentu. Jaunietei mācīja, ka nepieklājoties sabiedrībā izrādīt, ko tā prot, cik patstāvīga un enerģiska var būt; ka tāda izturēšanās neesot sievišķīga. Jaunietei esot jābūt kautrīgai, jāturoties nomaļus, jāgaidot, kamēr to ievērošot. Taču jau pirmajā dienā pēc kāzām tām bija jākļūst spējīgām un enerģiskām saimniekotājām, jāprot izrīkot citus darbā plašajā saimniecībā. Jaunās sievietes, kas agrākajos laikos bija atkarīgas no laulībām kā no galvenā finansiālā nodrošinājuma

un sabiedriskā stāvokļa garantijas un kam tā saucamā «piekrišana no vīriešu puses» bija izšķirošais dzīves jautājums, labi zināja, ka jauni vīrieši parasti vairāk ievēro kautrīgas, nepatstāvīgas jaunietes. Tādas vīrietim patīkot labāk, tās viņā radot pārākuma sajūtu, apziņu, ka ir trauslās, nespēcīgās, mazāk saprātīgās sievas sargātājs. Tieši vai netieši tādai lomai agrāk jaunietes tika audzinātas. Vēl šodien dažas jaunas sievietes pēc iepazīšanās pakļaujas vīrieša uzskatiem un spriedumiem vairāk, nekā tas atbilst viņu raksturam. Nebūtu pareizi runāt par apzinātu izlikšanos, drīzāk tas ir īpašs izturēšanās veids, kas sievietēs daudzu iepriekšējo paaudžu laikā izveidojies audzināšanas rezultātā. Tā nu var gadīties, ka sievietes pārspīlētā vēlēšanās valdīt pār citiem atklājas tikai pēc apprecēšanās.

Dažreiz tomēr novērojam, ka pārmērīgi valdonīgiem raksturiem ir bijis pietiekami daudz iespēju iepazīt savu draugu un tie tomēr izraugās sev tikpat valdonīgus, nepakļāvīgus partnerus. Tam par iemeslu ir īpatneja rakstura īpašība. Novērojam, piemēram, ka šādam vīrietim neinteresē mierīgas, līdzsvarotas sievietes, kuras varētu viegli nokļūt tā ietekmē. Viņu vairāk vilina neparastas, īpatnējas, untumainas, kuras visus komandē. Attiecībās ar tādām sievietēm viņš cer gūt apmierinājumu ar to, ka «savaldīs» nepiekāpīgu, kaprīzu, valdonīgu sievieti tāpat kā pasakā, kur beigās varonis iegūst lepnu princesi. īstenībā tomēr bieži vien neizdodas partneri «savaldīt» tā, kā otrs to iedomājies. Laulības dzīve pārvēršas par divu valdonīgu indivīdu cīņu. Laulāto dispansera prakse un ikdienas dzīves pieredze rāda, ka tāds valdonīgs vīrietis vai sieviete var vairākkārt apprecēties ar līdzīgu partneri un vienu, divas un pat vairākas reizes šķirties. Savas neveiksmes bieži vien izskaidro ar gadījumu, «likteni», trešo personu iejaukšanos, kaut gan to ietekmei nav izšķirošas nozīmes. Vienīgi savu raksturu īpatnības viņi nesaredz.

ĢIMENES GALVA agrak un tagad

Iepriekšējās sabiedriski ekonomiskajās formācijās — feodālajā un arī kapitālistiskajā iekārtā sabiedriskā doma un likums vīru uzskatīja par ģimenes galvu, visu ģimenes lietu galveno kārtotāju, kas pie tam vēl ir atbildīgs par tās materiālo nodrošinājumu un bērnu audzināšanu. Turpretim sociālistiskajā sabiedrībā ģimenē rēķinās ar abiem laulātajiem, abiem vecākiem. Vīram un sievai ir pienākums atbilstoši savām spējām gādāt par ģimenes materiālo stāvokli. Laulātie kopīgi izlemj visus svarīgākos ģimenes dzīves jautājumus, kā vīram, tā sievai ir vecāku tiesības. Vienlīdzīgu sievietes stāvokli laulībā un ģimenes dzīvē mūsu dienās nodrošina ar vienādām tiesībām darbā, plašām iespējām tā izvēlē un ar sievietes materiālo patstāvību. Mūsu dienās ne saimnieciskā, ne juridiskā ziņā vairs nav pamatota vīrieša neierobežota vara laulības dzīvē un ģimenē. Tomēr praktiskajā dzīvē jautājums par vadošo lomu ģimenē tiek atrisināts dažādi, un šajā ziņā nedrīkst dot kādu vienu ieteikumu. Ir daudzas ģimenes, kurās sieva ir mazāk pieredzējusi un izglītota, nedrošāka un neuzņēmīgāka par vīru, viņa labprāt pie vīra meklē atbalstu un lūdz, lai svarīgākos jautājumus tas izlemj pats. Tāda labprātīga atsacīšanās no ģimenes vadības, kas radusies savstarpējas vienošanās rezultātā, nekļūst par laulāto nesaskaņu cēloni, un tai šajā sakarībā nav nepieciešams veltīt vairāk uzmanības. Citos gadījumos gluži otrādi, — ja vīrs ir mazāk enerģisks vai arī pārāk iegrimis darbā, visu ģimenes jautājumu izšķiršana, vadīšana un pārzināšana tiek atstāta praktiskos jautājumos enerģiskākās un izdarīgākās sievas ziņā. Vīru tas apmierina, jo viņš ir atbrīvots no daudzām praktiskas dabas rūpēm. Tāds stāvoklis daudzās ģimenēs bija arī kapitālistiskajā sabiedrībā, kaut gan tad juridiski vadošā persona skaitījās vīrs. Daudzās ģimenēs sieva bija tas «kakls, kas grozīja ģimenes galvu», bet viņa to panāca ar īpašu, netiešu, t. s. sievišķīgo valdīšanas paņēmienu, par kuru vēl būs runa. Tā pamatā ir izlikšanās, tāpēc lielākajai daļai mūsdienu sieviešu tas nav pieņemams.

Spēja vadīt otru vai arī — otrādi — pakļauties un ļauties vadīt ir cilvēka rakstura sastāvdaļa, kas izveidojusies audzināšanas un visu citu dzīves iespaidu rezultātā. Jau minējām, ka sociālistiskajā sabiedrībā nav likumīga un daudzos gadījumos arī reāla pamata, lai vienīgais noteicējs ģimenē būtu vīrs. Tas, kādu daļu no ģimenes vadīšanas funkcijām uzņemties, mūsu dienās pirmām kārtām ir atkarīgs gan no vīra, gan sievas spējām, interesēm un centieniem. No laulāto un ģimenes saskaņas viedokļa nav tik svarīgi, kuram no abiem ir lielāka loma ģimenes vadīšanā, daudz nozīmīgāk ir tas, vai šī vadošā loma veidojusies uz abu laulāto vienošanās pamata par saprātīgu pienākumu sadali. Nesaskaņas nereti novērojam tad, ja kādam no laulātajiem tieksme vadīt un valdīt ir pārspīlēta, izpaužas citu pārmērīgā kontrolēšanā un ierobežošana, vai arī tādā gadījumā, ja vīrs sev pieprasa vadošo lomu tradīcijas pēc («Mūsu mājās arī tā bija.») vai kad vīrs to pamato ar it kā sievai vai sievietēm vispār piemītošo mazāko atbildībai sajūtu, «vājāku saprātu», «vispārēju mazvērtību». Sādi piemēri atgadās itin bieži un pat tādās ģimenēs, kurās vīrs savā tiešajā darbā un sabiedriskajos pienākumos ir visai progresīvi noskaņots.

Ģimenēs, kurās sieva ir tikai mājsaimniece, reizēm nesaskaņas rodas tad, ja vīrs cenšanos iegūt vadošo lomu argumentē ar to, ka ir vienīgais ģimenes apgādnieks, un kad pūlas autoritatīvi izšķirt jautājumus, kuros tam ir daudz mazāk zināšanu un praktiskās pieredzes nekā sievai. Piemēram, universitātes docents saka par sievu: «Viņai pie manis klājas labi, atdodu viņai visu naudu. Bet pēdējā laikā viņa mainījusies uz slikto pusi. Viņu nelāgi iespaido nama sievietes (nama padomē) . Kad es agrāk kaut ko mājās izlēmu, viņa, pats par sevi saprotams, tam piekrita. Bet tagad tai bieži vien ir iebildumi.» — «Nevar būt, ka jūsu dzīvesbiedre nevarētu labāk izlemt dažus mājsaimniecības jautājumus, kuros tai ir lielāka pieredze.» — «Bet es uzskatu, ka ģimenē ir jāvalda vienam, vienam jāizlemj, citādi nekas nesanāks. Un tā nu tos lēmumus pieņemu es.»

Nebūtu nekādas jēgas ieteikt kā paraugu kaut kādu shēmu ģimenes vadīšanā un ģimenes lietu kārtošanā. Mūsdienu sociālistiskās sabiedrības ģimenes attīstība ir virzīta uz to, lai ģimenes vadīšanas jautājumā laulātie brīvprātīgi vienotos. Neviens no viņiem jau iepriekš ne «pēc tradīcijas», ne juridiski, ne pēc saimniekošanas spējām nav atzīts par neierobežotu noteicēju. Kādu dalību ņemt ģimenes jautājumu izlemšanā, atkarīgs tikai no patiesām spējām vadīt, no zināšanām un pieredzes tajā vai citā ģimenes dzīves jautājumā. Piemēram, ģimenē ar maziem bērniem drīzāk gan māte izlems, kā bērns jābaro un jāģērbj, jo parasti iepriekšējā audzināšana tai šajā ziņā devusi vairāk zināšanu un pieredzes, bet viņa labprāt atstās tēva ziņā, piemēram, vasaras atpūtas vietas izraudzīšanos, ļaus izlemt vīram, uz kurieni un ar kādu satiksmes līdzekli doties svētdienas izbraukumā. Tomēr jācer, ka nākotnē audzināšana arī vīriešiem dos vairāk zināšanu mājsaimniecības jautājumos un bērnu kopšanā un ka tie varēs šajā ziņā parādīt vairāk iniciatīvas. Ģimenēs, kurās sieva strādā un tai ir daudz pienākumu arī ārpus mājas, bieži vien nav tik liela problēma, kurš vadīs un izlems, bet vairāk gan kurš vispār uzņemsies un pildīs noteiktus ģimenes pienākumus. Daudzas strādājošas sievietes mūsu dienās ir pārslogotas, uz tām gulstas pārāk daudz ģimenes jautājumu, kurus vīri tām «uztic» izlemt un nokārtot, aizbildinoties, ka pašiem nav laika. Daudzi vīri, kuri jokojot vai nopietni gaužas, ka esot «zem sievas tupeles», ka mājās visu izlemjot sieva, īstenībā ar šādu stāvokli ir ļoti apmierināti un priecājas, ka viņu izdarīgā, strādīgā sieva atbrīvo viņus no lielas daļas rūpju un ietaupa viņiem laiku atpūtai, mācībām vai kādām citām interesantām nodarbībām. Bet reizēm jāatrisina tieši pretēja laulības dzīves problēmas sieva visu neiespēj un labprāt atbrīvotos no dažu jautājumu risināšanas, viņa prasa, lai arī vīrs uzņemas ģimenes lietu vadīšanu, izlemšanu un izkārtošanu.

PARAK VALDONĪGAS SIEVAS

Pārmērīgā tieksme vadīt, valdīt, kontrolēt citus sievietēm izpaužas lielākoties divējādā veidā. Vai nu tieši, vai arī netieši, ar tā saucamo sievišķīgo valdīšanas paņēmienu. Daudzās iepriekšējās paaudzēs sievieti sagatavoja sarežģītajai netiešai valdīšanai un netiešai savu uzskatu un prasību realizēšanai. Šādas audzināšanas elementi dažās ģimenēs izpaužas arī tagad.

Dažās ģimenēs vēl tagad māte pamāca meitu: «Nekad nesaki vīram, ka viņam nav taisnība vai ka viņam nepiekriti. Saki — jā, bet izdari pa savam. Vīrieši necieš, ka viņiem kaut kādā jautājumā nav taisnība vai ka nedara pēc viņu prāta. Sievietei vienmēr jāpiemērojas, bet tikai izskata pēc. Ja es gribu kaut ko labu izdarīt, pirms tam aplinkus ceļā panāku, ka vīrs pats to ierosina, bet pēc tam to izpilda, un viņš jūtas apmierināts …» Tādu netiešu sievas ietekmes realizēšanas paņēmienu ģimenē, kad viņa visos jautājumos šķietami atzīst vīra autoritāti, par ģimenes dzīves jautājumiem nediskutē, izliekas, ka vīrs ir ģimenes galva, bet īstenībā sieva visu izkārto pēc sava prāta, nevaram atzīt par piemērotu un pareizu mūsdienu sabiedrībā. Tas neder laikmetā, kad cenšamies ģimenē, bērnos ieaudzināt atklātību, tiešumu, rādīt tiem, ka vīriešiem un sievietēm laulības dzīvē jābūt līdzvērtīgiem. Daudzās ģimenēs līdz šim vēl tomēr laulāto vienādās tiesības praksē nav īstenotas. Tajās valda veco laiku priekšstati par vienu un nekļūdīgu ģimenes galvu, uzskats, ka ģimenē izlemj tas, kurš nes mājās naudu vai vairāk naudas un ka ģimenes uzturētājs var rīkoties pēc citiem principiem, citas morāles. Tādos apstākļos bieži vien sievas ir spiestas pielietot vecos «sievišķīgos paņēmienus», nevis lai tiektos pēc pārspīlētas vadošas lomas, bet pat tad, ja tām ir pavisam normāla vēlēšanās, lai ģimenē uzklausītu arī viņu uzskatus. Ja minējām, ka dažas sievas ar tā saukto «sievišķīgo», netiešo paņēmienu īsteno savu pārmērīgo tieksmi vadīt un valdīt, negribam ar to teikt, ka šis «sievišķīgais» paņēmiens jebkurā gadījumā būtu nepieņemams. Reizēm to izraisa konkrētā laulības dzīves situācija un nebūt ne sievas rakstura īpatnības.

Kā gan praksē izpaužas pārspīlētais ģimenes valdīšanas «sievišķīgais» paņēmiens? Sieva tad parasti tiecas būt ikvienam nepieciešama jebkurā sīkumā. Labprāt uzņemas dažādus pienākumus, izpilda dažādas vīra un bērnu vēlmes. Nemāca bērnus patstāvīgi rīkoties, bet gan vienmēr jautāt mātei. Māte izlemj par ikvienu veļas kārtu, kas jāapģērbj skolniecei, tikai māte zina, kur nolikts katrs apģērba gabals, jo kārtība pastāvīgi mainās. Tikai māte prot sakravāt koferi. Pārējo ģimenes locekļu darbībā viņa atrod tik daudz kļūdu, ka tie beidzot ļauj visu darīt viņai pašai. Reizēm tā uzspiež vīram un bērniem «ko tie labprāt ēd», «ko labprāt valkā», «kas tiem vajadzīgs», un to ievēro kā stingru ceremoniālu. Bet bieži vien izrādās, ka vīrs nemaz nav bijis valdonīgs, nebūt nav vēlējies, lai šos noteikumus ieviestu un izpildītu, ka vīrs pat neaptver, kā īsti radušās viņa dažādās «vēlēšanās». Šī uzspiestā sistēma reizēm gan viņu apmierina, tā daļēji kalpo viņa ērtībām, bet bieži vien arī pārmērīgi iegrožo. Pie noteiktiem «iemīļotiem ēdieniem» viņš tiešām ir pieradis un labprāt nēsā kreklu ar iestīvinātu apkaklīti, bet to visu vispirms ievedusi sieva, pats šādu vēlēšanos nemaz neesot izrādījis. Ja bērns pasaka, ka tam negaršo tomātu mērce, kļūst par likumu, ka «Pēterītim tomātu mērce nepatīk» un viņam nepieciešams gatavot, piemēram, kaut vai sēņu mērci katrreiz, kad pārējie ģimenes locekļi ēd tomātu mērci. Un tā pakāpeniski katram ģimenes loceklim rodas savi iemīļotie ēdieni un netīkamie ēdieni, savs «ko vajag», «ko neēd», «ko necieš», un tikai māte ir vienīgā, kas spēj apmierināt dažādās un pretrunīgās ģimenes locekļu vēlēšanās.

Mājsaimniecība šādās ģimenēs parast!* ir ļoti sarežģīta, te vāra ēdienus, kas prasa daudz darba, bieži katram gatavo kaut ko citu, bērniem tiek veltīta pārmērīga rūpība. Un tas viss atkal tikai tāpēc, ka «vīrs tā grib», «bērniem tā vajag». Bet patiesībā tā ir sieva, māte, kura arī pārējos ģimenes locekļus pieradinājusi pie šīs sarežģītās kārtības. Piemēram, triju mazu bērnu māte sūdzas, ka lielās veļas dienās ir ļoti nogurusi, jo vēl arī jāgatavo visai ģimenei ēst. Uz jautājumu, kāpēc nesagatavo ēdienu iepriekšējā dienā un to neuzsilda (mājās ir arī ledusskapis), viņa atbild: «Bērni to neēstu, bērniem katru dienu jāsaņem svaigs ēdiens.» Protams, sīkāk iztaujājot, noskaidrojas, ka 4—12 gadus veci bērni nemaz nevar noteikt, vai ēdiens ir tikko gatavots vai ne, bet likumu «bērni to neēstu», «bērniem vajadzīgs svaigs ēdiens» ieviesusi māte, maldīgi uzskatīdama, ka būtu kaitīgi veselībai, ja bērniem vienu vai divas reizes mēnesī dotu uzsildītu ēdienu. Tādi principi noved, piemēram, tiktāl, ka ģimene nevar pusdienot vairs nekur citur kā vienīgi mājās, jo «vīrs ēdnīcā neēstu», «bērni neēstu pagarinātās dienas grupā», ka māte ir kļuvusi par pilnīgi neatvietojamu būtni, pie kuras visa ģimene visos galvenajos jautājumos griežas, un viņa visus ģimenes locekļus šādā veidā izrīko un valda pār tiem.

Dažās ģimenēs, kur sieva ir pārmērīgi valdonīga un enerģiska, starp laulātajiem tomēr nerodas nopietnāki konflikti. Vīri bieži vien labprāt pieņem šo sievu mājas virsvadību, ja vien tā aprobežojas ar mājsaimniecību un ģimenes dzīves loku un ja tā ir ieviesta netieši, ar «sievišķīgo paņēmienu». Tas viņiem ir pat izdevīgi. Viņus nenomāc rūpes par mājsaimniecību, bērnu audzināšanu, viņiem nevajag tik daudz domāt par ģimeni, viņiem ir vairāk brīva laika savam darbam, studijām vai dažādām citām interesantām nodarbībām. Konflikti rodas tad, ja arī vīrs tiecas valdīt, ja viņš nav ar mieru pakļauties cita vadībai pat mājas dzīvē. Bieži izraisās atklāti strīdi, neviens no laulātajiem negrib padoties un piemēroties. Reizēm vīrs un bērni gan visumā sievai piemērojas un saceļas pret tās vadību tikai tad, ja tā pārāk ierobežo viņu brīvību. Piemēram, ja sieva neatlaidīgi cenšas pierādīt, ka vīram vienmēr nepieciešams īpašs diētisks svaigs ēdiens, kādu gatavo tikai mājās, un ka viņam ir kaitīgi reizēm vakariņot draugu pulkā restorānā. Vai arī tad, kad māte neatļauj bērniem piedalīties skolas rīkotajā izbraukumā, jo «bez viņas uzraudzības noteikti atgadīsies nelaime vai bērni sabojās vēderus». Par pionieru nometni šādā ģimenē vispār nevar ieminēties. Pavadīt atvaļinājumu ārpus mājas kļūst par neatrisināmu problēmu. Vīrs jūt, ka visa ģimene sievas ietekmes dēļ atšķiras no pārējām, ka arī viņš mājās ir vairāk ierobežots nekā citi vīri. Darbabiedri viņu bieži par to izsmej. Pats par sevi saprotams, ka sievai, kas tādā pārspīlētā veidā cenšas kļūt neatvietojama ikvienā ģimenes dzīves sīkumā, nākas daudz strādāt, un tāpēc tā ir nogurusi-. Pārspīlēto pretenziju dēļ par mājas darbu kvalitāti pārējie ģimenes locekļi neuzdrošinās viņai palīdzēt, un tiem nav arī vēlēšanās to darīt. Viņu mēģinājumi iet talkā tiek pārāk kritizēti, sieva liek saprast, ka neviens neprot neko izdarīt tik labi, kā vajadzētu, tieši tā, kā to dara viņa pati. Bargi nokritizēti, vīrs un bērni pēc tam vairs pat nemēģina mājās palīdzēt. Bieži vien bērnos no mazotnes ieaudzina nepatstāvību, viņi pierod, ka māte viņiem vienmēr palīdz paēst, apģērbties, palīdz nest skolas somas, un viņiem pat neienāk prātā, ka paši varētu kaut kādi mātei palīdzēt. Sieva tādējādi uzņemas aizvien lielāku slodzi, viņu nomoka sajūta, ka mājās vienmēr kaut kas nav padarīts un kaut kas nav kārtībā, ka pilnībā nespēj paveikt savus pienākumus. Ar tādām sievām sastopamies ikdienas dzīvē vai pie ārstiem, kur viņas sūdzas par nogurumu, pārpūlēšanos, bezmiegu, galvassāpēm, dzimumtieksmes pamazināšanos. Bieži šāda sieviete sūrojas par citiem cilvēkiem, par ģimeni, kas viņai «liek mocīties», kas viņu «negrib saprast». Stāsta, ka desmit, piecpadsmit gadus nav varējusi atpūsties ārpus ģimenes, ka nezina, kas ir svētdiena, atvaļinājums, ka vienmēr jūtas kā vāvere ritenī, vienmēr kaut kur jāsteidzas. Pie tam parasti šāda sieviete nemaz neaptver, cik ļoti pati sekmējusi savu pārpūlēšanos, ka pati mājās izveidojusi sistēmu, kas to trenc un dzen. Ģimenē rodas saspīlējums. Sieva pārmet vīram un bērniem, ka viņa to dēļ nomokoties, vīrs turpretim sievas rūpju dēļ jutas iegrožots un nav viņai par tām pietiekami pateicīgs. Vīrs nepiekrīt viņai bērnu audzināšanas jautājumos, dusmojas, ka bērni kļūst nepatstāvīgi. Bērni paaugušies sāk sacelties pret pārmērīgu aizbildniecību, ar kuru māte tos iegrožo «viņu veselības interesēs». Rodas abpusējas nesaskaņas un sarūgtinājums. Sieva un vīrs jūtas aizvainoti. Sieva žēlojas par to, cik daudz ģimenes labā strādā, vīrs un reizēm arī bērni savukārt liek saprast, ka šī pārmērīgā gādība nav vajadzīga, gluži otrādi, ka tā viņus lieki ierobežo. Ja kāds noklausās sievas stāstījumu par viņas ģimenes dzīvi, tas ir gatavs viņai just līdz kā upurim, ko vīrs un bērni nomoka. Bet, kas parunātos ar vīru vai pieaugušajiem bērniem, tas savukārt būtu gatavs just līdz viņiem — tiem kā smaga nasta šķiet valdonīgās sievas un mātes pārmērīgās rūpes un sīkumainība. Bieži abiem izskaidrot īsto iemeslu, kāpēc rodas nesaskaņas to starpā un nesaprašanās ģimenē, izdodas tikai sarunās ar laulāto dispansera ārstu. Ļoti rūpīgi jāatšķir tas, ko sieva ģimenes labā dara īstas nepieciešamības un vajadzības dēļ, no tā, kas ir lieks, mākslīgi radīts, ja viņa cenšas kļūt neatvietojama un visos sīkumos valdīt pār pārējiem ģimenes locekļiem. Jāpanāk, lai, no vienas puses, ģimene prastu cienīt sievas darbu un rūpes, bet, no otras puses, lai arī prastu iebilst viņas metodei, ar kuru viņa sev sagādā lieku darbu un ierobežo pārējos. Tikai pēc rūpīgas un draudzīgas ģimenes ierašu analīzes sieva aptver, ka ar šādu pārspīlētu rīcību pati sekmējusi savu pārpūlēšanos. Reizēm viņas talantu, spējas un prasmi var ievirzīt derīgākā gultnē, piemēram, iesaistot patstāvīgā darbā. Tad sieviete, kurai ar tās īpatnējo un neekonomisko saimniekošanas metodi nepietika laika pat mājsaimniecībai, pēkšņi iespēj veikt vēl tiešos pienākumus darbā, jūtas laimīgāka, spirgtāka, viņa jūt, ka ir sabiedrībai vajadzīga. Kaut arī vīrs un pārējie ģimenes locekļi nu ir spiesti uzņemties mājās kādus pienākumus, šo slodzi kompensē normalizējusies ģimenes atmosfēra un visu ģimenes locekļu lielāka patstāvība.

Ar atklāti valdonīga tipa sievietēm biežāk tiekamies juridiskajās konsultācijās un šķiršanās prāvās nekā pie ārstiem vai laulāto dispanserā. Tam ir daudz cēloņu. Jauniete, kas skaidri izrāda savas valdonīgās tieksmes, negrib rēķināties ar citu uzskatiem, nevēlas piemēroties citiem cilvēkiem, kas cenšas, lai visur virsroku gūtu viņas taisnība, parasti ar šādu izturēšanos jau iepriekš atbaida no sevis vīriešus, kuri vēlētos ar viņu nopietni iepazīties. Un ne tikai enerģiskus un valdonīgus vīriešus, bet arī tādus, kuri spēj gan vadīt, gan arī ļaut sevi vadīt, ja laulāto starpā izveidotos līdzsvarotas attiecības. Kaut gan šādai jaunietei ir daudz paziņu, vīrieši viņu uzskata par atjautīgu, interesantu partneri īslaicīgai draudzībai, tomēr uzmanās, lai tā nekļūtu par viņu sievu. Ja šādā gadījumā arī nonāk līdz laulībām, tās drīzāk gan ir ārēju apstākļu radītas: vai nu sieviete nonākusi grūtniecības stāvoklī, vai vīrietim ātri jāapprecas, lai nezaudētu ģimenes dzīvojamo platību, vai kāda cita iemesla dēļ. Ja pēc īslaicīgas pazīšanās vai ārējo apstākļu rezultātā šāda sieviete apprecas ar vīrieti, kas negrib paciest atklātu sievas kundzību, parasti abi partneri spēj ātri izlemt, kā dzīvot turpmāk. Sādā situācijā neizveidojas ilgstošs konflikts, kas vienam no tiem kļūtu par cēloni neirotiskai reakcijai un spiestu meklēt ārsta palīdzību. Viņi parasti jūtas tik pārliecināti par sava lēmuma pareizību, ka nejūt vaja

dzību lūgt padomu citiem vai, piemēram, meklēt palīdzību laulāto dispanserā. Ar to nav teikts, ka viņiem visu izdodas izlemt pareizi, taču parasti tie cenšas atri likvidēt nepatīkamo situāciju bez citu palīdzības, viņi necieš citu personu iejaukšanos. Šāda sieviete pēc īslaicīgas laulības dzīves parasti izšķiras un turpmāk dzīvo viena vai kopā ar bērnu, ko audzina pēc sava prāta un kas kļūst par viņas valdonības izpausmes upuri. Šādu sieviešu dēli ir nepatstāvīgi, neizdarīgi, no matēs un tās pārmērīgās gādības atkarīgi cilvēki. Viņiem ir dažādas grūtības attiecībās ar sievietēm, viņi ilgu laiku neapprecas, vai arī beidzot no mātes paspārnes nokļūst līdzīgas — enerģiskas un valdonīgas sievas rokās.

Dažas šāda tipa sievietes apprecas, jau iepriekš zinādamas, ka viņu ģimenes dzīves veids atšķirsies no parastā. Piemēram, viņas iziet pie vīriem, kuri darba dēļ lielāko dalu laika ir spiesti pavadīt ārpus mājas un tālu no abu dzīves vietas. Tādi laulātie, kas tiekas tikai paretam, var panākt tiešām līdzsvaru un būt apmierināti, ja vien kāds no abiem neizvirza pret otru lielākas pretenzijas.

Dažas atklāti valdonīga tipa sievietes apprecas ar nepatstāvīgiem, pasīviem, no citiem cilvēkiem atkarīgiem vīriem. Bieži vien tie ir gados krietni jaunāki vai arī nokļuvuši kādās dzīves grūtībās, piemēram, pēc šķiršanās vai pēc atgriešanās no ieslodzījuma. Bieži vien dažas šāda tipa sievietes ļoti vīrišķīgi un enerģiski panes vīra dzeršanu. Viņas jūtas daudz pārākas par saviem vāja rakstura vīriem, mājās ir neierobežotas valdnieces, atklāti izrāda vīram savu pārākumu.

Kaut gan tas gaužas, ka vīrs dzer, tomēr patiesībā bieži viņu attaisno, reti kad pa īstam palīdz vīram atmest dzeršanu, piemēram, piespiežot viņu ārstēties alkoholiķu dziedināšanas iestādē. Bieži vien liekas, ka īstenībā viņas ir apmierinātas, ka vīrs dzer, jo alkoholisms rada starp viņiem_ dziļu plaisu, sabiedrība vīru nosoda, sievai jūt līdz. Šī pārākuma apziņa viņām ir nepieciešama, tā ceļ viņu pašapziņu.

Ir daudzas ģimenes, kurās valdonīgas sievietes, kas atklāti izrāda tieksmi vadīt un valdīt, apprecējušās ar nepatstāvīgiem, neenerģiskiem vīriem, kuriem ir vajadzība vienmēr just kāda atbalstu. Šādās ģimenēs laulāto starpā bieži vien izveidojušās līdzsvarotas attiecības. Abi ir apmierināti ar savu lomu, vīrs pie enerģiskās sievas bieži vien meklē atbalstu, tāpat kā bērnībā un jaunībā bija radis to meklēt pie enerģiskās un valdonīgās mātes. Reizēm tomēr sastopamies ar gadījumiem, kad vīrieša nepatstāvīgums bijis tikai īslaicīga parādība. Vīrietis bijis spiests apprecēties ar šādu enerģisku, valdonīgu sievu, piemēram, tā ilgās slimības laikā, pēc šķiršanās vai citos līdzīgos apstākļos. Kad vēlāk viņa personīgā dzīve nokārtojas, kad viņš izveseļojas, kad atkal atsāk strādāt un iegūst attiecīgu sabiedrisko stāvokli, viņam nav vairs vajadzīga tāda sievas gādība un atbalsts, viņš kļūst patstāvīgāks, rodas velēšanās dažus jautājumus izlemt pašam, un sievas kundzība viņu apgrūtina. Vīrs sāk ar dažādiem paņēmieniem spuroties pretī. Laulāto starpā rodas nesaskaņas. Tas, ko agrāk vīrs ar prieku un patiku pieņēma, — sievas parastās pamācības, to, ka agrāk viņa kā pašu par sevi saprotamu lietu viena pati izplānoja katru kopā pavadāmo brīdi un viena pati izkārtoja katru ikdienas dzīves jautājumu, — tagad viņam kļūst nepieņemams, derdzīgs. Vīrs jūtas ierobežots, saistīts, viņam netīk, ka sieva neņem vērā viņa ieteikumus un visu izdara pēc sava prāta un liek saprast, ka viņa uzskatiem mājās nav liela svara.

nepatstavigi vīrieši

Iepriekšējās nodaļās pastāstījām, ka valdonīga, enerģiska sieviete bieži izvēlas nepatstāvīgu, pasīvu vīru, kurš labprāt pakļaujas tās vadībai. Tas ir tādu vīriešu tips, kuriem vienmēr pie kāda jāmeklē atbalsts. Analizējot tā dzīvi, bieži noskaidrojas, ka vecāki (vai vismaz māte) viņam veltījusi pārspīlētu gādību. Tā zēnam bērnībā novākusi no ceļa katru šķērsli, izlēmusi viņa vietā visu, par ko nāktos palauzīt galvu. Tie ir zēni, kuriem māte līdz četru piecu gadu vecumam rūpīgi izspaidījusi katru lielāku kumosu, lai bērns «pārak nenopūlētos», tie ir zēni, kurus māte ved uz rotaļu laukumiem un ar savu autoritāti izkaro viņiem vietu bērnu vidū, «lai neviens nenodarītu pāri», vadā uz skolu un no skolas, kad bērns jau mācās vecākajās klasēs, neļauj viņam piedalīties nekādos skolas izbraukumos, nometnēs, brīvdienu pasākumos, lai nesaķertu kādu slimību vai nenotiktu negadījums. Zēns neko neiemācās patstāvīgi izlemt, neprot sevi aizstāvēt pret puiku zobgalībām, nespēj pats nopirkt burtnīcu vai maizīti_ brokastīm. Tāda pārmērīga mātes vai abu vecāku gādība nav radusies tāpēc, ka viņi nezinātu, kā pret bērnu jāizturas, kā tas jāaudzina. Bieži vien tie ir inteliģenti vecāki, kuri izlasījuši daudz grāmatu un brošūru par bērnu audzināšanu un tomēr paši nemaz neapzinās savas gādības pārspīlētību. Viņiem šķiet, ka ikviens raksts apstiprina tās nepieciešamību, ka tieši ar viņu bērnu tā jārīkojas, piemēram, vienmēr jāvadā uz skolu, kaut gan principā viņi šādu rīcību nosoda. Viņu Pēterītis taču ir tik jūtīgs, tik nepatstāvīgs! Viņš negrib rotaļāties ar citiem bērniem, jo katrs viņu bukņīs, — viņš grib, lai māmiņa vienmēr ietu līdz! Bet vecāki pat neaptver, ka Pēterīša jūtīgumu un bailīgumu paši radījuši. Ka bērnu ne uz brīdi nav atstājuši vienu, nekad to nav uzticējuši citiem, ka māmiņa raudājusi, kad, skolas gaitām sākoties, vajadzējis no tā uz pāris stundām šķirties. Visiem izrādījuši, cik neprātīgi Pēterīti mīl, ka tieši viņiem, vecākiem, nepieciešams, lai Peterītis vienmēr būtu to tuvumā. Vecāki viņam pareģo spožu nākotni, viņi uzskata, ka dēls dzīvē sasniegs daudz vairāk nekā viņi paši, ka studēs augstskolā, ko tēvs nevarēja, ka būs slavens mākslinieks un tiks tālāk, kā to bija vēlējusies viņa māmiņa, mūzikas skolotāja. Tālab, pēc viņu domām, ir nepieciešams, lai bērnam veltītu katru bridi, lai vadītu katru tā soli.

Tieši tā bija rīkojušies kāda maza zēna vecāki. Māte ieradās psihiatriskajā dispanserā un sūdzējās par galvas sāpēm. Tās jaunajai mātei bija radušās laikā, kad viņa sāka domāt par otru bērnu. Laulātajiem ir 30 — 40 gadi, abi ir labi situēti kalpotāji. Viņiem ir piecus gadus vecs dēls, par kuru rūpējas vecmāmiņa no mātes puses. Zēns viņiem sagādā dažādas rūpes. Viņš ir nepatstāvīgs, naktis slikti guļ, ir nervozs, reizēm stostās. Nesen viņu mēģināja nodot bērnudārzā, bet puika tur visu dienu raudāja, neēda un nevarēja pierast. Beidzot vecāki bija spiesti to no dārziņa izņemt, māte sāka domāt, ka ar bērna audzināšanu kaut kas nav kārtībā. Izrādījās, ka ģimenē patiesībā ir divas nometnes. Tēvs un vecmāmiņa bērnam, acīm redzot, veltīja pārspīlētu rūpību. Māte mēģināja ieviest saprātīgāku audzināšanas veidu, bet neguva atbalstu. Kad zēnam ir paaugstināta temperatūra, tēvs vairākas reizes dienā zvana uz mājām. Kaut gan par bērnu rūpējas vecmāmiņa, viņš vēl piespiež ari māti ņemt atvaļinājumu un kopt bērnu. Laikā, kad zēns nebija tieši pie gultas saistīts, tēvs to vadāja no viena bērnu slimību speciālista pie otra, raizējās, kaut tikai dēlam nerastos plakanā pēda, nebūtu lika mugura, kaut tas labi redzētu, pareizi runātu. Viņa uzstājīgās prasības un slavenu privātārstu apmeklējumi noveda pie tā, ka katrs no speciālistiem jutās spiests parakstīt bērnam kādas zāles, vingrojumus, procedūras, pirmām kārtām tāpēc, lai kaut kādi nomierinātu pārmērīgi nobažījušos tēvu (ārsts jau ari bieži vien nemaz nezina, pie cik mediķiem bērns vienlaicīgi ārstējas). Tā nu Pēterltis staigāja pirmdienā uz mugurkaula vingrinājumiem, otrdien uz ortopēdisko vingrošanu, lai nerastos plakanā pēda, trešdien uz kalnu sauli, ceturtdien uz logopēdijas vingrinājumiem, lai būtu laba izruna, piektdien — uz peldēšanu. īsi sakot, nebija dienas, kad viņš kopā ar vecākiem vai vecmāmiņu neietu uz kādu ārstēšanās procedūru, vingrošanu, masāžu. Pēterltim nemaz neatlika laika rotaļām ar citiem bērniem. Zēni smējās, ka viņš vienmēr ir kopā ar māti, vienmēr iet pie ārstiem, ka viņš ir uzkrītoši rūpīgi un silti apģērbts, ka ir lempīgs. Bet, kad Pēterlša māte pamatoti sāka apsvērt, vai šis gādības vienam bērnam nav par daudz un vai nebūtu labi, ja tai piedzimtu otrs bērns, tēvs kategoriski iebilda. Viņš sīki paskaidroja, kas viss ar Pēterlti darāms, «lai viņu vispār izaudzinātu», cik reižu viņam vai sievai zēna dēļ jāatraujas no darba, tā ka otra bērna audzināšanai nepavisam nebūšot laika.

Analizējot dažu pārmērīgi nepatstāvīgu, pakļāvīgu viru dzīvi, redzam, ka pirmām kārtām viņiem bijuši ļoti valdonīgi un enerģiski vecāki. Tie nav izrādījuši par bērnu tik ļoti lielu interesi, nav rūpējušies par to tādā pārspīlētā veidā kā vecāki, par kuriem nupat stāstījām. Viņu audzināšana galvenokārt izpaudās aizliegumos, pārmetumos, kritizēšanā. Māte nekad nav apmierināta ar zēna darbošanos.Visā redz vienīgi kļūdas. Bērns pastāvīgi dzird: "Liecies, mierā, tu esi lempīgs."

Tādiem vecākiem trūkst pacietības, viņi grib, lai bērns visu izdarītu tikpat labi kā viņi, bet, kad mazais to, protams, nespēj, vislabprātāk viņu atstumj no jebkura darba. «Gribi slaucīt traukus? Kaut ko vēl saplēsīsi, labāk liecies mierā.» — «Gribi iet pēc iepirkumiem? Tu jau atkal kaut ko sajauksi vai pazaudēsi naudu, labāk es pati par to parūpēšos.» Tāds zēns bērnībā nedzird no vecākiem ne vārdiņa uzslavas, atzinības vai pamudinājuma. Vecāki, paši to neapzinoties, izveido bērnā apziņu, ka viņš ir lempis, ka neko prātīgu nespēj. Un beigu beigās zēns tiešām kļūst neveikls, jo tam trūkst iemaņu un drosmes.

Kamēr šādi vīrieši, būdami pieauguši, dzīvo pie savām mātēm, parasti viņiem iepazīšanās ar sievieti sagādā grūtības un viņi vēlu apprecas. To starpā ir tieši tāda tipa raksturi, par kuriem runājām otrajā nodaļā: vīrieši, kas izauguši zem savu gādīgo māmiņu paspārnes, bieži vien emocionālā ziņā ir ar tām pārāk saistīti. Viņi vai nu ir kautrīgi un viņiem rodas dažādi šķēršļi erotisko un seksuālo attiecību izveidošanā, vai arī viņu jutas ir virspusējas, īslaicīgas. Ja viņi beidzot apprecas, tad tas bieži vien notiek īpašos apstākļos. Pēkšņi zaudējot māti un paliekot bez atbalsta, viņi bieži vien apprecas ar daudz vecākām, enerģiskākām un valdonīgākām partnerēm, un tiem sieva dzīvē vienlaikus atvieto arī māti.

Ar būtiskākām laulāto pretišķībām sastopamies arī gadījumos, kad pārāk nepatstāvīgs, pakļāvīgs vīrietis apprecas ar enerģisku, valdonīgu sievu un kad mājās vai to tuvumā ir arī viņa tikpat enerģiskā un valdonīgā māte. Vīrs ir emocionālā ziņā tik ļoti saistīts pie mātes, ka tiešām nespēj izveidot ar sievu labas savstarpējas attiecības. Tas izpaužas jau ikdienas dzīves sīkumos.

Trīsdesmit gadus veca kalpotāja savu vīru raksturo šādi:

«Mēs iepazināmies kopējā darbā. Jau sākumā tā nebija liela, kaislīga mīlestība. Bet man patika, ka viņš ir krietns, miermīlīgs, ar labu raksturu, nevienam nespētu darīt pāri. Es tad tikko biju izšķīrusies ar draugu, kam bija pavisam citāds raksturs. Tas bija diezgan aušīgs, vieglprātīgs, tam tuvumā vienlaikus bija vairākas sievietes, un īstenībā tādēļ mēs arī izšķīrāmies. Apprecējos ar Karelu diezgan īsā laikā. Droši vien tas galvenokārt bija tāpēc, ka toreiz jutos tik vientuļa. Jau pašā mūsu pazīšanās sākumā viņš aizveda mani pie saviem vecākiem. Toreiz tas man patika. Nodomāju, ka viņam ir nopietni nolūki. Es vēl nezināju, ka Karels nespēj bez mātes ziņas spert ne soli, tātad arī iemīlēties ne. Toreiz man arī patika, ka viņš pret_ māti izturas tik laipni un uzmanīgi. Secināju, ka šāds vīrietis cienīs ģimeni. Man bija nepieciešams tā vai citādi nokārtot savu dzīvi, lai būtu ģimene, bērni. Karels likās visam tam īsti piemērots cilvēks. Kamēr mēs draudzējāmies, ļoti bieži apmeklēju viņa vecākus. Pirmo gadu pēc apprecēšanās dzīvojām kopā ar vecākiem, bet pēc tam saņēmām atsevišķu dzīvokli, un tagad jau desmit gadus mums ir savas gluži labi iekārtotas mājas. Bet tās grūti nosaukt par savām mājām. Uz darbu abi braucam ar vilcienu un parasti atgriežamies kopā. Ceļā no stacijas vispirms iznāk iet garām Karela vecāku mājām. Un liekas, vēl nav bijusi tāda reize, kad Karels neteiktu: «Vai neiegriezīsimies uz brītiņu pie mums mājās?» Redzat, viņam mājas ir tā vieta, kur dzīvo vecāki, māte. Sākumā es gāju kopā ar viņu. Nosēdējām pusstundu, stundu, bet Karels i nedomāja par promiešanu. Ja liku saprast, ka mājās mani gaida darbs, ka jāgatavo vakariņas, viņš bezpalīdzīgi vērās manī un tūliņ paskatījās arī uz māti. Bet māte parasti ierosināja, lai paliekam uz vakariņām. Tas no viņas puses bija ļoti laipni, viņai nu bija vairāk darba, bet es sēdēju kā uz adatām. Pēc vakariņām palīdzējām vīramātei nomazgāt traukus, pēc tam vīrs salaboja durvis vai logu aizvirtni, atnesa ogles — palīdzēja, kas nu kuro reizi bija darāms. Kad vēlāk mums piedzima meitiņa, es jau vairs nevarēju pa vakariem staigāt viesos. Bet vīrs gāja pie mātes vēl joprojām. Gaidīju viņu ar vakariņām līdz desmitiem vienpadsmitiem, aprūpēju bērnu, uzkopu dzīvokli… un raudāju. Sākumā vīram pārmetu. Bet viņš rādīja tik nelaimīgu seju un teica, ka nesaprotot, ko gan ļaunu būtu nodarījis. Tēvs un māte kļūstot vecāki, neesot zināms, cik ilgi viņi vē! dzīvošot, viņš gribot tiem sagādāt prieku. Kad mums reiz bija nedaudz asāka vārdu pārmaiņa, viņš teica: «Māte man ir tikai viena, neviens man viņu nevar atvietot.» Bet es pie sevis nodomāju: «Un tu uzskati, ka sievu gan atrastu citu, re, kā.» Šķiet, ka līdz pat šim laikam viņš neaptver, kā mani tas nomoka. Pats par sevi saprotams, ka mātes vārdi viņam nozīmē daudz vairāk nekā manējie. Mātei viņš klausa kā mazs zēns. Mātei palīdz uzkopt māju, izlabo kādu bojājumu. Bet savā dzīvoklī pēc tam viņš ir noguris, samiegojies, un es no viņa tādu palīdzību nevaru pat vēlēties. Patiesībā viņš ir ļoti lādzīgs, nevar nevienam atteikt, it sevišķi vecākiem ne. Kad esam kopā vieni paši, atvaļinājuma laikā, viņš visā paļaujas uz mani. Reizēm man šķiet, ka viņš vēl joprojām, arī pēc tik ilgiem laulības gadiem, nevar pierast, ka ir precēts cilvēks, ka viņam ir sava ģimene — sieva un bērns. Man ir tāda sajūta, it kā mēs īstenībā neveidojam tādu ģimeni, kādai tai vajadzētu būt. Droši vien tālab es nevēlējos vairāk bērnu, un mums ir tikai viena meitenīte. Viņš ir tik bezpalīdzīgs, vienmēr prasa padomu, viss ir jāizlemj man vienai. Reizēm pie sevis nodomāju, ka īstenībā es vēlētos enerģiskāku, vīrišķīgāku dzīvesbiedru,»

Kad vēlāk iepazināmies ar abiem laulātajiem, pārliecinājāmies, ka sieva nebūt nav pārspīlējusi vīra raksturu un viņa neparasto atkarību no vecākiem. Kopīgās pārrunās abi vienādi raksturoja laulības dzīvē radušos situāciju, bet tās vērtējumā bija pilnīgi pretējos uzskatos. Vīrs sākumā iebilda, ka neejot pie vecākiem tik bieži, kā saka sieva, bet, kad viņi kopīgi paanalizēja, ko darījuši vakaros pēdējo četrpadsmit dienu laikā, izrādījās, ka sieva ir minējusi tikai vienu vīra vecāku apmeklējumu vairāk, nekā to atzina pats. Vīrs gluži vienkārši neapzinājās, ka viņa izturēšanās ir kaut kas neparasts. Ciemošanās pie mātes gandrīz vai katru dienu viņam šķita pati par sevi saprotama lieta, viņš to neņēma vērā, bet sievas pārmetumus par vēlu atgriešanos mājās uzskatīja par nepamatotiem, pārspīlētiem. Kad viņa māte visai sparīgi iejaucās dēla mājas dzīvē, kritizēja vedeklu, viņš nespēja neko iebilst, nekad neaizstāvēja sievu. Ja nonāca līdz asākai vārdu pārmaiņai starp sievu un viņa māti, tas klusēja vai gāja ārā dārzā.

Kāds cits vīrs, tikpat neenerģisks un emocionāli no mātes tikpat atkarīgs, sarunā ar ārstu izteicās šādi: «Es zinu, ka māmiņa pārāk jaucas mūsu ģimenes dzīvē. Piekrītu, tas bija nelāgi, kad viņa nesen izteica nožēlu, it kā es slikti izskatoties, un lika saprast:_ tas esot tālab, ka laulības dzīvē sieva izvirzot man pārāk lielas prasības. Tomēr es esmu devis sievai pilnīgas tiesības jebkurā brīdī aizliegt mātei pie mums nākt, ja mātes apmeklējumi viņu traucē. Tādējādi taču viss nokārtotos!» Sieva pamatoti iebilda, ka viņu visvairāk sarūgtina vīra izvairīšanās kopīgi risināt konfliktu ar māti un ka viņš uz mātes iejaukšanos raugās kā uz vīramātes un vedeklas strīdu, bet pats nespēj kritiski izturēties pret mātes rīcību. Grib joprojām būt tās acīs ļoti labs un, kaut gan mātes iejaukšanās traucē arī viņu, tomēr ļauj, lai sieva būtu tā sliktā, kas aizliegtu mātei viņus apmeklēt.

nepatstavigs, bet kurnētājs

Daži vīri mājsaimniecības un vispār praktiskās dzīves jautājumos ir ļoti neuzņēmīgi. Viņi ne tikai atstāj visu sievas ziņā, bet noklusē pat savus uzskatus, vēlējumos, priekšlikumus, kā šos jautājumus labāk kārtot. Ja viņiem arī ir kādi apsvērumi, viņi vilcinās tos izteikt tik ilgi, kamēr jau vairs nav iespējams tos realizēt. Bet, kad sieva kaut ko nokārto pati, vīrs ir neapmierināts, pārmet, ka visu izšķir bez viņa, ir apvainojies. Viņš nepalīdz sievai iekārtot dzīvokli, audzināt bērnus, visbeidzot, pat nesaka, kā vēlētos ģērbties. Un tikai tad, kad viss jau nokārtots, viņš sarūgtināts sūrojas, ka paša ģimenē viņam neesot teikšana, ka neņemot vērā viņa uzskatus. Bet, kad pirmajā izdevīgajā reizē viņam pajautā, ko viņš pats varētu nokārtot, kad iztaujā par viņa ieskatiem, viņš atkal nav spējīgs neko noteiktu pasacīt un izlemt. Pie tam viņam tieši patīk izrādīt apkārtējiem cilvēkiem, bērniem, ģimenes draugiem, darbabiedriem, kā sieva viņu «komandē», un ar šādiem pārmetumiem grauj sievas autoritāti bērnu un sabiedrības acīs. Reizēm viņš ne tikai pats nerūpējas par savu ārējo izskatu, bet arī nebrīdina sievu par bojājumiem apģērbā, piemēram, neatdod salabot apavus, staigā ar caurām pazolēm un visiem stāsta: «Tā, lūk, par mani mājās rūpējas.»

Psihiatriskajā dispanserā ar šāda tipa vīru sastopamies, piemēram, ārstējot sievas neirotiskus traucējumus. Pamatīgāk analizējot laulāto dzīves apstākļus, noskaidrojas, ka neirozi ievērojamā mērā sekmējis tas, ka sieva jūtas pārslogota ar ģimenes dzīves praktisko jautājumu kārtošanu, ka viņa nes vienpusīgu atbildību par bērnu audzināšanu un to sekmēm skolā. Sieva smagi pārdzīvo, ka vīrs tai nav atbalsts, ka pie tam viņš ģimenē un apkārtējā sabiedrībā iztēlo sievu kā valdonīgu apspiedēju, tādējādi graujot sievas autoritāti bērnu acīs un apgrūtinot viņas darbu ģimenē un bērnu audzināšanā. Un šādas sievas pašas nemaz nejūt vēlēšanos vadīt un valdīt, bet ir spiestas mājas dzīvē un ģimenē to darīt pirmām kārtām vīra nepaistāvības un neizdarības dēļ.

BRĪVPRĀTĪGĀS VERDZENES

«Man pastāvīgi ir tāda nepatīkama sajūta, it kā kaut ko neesmu paspējusi izdarīt. Gan darbā, mājas dzīvē, gan bērnu audzināšanā, studiju turpināšanā,» sūdzas trīsdesmit divus gadus veca juriste, tiesas darbiniece. «Man nav ne mirkļa brīva laika sev, vakarā sāp galva, gulēt eju bezgala nogurusi. Vīrs dusmojas, ka man nekad neatliekot laika viņam. Es vīram tiešām bieži vien saku: «Liec mani mierā, esmu nogurusi, gribu gulēt.» Mums ir vecs, nemoderns dzīvoklis. Lai es to uzkopju kā uzkopdama, nekad tajā neizskatās tik labi, kā gribētos. Nekad man nav tāda sajūta, ka dzīvoklis tiešam ir tīrs. Zinu, ka vīru tas traucē, jūtu, ka mājas nav iekārtotas tā, kādām tām vajadzētu būt. Vīrs bija pieradis pie labākas kārtības, viņa māte ir teicama saimniekotāja. Viņa man palīdz, ir pret mani laba, bet pie sevis droši vien nodomā, ka viņas laikā gan mājas viss spīdēja un laistījās un visam pietika laika. Droši vien viņa nožēlo, ka dēlam jāpalīdz sievai, jānes ogles, jāiekur uguns vai jānāk talkā veļas mazgāšana.»

Jaunās sievietes stāstījums sākumā varētu radīt iespaidu, ka viņas ģimenē izpaužas daudzām citām strādājošām sievietēm raksturīgās grūtības, kad vīrs, reizēm arī vīramāte no viņas prasa pārāk daudz un kad nav pietiekamas sadarbības starp sievu un vīru. Turpmākajās pārrunās ar abiem laulātajiem šo pirmo iespaidu tomēr nāktos mainīt. Jaunās sievietes vīrs, tehniķis, pēc mūsu aicinājuma labprāt ieradās dispansera un ļoti labprāt vēlējās palīdzēt sievas ārstēšanā. Par mājas dzīves apstākļiem viņš stāstīja šādi: «Sieva vienmēr ir nogurusi. Atgriezusies no darba, tā uzkopj telpas, vāra, mazgā, gludina, vanno bērnus un liek tos gulēt. Viņa ir ļoti rūpīga, strādīga, teicama māte, bet man, vīram, tai nekad neatliek laika. Es būtu priecīgs,» viņš saka, «ja mums mājās arī nebūtu tāda ideāla kārtība, bet ja vien viņa spētu būt laimīgāka un laipnāka. Es saku, lai kādreiz vakarā negatavo ēdienu; par bērniem var parūpēties vecmāmiņa, bet mēs aiziesim kaut kur pavakariņot. Taču nekad neizdodas viņu pierunāt. Pa visiem gadiem, kopš esam precējušies, ne reizi neesam bijuši padejot. Sieva vienmēr aizbildinās ar laika trūkumu, vēl neesot izgludināta visa veļa, neesot uzkopts dzīvoklis, neesot nomazgāti logi; viņu gluži vienkārši nevar izraut no mājas.» Izrādās, ka jaunais laulātais pāris nesatiekas ne ar kādiem paziņām. Vīrs baidās uzaicināt pie sevis mājās kolēģus un to dzīvesbiedrenes, lai sievai nesagādātu vēl vairāk darba. Reiz sen atpakaļ viņš ielūdza ciemos kādu savu paziņu, sieva to uzņēma ļoti laipni, labi pacienāja, bet bija redzams, kā tas viss viņu nogurdina un apgrūtina. Sieva piekrīt, ka tā ir, kā vīrs stāsta. Pati atceras, ka tā dzīvojusi kopš bērnības. Tēvs bijis ļoti valdonīgs. Māte ar meitu bija paradušas klausīt katram viņa vārdam un visā viņam pakļauties. Pie tam viņš bijis kaprīzs, varējis par katru sīkumu sacelt skandālu. «Mēs ar māti dzīvojām pastāvīgās bailēs, kas nu atkal notiks, kad mājās pārnāks tēvs, ka viņš būs ar kaut ko neapmierināts, ka par kaut ko saniknosies. Domāju, ka šo sajūtu esmu ienesusi arī savā ģimenē. Mans vīrs jau nav nekāds tirāns. Reizēm ir satraukts, nedaudz nervozs, kā katrs vīrietis, kam darbā ir dažādas rūpes un grūtības, bet es nesen sevi pieķēru pie domām, ka īstenībā pastāvīgi gaidu, ka viņš par kaut ko dusmosies, ar kaut ko nebūs apmierināts. Cenšos no tā izvairīties, cenšos, lai viss būtu kārtībā, lai neviens man neko nevarētu pārmest.» — «Bet vai es tev kādreiz esmu pārmetis, ja kaut kas nav bijis izdarīts?» jautā vīrs. «Nē, nekad tā nav bijis, domāju, ka es pati to pārspīlēju,» atbild sieva. «Piemēram, vīrs ieminas, ka parkets ir vecs, no tā brīnumus neiztaisīsi, Es to uztveru tā, it kā viņš domātu: mums parkets ir slikts, bet laba saimniece no tā iztaisītu brīnumu.» Runājot par šīs ģimenes ikdienas problēmām, liekas savādi, kāpēc divu strādājošu laulāto ģimenē neizmanto vairāk sadzīves pakalpojumu. Kāpēc viss jāmazgā, jāgludina, jālāpa mājās? Kāpēc nevar noalgot kādu, kas notīrītu parketu un nomazgātu logus? Tālākās pārrunās sieva paskaidro, ka te galvenais nav naudas jautājums. Viņas vecāku ģimenē, mazpilsētiņā, valdījis uzskats (pirmām kārtām tādas bijušas tēva domas, bet māte un meita tās pilnīgi pārņēmušas), ka nepiederas pieņemt kādam darbam citu cilvēku, dot citur mazgāt veļu. Tas viss esot jāveic labai mājasmātei pašai. Meita pastāvīgi tikusi uzmanīta: ko dara, vai neslinko. Pastaigāties bez noteikta mērķa, lasīt interesantu grāmatu, pasēdēt ar paziņām, uzaicināt kādu viesos — tas tika uzskatīts par slinkuma lāpīšanu, laika nosišanu. «Vai tev nav nekas, ko darīt?» teikuši vecāki. «Labāk būtu salāpījusi zeķes, palīdzējusi mātei.» Kaut gan viņa teicami mācījās, tēvs lika saprast, ka viņas apdāvinātību un sekmes neņem vērā un ka par sievietes vērtību spriež pēc tās darba mājās, ģimenē. Šķiet, ka jaunā sieviete šos stingros principus pārņēmusi arī savā ģimenē. Pieņemt kādu cilvēku telpu uzkopšanai, nodot veļu mazgātavā? «Kāda tad es būtu mājasmāte!» Iet ar vīru pavakariņot restorānā? «Iedomājies tikai, cik ilgi tur vajadzēs gaidīt, kamēr atnesīs ēdienu. Pa to laiku es varētu izgludināt divus kreklus. Vai arī varētu palasīt to jauno grāmatu par moderno glezniecību. Šausmas, kādi robi ir manās vispārējās zināšanās!» — «Bet tajā pusstundiņā, kamēr mēs gaidītu šniceli, es varētu ar tevi drusciņ parunāties. Tev nevajadzētu steigties ne pie kāda darba, tos brīžus mēs varētu pavadīt kopā,» saka vīrs, «un tas ir tā vērts.» — «Ja tu man mājās vairāk palīdzētu, man būtu arī tev vairāk laika,» iebilst sieva. Vīrs atzīst, ka tiešām varētu viņai vēl vairāk palīdzēt, bet pasaka arī, ka negrib kopā ar sievu tikai strādāt. Viņš grib ar to kopā pavadīt arī atpūtas brīžus, mazliet izklaidēties. Gribētu, lai viņa būtu jautrāka, uz brīdi izmestu no galvas rūpes. Jaunā sieva vēlreiz ieminas, ka kopā ar vīru neejot sabiedrībā. Tam esot daudz iemeslu, no kuriem laika trūkums nav galvenais. Izrādās, ka viņai ir ļoti stingras prasības pret sevi un citiem. Viņa uzskata, ka juristei, tiesas darbiniecei, daudz vairāk jādomā par savu izturēšanos sabiedrībā un ka nevar, piemēram, iet uz balli vai restorānu. Viņa ar neuzticību raugās uz visām greznāk ģērbtajām sievietēm, kuras sastop vakarā uz ielas lielas pilsētas drūzmā, un uzskata, ka tās visas bez izņēmuma ir nestrādājošas sievietes, ar apšaubāmu dzīves veidu. Viņa ir pārsteigta, ka viņas kolēģe, teicama darbiniece, uzdrošinās vakarā labi apģērbties, saposties un pasēdēt ar vīru un draugiem vīna pagrabiņā. Viņa nožēlo laiku, kas pavadīts «tāpat vien». Pārmet sev, ka, «tikai papļāpājot ar paziņām», neko neiemācīsies. Viņa uzskata, ka ikvienai sarunai jābūt lietišķai, kaut kas Jānokārto, tāpat kā viņas darba vietā. Viņa negrib tikties ar cilvēkiem, «no kuriem nevar neko iemācīties». Izrādās, ka viņas pastāvīgajam nogurumam ir nopietns pamats: viņa īstenībā nemaz nespēj izrauties no mūžīgās steigas, pienākuma apziņas, cenšanās pēc sevis izglītošanas un pilnveidošanas. Pie tam viņa ir nepašpārliecināta, necieš jokošanos, nepanes cilvēkus, kuri nav tādi pienākuma vergi kā pati, un pret citiem cilvēkiem necieš nekādas nolaides. Viņa vienmēr cenšas tuvoties kaut kādam pilnvērtīgas sievas ideālam, kurai «visam ir laiks», kura spēj pati, pašas spēkiem priekšzīmīgi tikt galā ar mājsaimniecību. Taču viņa neņem vērā, ka, strādājot algotu darbu, šāds uzdevums nav viņai pa spēkam un ievērojamā mērā tas nav pat vajadzīgs. Viņu vienmēr nomoka pārspīlētas rūpes par dzīvokli, bērnu, ģimeni, par pašas izglītošanos un pilnveidošanos; viņa uzņemas pienākumus, kurus vīrs un vīramāte no viņas pat neprasa. Pārspīlēti tiecoties pēc pilnības un izvirzot pārmērīgas morālās prasības citiem, viņa nonākusi tik tālu, ka abi ar vīru dzīvo vientuļi, viņiem nav draugu. Brīvajā laikā viņa nevar mierīgi atpūsties — pastāvīgais iekšējais sasprindzinājums un pienākuma apziņa viņai apgrūtina jebkuru izklaidēšanos un, visbeidzot, traucē arī dzimumdzīvē. Pie tam tieksme pēc sevis pilnveidošanas attiecas tikai uz izglītošanos. Bet vīrs, piemēram, pārdzīvo, ka viņa ilgāku laiku nav sev iegādājusies jaunu tērpu. Visu naudu iegulda tikai mājsaimniecībā un bērniem. «Man šķiet, ka viņa manis dēļ nevēlas labi apģērbties, uzposties. Tas man patiktu, es to viņai saku, bet kāpēc viņa neparūpējas vairāk par sevi?»

neenerģiskas, pasīvas sievas

Sievas pakļautība laulības dzīvē, sievietes nepatstāvība, paļaušanās visā uz vīra vadību un atbalstu bija bieža parādība ģimenēs kapitālistiskajā sabiedrībā un zināmā mērā izpaužas arī pašlaik. Ja vīrs šādai sievietei ir enerģisks, patstāvīgs, ja tam ir vēlēšanās vadīt otru, būt atbalstam, nepieciešamības gadījumā pavēlēt un arī valdīt, laulībā nesaskaņas nerodas. Bet, ja vīrs aizbrauc strādāt tālu prom, aiziet no ģimenes vai nomirst, tad šādas sievas, zaudējot vīra atbalstu, ļoti smagi cieš un bieži vien viņām rodas dažādas smagas nervozitātes pazīmes. Reizēm tomēr šāda pārmērīgi pasīva un atkarīga sieviete apprecas ar vīrieti, kuram tieksme valdīt un spēja piemēroties visumā ir līdzsvarota un kurš necenšas vadīt un būt mājās visās lietās noteicējs. Sādā gadījumā nesaskaņas laulības dzīvē parasti rodas pakāpeniski. Vīrs sākumā priecājas par sievas pasivitāti un atkarību, uzskata to par mīlestības un uzticības pierādījumu. Bet vēlāk tas viņu sāk traucēt. Kad ģimenes dzīve izvēršas plašāka, kad piedzimst bērni, viņš no sievas gaida atbilstošu patstāvību mājsaimniecības jautājumu risināšanā, viņš vēlas sev mieru, ērtības. Tam nepatīk mājās kārtot katru sīkumu, viņš necieš, ja sieva tam pastāvīgi zvana uz darba vietu, ja nezina, kā tikt galā ar bērniem, vai ja tam vakarā jābūt par šķīrējtiesnesi bērnu ķildās, vai jābūt par ģimenes bubuli bērniem, kurus māte pati nespēj savaldīt un sodīt.

Reizēm šādas nepatstāvīgas, pasīvas, neenerģiskas sievietes īpatnējā veidā kļūdās dzīves drauga izvēlē. Viņas ilgojas pēc kāda, kas tām būtu atbalsts, parasti meklē gados vecāku, noteikta rakstura, prātīgu, bet pieredzes trūkuma dēļ iemīlas vīriešos ar savdabīgu, dīvainu raksturu, tādos, kas ārēji galvenokārt ir nopietni un nepieejami. Šādu vīriešu atturību, noslēgtību sevī šīs sievietes uzskata par kautrīgumu, savaldīšanos, ikdienas dzīves sīkumu un sīkumainības nicināšanu, īsi sakot, par «īstu vīrišķīgumu». Taču pieredzes trūkuma dēļ tās nepamana, ka šim vīrietim ir raksturīga īpatnēja nevarība pārdzīvot dziļākas jūtas pret citiem, viņš nerunā par sevi nevis kautrības dēļ, bet gan tāpēc, ka neuzticas cilvēkiem, izturas pret tiem ar aizdomām. Vēlāk izrādās, ka viņam arī pret sievu nav dziļāku jūtu, ka joprojām viņš ir noslēgts, savrups, ka neinteresējas par citiem cilvēkiem un arī par sievu ne. Reizēm tam pret cilvēkiem rodas pat antipātijas, reizēm nav intereses par bērniem, ģimene tam nav tuva, nereti tas atklāti p āsāk3., kā bērni ir pretīgi un ka tos nevēlas. Šāds vīrietis nespēj atbildēt uz sievas dziļākajām jūtām, neinteresējas par viņas garīgo pasauli, nedalās ar viņu priekos un raizēs un nespēj būt viņai garīgs atbalsts, pēc kā viņa ilgojas. Bieži vien vīrs pats pēc laulības dzīves nemaz nav ilgojies, bet sievas uzticēšanās, viņas tuvinieku pierunāšana beidzot novedusi viņu līdz laulībām. Šāds vīrietis pēc tam bieži vien dažādu ieganstu dēļ cenšas attālināties no ģimenes dzīves, iestājas darbā' tālu no mājām, dod priekšroku vīriešu sabiedrībai, kādai sava jaunības vai vecpuiša laiku «kompānijai».

matēs «pavada»

«Mājās es nedrīkstu uzsmēķēt,» stāsta vīrs, kura sieva ir savai mātei bezgala paklausīga. «To es vēl varētu saprast, bet māte Lībušei pat aizliedza mani noskūpstīt, kad atgriežos mājās no darba.» — «Māmiņa nāca pie mums ik dienas,» paskaidro sieva, «palīdzēja man uzraudzīt bērnu, bet, kad redzēja mani skūpstām vīru, arvien pārmeta, ka tā neesot lāga, ka es esot muļķe, ka tādējādi vīram uzplijoties. Sievai arvien esot jāpaliek atturīgai. Tā nu es baidījos, lai viņa nedusmotos, un vienmēr no vīra kaut kādi izvairījos.» — «Nedrīkstēju būt mājās un redzēt, kā mazgā bērnu, mūsu bērnu. Sievasmāte teica, ka to neklājoties redzēt. Kad es protestēju, viņa man pārmeta: «Tev ir jāpaklausa, -tu esi neskolots cilvēks. Mūsu meita ir beigusi vidusskolu, viņa varēja sev dabūt inženieri vai dakteri.»» — «Ieņemamais amats mātei tiešām šķiet ļoti svarīga lieta,» apstiprina sieva, «bet es taču nekad nepārmetu, ka tev tā nav.» — «Tā tik vēl trūka. Mātes klātbūtnē to neesi teikusi, bet nekad arī neesi bildusi ne vārdiņa, kad viņa mūs izrīko.» Māte neatļāva Lībušei nēsāt modernu apģērbu, viss viņai bija nopietnās, tumšās krāsās. Kad modē bija pieguļoši tērpi, viņai vajadzēja nēsāt platus kā maisus. Bet māte pati šuva jaunavīgus tērpus, pēc visjaunākās modes. «Kad nopirku sievai jaunu tērpu, māte aizliedza to nēsāt.» — «Tev vajag māti saprast,» saka sieva, «viņa apprecējās ļoti jauna, īstenībā vecāki viņu sešpadsmit gadu vecumā izprecināja. Bet pēc nepilna gada piedzimu es. Māte pati nejūtas veca, viņai ir četrdesmit gadu, bet viņa izskatās jaunāka. Māte nevar ģērbties kā vecs cilvēks.» — «Bet kāpēc viņa grib, lai tu izskaties veca?» — «Mātei glaimo, kad ļaudis saka, ka mēs izskatoties kā māsas. Māmiņa laulības dzīvē nebija laimīga, nav arī tagad.

Reizēm nodomāju, ka viņa nemaz nepriecājas par mūsu laimi, nevar to paciest.» — «Bet es tālab negribu savu dzīvi izpostīt. Vai nu tu izlem viņai tik ļoti vienmēr nepaklausīt, vai arī šķirsimies.» — «Tas viss ir tik sarežģīti, es nekādi nevaru sūdzēties par māti, viņa vienmēr manis dēļ uzupurējusies; ko es gribēju, to man pirka; tagad mums pērk apģērbu, apģērbj mazo, uzdāvināja mums radiouztvērēju un veļas mazgājamo mašīnu.» — «Tā viņa sievu uzpērk. Un pie tam iztauja visu iespējamo par mūsu intīmo dzīvi. Deva padomu sievai, ka nedrīkstam uzturēt intīmas attiecības biežāk kā reizi nedēļā, bez jebkādiem izņēmumiem. Es mājas pastāvīgi jūtos kā zem uzraudzības.»

Sieva raud un piekrīt, ka tā ir taisnība. Sarunā atklājās, ka abu laulāto attiecības tiešām bija nopietni traucētas. Mātes interese par meitas laulības dzīvi bija pārspīlēta un nepiedienīga. Tas, ka meitaivajadzēja izstāstīt visus sīkumus, padarīja viņas intīmo dzīvi nedrošu, pret vīru viņa bija nelaipna, neapmierināta, un vīrs ikdienas dzīvē kļuva nerunīgs, sirdīgs. Pie tam abi laulātie nespēja šo situāciju izanalizēt un kopīgi kaut kādi grozīt. Savstarpējo atsvešināšanos viņi uzskatīja par neizbēgamību, par likteni. «Māmiņa teica, ka tā esot katrā ģimenē, ka mēs tik un tā nesaderot un reiz izšķiršoties.»

KAD ABI LAULĀTIE SAGADĀS PASĪVI, NEENERĢISKI

Pēc iepazīšanās un arī laulības dzīves sākumā tāda rakstura cilvēki var justies laimīgi. Vientuļš, izolēts indivīds, kas nav spējis sabiedrībā izveidot tuvākas attiecības, pārmērīgi kautrīgs un bikls, kam nav draugu, beidzot ir atradis kādu, kas viņu saprot, ar ko var pavadīt brīvos brīžus, kam viņš patīk, ar ko var nostāties pret «naidīgo sabiedrību». Vēlāk tomēr bieži vien tādi laulātie piedzīvo vilšanos. Izrādās, ka katrs no laulātajiem, kā vīrs, tā sieva, tomēr gaidījis, ka draugs tam palīdzēs tur, kur pats netiek gala, ka izraus to no vientulības, ka sekmēs tā panākumus dzīve, ka, piemēram, palīdzēs labāk iekārtoties darbā, ka palīdzēs ar apkārtējiem izveidot labākas attiecības. Bet draugs to neprot gluži tāpat, kā to neprot viņš pats. Viņi klusējot vai arī atklāti viens uz otru dusmojas. Viena cilvēka vietā nu nošķirti izrādās divi. Viņi nespēj viens otram atvietot visu pasauli. Reizēm jautājam, kā tad īsti radusies šāda tuvināšanās, kā izveidojusies šāda ģimene. Kāpēc viņi nav izraudzījušies enerģiskāku, patstāvīgāku dzīvesbiedru? Nereti viņi to izskaidro paši: «Neuzdrošinājos tuvoties tādam, kas ir citāds nekā es, baidījos, ka atraidīs.» Bieži vien šādi indivīdi sastopas un iepazīstas kaut kur kūrortā, sanatorijā, ārstējot neirotiskus traucējumus. Pārmērīgs kautrīgums, biklums, bailes, nespēja izveidot normālas sabiedriskas attiecības jau paši par sevi ir neirotiski traucējumi. Nelielā izpausmē šīs īpašības piemīt daudziem cilvēkiem, un to nevar uzskatīt par neirozi, bet, ja tās ir tik izteiktas, ka traucē dzīvot, laupa dzīvesprieku, tām nepieciešama psihiatriska ārstēšana. Reizēm paziņas, radinieki paši saved kopā šādus divus cilvēkus, domādami, ka tādējādi izārstēs to neirozes. Bet, tāpat kā citos gadījumos, tā arī šajā laulības nevar aizstāt ārstniecības iestādi.

parmeriga piemērošanas nav vēlama

Laulāto savstarpējā piemērošanās, kāda nepieciešama ilgākai kopdzīvei, reizēm var sasniegt tādu pakāpi, ka, gluži otrādi, sāk apdraudēt normālas attiecības, it sevišķi tad, ja viens no dzīvesbiedriem pielāgojas pārāk nesaprātīgām prasībām. Šāda pārmērīga izdabāšana raksturīgāka sievietēm, taču izņēmums nav arī vīrieši. Tas, acīm redzot, atbilst pašreizējai sievietes sabiedriskā stāvokļa attīstības pakāpei. Piemēram, vīrs neuzticas cilvēkiem, ir viegli uzbudināms, viņš radis visu skatīt tumšākās krāsās, nekā tas ir patiesībā; pārnācis mājās, tas redzētā iespaidus attēlo izkropļotā veidā, savas ikdienas gaitas sievai apraksta tā, it kā visa pasaule būtu pret viņu, darbabiedru nenozīmīgās piebildes vai izturēšanos iztēlo kā ienaida izpausmi, vienmēr jūtas vajāts, it kā citi viņam sagādātu vienīgi nepatikšanas. Sievas nostāja pret šādu vīra izturēšanos var būt dažāda. Ja viņai ir patstāvīgāks, noteiktāks raksturs, tad tā pārāk nopietni neuzņems vīra pārmērīgās bažas, drīzāk gan ar savu draudzīgo un laipno izturēšanos palīdzēs viņam atrast draugus, palīdzēs izveidot labākas attiecības ar cilvēkiem un tādējādi vīra raksturā izlīdzinās nevēlamo neuzticēšanos un mūžīgās aizdomas. Reizēm tomēr sieva ir pārāk atkarīga no vīra, pārmērīgi viņam visā piemērojas, it sevišķi tad, ja nestrādā. Tā no dzīvesbiedra pārņem neuzticēšanos cilvēkiem, reizē ar viņu sanīstas ar paziņām, palīdz izolēt ģimeni no sabiedrības, atsvešinās no tās, un tā nu vīra nedrošība un bažas arvien pieaug. Par laimi, dažu ērmotu vīru un sievu laulātais draugs tos neņem pārāk nopietni, nepiemērojas to pārspīlējumiem, bet, gluži otrādi, ar savu patstāvīgumu, neatkarību un veselīgo optimismu palīdz saglabāt normālas, draudzīgas attiecības ar cilvēkiem.

Līdzīga nelabvēlīga situācija ģimenē var rasties tad, ja sieva pretēji savai pārliecībai un tieksmēm cenšas pārmērīgi iztapt vīram un atstāj novārtā savas intereses, savas ieceres, darbu. Viņa kļūst par mājsaimnieci, viņai ir tik daudz bērnu, cik iegribas vīram. Sieva pilnīgi nomokās ar ģimenes praktiskajām rūpēm, biežo grūtniecību, dzemdībām, tai vairs nevar būt ar vīru kopēju interešu un rūpju par darbu. Ģimenes situācija kļūst vēl sarežģītāka finansiālo apsvērumu dēļ. «Es esmu vīrietis, man jāuztur sieva un bērni,» vīzdegunīgi paziņo vīrs. Aizspriedums, ka vīrišķība mūsu dienās nozīmē vienam uzturēt sievu un ģimeni, saglabājies daudzu vīriešu apziņā līdz pat šim laikam un bieži ir nesaskaņā ar viņu vispārējo pārliecību vai vismaz ar viņu atklāti izteiktajām domām. Šādas pārliecības pamatā ir veclaicīgi uzskati, ko tie uzsūkusi bērnībā, citos sabiedriskos apstākļos. Te mēs nedomājam tās laimīgās ģimenes, kurās abi laulātie vēlas daudz bērnu, abi prot tiem veltīt mīlestību un kurās sievas palikšana vairākus gadus mājsaimniecībā ir abpusēji atzīts saprātīgs lēmums. Te analizējam tādu gadījumu, kad «sieva mājsaimniece un daudz bērnu» vīram liekas kaut kāds personīga prestiža jautājums. Pie tam tāds vīrs visas rūpes par bērniem uzveļ sievai, kopā ar bērniem pavadīto laiku uzskata par nepatīkamu pienākumu, sūdzas, ka tam mājās neesot miera, jūtas aizvainots, ka nevar iegādāties automašīnu vai braukt uz ārzemēm tik drīz kā viņa kolēģis, kuram bērnu nav. Sieva ir neapmierināta ar vienveidīgo dzīvi mājsaimniecībā, ir pārpūlējusies, allaž norūpējusies, laulāto starpā rodas arvien lielākas nesaskaņas, nesaprašanās un pat antipātijas.

ARVIEN BŪT APBRĪNOTĀM UN APLIDOTĀM

Daži cilvēki, gan vīrieši, gan sievietes, pārvērtē mīlestības nozīmi savā dzīvē. Izraisīt vīrietī (vai sievietē) erotisku interesi ir viņu galvenā vēlēšanās. Pretējā dzimuma pārstāvju apbrīna, simpātijas viņiem ir galvenais vai vienīgais personīgās vērtības sajūtas un vispārīgā garīgā līdzsvara avots. Viņi par savu vērtīgumu vēlas saņemt apliecinājumu arvien no jaunām personām, grib piedzīvot arvien jaunus panākumus mīlestībā. Ikvienā situācijā, ja tuvumā ir kāda pretējā dzimuma persona, šis vīrietis (vai sieviete) atklāti cenšas tajā izraisīt interesi, apbrīnu, simpātijas. Bieži vien viņš nokļūst sarežģītā situācijā, iemīlas vienlaikus vairākās vai panāk, ka vairāki iemīlas viņā vai vismaz izrāda par viņu erotisku interesi. Vairāku vīriešu (vai sieviešu) sacensība par viņu simpātijām ir īpatnēji patīkama savas vērtības apzināšanās. Viņi pārmērīgi cenšas izraisīt erotisku interesi pretēja dzimuma personās. Šī interese, protams, nebūt neliecina par viņu īsto vērtību, tomēr tā viņiem liekas pietiekami augsts tās apliecinājums. Citam vīrietim vai sievietei viņu vietā un viņu situācijā pat prātā neienāktu ar tādiem paņēmieniem interesēties par pretēja dzimuma cilvēkiem sabiedrībā, darbā, mācību iestādē, bet šiem erotiski noskaņotajiem cilvēkiem tas ir galvenais dzīves saturs. Pie tam daudzi šī tipa vīrieši un sievietes pat neapzinās savas izturēšanās vienpusīgumu. Ja tie iekļūst kādās nepatikšanās, tad vaino likteni, gadījumu. Šī tipa sievietes parasti sabiedrībā uzturas vīriešu tuvumā, runā tikai ar vīriešiem, it kā sievietes savā apkārtnē pat nemanītu. Viņas glaimo vīriešu pašapziņai, labprāt izmanto viņu palīdzību un atbalstu, vīriešu priekšā izliekas nespēcīgas, nepatstāvīgas. Par sievietēm, kas šādi izturas, parasti rodas iespaids, ka viņas viegli seksuāli iekarojamas, bet patiesībā bieži vien tā nav. Tikai neliela daļa sieviešu šādos ātras un īslaicīgas pazīšanās gadījumos atļaujas intīmus sakarus, bet jau pēdējā brīdī kaut kādi izvairās. Bez sabiedriskiem apsvērumiem un bažārn par savu reputāciju te, acīm redzot, svarīga nozīme ir tam, ka šīs sievietes pat neilgojas pēc izteiktām seksuālām izpausmēm. Bieži vien viņas pat nav spējīgas izjust pilnīgu dzimumapmierinājumu, vīriešu interese par viņām šīm sievietēm nozīmē daudz vairāk. Tāpēc viņas cenšas šādu situāciju radīt un pārdzīvot arvien no jauna.

Šāda tipa vīrieši spēj sievietes viegli pārliecināt, ka tikai viņas vīrietim ir tīkamas. Tie atbalsta sievietes dažādas reformisma tieksmes. Sievietes viņu sabiedrībā uz laiku jūtas kā vīriešu sargātājas, kuras viņu atbrīvojušas no mūžīgās ideālas partneres meklēšanas un uzvedušas uz «īstā ceļa». Šī tipa vīrieši sievietēs bieži izraisa kaut ko līdzīgu mātes jūtām.

Tādējādi pa daļai veidojas vīriešu donžuānisms. Protams, šis jautājums ir sarežģītāks un neietilpst mūsu darba ietvaros.

Bieži noskaidrojas, ka šī tipa cilvēkiem bērnībā nav bijuši normāli apstākļi, tie auguši bez tēva vai mātes. Bērns audzis bez pietiekamas mīlestības vai juties vecāku atstumts jaunāko māsu vai brāļu dēļ.

NEPRASME DALĪTIES MĪLESTĪBĀ

Šī tipa vīriešus audzinājušas atraitnes, šķirtenes, pārmērīgi un vienpusīgi aprūpēdamas viņus. Bērna dzīve tēva pienākumus nav uzņēmies ne vectēvs, ne tēvocis, ne arī mātes vēlākais draugs. Taču tāds dēls var izaugt arī ģimenē, kur ir abi vecāki, bet māte, dažādu iemeslu dēļ būdama laulības dzīvē neapmierināta, vienpusīgi pakļauj bērnu savai ietekmei. Dēls nostājas viņas pusē, reizēm kļūst pat sabiedrotais cīņā pret tēvu. Bērnība māte pārmērīgi rūpējas par zēnu, tāpēc tas atšķiras no citiem bērniem gan ar apģērbu, gan ar pārmērīgu tīrību, neiekļaujas parastajā zēnu sabiedrība. Šie vīrieši bieži vien' ilgi neapprecas, kopš bērnības ir pieraduši pie mātes gādības un mīlestības. Matēs attaisno visas viņu kļūdas, pārspīlētā veidā viņiem piemērojas. Šādiem vīriešiem nav nācies dalīties ar kādu citu mīlestībā un gādībā, kā arī uzklausīt citu kritiku _ un pamācības, ģimenē viņiem nevienam nav bijis jāpiemērojas. Kad tāds vīrietis tomēr reiz apprecas — bieži vien tikai pēc mātes nāves, — viņš parasti izraugās sievu, kura ir tikpat gādīga, kāda bijusi viņa mate.

Taču sieva visu laiku nevar tā aprūpēt vīru. Viņa to vairs nevar iespēt, piemēram, pirmās grūtniecības laikā vai pēc bērna piedzimšanas. Vīrs smagi pārdzīvo, ka sieva vairs neveltī viņam tik daudz uzmanības. Viņa doma par gaidāmo bērnu, it sevišķi pirms dzemdībām, reizēm ir pārāk nobažījusies par savu veselību, tas biedē arī vīru, kuram iestājas pat depresija. Bieži vien grūtniece viņu aprūpē līdz pat pēdējam brīdim, bet, kad sieva ir dzemdību namā, viņš meklē palīdzību pie ārsta, sūdzas par sāpēm sirds apvidū vai līdzīgām kaitēm, kas radušās uz nervu pamata; īstenībā tie ir psihiski pārdzīvojumi, ko izraisījusi galvenokārt baiļu sajūta. Šāds vīrietis bērnībā pieradis saņemt no citiem daudz vairāk mīlestības nekā dot pretim. Pārmaiņas ģimene, kad sieva, kas līdz šim rūpējusies tikai par viņu, galveno uzmanību veltī bērnam, kas ģimenē nu ir pirmajā vietā, vīrā rada nedrošības sajūtu, pat dažādus neirotiskus traucējumus. Vīrs pēkšņi jūtas nespējīgs pildīt tēva pienākumus, bažījas, ka nevarēs būt sievai atbalsts, reizēm sāk pat šaubīties, vai spēs uzturēt ģimeni, kaut gan parasti viņš nav vienīgais pelnītājs.

Līdzīgus sarežģījumus reizēm pēc bērna piedzimšanas pārdzīvo arī sievietes, it sevišķi tad, ja vīrs un pārējie ģimenes locekļi, piemēram, pašas māte vai vīramāte, par daudz uzmanības veltī bērnam, bet maz palīdz jaunajai mātei. Daudzas sievietes pēc pirmā bērna piedzimšanas ļoti ilgojas pēc vīra, matēs un citu ģimenes locekļu mīlestības, gādības un atbalsta, tikai ar viņu palīdzību spēj pašaizliedzīgi rūpēties par bērnu. Ja ' papētījām šādu sieviešu dzīvi, bieži noskaidrojas, ka bērnībā viņām licies, ka māte vai tēvs viņas pietiekami nemīl, īpaši tai laika, kad ģimene piedzimis nākamais bērns. Bieži vien viņas jutušas atstumtas. Liekas, šīs atmiņas atdzimst īpatnēja pārmērīgā jūtīgumā.

PAR «NESIEVIŠĶIGAM» SIEVIETĒM

Priekšstati par vīrišķīgu vai sievišķīgu izturēšanos sabiedrībā laika gaitā mainās. Ievērojamas pārmaiņas radušās sociālistiskajā sabiedrībā. Daļēji par to runājām jau trešajā nodaļā. Mūsu sabiedrības viedoklis par sievietes uzdevumiem, piemēram, atšķiras no tiem uzskatiem, kādi izteikti Rietumu socioloģiskajā un psiholoģiskajā literatūrā. Tur par sievietes uzdevumu lielākoties vienpusīgi uzskata mājsaimniecību un rūpes par bērniem, kaut gan arī Rietumos liels skaits sieviešu strādā algotu darbu un aktīvi piedalās sabiedriskajā dzīvē. Mūsu sociālistiskas sabiedrības apstākļos sievietei piemērotu pienākumu diapazons ir daudz plašāks, sākot ar mājsaimniecību un bērnu audzināšanu un beidzot ar visdažādākajiem pienākumiem tādās profesijās, ko agrāk uzskatīja vīriešiem piemērotas. Pie tam valsts ar likumdošanu un dažādu speciālu iestāžu palīdzību gādā, lai atvieglotu sievietes — mātes un mājsaimnieces pienākumus un dotu iespēju sievietēm strādāt. Protams, mūsu apstākļi vēl prasa no sievietes daudz izdomas, enerģijas, sasprindzinājuma, pat pārmērīgu piepūli, ja tā grib bez darba un sabiedriskajām interesēm un funkcijām būt arī sieva un māte. Dažas sievietes tomēr neapmierinās ne

ar vienu no mūsu sabiedrības plašā sievietes pienākumu diapazona. Tās neapmierina parastā iepazīšanās, laulības un ģimenes dzīve, bet, no otras puses, tās arī nespēj radīt citu personīgās dzīves formu, bieži vien ir vientuļas un smagi pārdzīvo to, ka viņām nav bērnu. Viņu vēršanās pret parasto sievietes lomu ir visai savdabīga. Savā darba vietā tās bieži nostājas pret vīriešiem, vai nu pamatoti, vai nepamatoti uzskata, ka tiem ir lielākas priekšrocības darba izvēlē un to novērtēšanā. Viņas smagi pārdzīvo sievietes nevienlīdzības paliekas, bet parasti neredz vai negrib redzēt sakarību starp sievietes stāvokli un visas sabiedrības attīstību, nevēlas vai arī tām nav pietiekami daudz pacietības, lai ar savu tiešo vai sabiedrisko darbību sievietes dzīvi uzlabotu.

Jaunas meitenes bieži paziņo, ka nekad neprecēsies un ka par ģimeni un bērniem tās nemaz nedomā. Tā kādu laiku domā daudzas jaunietes; šie meiteņu uzskati mainās, kad viņas vispusīgi attīstās un garīgi nobriest. Taču daudzas, kuras nespēj samierināties ar sava laika sievietes pienākumiem, no šādiem uzskatiem neatkāpjas arī vēlāk, bieži vien visu mūžu,

Dažas šī tipa sievietes atklāti nostājas pret laulībām, ir pesimistiski noskaņotas pret mīlestību, netic divu cilvēku labām attiecībām ilgākam laikam. Bieži vien viņas ilgi paliek neprecējušās un apprecas tikai vēlāk, nereti aiz bailēm no vientulības, pēkšņi, nepārdomāti saista savu dzīvi ar vīriešiem, kas viņas lāgā nesaprot un kas viņām nav piemēroti. Kad vēlāk šāda laulība izirst, viņas to atkal uzskata par pierādījumu, cik pamatota bijusi viņu neticība laulības dzīvei.

Dažas sievietes, kas nespēj samierināties ar savu vietu dzīvē, kaut gan atklāti pret laulībām neizsakās, tomēr paliek vienas, neapprecas un savu vientulību izskaidro ar ārējiem iemesliem: attiecīga vecuma piemērotu vīriešu trūkumu, «neveiksmi», «likteni». Sāda tipa sievietes pieminējām trešajā nodaļā, stāstot par Helēnu un Mariju. Šādas sievietes visai dīvaini atbaida sev piemērotos vīriešus un tādējādi nenodibina normālas attiecības. Daudzu šādu sieviešu raksturu analīzei, kurām ir nosliece uz vientuļu un pie tam neapmierinātu dzīvi, nepieciešams plašāks pētījums, un tas_ neiekļaujas šīs grāmatas ietvaros. Šeit nedaudz parunāsim par tām, kurām nākas ārstēt neirotiskus sarežģījumus, kad tās vīlušās mīlestībā vai laulības attiecībās. Noskaidrojas, ka viņu vecāku laulības dzīve bieži vien bijusi neapmierinoša vai arī vecāki ir šķīrušies, tādējādi bērnībā viņas par laulību ieguvušas nepareizu priekšstatu. Bieži vien bērnībā tās vērojušas savas mātes izkropļoto dzīvi, tā radusies pārliecība, ka sieviete laulībā vienmēr ir upuris, ka tai jebkuros apstākļos ir smagāks liktenis nekā vīrietim. Tāda sievietes loma, kādu viņām bija iespēja redzēt savas mātes ģimenē, protams, nav pievilcīga. Viņas par saviem dzīvesbiedriem cenšas izraudzīties savādniekus un tādējādi izvairīties no «ikdienišķām attiecībām», «parastām laulībām». Viņas, piemēram, iemīlas divdesmit trīsdesmit gadus vecākos vīriešos, bet, ja pašas jau ir pavecas, tad meklē daudz jaunākus vai arī meklē vīriešus ar neparastu specialitāti un īpatnēju dzīves veidu. Viņas iepazīstas ar precētiem vīriem, kuriem ir ģimene un kuri nedomā viņu dēļ ģimeni pamest. Reizēm tās pievelk piedzīvojumu meklētāji, avantūristi vai alkoholiķi. Attiecībās ar alkoholiķiem tās labprāt uzņemas to labotāju cēlo lomu, jūtas sabiedriski vērtīgākas par nomaldījušos vai neatzīto vīru. Bet alkoholiķi parasti ilgi necieš viņu uzkundzēšanos un drīz vien pamet viņas. Par piemērota vecuma, vienas specialitātes un uzskatu vīriešiem no viņu pašu aprindām šīs sievietes īpaši neinteresējas, atrunājoties, ka tādi vīrieši esot parasti, neinteresanti. Parastos savas sabiedrības vīriešus viņas atbaida ar asu izturēšanos, ironizēšanu, it kā uzsvērdamas, cik viņas pašas ir pārākas par šiem «aprobežotajiem vīriešiem».

Reizēm viņas izvairās no laulības un ģimenes ar mazāk uzkrītošu, toties iespaidīgāku paņēmienu: piemēram, apprecas, bet iestājas darbā citā vietā, nevis tur, kur dzīvo un strādā vīrs,, necenšas mainīt darba vietu, arī vīru neaicina pārcelties pie viņas. Ja tai ir bērns, dzīvo viena ar to kopā, nomokās ar tā aprūpēšanu, tomēr galvenais, ka bērns ir pie viņas. Audzina to pārmērīgā gādībā un pārspīlētā garīgā atkarībā. Viņa spēj būt māte tikai tad, ja bērns ir pilnīgi viņas ziņā. Apprecējušās dažas šī tipa sievietes arī laulības dzīvē uztur erotiskus un seksuālus sakarus ar citiem vīriešiem, turklāt nevis īstas mīlestības vai nepieciešamības dēļ, bet drīzāk gan lai parādītu savu neatkarību, oriģinalitāti, protestu pret parasto laulības dzīves veidu.

mīlestība, laulība un dzimumdzīve

Par neapmierinātību un nesaderību dzimumdzīvē bieži vien sūdzas tie, kas šķiras. Sabiedrībā reizēm valda kļūdains uzskats, it kā nesaskaņas dzimumdzīvē ir galvenais neapmierinātas laulības dzīves cēlonis. Bet, ja šie pāri tomēr sīkāk paanalizē savas šķiršanās motīvus, lielākoties noskaidrojas, ka viņu nesaderība dzimumdzīvē izveidojusies tikai vēlākā laikā, tad, kad tie jau bija savstarpēji garīgi atsvešinājušies, kad vairs viens otru tā nemīlēja kā agrāk. Tad bieži vien viņi atceras, ka sieva kļuvusi vienaldzīga pret dzimumdzīvi kopš tā brīža, kad vīrs ilgāku laiku strādājis talu prom no ģimenes. Sieva smagi pārdzīvojusi vientulību, jutusies pārpūlējusies rūpēs par bērniem un sākusi turēt vīru aizdomās par neuzticību. Cita sieviete atceras, ka pagurumu dzimumdzīvē sākusi nojaust apmēram taja laikā, kad vīrs atzinies sakaros ar citu sievieti. Viņa

tam piedevusi, runājusi par šo atgadījumu ar viru pavisam mierīgi, bet iekšēji ar tā neuzticību nav spējusi samierināties. Kopīgā laulāto sarunā ar ārstu, analizējot visu laulības dzīvē radušos situāciju, noskaidrojās, ka vira potences traucējumi sākušies īsi pēc tam, kad ģimene sākusi dzīvot kopā ar sievasmāti. Tā jau pašā sākumā nav bijusi ar znotu apmierināta, jo iecerējusi savai meitai labāku «partiju». Kaut gan dzīvoklis bijis pietiekami plašs un laulātie intīmajos brīžos varējuši justies pietiekami netraucēti, tomēr virs mājās kļuvis nedrošs. Pastāvīgi baidījies, ka sievasmāte viņam izteiks kādas kritiskas piezīmes, pamācības vai atgādinājumus, ar kuriem tā tiešām neskopojās. Viņš zaudējis ari sievas atbalstu, jo tā centusies stāvēt nomaļus un neaizkaitināt ne māti, ne viru. Izrādījās, ka potences traucējumi bija radušies vira vispārējā iekšējā saspīlējuma, nedrošības un neapmierinātības dēļ. Stāvoklis krasi mainījās pēc nedaudzām kopīgām laulāto pārrunām ar ārstu, kurās tika izanalizēta jaunā ģimenes situācija, kas radusies līdz ar sievasmātes ierašanos, un tad, kad sieva saprata, ka viņai noteiktāk jānostājas vira pusē un viņš jāatbalsta. Tas nenozīmē, ka sievasmātei tūliņ vajadzētu no ģimenes pazust vai ka no šī laika virs būtu bez kļūdām un viņam nedrīkstētu pārmest, ka dubļainos zābakos staigā pa grīdsegu. Runa ir par to, lai laulātie prastu šādus atgadījumus izšķirt tikai savā starpā un lai sievasmāte lieki znotu nekritizētu.

Laulātie, kam nav saskaņas dzimumdzīvē, parasti vispirms meklē cēloņus kādā fiziskā kaitē, griežas pie sieviešu ārsta vai seksuologa. Konsultēties ar ārstu ir noderīgi, jo nepieciešams, lai tas novērstu varbūtēju fizisku traucējumu, kaut ari tā esamība būtu maz ticama. Bet viņiem nevajadzētu būt pārsteigtiem, ja ārsts pateiktu, ka tie ir fiziski veseli un ka viņu sarežģījumiem dzimumattiecībās ir psihiski cēloņi, vai ja sarežģītākos gadījumos ieteiktu griezties psihiatriskajā dispanserā.

Absolūtais vairums cilvēku, kuriem ir sarežģījumi dzimumdzīvē, potences traucējumi, sēklas priekšlaicīga izšļākšanās, dažādas sāpīgas sajūtas dzimumakta laikā, ir fiziski veseli, normāli, ar normālām dzimumdziedzeru funkcijām. Viņu dzimumdzīves nesaskaņas vai neapmierinātība nav radusies dzimumorgānu vai iekšējās sekrēcijas dziedzeru vājuma, nepilnību vai slimības dēļ, bet gan psihisko kairinājumu un tiešās dzimumorgānu funkcijas nesaskaņotības dēļ.

Dzimumdzīvi sarežģītā veidā iespaido cilvēka domāšana, audzināšana, uzskati un attiecības ar dzīvesbiedru. Ja sakām, ka tie ir svarīgi garīgi motīvi, tad nedrīkstam to iedomāties vienkāršoti, kā kaut kādas cilvēka «iedomas», ko gluži vienkārši ar savu gribu var izmainīt vai «aizliegt». Viss mūsu organisms, visi orgāni un audi ir pakļauti nervu sistēmai un tās augstākajam orgānam — galvas smadzeņu garozai, kas padara iespējamu mūsu garīgo dzīvi. Bet nervu sistēmas ietekme uz daudziem orgāniem izpaužas automātiski, noris tā, ka mēs to nevaram grozīt pēc savas vēlēšanās. Kaut ko «uzdot» varam tikai dažiem orgāniem. Piemēram, skeleta muskulatūrai, ekstremitāšu un mugurkaulāja muskuļiem. Varam precīzi «pavēlēt» rokai, lai tā paceltos un satvertu noteiktu priekšmetu, kājām, lai tās mūs uz noteiktu vietu aiznestu, bet nevaram tik tieši «pavēlēt», piemēram, kuņģa muskulatūrai, kā tai būtu jāfunkcionē, asinsvadu muskulatūrai, lai tā paplašinātu vai sašaurinātu asinsvadus, sirdij, lai tā pukstētu lēnāk vai ātrāk. Bet pie tam katrs no pieredzes zinām, ka izbailēs pēkšņas sirds muskuļu saraušanās rezultātā mums var «iedurt sirdi», ka dažam «iekšā kaut kas sagriežas», redzot nepatīkamu skatu, ka, ar bailēm gaidot eksāmenu, zarnu pastiprinātas peristaltikas dēļ kādam var rasties caureja. Tādi orgāni, kurus gan ietekmē dažādi pārdzīvojumi, bet kuriem nevaram tieši «pavēlēt», ir ari dzimumorgāni. Kad esam garīgi līdzsvaroti, mierīgi, labā noskaņojumā, mūsu asinsvadi, kuņģis, zarnas, sirds strādā labi un tā, ka mēs pat nemanām to esamību. Līdzīgi netraucēti un normāli norit ari mūsu dzimumdzīve. Bet, kad neesam garīgi līdzsvaroti, kad pārdzīvojam bailes, saspīlējumu, nepatīkamas gaidas, ja esam sarūgtināti kādu ilgāku nesaskaņu dēļ, tas var izpausties atsevišķu orgānu dažādās traucējošās parādībās un izmaiņās. Līdzīgā veidā garīga saspīlējuma dēļ var rasties nesaskaņas dzimumorgānu darbībā. Piemēram, vīrietim var rasties dzimumorgāna darbības traucējumi, sievietei var būt nepareiza iegurņa muskuļu grupu savilkšanās un citi sarežģījumi, kas kavē dzimumakta norisi un nerada dzimumapmierinājumu. Cilvēki reizēm atklāti pasaka: «Es zinu, ka mūsu laulības dzīvē viss nav īsti kārtībā, mēs ne visai labi saprotamies, bet es ar to esmu samierinājusies, tas mani netraucē, kāpēc gan vajadzētu rasties tādiem sarežģījumiem?» Un cenšas pats sev «pavēlēt», lai šo traucējumu nebūtu. Bet ar to vien šajā gadījumā parasti nepietiek. Bieži vien nepieciešams sīki izanalizēt visus apstākļus, kas rada traucējumus savstarpējās garīgajās attiecībās, un tos novērst, lai panāktu tādu garīgu atmosfēru un līdzsvaru, kad dzimumdzīve atkal abiem laulātajiem noritētu normāli. Te nepieciešama abu laulāto līdzdalība, ko dzīvesbiedri parasti pareizi nenovērtē. Tā, piemēram, vīrs stāsta: «Sieva sūdzas, ka kopš noteikta laika dzimumakts tai nesagādājot apmierinājumu. Sūtīju, viņu pie sieviešu ārsta, lai izraksta kādas injekcijas, bet liekas, ka neviens viņu nevar īsti izārstēt.» Vīrs pēc tam ir ļoti pārsteigts, ja ārsts arī viņu izsauc uz pārrunām, neārstē sievu vien, bet izanalizē kopīgi ar vīru dažādus viņu laulības dzīves jautājumus. Piemēram, aizrāda vīram, ka nepieciešams strādājošai sievai palīdzēt mājsaimniecībā un bērnu audzināšanā, ja tas grib, lai sieva nebūtu pārāk nogurusi un izrādītu interesi par viņa tuvību. Tāpat arī dažas sievas nepareizi uzskata, ka atsevišķos vīra potences traucējumu gadījumos vainojams tikai viņš, bet pašu izturēšanās nav svarīga. Pie tam bieži atklājas, ka potences traucējumus izraisījis sarežģīts process, kurā laulātie atsvešinājušies un to starpā radies saspīlējums. Sākas ar to, ka virs mājas dzīvē izturas augstprātīgi, nenovērtē sievas darbu, ir pārspīlēti kritisks un sīkumains. Tad arī sieva sāk pārmērīgi kritiski izturēties pret vīra izskatu, stāju, korpulenci, izsaka ironiskas piezīmes par vina vīriškīgumu un tamlīdzīgi. Tāds abpusējs kareivīgs noskaņojums var padarīt vīru nedrošu, bailīgu intīmajās attiecībās, un drīz vien var rasties potences traucējumi. Bet pie tam vaina meklējama tieši abu savstarpējā izturēšanās veidā, kura nozīmīgumu tie pat neaptver. Viņi beigu beigās apzinās, ka savstarpējās seksuālās attiecības ir traucētas, bet nesaprot, ka paši tās sekmējuši.

Arī jaunlaulāto attiecībās dažādi savstarpēji konflikti rada dzimumapmierinājuma novirzes vai potences traucējumus. Arī viņi bieži vien izskaidrojumu meklē drīzāk fiziskos traucējumos vai slimībās un nespēj paši izanalizēt, kas viņu attiecībās nesaskan.

Mūsu laulāto dispanserā ieradās jauns pāris. Divdesmit divus gadus veca studente sūdzējās, ka pēdējā laikā tai ir traucēti «dzimumrefleksi». Pēc mūsu lūguma viņa pastāstīja tuvāk par savām attiecībām. Viņi draudzējušies divus gadus. Mācību gada beigās, tiklīdz līgavainis beigs studijas, nolēmuši precēties. Intīmas attiecības abiem izveidojušās apmēram pirms gada. Pēdējos trijos mēnešos studente vairs neizjūtot dzimumapmierinājumu. Abi apmeklējuši dažas populāras lekcijas par laulības dzīvi. Tajās dzirdēto viņi gan pieminēja, bet paskaidroja, ka tiem esot pavisam kas cits, drīzāk gan kāds «fizioloģisks traucējums», jo viņu mīlestībā un vispārējās attiecībās nekādu sarežģījumu neesot. Turpmākajās sarunās izrādījās, ka pēdējos trijos mēnešos studente bijusi ļoti izklaidīga, kaprīza, bieži vien noskumusi un noraudājusies. Viņas nervozitāti un kaprīzes abi izskaidroja ar viņas dzimumapmierinājuma zudumu.

Uzaicinājām viņus uz dažām laulāto pāru grupas psihoterapeitiskajām pārrunām. Tajās jaunā sieviete sāka sīkāk stāstīt par sevi un savu draugu. Viņa vēlreiz apgalvoja, ka viņu mīlestībā nekādu problēmu neesot. Bet, kad kāda cita sieviete sūdzējās par savu valdonīgo vīru, studente iekarsa un atklāti pateica, ka viņai arī nepatīkot dažas līgavaiņa rakstura īpašības.

Viņš labprāt viens izlemjot jautājumus, kas attiecas uz abiem. Viņš pēc paraduma paziņojot, ka par to neiešot ar viņu diskutēt. Viņš apgalvojot, ka esot dzīvē vairāk pieredzējis un vecāks par līgavu, tāpēc izšķirošais esot viņa uzskats. Vēlāk, kad pārējie šīs laulāto grupiņas biedri jautāja par_ viņu turpmākajiem plāniem, jauniete sāka raudāt. Šajā ziņā starp abiem saderinātajiem pēdējā laikā tiešām radušās nesaskaņas. Puisis uzskata, ka pēc studiju pabeigšanas un apprecēšanās abiem jāpārceļoties uz viņa dzimto pusi, lielāku provinces pilsētu, kur ģimenes mājiņā dzīvo viņa māte, brāli un māsas. Viņam jau esot apsolīta vieta tuvākajā fabrikā. Jaunā sieviete negrib pārcelties pie vīramātes, baidās no kopdzīves ar viņu un pārējiem viņas ģimenes locekļiem, cenšas pierunāt līgavaini grozīt lēmumu, piemēram, ieteic abiem braukt strādāt uz citu vietu. Puisis iebildis, ka citur būšot grūti dabūt dzīvokli, un bez tam viņš uzskata par savu pienākumu dzīvot pie mātes — atraitnes, kas audzina mazākos bērnus. Attiecības ar līgavaiņa māti sarežģījušās pirms četriem mēnešiem kāda īpaša atgadījuma dēļ. Jaunietes vecākiem, kas dzīvo mazpilsētiņā, kāds pastāstījis, ka meitai Prāgā esot pazīšanās, un licis saprast, ka viņa esot «samaitājusies». Jaunietes vecāki ir paveci ļaudis, vienīgā meita tiem piedzimusi pēc piecpadsmit gadu ilgas laulības dzīves. Viņi to audzinājuši lielā gādībā un mīlestībā, ļoti viņai pieķērušies. Jaunā studente teica, ka mājās vecāku lielās mīlestības un interešu pavēnī vienmēr jutusies laimīga. Nekad nav pat nojautusi, ka tās audzināšana būtu bijusi kaut kādā veidā neparasta. Bet viņas līgavainis pastāstīja, ka meitenes mājās valdījusi dīvaina atmosfēra, jo viņa vēl divdesmit gadu vecumā bijusi ļoti naiva, nepieredzējusi, pirms tam absolūti ne ar vienu nav draudzējusies. Par vīrieša un sievietes attiecībām viņai bijis visai neskaidrs priekšstats, viņa, piemēram, nav sapratusi kopmītnes biedreņu parastās divdomības un jokus. Jaunā studente vaļsirdīgi pateica, ka vecāki viņai nekad neko neesot lieguši un ka atbildējuši uz visiem viņas jautājumiem. Liekas, vecāki pratuši neuzkrītošā veidā tā viņu vadīt un pasargāt no praktiskās dzīves iepazīšanas un saskaršanās ar to, ka viņa nemaz nav jutusi vajadzību vecākiem jautāt vai uzzināt kaut ko vairāk, nekā tie paši pastāstījuši. Vecāki bija ļoti nobēdājušies, uzzinot par viņas pazīšanos, īpaši viņus aizskāris tas, ka meita draudzējas ar kādu jaunu cilvēku, ko viņi nepazīst, un ka šī cilvēka dēļ zaudējusi savu «labo reputāciju». Studente pastāstīja, ka viņai pašai neesot tik konservatīvi uzskati, bet vecāki nevarot samierināties ar to, ka meita varējusi pirms kāzām pieļaut intīmas attiecības. Tomēr viņi meitai neko nav pārmetuši un tikšanos nav aizlieguši, bet tikai bijuši sarūgtināti un, acīm redzot, vismaz gaidījuši, ka līgavainis pie viņiem ieradīsies, atvainosies un lūgs meitas roku. Arī meita pati to uzskatījusi par vislabāko atrisinājumu. Līgavainis iebildis. Paziņojis, ka abi ir pieauguši, ka nav nepieciešams savas attiecības pārrunāt ar vecākiem, un pie viņiem nav arī aizbraucis. Bet par visu šo atgadījumu tomēr uzrakstījis savai mātei, kura viņa rīcību uzslavējusi un izteikusi aizdomas, ka jauniete ar savu vecāku apmeklēšanu gribējusi to priekšlaicīgi sev piesaistīt. Jaunietes vecāki vēlāk uzrakstījuši vēstuli līgavaiņa mātei, gribējuši ar viņu iepazīties, bet tā nav pat uzskatījusi par vajadzīgu atbildēt. Starp jaunajiem pamazam veidojies īpatnējs saspīlējums. Studenti mocījuši sirdsapziņas pārmetumi, ka vecāki viņas dēļ cieš, no otras puses, viņa centusies izprast arī līgavaiņa nostāju. Meitene bijusi sarūgtināta par viņa māti, jo vēlāk uzzinājusi, ka māte bijusi pret dēla braukšanu pie viņas vecākiem, kā arī to, ka uz viņas vecāku labi domāto ierosinājumu iepazīties nav pat atbildējusi. Pie tam tuvojās kāzas, vajadzēja pārcelties pie līg avama mātes un dzīvot ar to kopā, un līgavainis paziņojis, ka par šo jautājumu viņš nekādas debates nepieļaus. Jaunajai studentei bija bail atzīties, ka viņu attiecībās viss tomēr nav tik labā kartībā, lai varētu apprecēties. Bet viņa arī nespēja iedomāties, ka varētu ar puisi izšķirties. Ne tikai tāpēc, ka, par spīti visam, vēl joprojām viņu ļoti mīlēja, bet arī tāpēc, ka iedomājās, cik ļoti atkal ciestu vecāki. Viņi vieglāk samierinātos ar domu, ka meitai ar jauno cilvēku ir nopietnas un tuvas attiecības, cerēdami, ka abi drīz vien apprecēsies.

Ko teiktu paziņas mazpilsētiņā, kuri zina par viņu tuvību, ja viņa ar puisi izšķirtos? Pie tam reiz kādā sarunā studente izteicās, ka vecākiem galvenais ir svarīgi, lai viņa būtu laimīga. Ja izrādītos, ka dzimumdzīves nesaderība ir nenovēršama, ka viņu «seksuālie refleksi» gluži vienkārši neharmonē, vecāki drīzāk saprastu un piedotu, ja viņa ar līgavaini izšķirtos.

Sīkāka analīze turpmāko apmeklējumu laikā parādīja, ka jaunās sievietes dzimumapmierinājuma zudums bijis saistīts ar saspīlējumu saderināto starpā. Kā «nervozitātes» izpausmes, tā ari dzimumapmierinājuma zudums bija abu saderināto un viņu vecāku vispārējo attiecību nopietna konflikta sekas. Kopīgajās pārrunās jaunie cilvēki viens par otru izteica daudz kritisku piezīmju, bet viņu mīlestībai tas nāca par labu. Sarežģījumi intīmajās attiecībās pamazām izzuda, bet nesaskaņas izpaudās citādā veidā. Jaunā sieviete sāka kritizēt līgavaiņa pārmērīgo atkarību no mātes un enerģiski iebilda pārcelties uz dzīvi viņa ģimenē. Konflikts, ko pirms tam viņi negribēja atzīt vai ko uzskatīja par mazsvarīgu un kas izpaudās tikai seksuālo attiecību traucējumos, tagad atklājās visā tiešumā. Jaunajam pārim nu vajadzēja to atrisināt.

VAI DZIMUMDZĪVES NEZINĀŠANA IR IZŠĶIROŠAIS?

Mūsu grāmata paredzēta pieaugušiem cilvēkiem. Tās uzdevums nav dot elementāras pamācības par dzimumorgānu anatomiju un fizioloģiju un dzimumdzīves norisi. Tādus padomus lasītāji atradis citos speciālos darbos.

Savā grāmatā izmantojam speciālistu pieredzi, ka lielum lielā daļa neapmierinātības un traucējumu dzimumdzīvē, par ko sūdzas pieauguši cilvēki, nav radusies dzimumdzīves nezināšanas dēļ, bet gan tāpēc, ka dzīvesbiedru savstarpējās garīgajās attiecībās radušās nesaskaņas. Mūsu uzdevums tās noskaidrot.

Ja vīrietis un sieviete intīmajās attiecībās neparāda pietiekami daudz maiguma, atjautības, fantāzijas, ja kļūst vienveidīgi, galvenais iemesls nebūt nav tas, ka viņi neprastu būt piemīlīgi, bet drīzāk gan viņus kaut kas traucē šo piemīlību izrādīt. Galvenokārt tā ir nedrošība savstarpējās garīgajās attiecībās. Viņi viens otram nevar pilnībā uzticēties, nav pārliecināti, ka draugs viņiem atbildēs ar mīlestību, baidās, ka viņus nesapratis, baidās zaudēt savu pašcieņu, baidās «izblamēties». Mīlētāji bieži vien neprot cienīt savstarpēju diskrētumu un izstāsta par saviem intīmajiem brīžiem svešiem ļaudīm darba vietā, vīriešu vai sieviešu sabiedrībā. Viņi bieži no sava partnera intīmajās attiecībās prasa atklātību, bet paši neprot to cienīt. Ja sieva ir atklāta un spēj vīram skaidri likt saprast, kādas viņa maiguma izpausmes tai īpaši patīk, un ja izrāda tieksmi pēc intīmas tuvības, virs to bieži Vien uzņem ar izbrīnu un bažām, viņš iedomājas, ka sieva ir pārāk «pieredzējusi», un viņas bagāto izdomu mīlestības izpausmēs kļūdaini iztulko kā sliktu morāli. Tā ir veclaicīgu uzskatu, mietpilsoniskas morāles palieka, kad sieviete nedrīkstēja izrādīt, ka dzimumdzīve tai ir tīkama. Vīrieši bija paraduši atklāti runāt par seksu tikai ar pērkamām sievietēm, prostitūtām, nevis ar savu sievu vai vispār ar sievieti, ko sabiedrībā cienīja.

Par iemeslu pārmērīgai vienveidībai intīmajās attiecībās var būt ari veco uzskatu paliekas: kas īsti dzimumdzīvē ir normāls un kas ne. Mīlētāji šādu uzskatu ietekmē bieži vien sevi pārāk ierobežo. Tas attiecas uz brīžiem tieši pirms dzimumakta. Katrs pieskāriens, glāsts, skūpsts ir tīkams, ja vien tas otram nenodara fiziskas sāpes vai neizraisa nepatiku. Mīļotā cilvēka katra ķermeņa daļa ir skaista. Mīlētājiem pašiem jāizpētī, kādas mīlestības izpausmes otram ir tīkamas, vai viņu iepriecina glāsts vai skūpsts, mīlētājiem pašiem jāizpētī, jāizstrādā savs intīmo attiecību rituāls. Ari dzimumakta norisē nav nekas tāds, kas pašos pamatos būtu nepieļaujams. Viss, kas izraisa abpusēju dzimumpārdzlvojumu, kas apmierina abus partnerus, ir pareizs, kamēr vien tas abiem ir patīkami, kamēr viens egoistiski necenšas pēc savas baudas, nerēķinoties ar otru, un kamēr partneri nedara viens otram pāri. Pats par sevi saprotams, ka atsevišķos gadījumos, kad dzimumattiecības varētu kaitēt veselībai, piemēram, grūtniecības laikā vai arī pēc dzemdībām, jākonsultējas ar ārstu. Ikvienai intīmo attiecību izpausmei nav jābūt abiem partneriem vienādi patīkamai, daži glāsti sniedz baudījumu pirmām kārtām vīrietim, citi — sievietei, bet visumā jācenšas, lai mīlētāji spētu visus šādus maiguma izpausmes elementus savstarpēji saskaņot un lai tie otram nebūtu nepatīkami.

Bieži vien noteiktu dzimumakta veidu kļūdaini uzskata par pareizu, bet pārējos paņēmienus par nepareiziem. Par normālu uzskata vienīgi pozu, kad dzimumakta laikā sieviete guļ uz muguras, bet vīrietis pavērsies ar seju pret to. Aprobežošanās ar šo vienu dzimumakta veidu nav pamatota ne anatomiski, ne fizioloģiski. Tas ir aizvadīto gadsimtu aizspriedums, kad baznīca iespiedās arī cilvēku personīgajā dzīvē un kad seksuālajās attiecībās kā vienīgo pareizo atzina un atļāva tikai šo pozu. Zemēs, ko kristietība neietekmēja, piemēram, Austrumu zemēs, dzimumdzīves izpausmes ne tuvu nebija tik stingri ierobežotas. Seno indiešu grāmatās, piemēram, «Kamasutrā», kas radusies apmēram pirms 2000 gadiem, un arī vēlāko laiku autoru grāmatās, arī pozā, kad sieviete guļ uz muguras, minēti divpadsmit dažādi paveidi. Tātad arī šo «pamatpozu» var dažādot. Bet mīlētājiem nebūt nav jāaprobežojas ar pozu, kad sieviete guļ uz muguras. Daži dzimumakta veidi, kad sieviete guļ uz sāniem un pagriezusies pret vīru ar seju vai muguru, noteiktos apstākļos (grūtniecības laikā un vispār vienmēr, kad jāņem vērā tās veselības stāvoklis) arī no fizioloģiskā viedokļa ir ieteicamāki. Seno indiešu pamācības ieteic trīs pozas uz sāniem. Protams, mīlētājiem nav jāaprobežojas tikai ar guļus stāvokli. Seno indiešu raksti piemin desmit dzimumakta pozas sēžot, trīs — stāvot, divas, sievietei guļot uz vēdera, trīs — vīrietim guļot uz muguras. Mīlētāji, kas nav lieku aizliegumu iespaidā, protams, var izmēģināt vairākas seno indiešu rakstos minētās pozas. Bet vislabāk savu mīlestības rituālu pašiem sastādīt un pārdzīvot.

NEPĀRSPĪLĒT PIRMĀS NEVEIKSMES

Jaunie pāri reizēm aizmirst, ka cilvēku intīmās attiecības nav vienkārša instinktīva funkcija, ko katrs spēj pārdzīvot, līdzko sāk dzimumdzīvi. Cilvēku seksuālās attiecības izveidojušās simtiem tūkstošiem gadu ilgā, sarežģītā procesā, cilvēks izveidojies par būtni ar augsti attīstītu garīgo dzīvi. No vienkāršas vairošanās funkcijas cilvēka dzimumattiecības izveidojušās par sarežģītu jūtu dzīves sastāvdaļu attiecībās ar pretējā dzimuma indivīdu. Tātad ir dabiski, ka jaunais cilvēks tikai ar personīgo pieredzi nonāk pie tāda dzimumdzīves veida, kas to vislabāk apmierina. Šādas «izmēģināšanas» un «mācīšanās» sākumā var rasties dažādas sīkas nepatīkamas sajūtas vai traucējumi, kas tomēr nebūt nav vājuma vai mazvērtības pazīme, kā to cilvēki nepareizi uztver, un no tiem nav jāizdara pesimistiski secinājumi. Tā ļoti daudzas jaunas sievietes dzimumdzīves sākumā neizjūt pietiekamu apmierinājumu, reizēm tām ir nepatīkami pārdzīvojumi un pirmie mēģinājumi drīzāk gan sagādā vilšanos. Tikai ilgākās attiecībās, sava drauga maigās un saudzīgās izturēšanās iedrošinātas, tās mācās pārdzīvot dzimumapmierinājumu. Nepieredzējuši dzīvesbiedri pārāk burtiski un dogmatiski uztver dažādas līknes, ar kurām speciālajā literatūrā attēlo sievietes un vīrieša dzimumapmierinājuma kāpinājumu. Un viņi, ja viss neatbilst shēmai, ir gatavi paši sevi vai partneri uzskatīt par nenormāliem vai savstarpēji nesaderīgiem. Dzimumapmierinājuma spējas dažām sievietēm (dati svārstās starp 20 — 25%) nav tik izteiktas un līdz ar dzimumdzīves sākumu nav tā izveidojušās kā vīriešiem. Tā ir sarežģīta problēma, kuras atrisināšanai mūsu rīcībā nav pilnīgu datu. Dzimumapmierinājuma spēja sievietēm atkarīga jau no audzināšanas bērnībā vecāku ģimenē. To nelabvēlīgi ietekmē nelaimīga vai izjukusi vecāku laulības dzīve, pārāk barga audzināšana, kas meitenei izveidojusi nepareizu priekšstatu par dzimumdzīvi kā par kaut ko sliktu vai grēcīgu. Pieaugušu sievieti nelabvēlīgi ietekmē nedrošība garīgajās attiecībās ar partneri, bailes no grūtniecības, partnera egoisms un nesaudzlba. Laulības dzīvē sievietēm vērojamas dzimumapmierinājuma svārstības atkarībā no tā, kā izveidojušās vispārējās garīgās attiecības ar viru. Nav pareizi sievietei nepietiekamu dzimumapmierinājumu uzskatīt par kaut ko ilgstoši nemainīgu, bet vienmēr jāmeklē iespējas uzlabot laulāto savstarpējās attiecības. Reizēm tas nav viegli: jākonsultējas ar ārstu, vispirms ar ginekologu, lai tas novērstu iespējamos, kaut gan maz ticamos fiziskos traucējumus, bet pēc tam ar psihiatru.

MĪLESTĪBA VISU NEVAR UZMINĒT

Ir nepieciešams, lai dzīvesbiedri vajadzības gadījumā atklāti izrunātos par visām savstarpējo intīmo^ attiecību detaļām, lai prastu maigā un saudzīgā veidā pateikt, kas vienu neapmierina otra izturēšanās paņēmienos, kas ir tīkams un kā draugam vajadzētu izturēties. Dažādu ķermeņa daļu jutīgums un kairināmlba dažādiem cilvēkiem ir atšķirīgs, ļoti atšķirīgas ir savstarpējā maiguma izpausmes, īpaši tieši pirms dzimumakta. Mīlētāji bieži vien otru aizvaino, ļauj otram maldīties kā pa miglu, bet pats iekšēji ir neapmierināts, pārmet, ka viņu draugs neprot uzminēt, kādas maiguma izpausmes dzīvesbiedram visvairāk patīk. Tas ir kaut kāds viltus lepnums un nevajadzīga kautrēšanās, ar kuru viens otram apgrūtina mīlestības pārdzīvojumu.

PĀRLIEKĀ PLANOŠANA KAITE

Jauni cilvēki, ari daži jaunlaulātie, kuriem nav sava dzīvokļa, bieži vien ir spiesti plānot, kā un kad atrast bridi netraucētām intīmām attiecībām. Bieži vien tas ir grūti ne tikai dzīvokļa apstākļu dēļ, bet arī tāpēc, ka vecāki un citi gados vecāki cilvēki pietiekami neizprot jauno pieaugušo cilvēku dzimumattiecības.

Tā vīrietis jau vairākas dienas iepriekš zina, ka varēs ar savu mīļoto atļauties intīmu tuvību tieši un tikai sestdien no pulksten 20 līdz 22, kad viņa māte bus kinoteātrī, bet tēvs strādās pēcpusdienas' maiņā. Viņš spiests iepriekš apsvērt situāciju, novērst šķēršļus, lai paredzētajā laikā, kaut arī tad nemaz nebūs noskaņots uz dzimumaktu, tiktos ar savu mīļoto. Mīlētāji ir sasprindzināti, viņu domas gribot negribot kavējas citur — jāuzmana apkārtne. Šāds garīgs saspīlējums beigu beigās var sekmēt pilnīgu vīrieša potences zudumu vai nepietiekamu sievietes dzimumapmierinājumu. Saprātīga sieviete šādu vienreizēju vīrieša nespējas gadījumu neuzskatīs par vispārēju parādību. Tieši tāpat jaunietes sliktais garastāvoklis nedrīkstētu būt par iemeslu pesimistiskām pārdomām, ka viņa veselības dēļ nav sagatavota seksuālam pārdzīvojumam. Vislabāk, ja šādā gadījumā partneri atklāti izanalizē, kā šāda situācija radusies, ar kādiem praktiskiem šķēršļiem katrs no tiem sastapies īsi pirms dzimumakta.

FIZISKAIS SKAISTUMS

NAV IZŠĶIROŠAIS

Nepieredzējušas sievietes vīrieša potences traucējumu gadījumos bieži maldīgi iedomājas, ka sieviete vīrietim neliekas pietiekami skaista un ka tas viņu pietiekami nemīl… Pats par sevi saprotams, ka partneres izskats un izturēšanās daļēji ietekmē vīrieša potenci. Tomēr savstarpējai dzimumpievilcībai un uzbudinājumam fiziskais skaistums pats par sevi nav izšķirošais. Reizēm skaistas sievietes un arī ļoti skaisti vīrieši mīlētāji ir maz pievilcīgi. Un neeksistē tik neglīts cilvēks, lai to neviens nespētu mīlēt. Vīrieša potences traucējumiem tāpēc nevajadzētu sievietē radīt mazvērtības sajūtu un šaubas par savu izskatu un skaistumu. Drīzāk gan reizēm nepieciešams papētīt, kas sievietes rīcībā vai runas veidā varēja partnerim nepatikt. Pie» mēram, kāds jauns vīrietis, kas ļoti mīlēja skaistu jaunieti, reizēm izjuta potences traucējumus. Izrādījās, ka jauniete mēdz izmest pa asākam vārdam, palielīties, ka darbā tā visu spēj padarīt labāk nekā tās kolēģi vīrieši. Citreiz vīrietis var sākt šaubīties par savu vērtību un spējām, sastopoties ar sievieti, ko uzskata par neredzētu skaistuli un ko aplido vairāki vīrieši. Dzimumsakaros ar šādu sievieti var rasties potences traucējumi. Tomēr ne jau katru reizi potences traucējumi atkarīgi no sievietes izturēšanās, tos var izraisīt pārdzīvojumi vīrieša jūtu dzīvē.

CĒLONIS NAV NEUZTICĪBA

Reizēm vīrieša potences traucējumu gadījumos dzīvesbiedres pārsteidzīgi secina, ka tas uzturot sakarus ar citu sievieti, kaut gan šādām aizdomām nav nekāda pamata. Viņas izsaka pārmetumus, izrāda savu sarūgtinājumu vai vienkārši jūtas aizvainotas, vārdos aizdomas nemaz neizteikdamas. Tādējādi atmosfēra ģimenē arvien sabiezinās, nesaskaņas kļūst arvien nopietnākas. Izveidojas apburts loks: vīram jau iepriekš rodas bažas, ka sieva jutīsies aizvainota vai ka tā turēs viņu aizdomās par neuzticību, ja viņš dzimumdzīvē nespēs būt tik aktīvs. Šādas attiecības izraisīs vēl lielāku garīgu saspīlējumu un sekmēs jaunus traucējumus.

Šāda situācija reizēm izveidojas ģimenē, kad vīra potences traucējumi bijuši nejauši, varbūt tā fiziskā paguruma dēļ, bet sievas vētrainā reakcija uz šo atgadījumu, viņas sarūgtinājums un aizdomas par neuzticību vīru biedē, vai tikai kaut kas līdzīgs neatkārtosies arī turpmāk. Taču šādas bailes var izraisīt vēl lielākus potences traucējumus. Laulātie atsvešinās, sievas aizdomas pieaug, tā izturas pret vīru asi, pārme

toši, atraidoši, un šāda izturēšanās atkal no jauna seksuālās attiecības padara gluži neiespējamas. Dispansera praksē esam sastapušies ar gadījumiem, kad šādā veidā vīram radušies smagi potences traucējumi un savstarpējā atsvešināšanās beigās tiešām bijusi par iemeslu neuzticībai. Taču šī neuzticība bija tikai vispārējas laulāto atsvešināšanās sekundārs rezultāts, bet nebūt ne sākotnējais cēlonis potences traucējumiem, kā to uzskatīja sieva.

MĪLESTĪBA PRASA DISKRĒTUMU

Dzīvesbiedri, kuriem nav atsevišķa dzīvokļa, bieži sūdzas, ka nav iespējas ne bridi būt vieniem. Bieži vien traucē ari gados vecāki radinieki vai vecāki, viņi bieži vien ir kā akli un nesaprot, ka jaunie ļaudis kopīgos intīmos brīžus ilgojas pavadīt netraucēti. Par priekšpēdējo Austroungārijas imperatoru Franci Jozefu, kurš nebija sevišķi atjautīgs, stāsta šādu anekdoti. Viņš piedalījies medībās un reiz meža biezoknī iztraucējis mīlētājus. Vecais vīrs mulsi pasmaidījis un izbrīnījies jautājis kādam no saviem pavadoņiem: «Vai tad ļaudis vēl mūsu dienās ari dara tādas lietas?» Vecais vīrs, kuru «tādas lietas» interesēja pirms daudziem gadiem, nemaz nevarēja aptvert, ka arī pats kādreiz bijis jauns.

Tāda pati reizēm ir jaunlaulāto vecāku nostāja. Ja laulātie dzīvo kopējā dzīvoklī ar vecākiem vai citiem radiniekiem, bieži vien iznāk tā, ka dzīvojamās platības plānošanā ņem vērā visus iespējamos apstākļus, tikai ne to, ka laulātie ilgojas pēc vientulības un miera vismaz naktī. Tā, piemēram, kāda jauna sieva sūdzējās, ka kopš noteikta laika viņu intīmās attiecības vairs neapmierina. Dzīvokļa izkārtojums jaunajam pārim šāds. Viņi dzīvo kopā ar

vīra vecākiem. Tiem ir ļoti vecmodīgi izbūvēts četristabu dzīvoklis. Vecāki nav ar mieru pēc dēla apprecēšanās tajā kaut ko pārkārtot. Jaunajiem ierādīja tikai vienu istabu, pie tam tieši to, caur kuru staigā uz vecāku guļamistabu. Mātei ir paradums naktī jebkurā laikā, dodoties uz labierīcībām, bez pieklauvēšanas iet cauri viņu istabai. Šī iemesla dēļ, protams, jauno istaba nekad netiek aizslēgta. Bet dzīvoklī ir ērtāka istaba ar atsevišķu ieeju no priekšnama, jaunie, varētu apmesties tajā. Tomēr šī istaba kā noliktava piebāzta ar vecām mēbelēm un dažādiem krāmiem, kas vecākiem šķiet īpaši vērtīgi un no kā tie nespēj atteikties. Jaunais vīrs garīgi ir tik loti atkarīgs no vecākiem un tos tā paklausa, ka kopējā dzīvoklī neko nespēj pārkārtot. Citi jaunlaulātie, kas mūsu dispanserā sūdzējās par dzimumdzīves nesaskaņām, stāstīja, ka tiem esot īpašas grūtības ar dzīvokļa apkuri. Ar vienu lielu krāsni apsilda divas blakus istabas — savējo un vecāku guļamistabu. Krāsns mute atrodas jauno istabā. Kad krāsni kurina, durvis starp abām telpām paliek līdz galam vaļā, lai arī vecāku istabā ieplūstu pietiekami siltuma. Jaunie bija nedaudz pārsteigti, kad jautājām, vai vecāku guļamistabā nevarētu iekārtot atsevišķu krāsni un ziemā apkurināt abas istabas, lai nevajadzētu durvis turēt vaļā. Sieva bija nobažījusies, ka vecāki nesaprastu, kāpēc jāizdod nauda par jaunu krāsni, ja jau līdz pat šim laikam viena krāsns apsildījusi abas telpas. Vecāki justos apvainoti, ja jaunlaulātie naktī aizvērtu savas istabas durvis. Šis pāris laulāto dispanserā sākumā iegriezās ar lūgumu, vai mums neesot kāda grāmata par dzimumdzīvi. Turpmākajā sarunā noskaidrojās, ka abi laulātie zina vairākas šādas populāras grāmatas, vienīgi sieva tās ir mazāk lasījusi nekā vīrs. Vīrs ir ieinteresēts intīmās attiecības uzturēt ļoti bieži, gandrīz katru dienu, viņš ir izdomas bagāts dažādos dzimumakta veidos un pozās, ļoti maigs pret sievu, bet pārmet, ka tai neesot intereses par viņa tuvību tik bieži kā pašam, ka tā neesot tik aktīva un kaislīga, kā varētu vēlēties. Vīrs uzskatīja, ka sievu kaut kas kavē, bet, ja viņa kādā grāmatā izlasītu par tādām dzimumakta pozām, kādas vīram patīk, tad tās viņai būtu patīkamākas, viņa dzimumdzīves laikā būtu atsaucīgāka. Sieva bija ar mieru izstudēt ieteikto literatūru, bet līdz ar to sāka sūdzēties par apstākļiem, kādos viņu seksuālā dzīve vispār bija iespējama. Laulātie intīmas attiecības var atļauties gandrīz vienīgi starp pulksten deviņiem un desmitiem vakarā vai pat dienā. Tas ir precīzi izrēķināts intervāls starp laiku, kad sieva paspēj iemidzināt trīs gadus veco dēlu, un brīdi, kad pēc desmitiem no darba atgriežas vecāki. Jaunā sieva katru vakaru ir nobažījusies, vai tikai izdosies līdz deviņiem pabeigt visus nepieciešamos mājsaimniecības darbus — viņas pārziņā ir arī vecāku mājsaimniecība — pagatavot vakariņas, apguldīt bērnu. Bet vīrs ļoti izbrīnījies, pat pārsteigts, ka sieva uzreiz pēc viņa atgriešanās nespēj nomest visu nogurumu, rūpes un saspīlējumu un būt līdzvērtīga partnere. Turpmāko kopējo sarunu gaitā izanalizējām visus jaunās sievas dzīves apstākļus. Noskaidrojās, ka viņa īstenībā ir ļoti neapmierināta ar savu divu ģimeņu saimniecības vadītājas lomu. Pirms kāzām tā strādājusi atbildīgu administratīvu darbu. Nelielas iedzimtas sirdskaites dēļ ārsti tai ieteikuši grūtniecības laikā un pēc bērna piedzimšanas sevi saudzēt un labāk pamest darbu. Bet, kad sieva palika mājās, uz viņas pleciem uzgula tik daudz dažādu pienākumu, ka nomocījās daudz vairāk nekā strādājot. Pie tam darbs mājsaimniecībā viņu nemaz neapmierina. Sieva pārmet vīram vienpusīgu interesi tikai par seksuālām attiecībām, — pārnākot mājās, tas ar viņu pat neparunājoties, necenšoties saprast viņas rūpes un nepalīdzot viņai. Izrādījās, ka sievas vājākai dzimumtieksmei ir sarežģītāki iemesli, nevis seksuālo attiecību tehnikas nezināšana vai kautrīgums. Izkļūt no šādas situācijas bija iespējams vienīgi ar laulāto savstarpēju iejūtību, kā arī nokārtojot vairākus praktiskus jautājumus, lai viņu dzimumdzīvei butu abpusēji labvēlīga atmosfēra, miers, lai viņus nevajadzīgi neuzbudinātu steiga un saspīlējums. Nācās atrisināt ne tikai dzīvokļa apkures jautājumu, bet jaunā sieva sāka arī domāt, kā iesaistīties darbā un būt apmierinātākai neka līdz šim.

VISBIEŽĀKĀS

klintis

Jau runājām par to, ka sarežģījumi dzimumdzīvē, īpaši vīrieša potences traucējumi vai nepietiekams sievietes dzimumapmierinājums, var būt atkarīgs no dažādiem garīgiem pārdzīvojumiem. Pie tam šo pārdzīvojumu iedarbība atkarīga no laulāto rakstura īpašībām, viņu vispārējās garīgās līdzsvarotības. Tā atkarīga ari no laulāto vispārējām attiecībām. Ir tādi daži posmi laulības dzīvē, kad traucējumi rodas biežāk nekā citreiz. Tāds, piemēram, ir laiks pēc pirmā bērna piedzimšanas. Tad daudzas sievietes sūdzas, ka zudusi interese par dzimumdzīvi, ka neizjūtot pilnīgu apmierinājumu, reizēm žēlojas par antipātijām pret dzimumdzīvi. Tādi traucējumi var rasties ne tikai tieši pēc dzemdībām, bet ari krietni vēlāk, pusgadu, gadu pēc bērna piedzimšanas. Jaunā māte jau sen ir atpūtusies no dzemdību grūtībām, ārsti neatrod novirzes viņas vispārējā fiziskajā stāvokli, viņai regulāri ir menstruācijas, zīdīšanas laiks sen pagājis, bērns labi attīstās. Sieva šo izmaiņu dzimumdzīvē paradusi izskaidrot ar dzemdību radīto nogurumu, bet vēlāk jūt, ka tas nav galvenais iemesls. Jaunās sievas bieži vien neprot būt atklātas pret vīriem, un viņi savukārt neprot šādas izmaiņas pareizi izprast. Viri jūtas aizskarti, aizvainoti, uzskata, ka sievas viņus pietiekami nemīl un neinteresējas par viņiem, vai ari iedomājas, ka sieva sasirgusi ar sieviešu slimību, ko var izārstēt vienīgi ginekologs. Bet te, acīm redzot, runa ir par sarežģītāku problēmu, kurā liela nozīme ir laulāto vispārējai situācijas izmaiņai. Līdz ar bērna piedzimšanu laulāto savstarpējās attiecībās un to dzīvē daudz kas kļūst citādāk. Laulātie līdz bērna piedzimšanai bija pieraduši vairāk brīvā laika pavadīt kopā, un viņu dienas iedalījums — darbs, atpūta, izklaidēšanās bija ļoti līdzīgs. Ari mājsaimniecība neprasīja daudz rūpju. Pēc bērna piedzimšanas dekrēta atvaļinājuma mēnešos un ari vēlāk sievas laiks un interese galvenokārt tiek veltīta bērnam. Viņas diena un nakts ir sadalīti atkarībā no bērna barošanas reizēm un tā pārējām prasībām. Ari vēlāk, kad viņa pati bērnu vairs tieši nekopj, kad var to uzticēt kādam ģimenes loceklim vai mazbērnu novietnei un kad viņa sāk strādāt, ari tad ir vienmēr norūpējusies par mazo, priecājas, ja tas labi attīstās, raizējas, ja saslimst. Bet pēc atgriešanās no darba — pēcpusdienā, vakarā un nakti viņa parasti pati ir pie bērna. Ļoti daudzas mātes ilgi pēc pirmā bērna piedzimšanas ir pastāvīgā sasprindzinājumā, tās ir pārspīlēti nobažījušās par katrām bērna iesnām vai mīkstāku vēderu, tās sāpīgi pārdzīvo katru mazuļa saslimšanu. Ari normāli rūpējoties par mazo, māte pirmajā gadā nedabū pietiekami izgulēties, īpaši ja virs nepieceļas nakti pie bērna viņas vietā. Vēl grūtāk klājas mātei, ja tā gādību par bērnu nakti pārspīlē, pastāvīgi sekojot, kā bērns elpo, vai nav nospārdljies, vai nav nosalis. Un bērns pārāk pierod pie vjņas rūpēm un uzmanības. Māte vairākas reizes nakti ceļas augšā, dod tam dzert, ņem uz rokām. Māte ļoti nomokās, no rīta pieceļas nogurusi un neizgulējusies. Tikai otro vai trešo bērnu audzinot, tā beidzot aptver, ka pārspīlēta rūpēšanās ieaudzina bērnā ierašu pastāvīgi pievērst sev mātes uzmanību. Otro vai trešo bērnu audzināt ir daudz vieglāk, jo māte pati ir drošāka, vairāk pieredzējusi un lldzsvarotāka. Reizēm ari tēvi pēc pirmā bērna piedzimšanas ir pārspīlēti nobažījušies par mazo. Tiklīdz tas ieraudas, virs uzreiz nobīstas, tas viņu tā uztrauc, ka viņš ir nobažījies, vai tik tā nav slimības pazīme, mudina sievu: «Dari taču kaut ko, lai bērns neraudātu!» Un sieva viņa ietekmē pārmērīgi noņemas ar bērnu, nēsā uz rokām, pastāvīgi izklaidē, bērns pie tā pierod un grib, lai vienmēr par viņu tā rūpējas. Bērna raudāšana bez iemesla dažās jaunajās ģimenēs izraisa vārdu pārmaiņu. Daži viri iedomājas, ka pie katra mazuļa neliela veselības traucējuma vainīga sieva. Ja bērnam ir iesnas, tad tikai tāpēc, «ka māte to vannojusi vai pastaigas laikā uzvilkusi vienu jaciņu mazāk». Bieži saspīlējumu bērna dēļ vēl palielina vecāku cilvēku iejaukšanās. Jaunajai mātei un vīramātei parasti ir atšķirīgi uzskati par bērna kopšanu, virs bieži vien svārstās, neprot novērtēt sievas rūpes un prasmi audzināt mazuli. Viņš drīzāk atgādina sievai, «ko teica māmiņa un kā tas ir jādara». Šie padomi ir labi domāti, bet parasti bērna kopšanā un laulāto attiecībās izraisa lieku nemieru, un sievai var rasties vispārējs garīgs saspīlējums.

Kāpēc nodaļā par dzimumdzīves traucējumiem tik daudz runājam par bērna kopšanu? Tāpēc, ka sievas garīgais saspīlējums un viņas nogurums, ko izraisa rūpes par pirmo bērnu, ir viens no svarīgiem sievietes vispārējās garīgās līdzsvarotības faktoriem, kas iespaido ari viņas dzimumapmierinājumu. Pastāvīgs nogurums un pārpūlēšanās, rūpējoties par bērnu, nomoka gan strādājošās, gan ari tās sievietes, kuras bērna dēļ dzīvo mājās. Strādājošām sievietēm, kas uztic bērnu vecmāmiņai vai mazbērnu novietnei, gan ir vairāk darba, lielāka slodze, visa diennakts viņām sīki jāizplāno, bet vispār viņu dzīve pārāk neatšķiras no tās, kāda bijusi pirms dzemdībām. Viņas nav tik atrautas no pārējās pasaules kā mājsaimnieces, viņas ir nodarbinātas savā specialitātē un tādējādi ir garīgi līdzsvarotākas. Viņas tik pārspīlēti nebažījas par bērnu. Mājsaimniecēm gan atliek vairāk laika mazajam, bet tieši tāpēc viņas savas rūpes par bērnu parasti pārāk pārspīlē, cenšas sevi pilnīgi ziedot bērnam un pieradina bērnu tā, ka kļūst tam pārāk nepieciešamas, tas bez mātes vairs nemaz nespēj dzīvot. Sādi bērni parasti slikti ēd, bet mātes neaptver, ka ar pārspīlētu interesi par ēšanu un pieņemšanos svarā radījušas bērnā neirotiskus ēstgribas traucējumus. Bērna neēšana kļūst par ģimenes problēmu. Par bērna apetīti interesējas vecmāmiņa, ciemojoties pie mazbērna, tēvs pēc atgriešanās no darba tāpat apjautājas, kā bērns ēdis. Ēdienreizes daudzām mātēm kļūst par lielām garīgām mocībām. Viņas sēž bērnam blakus, spiež ēst, mazais slinki košļā kumosu, nenorij to, viļā pa muti, laiks iet, ēdiens atdziest, māte dreb aiz niknuma un ar mokām valdās. Ne viena vien tāda māte ir stāstījusi ka pēc bērna ēdināšanas ejot otrā istabā izraudāties. Sādi ēstgribas traucējumi ir mākslīgi radīti, vecāki paši, kaut ari neapzināti, tos izraisījuši. Sādi traucējumi nemēdz būt mazbērnu novietnēs vai ģimenēs, kur bērnu ēšanai nepievērš pārspīlētu uzmanību. Jaunajām mājsaimniecēm papildu grūtības sagādā ari citi apstākļi, kurus minējām nodaļā par strādājošo sievu problēmām. Bieži viņas smagi pārdzīvo, ka viri viņu darbu uzskata kā pašu par sevi saprotamu lietu, neprot to novērtēt, dažreiz pat domā, ka sievai mājās neesot nekā, ko darīt, ka viņa tikai «spēlējoties ar bērnu». Vakarā tādi viri grib būt uzmanības centrā, tie pieprasa absolūtu mieru, pēc savām darba stundām atpūšas un ļauj, lai «nestrādājošā», neizgulējusies un nogurusi sieva tos apkalpo; viņas mājas rūpes, pārdzīvojumi un grūtības tiem šķiet, mazsvarīgas, attiecībā pret sievu tie ieņem «ģimenes apgādnieka» pozu utt. Jaunajai sievai gadiem ilgi nav brītiņa atpūtai no mājas rūpēm un bērna kopšanas. Svētdienās un vira atvaļinājuma laikā viņai parasti ir vēl vairāk darba un rūpju. Bērna kopšana primitīvajos lauku apstākļos viņai nav nekāda atpūta, bet prasa vēl vairāk pūļu nekā pašu labiekārtotajā dzīvokli.

Kā šādus sarežģījumus likvidēt, kā tos iepriekš novērst? Nedrīkst pēc bērna piedzimšanas pieļaut atsvešināšanos laulāto starpā. Pats par sevi saprotams, ka rūpes par bērnu uz laiku gulstas galvenokārt uz sievas pleciem. Bet bērna audzināšanai nevajadzētu kļūt vienīgi par sievas pienākumu. Jaunās mātes netaisnīgi izturas pret tēviem, ja neļauj viņiem laiku pa laikam nodarboties ar bērnu, iemācīties viņu pārtīt, vannot, pagatavot tam mākslīgo barību. Šāds aizliegums neļauj atraisīties tēva jūtām. Tāds tēvs, kas pats prot ar bērnu tikt galā un ir ieguvis noteiktas bērna kopšanas iemaņas, labāk saprot sievas rūpes un problēmas. Jaunās mātes bieži maldās, nenovērtēdamas viru spējas, pārmet viņiem, ka neinteresējas par bērnu, bet pēc tam brīnās, ka viri viņas pietiekami nesaprot un nepalīdz viņām. Pirmajā gadā pēc bērna piedzimšanas jāļauj jaunajai mātei pietiekami izgulēties. Ja tas nav iespējams citādi, virs var reizēm sievu nomainīt un pats nakti piecelties, lai bērnu pārtītu vai iedotu pēdējo, iepriekš sagatavoto barības porciju. Tā sieva pēc bērna mazgāšanas netraucēti varētu atpūsties līdz agrajām rīta stundām.

Vismaz reizi nedēļā vai divās nedēļās jaunlaulātajiem vajadzētu ieplānot netraucēti kopā pavadīt vakaru, kopīgi aiziet uz kino, teātri vai paciemoties pie draugiem, nokārtot, lai šajā laikā kāds uzticams cilvēks uzraudzītu bērnu. Tādējādi jaunā sieva varētu justies mazliet brīvāk, kaut uz neilgu laiku aizmirst bērna uzraudzīšanu. Šādas dažas mierīgi kopā ar viru pavadītas stundas vai kopīga izklaidēšanās sekmē daudz labāku atsaucību intīmajās attiecībās. Ar

nelielu izdomu to var nokārtot. Lielākajās pilsētās var izsaukt speciālas dežūraukles. Pārsteidzoši maz ģimeņu domā par šādu jaunas mātes atpūtu. Tam par iemeslu ir nevis praktiskās grūtības, bet drīzāk gan uzskats, ka tāda atpūta nemaz nav vajadzīga. Ja māte uz pāris stundām atstāj bērnu, tad uzskata, ka māte bērnu pietiekami nemīl, ir pret to vienaldzīga. Jaunie vecāki bieži vien negrib šādiem pakalpojumiem izmantot radinieces, krustmātes, svaines, kaut gan to varētu nokārtot abpusēji izdevīgi, uzticamai sievietei var pat samaksāt par bērna uzraudzīšanu. Bet te bieži vien grūti atteikties no veclaicīgiem uzskatiem. Maksāt par izpalīdzēšanu mājsaimniecībā, par lielās veļas izmazgāšanu, dzīvokļa tīrīšanu, bērna pieskatlšanu — tādus izdevumus «nevar atļauties». Motocikla, televizora vai automašīnas pirkšanai naudas pietiek! Bet ko dod modernas mēbeles, televizors, motocikls, ja sieva ir neapmierināta, pārguruši, pastāvīgi noraizējusies, ja ikvienā vārdu pārmaiņā viņai jādzird aizskarošas piezīmes.

Laulātajiem vajadzētu atvaļinājuma laikā vismaz uz divām trim dienām kaut kur vieniem aizbraukt un netraucēti, bez rūpēm padzīvot tāpat kā kādreiz, pirms apprecēšanās vai laulības dzīves sākumā. Ar labu gribu un izdomu to var nokārtot. Var sarunāt ar draugu ģimeni, lai sieva divas trīs dienas reizē ar savējo pieskatītu draudzenes bērnu, bet pēc tam savukārt draudzene paņemtu viņas bērnu uz pāris dienām pie sevis.

Dažām sievām dzimumapmierinājuma traucējumi iestājas tikai pēc otrā vai trešā bērna piedzimšanas. Tas parasti notiek tad, ja tikai šajā laikā ģimenē rodas lielākas izmaiņas. Piemēram, sieva ar diviem bērniem vairs nevar strādāt un spiesta palikt mājās. To jau iztirzājām nodaļā par strādājošo sievu problēmām.

Labās un saderīgās ģimenēs laulātie var kopīgi izlemt, kad viņi vēlētos bērnus. Pretapaugļošanās līdzekļi mūsu dienās dod iespēju laulātajiem bērna piedzimšanu plānot tieši tajā laikā, kad sieva un virs jūtas tam vislabāk sagatavoti. Tas, ka divi cilvēki tā viens otru mīl, ka vēlas bērnu, kad priecājas pār tā pirmo smaidu un pirmajiem solīšiem, pirmajiem «kāpēc?», ka ilgojas bērnā ieraudzīt mīļotā dzīves drauga vaibstus, ir viens no visskaistākajiem cilvēka pārdzīvojumiem. Saprātīgi un gudri vecāki, kuri zina, ka bērni ģimenē sagādā ne tikai rūpes un darbu, bet ari priecīgus pārdzīvojumus, bez kuriem dzīve būtu daudz nabagāka, šādi vecāki neapmierināsies ar vienu bērnu vien. Tie negribēs savas vecāku jūtas pārspīlēti veltīt tikai vienīgajam bērnam, tie neliegs savam bērnam brāļu vai māsu mīlestību, bet audzinās vairākus. Cik bērnus, — tā ir abu vecāku lieta. Un, ja vecāki ari vēlas vairākus bērnus, jāpatur prātā, cik bērnu tie var atļauties laist pasaulē. Tā nu laulības dzīvē ir periodi, kad cenšas izvairīties no grūtniecības. Te vajadzīga laba abu saskaņa. īr nepieciešams, lai sieva varētu paļauties, ka vīrs lietos pretapaugļošanās līdzekļus un ka viņa lieki neriskē. Pretapaugļošanās līdzekļus var lietot arī sievietes, tāpēc rūpes par izvairīšanos no grūtniecības nebūtu atstājamas tikai vīra ziņā. Pretapaugļošanās līdzekļi vienmēr jālieto ļoti uzmanīgi, lai sieva varētu būt droša, ka ir darīts viss nevēlamas grūtniecības novēršanai. Bet, ja viņa jūt, ka vīrs gan formāli pretlīdzekļus izmanto, tomēr sirds dziļumos to neatbalsta un drīzāk gan priecātos par kādu «kļūmi», domādams, ka nākamais_ bērns ģimeni nostiprinās, tad sieva ir nobažījusies. Šī sajūta traucē dzimumdzīvi un var izraisīt antipātijas pret to.

Var gadīties, ka grūtniecība, kura nav bijusi vēlama, tomēr iestājas. Ja tās pārtraukšanai ir kādi nopietni medicīniski vai citi apsvērumi, ģimene var izmantot ar likumu atļauto abortu. Mākslīgais aborts — pēkšņa iejaukšanās dabiskajos fizioloģiskajos procesos sievietei nekad nav viegla lieta. Arī iekšējā cīņa, kas katrai sievietei dvēselē jāizcīna, lai atteiktos no iespējas kļūt mātei, parasti rada nospiestības sajūtu, izraisa smagus pārdzīvojumus. Sāda depresija, kā arī bailes no jaunas, nevēlamas grūtniecības ar visām tās sekām katrā ziņā negatīvi ietekmē seksuālo dzīvi un dzimumapmierinājumu, par ko tik bieži sūdzas sievietes pēc mākslīgā aborta.

IKDIENAS DZĪVES PROBLĒMAS

Laulības dzīvē nav tikai saulainas dienas vien, atgadās arī apmākušās. Runa nav par to, lai izvairītos no sīkām nesaskaņām, konfliktiem, bet gan — lai redzētu to iemeslus, kur tie tiešām ir, prastu tos savlaicīgi atklāt un pozitīvi atrisināt, prastu šo risināšanas procesu laikus nobeigt, neatgādināt šos jautājumus bezgalīgi ilgi, mācēt atcerēties svarīgas lietas, bet prast tās arī aizmirst.

Ikvienā ļaužu nogrupējumā, visur, kur_ vairākas personas kaut vai uz īsu laiku saistītas kādā kopējā situācijā, kurām ir kāds kopīgs mērķis, starp tam var rasties saspīlējums, izveidoties problēmas, kas prasa atrisinājumu. Pavērosim grupu cilvēku, kuri kādu rītu vienā vilciena kupejā brauc no Prāgas uz Brno. Kupeja viņi sapulcējas agrā rīta stundā, iepriekš cits citu nav pazinuši, viņi ieradušies no dažādiem rajoniem un no pavisam dažādām pilsētām. Viņi apsēžas dažādās vietās atkarībā no tā, kad kurš ierodas. Vispirms, protams, tiek aizņemtas abas vietas pie loga, pēc tam — pie durvīm, lai jebkurā brīdī varētu iziet vagona eja. Vēlāk, kad citu izdevīgāku vietu kupejā vairs nav, pēdējie atnācēji aizņem sēdekļu vidējās vietas. Brauciena laika pasažierim, kas sēž vienā no vidējām vietām, klust karsti, un viņš jautā pie loga sēdošajai gados vecākajai pasažierei, vai drīkst atvērt logu. Sieviete atļauj, bet nelabprāt, jo baidās saaukstēties un pa atvērto logu viņai var uzpūst virsū putekļus. Starp vidus sēdeklī sēdošo vīrieti un paveco sievieti pie loga izveidojas noteiktas attiecības, jo abu intereses saistītas ar vienu un to pašu jautājumu — loga atvēršanu. Vīrietim patīk, ka logs ir vaļā, tā var atvēsināties, vagonā ieplūst svaigs gaiss. Sievietei, gluži otrādi, tas ir nepatīkami, viņa var saaukstēties, viņai var uzpūst putekļus. Svaigs gaiss un normāla ķermeņa temperatūra ir cilvēka eksistences pamatprasības. Uz vidējā sēdekļa sēdošais vīrietis cenšas ievērot šo pamatprasību. Sieviete pie loga savukārt negribētu logu atvērt. Starp abiem izveidojas saspīlēta situācija. Katrs no viņiem cenšas to atrisināt, bet viņu intereses ir pretējas. Pie tam abiem ir sava daļa taisnības, abu prasības ir pamatotas. Viņu vēlēšanās ir pretrunīgas, un tam ir dažādi iemesli, tas atkarīgs arī no gadu starpības.

Un tā nu dažu stundu brauciena laikā atmosfēra sakaist, kupejā izveidojas it kā divas nometnes: tie, kuri grib, lai logs būtu atvērts, un tie, kas pret to iebilst. Pie durvīm sēdošie var dažādā veidā iesaistīties strīdā vai arī palikt neitrāli. Saspīlējums starp abām nometnēm pieaugs, ja vilciens būs pārpildīts, ja kupejā nāksies saspiesties vairāk pasažieriem nekā parasti. Bet saspīlējums droši vien samazināsies, ja vilciens būs patukšs un kāda no «pusēm» varēs mierīgi aizsmēķēt vagona ejā un tur pie atvērta loga pēc patikas saelpoties svaigu gaisu. Kādi apstākļi būs noteicošie — vai saspīlējums starp tiem, kas vēlas svaigu gaisu, un tiem, kuri baidās no saaukstēšanās un putekļiem, izpaudīsies tikai pieklājīgu lūgumu veidā, vai būs iespējams abpusējs kompromiss, vai arī izskanēs dzēlīgas piezīmes, pārmetumi un apvainojumi? Mēs zinām, ka šādos apstākļos vilcienā vai autobusā var uzliesmot arī asa vārdu pārmaiņa. To var ietekmēt gan dažādi ārēji apstākļi, piemēram, karstums, pārblīvētība satiksmes līdzekļos, sevišķi, ja nav iespējams atstāt sasprindzināto atmosfēru un iziet vagona ejā uzsmēķēt. Savstarpējo saspīlējumu zināmā mērā noteiks arī pasažieru īpašības, viņu raksturi, vispārējā garīgā līdzsvarotība, spējas piemēroties citiem, viņu augstsirdība vai, otrādi, viņu sīkumainība. Svarīgi arī, ko katrs pārdzīvojis un piedzīvojis īsi pirms brauciena. Saspīlējums pieaugs, ja vīrietis no vidējās

sēdvietas būs nācis tieši no nepatīkamas sapulces, kur ticis kritizēts, un viņam būs nepieciešams uz kādu izgāzt savu niknumu. Vai ja pavecā sieviete nupat atgriezusies no viesošanās pie meitas, ar kuras vīru tā nevar saprasties,A un vidējā vietā sēdošais vīrietis tai tieši atgādinās tās znotu. Bet, ja šo strīdu pēkšņi pārtrauc kads ievērojamāks arējs apstāklis, visas šo cilvēku domstarpības var pagaist. Ja, piemēram, vilciens pēkšņi nobremzē klaja lauka un noskaidrojas, ka sabojājusies lokomotīve, loga atvēršanas vai aizvēršanas problēma uz laiku vairs nebūs braucēju uzmanības centra, un visa kupeja vienprātīgi var sākt apspriest, vai ieradīsies Brno laikus, vai paspēs pārsēsties, visi vienprātīgi nospriedīs, ka uz dzelzceļa satiksmi gan nevar paļauties.

Ceļojums laulība un ģimenē ilgst visu dzīvi, protams, tas ir daudz sarežģītāks nekā brauciens vilcienā no Prāgas līdz Brno. Laulātie un pārējie ģimenes locekļi, bērni, nereti arī abu vecāki savstarpēji saistīti ar visdažadakam interesēm un vajadzībām, un viņu prasības ir daudzveidīgākas un vienlaikus pretrunīgākas neka vilciena pasažieru_ prasības. Vilciena pasažieri šaja gadījuma var noderēt kā mazs cilvēku grupas problēmu piemērs miniatūrā. Šajā salīdzinājumā laulībai ir tas priekšrocības, ka ļaudis kopējā dzīves ceļa partnerus izraugās paši un mīlestības dēļ ir ar mieru viens otra laba izdarīt nesalīdzināmi vairāk nekā pasažieri vilciena. No pieredzes zinām, ka izraudzīt dzīvesbiedru nav tik viegli, ka daudzi iemīlējušies neprot novērtēt un cienīt otrā tieši tās īpašības, kuras ilgajā kopdzīvē ir ļoti svarīgas. Mīlestībā un laulībā cilvēki savstarpēji ir ļoti cieši saistīti. Ir labi, ja esam ar mieru viens otram piemēroties, bet ļaunāk — ja mīlestība pārvēršas naida un laulātie sāk tīši spītēt viens otram. Laulība, ģimene arī ir vienādos apstākļos saistīta cilvēku kopa. Saspīlējums šādā kolektīvā var būt lielāks, ja kādam no indivīdiem iespējas atstāt šo kolektīvu ir ierobežotas. Mūsu ceļotāji panāca daļēju savstarpējā saspīlējuma atslābumu, kad daži no viņiem varēja iziet no kupejas ejā, plašākā telpā. Arī laulībā un ģimenē grupiņas locekļiem, kaut arī viņi aiz mīlestības brīvprātīgi nolēmuši iet kopīgu ceļu, kādreiz ir vajadzība atbrīvoties no šīs saistības. Tas ir atkarīgs no laulības dzīvē valdošajiem vispārējiem apstākļiem. Sapratīgi un pieredzējuši cilvēki ļauj reizēm pabūt vienam arī visiemīļotākajam partnerim, lai viņš varētu justies svabads. Neapdomīgi laulātie cenšas piesaistīt draugu tik cieši, ka tas ne uz brīdi nav viens, apsarga to un tādējādi sekmē savstarpēju saspīlējumu. Pie tam nedrīkst aizmirst, ka ģimene taču dibināta uz brīvprātības principiem. Novirzīties no šī ceļa, nodibināt kādas citas attiecības nozīmē pārtraukt šīs kopīgās gaitas. Laulībā ir daudz vairāk problēmu nekā «loga atvēršana vai aizvēršana». Šiem cilvēkiem var būt dažādi ieradumi, laulātajiem miega un nomoda ritms varbūt atšķirīgs. Viens vakarā ir ļoti možs, gribētu parunāties, cits labprāt iet ātri gulēt un no rīta ir kā no jauna piedzimis, bet, agri ceļoties, iztraucē otru. Vīram, kas vakara pārrodas no trokšņaina darba, gribas mierīgi palasīt avīzi, viņam ir citādas vēlēšanās nekā sievai, kais visu dienu atrauta no sabiedrības, noņēmusies ar mājsaimniecību un bērniem. Viņa cer, ka vakarā varēs ar vīru parunāties vai kopā ar to aiziet kaut kur ciemos. Mātei, kas vakarā pēc darba grib mierīgi palasīt grāmatu, ir citādas vēlēšanās nekā tās bērnam, kas gaida, lai māte vakarā pasēdētu pie viņa gultiņas un stastītupasakas. Visas šīs dažādās vēlēšanās kaut kādā veida jāsaskaņo. Divu vai vairāku cilvēku kopdzīves problēmas ir grūtāk risināmas, ja ģimene dzīvoklī ir pārāk saspiesta, kur katram ģimenes loceklim nav iespējas pabūt pilnīgi vienam, vai ja šo problēmu risināšana iejaucas arvien jaunas personas, nostādamās vienā vai otra laulātā vai bērnu pusē. Saspīlējums ģimene saasinās, ja tās locekļi vēl ienes savas problēmas no ārienes — vīrs vai sieva izgāž žulti darba neveiksmju dēļ. Tomēr ikdienišķās nesaskaņas var aizvirzīties pilnīgi otra plānā, ja ģimenē atgadās smagāks pārdzīvojums. Piemēram, ja saslimst bērns, laulātie bieži vien kādu laiku spēj savstarpējās nesaskaņas risināt daudz augstsirdīgāk, labāk viens otru saprotot nekā iepriekš. Dažādi ģimenes problēmām veltīti naivi romāni vai kinofilmas parasti beidzās vai beidzas ar to, ka vecāki, stāvot pie saslimušā bērna gultiņas, ātri vien samierinās. īstenībā tas tik viegli vis nenotiek. Līdz ar bērna saslimšanu starp laulātajiem radušās problēmas pašas no sevis nepazudīs, tās prasa rūpīgu abpusēju risinājumu. Nekļūdīsimies, teikdami, ka šādās reizēs abām pusēm ir gan lielāka vēlēšanās novērst sarežģījumus, viņi ir augstsirdīgāki. Saspīlējuma atslābums starp ģimenes locekļiem reizēm rodas tad, ja ģimenes dzīvi ietekmējuši kādi ārēji apstākļi, piemēram, tai ir iespēja pārcelties uz citurieni, visi ģimenes locekļi tad vienprātīgi plāno visu, kas attiecas uz jauno dzīvokli. Reizēm pietiek ar kopīgu atvaļinājumu, kad atkal kopējas intereses ģimenes locekļus spiež censties būt augstsirdīgākiem sīkumos, piekāpties, izdabāt otram.

CILVĒKAM IR RUNAS SPĒJAS

Par problēmām, kas ikdienas sadzīvē rodas starp laulātajiem, jāprot runāt. Cita lieta ir sīkumi, kurus otram piedodam un varam tūliņ aizmirst. Par tiem runāt nav vajadzības. Bet tas viss, ko tūdaļ aizmirst nevaru, kas mani otra izturēšanās veidā satrauc, moka, kas aizskar manas intereses, ko es sajūtu kā netaisnību (ja, piemēram, liekas, ka no manis tiek prasīts daudz vairāk, nekā būtu nepieciešams, savstarpēji piemērojoties mīlestības dēļ, — bet tādu iemeslu arī vislabākajās attiecībās ir daudz), tas viss kaut kādi jāizsaka vārdos. Jāatrod tiem piemērots brīdis, runāšanai nav jānotiek uz karstām pēdām, bet tā nedrīkst arī pārmērīgi aizkavēties. Neizteikta vilšanās un netaisnības sajūta aug augumā, starp laulātajiem rodas saspīlējums. Cilvēki, kas par tādām lietām neprot atklāti parunāt, pierod pie ilgas klusēšanas, pie ilga ģimenes atmosfēras sabiezinājuma. Vīrs vai sieva izturas vēsi vai aizvainoti, pārmetoši, atraidoši, uz otra jautājumu — kas viņam kaiš, kas noticis — atbild izvairīgi, sūdzas par nogurumu, galvas sāpēm, pārpūlēšanos. Te tomēr galvenais nav nogurums darba dēļ, bet gan nogurums neatrisināta konflikta dēļ, starp abiem laulātajiem iestrēdzis saspīlējums. Piemēram, vīrs pirms apprecēšanās vecāku ģimenē bija pieradis pie lielākām ērtībām, kuras tam nodrošināja māte. Pats viņš negrib pat pirkstiņu pakustināt, bet radis bārstīt dažādas piezīmes, piemēram, «Pie mums mājās nekad uz skapja nebija putekļu», «Māmiņa man katru netīro kreklu līdz nākamajam rītam izmazgāja», «Veļa mazgātavā bojājas, un tas iznāk dārgi, mums arī vajadzētu mazgāt mājās»… Sieva, kura dažādu iemeslu dēļ nav spējīga tūliņ, laulības dzīves sākumā, izskaidrot, ka viņai darba dēļ mājai atliek mazāk laika nekā vīramātei, kurai tas bija vienīgais dzīves uzdevums, "uztver vīra piezīmes kā pārestību, bet neko arī neiebilst. Jau laulības dzīves sākumā jāsaprot, ka strādājošā jaunā pāra saimniecību nav iespējams kārtot tādā pašā veidā, kā to vīra vecāku mājās darīja māte. Droši vien sieva 'klusē tāpēc, ka baidās no kaimiņu valodām, izvairās no lietišķiem strīdiem ar vīru, vai arī viņā ir nedaudz «mājas mocekles», cietējas Jpašību, par kurām runājām nodaļā par vīriešu un sieviešu raksturiem. Bet neapmierinātība, netaisnības sajūta viņā pieaug, izveidojas saspīlējums, kas uzliesmo pēkšņi, sīkumu dēļ, kaut vai tāpēc, ka vīrs laikā nav iegādājies biļetes uz filmu, ko viņa gribējusi noskatīties. Viņa sāk vīram pārmest, ka viņš ne par ko nerūpējas, ka nesaprot savu sievu utt. «To es gan nedomāju, ka viņa ir tik sīkumaina, kino dēļ sarīko scēnu,» pārsteigti saka vīrs, «tāda sīkuma dēļ!» Bet īstenībā tas nebija sīkums, iemesls nesaskaņām bija pavisam cits, jo sieva jau sen juta, ka vīrs nespēj saprast viņas situāciju, ka mājas dzīvi vērtē ar savas veclaicīgās mātes olekti, kurai mājsaimniecība un dēla aprūpēšana bija vienīgās dzīves intereses; viņš nevar saprast, ka strādājošai sievai arī vajadzīga atpūta, brīvs laiks, ka tā nevar atļauties mazgāt lielo veļu mājās naktī vai svētdienā un iet otrā dienā neizgulējusies un nogurusi uz darbu. Viņa zina, ka vīrs nepiedotu arī savai sekretārei, ja tā aizbildinātos, ka nakti nav izgulējusies, jo mazgājusi veļu. Bet vīrs to pat neaptver, nejūt, ka dara pāri sievai, mehāniski atkārto dažādas piezīmes, ko dzirdējis mājās no mātes. Par veļas mazgatavas rēķinu viņš ieminējies tāpēc, ka abi krāj naudu iecerētajam motociklam, un virs cenšas ierobežot visus ģimenes izdevumus. Pats nespēdams izšķirt, kas ir vajadzīgs un kas ne, cenšas sievai pierādīt, ka atdot mazgāt veļu iznāk dārgi.

VAI STRĪDAS TIEŠAM TIKAI SĪKUMU DEĻ?

Daži laulātie par sevi saka tā: «Mēs strīdamies tikai sīkumu dēļ.» Tomēr redzam, ka šādā ģimenē ķildas izceļas gandrīz vai katru dienu. īstenībā runa nav par sīkumiem. Sīkumi kļūst par strīdu iemeslu tāpēc, ka par īstajiem, nopietnajiem nesaskaņu cēloņiem laulātie klusē, viņi vai nu neprot vai negrib par tiem izrunāties. Kāpēc klusē? Vai nu baidās atzīties, ka apprecējušies aiz pārpratuma, bez īstas mīlestības, reizēm nedaudz aiz aprēķina un laulības tomēr nav attaisnojušās, vai ari viens otru nesaprot, neciena viens otra specialitāti un darbu. Vai ari laulībā galvenais konflikts ir tas, ka virs sievas vecāku ģimenē jūtas kā svešinieks. Vecāki, māsas, svaiņi, no kuriem jaunā sieva garīgā ziņā pilnīgi atkarīga, liek vīram saprast, ka viņš nav pietiekami laba «partija» viņu ģimenei. Virs to atmaksā ar nicinošu izturēšanos pret sievu, ar kundziskumu, pret ko sieva savukārt tīši iespītējas. Bet tie var būt ari daždažādi citi svarīgi iemesli. Beidzot, starp laulātajiem rodas tāds saspīlējums, ka ikviena maza dzirkstellte, kaut vai ierunāšanās — vakariņu laikā ieslēgt radioaparātu vai ne — izraisa eksploziju.

PRAST OTRU INFORMĒT

Reizēm starp laulātajiem konflikts rodas tāpēc, ka viņi neprot dažus atsevišķus jautājumus pietiekami precīzi norunāt vai nespēj kaut ko noteikti izlemt. Daži viri, piemēram, nemēdz skaidri pateikt, kad vakarā pārradīsies mājās un uz kādu laiku sievai būtu jāsagatavo vakariņas. Un, ja virs pat iepriekš zina, ka aizkavēsies,

viņš tomēr nepasaka sievai, ka pārnāks vēlāk un cikos īsti. Bieži tā tiek darīts apzināti: viņam negribas paskaidrot, ko darīs, kur ies un kāpēc aizkavēsies. Vai ari tas ir tāpēc, ka sieva visu vēlas izdibināt pārāk sīki un virs to sajūt kā savas personīgās brīvības ierobežojumu. Vienkāršāk būtu, ja šāds virs neprasītu, lai sieva noteikti viņu sagaida ar siltām vakariņām, un ja nebrīnītos, ka pēc pāris šādiem gadījumiem viņa savu pienākumu dēļ vairs ar to nerēķinās. Bet virs pieprasa, lai sieva to gaidītu stundu, divas, trīs, un pie tam pēc atgriešanās vēl nevērīgi izmet: «To tev nevajadzēja darīt, es jau paēdu — restorānā kopā arkolēģiem.» Sieva ir sarūgtināta un aizvainota, viņa jūt, ka viņas pūles netiek novērtētas, it sevišķi tāpēc, ka zina: ja citreiz viru negaidītu, viņš par to būtu ļoti apvainojies. Ja šādi gadījumi notiek paretam, tad tas_ ir sīkums. Bet, ja tas kļūst par ieradumu, starp laulātajiem izveidojas saspīlētas attiecības. Strādājošai sievai savs laiks ļoti sīki jāizplāno, jāprot laiku taupīt. Ja viņa zinātu, ka virs pārradīsies mājās trīs stundas velak, tad izkārtotu savus darbus pavisam citādi.

Dažas sievas savukārt ļoti lēni kārtojas iziešanai no mājas. No viņu «es jau eju» līdz īstai iešanai paiet pusstunda, stunda. Tās nespēj aprēķināt un pateikt vīram, ka varēs iziet tikai pēc stundas. Ta viņas izvairītos no vira kurnēšanas par sieviešu gausumu. Dažas sievas atkal neprot skaidri pateikt savas vēlēšanas un prasības, bet pēc tam dusmojas, ka vīrs nav izdarījis viņām pa prātam. Piemēram, ģimene plāno svētdienas izbraukumu. Sieva ļauj vīram un bērniem izlemt, uz kurieni un kā braukt. Tikai kad visi jau ir ceļā, vīrs ievēro, ka sieva ir neapmierināta. «Kāpēc mēs braucam peldēties, ir auksts, bērni vēl saaukstēsies, es gribēju uz mežu, pasēņot, bet te jau nav nekāda īsta meža.» Ja šādi gadījumi atkārtojas biežāk, lietišķa saruna laulāto starpā ir ļoti apgrūtināta.

Bieži laulāto sadarbību mājās traucē tas, ka sieva neņem vērā, ka vīrs to nav radis, un neprot viņu iesaistīt darbā. Viņa iedomājas vīra iniciatīvu kā pašu par sevi saprotamu lietu un ir neapmierināta, ka vīrs viņai nepalīdz. Reizēm vīra vai sievas nepietiekamās spējas informēt citus par savām vajadzībām vai vēlēšanos nosaka viņu «cietēju» un «mocekļu» raksturi, par ko rakstījām nodaļā par laulību un raksturu.

IEJŪTĪBA, UZMANĪBA, GALANTUMS

Veco laiku romānos, sieviešu žurnālos un rokasgrāmatās, kas rakstīti kapitālistiskās sabiedrības apstākļiem, parasti uzsvērts, cik liela nozīme laimīgām laulībām ir dažādām ārējām formām, izpausmēm, «burvestībai». Varētu rasties iespaids, ka vislielākās nesaskaņas laulībā ir tāpēc, ka vīrs piemirst dzimšanas dienas vai kāzu gadadienas datumu un neatnes dāvanu, vai ka ikvienu konfliktu var likvidēt ar piemērotu, savlaicīgi pasniegtu puķu pušķi vai rotaslietu. Tā rodas kļūdains priekšstats, ka laimīga laulības dzīve atkarīga galvenokārt no tā, vai sieva mājās staigā pietiekami gaumīgā tērpā un vai tai ir pietiekami pievilcīga naktsveļa. Daži arī vēl šodien ir pārliecināti, ka saticīgās ģimenēs vīrs it kā uzminot, «ko sieva vēlas, kas sievietēm patīk», vai savukārt sieva prot būt vīram pastāvīgi «pietiekami noslēpumaina, pievilcīga un iekārojama». Piemēram, kādā Mopasana stāstā, kas rakstīts kā pieredzējušas sabiedrības dāmas vēstule savai

jaunajai, nupat pie vīra izgājušajai radiniecei, pirmām kārtām tiek ieteikts taupīt skūpstus un tādējādi saglabāt tos kā spēcīgu līdzekli vīra «turēšanai pavadā». Līdzīgi padomi tika izteikti tajos laikos, kad laulības bieži vien noslēdza vairāk uz saimniecisko un finansiālo interešu pamata nekā aiz īstas mīlestības un kad sievietei darbs mājsaimniecībā un ģimenē bija galvenais un nereti arī vienī-

gais eksistences nodrošinājuma veids. Saglabāt laulību ārējā izskata pēc vīram bija svarīgi saimniecisku un sabiedrisku motīvu dēļ. Sieva savukārt eksistences dēļ bija ieinteresēta sev piesaistīt vīra uzmanību. Ņemot vērā šos praktiskos aprēķinus, sievietes bieži vien daždažādā veidā lika lietā savu fizisko skaistumu un pievilcīgumu. Mūsu vidējai un jaunākajai paaudzei vairs neliekas atjautīgas dažādās anekdotes (par kurām kā par labi saprotamu lietu smējās mūsu vectētiņi un vecmāmiņas), kā sieva, uz laiku atstumjot vīru, izspiedusi no tā jaunu cepuri. Tagad tādas anekdotes nesaprot galvenokārt tāpēc, ka sievas reti kad ir tik atkarīgas, pašas pelna un var nopirkt, ko vēlas. Agrāk sīkpilsoņu ģimenēs vīrs bieži vien ar dārgu rotaslietu uzpirka sievas iecietību pret viņa lakstošanos ap citām.

Visiem šādiem padomiem bija viens, mūsu dienās jau novecojies pamatojums. Tas bija pieņēmums, it kā vīrieši un sievietes esot divas naidīgas būtnes, starp kurām nepārtraukti norisinoties cīņa par varu un virsvadību, un ka šajā cīņā vislabāk varot uzvarēt ar viltu. Iepriekšējo sabiedrisko formāciju laikā laulības dzīvē šāda sistēma tiešām pastāvēja. Vīra ekonomisko un tiesisko varu sieva centās pārspēt — drīzāk gan apiet ar viltu — ar erotiskiem paņēmieniem, ar savu sievišķī-

gurnu. Sociālistiskajā sabiedrībā laulība dibināta uz citiem pamatiem. Agrākās aprēķina laulības tagad daudzējādā ziņā zaudējušas savu nozīmi. Un, kaut arī dažu cilvēku spriedumos izšķirošais vēl ir ieņemamais amats, dzīvesbiedra alga, dzīvoklis vai automašīna, onkulis ministrijā, tomēr mūsdienu jaunatnei šie argumenti lielākoties nav izšķirošie. Sievietei laulības jau sen vairs nav izdevīgāks un sabiedriski visaugstāk novērtēts materiāls nodrošinājums, un vīrietim tas nav paņēmiens, kā izvairīties no zeķu mazgāšanas un ēdiena gatavošanas.

Sociālistiskās sabiedrības cilvēki precas galvenokārt tāpēc, ka grib dzīvot kopā ar to, ko mīl, kas to saprot, kas tam ir tuvs, ar ko tam dzīvē ir patīkami, ar ko kopā grib audzināt bērnus. Būtu vieglprātīgi ticēt, ka ilgas, ciešas jūtas var saglabāt tikai ar puķīšu, rotaslietu un izsmalcināta mājas apģērba palīdzību. Nevar noliegt, ka arī mūsu laikā un mūsu sabiedrībā starp laulātajiem reizēm nevalda atklātība, ka arī šodien daži laulātie viens pret otru izturas kā divas naidīgas nometnes. Tā ir īslaicīga nesaprašanās, nesaskaņas un savstarpēja iespītēšanās. Un to novērst nevar vis ar vienkāršām «burvestībām», uzmanības izrādīšanu, dāvanām. Ja vispārējās attiecības grib uzlabot, tacl tās jāpārkārto pašā pamatā, vienam otrs vairāk jāatzīst, jāciena, vairāk savstarpēji jāpiemērojas.

Tātad sociālistiskajā sabiedrībā laulības dzīves apmierinājums un laime nav atkarīga tikai no tādiem sīkumiem kā dzimšanas dienas atcerēšanās vai piemērots mājas apģērbs. Bet vai tam visam nav nekādas nozīmes? Ir, bet ne kā absolūtai un visuspēcīgai «burvestībai», «kā saglabāt sava vīra vai sievas mīlestību», bet gan kā daļai no attiecībām ar cilvēku, kuru es mīlu, kuru cienu un kurš man nav vienaldzīgs. Dzīves draugs vai draudzene man ir tuvs, viņa spriedums man ir nozīmīgs, man ir svarīga viņa labsajūta, tas, lai viņam apkārt būtu patīkamas lietas un patīkama vide, tieši tāpēc rūpēšos par sevi un savu ārieni. Mājās nestaigāšu apnēsātā un saplēstā «parādes» tērpā vai netīrā sporta kostīmā, bet pratīšu būt tīri un gaumīgi ģērbusies. Tieši tāpēc, ka cienu sievu kā līdzvērtīgu draugu, kas var vēlēties savā apkārtnē patīkamo, nestaigāšu pa dzīvokli apakšveļā, rūpēšos par savu personīgo higiēnu un nekautrēšos pārnest arī ziedus dzīvokļa izgreznošanai. Atcerēties dzimšanas dienu, iepazīšanās un kāzu gadadienu, prast sarīkot intīmas mājas svinības, tas ir tikai viens no veidiem, kā dzīvi padarīt svētdienīgāku un patīkamāku, un uz to dzīvesbiedriem abiern ir tiesības. Nokārtot šādu svinību praktiskos jautājumus vienmēr nav jābūt tikai sievietes pienākumam — te gaumi un iniciatīvu var parādīt arī vīrs. Rūpēties par sevi, savu ārieni, par fizisko svaigumu un skaistumu ir abu laulāto lieta. Tā gan nav galvenais un vienīgais «noslēpums» laimīgai laulības dzīvei, bet tā ir divu cilvēku nopietnu savstarpējo attiecību svarīgs priekšnoteikums. Ar gadiem un ārējā skaistuma zušanu nezūd īstā mīlestība, bet katra laulātā pienākums ir rūpēties par savu veselību, svaigumu un fizisko skaistumu, neatstāt to novārtā. «Es jau esmu precējusies, man vairs nav jāpatīk,» nepareizi spriež dažas sievas. Nē. «Esmu precējusies, — tāpēc man ir pienākums un vēlēšanās patikt.» Tas attiecas arī uz vīru. Laiks, kad precētas sievas rūpes par ārieni uzskatīja par sliktas morāles izpausmi un cenšanos pēc lakstošanās, ir sen pagājis. Šodienas cilvēks rūpējas par savu veselību, svaigumu, skaistumu, savas apkārtnes, visas sabiedrības dēļ. Vienmēr labprāt raugāmies uz glītu sievieti vai glītu vīrieti — gan darbā, gan arī mājās, ģimenē.

Cilvēkam nepieciešams rūpēties par savu izskatu. Ir daudz iespēju, lai laulātie vai visa ģimene, bērnus ieskaitot, nodarbotos ar sportu, fizkultūru. Tam vienmēr var atrast kādu brīvu vakaru vai sestdienas pēcpusdienu. Arī svētdienas ir veselīgāk pavadīt izbraukumā vai sporta laukumā nekā pie plīts vai gultā. Ģimenes ieradumiem, gatavošanas un ēšanas veidam ir liela medicīniska un estētiska nozīme. Dzīves līmeņa celšanās

daudzas ģimenēs pirmām kārtām izpaužas ar pārēšanos. Daudzas sievietes, piemēram, lielās, cik daudz ēdiena pagatavošanā izlietots sviesta; .ka visu gatavo ar taukiem, kaut gan būtu daudz veselīgāk lietot eļļu. Pārņem agrāko paaudžu veco, neveselīgo ēšanas veidu, lietojot pārak daudz taukvielu, sviesta, treknas gaļas, ogļhidrātu, kartupeļu, miltu izstrādājumu. Tāds uzturs parasti sekmē pārmērīgu aptaukošanos un, kā rāda jaunākie pētījumi, var ietekmēt dažu asinsvadu slimību rašanos un ātrāku aterosklerozes iestāšanos. Mūsu dienas izdod daudz speciālu rokasgrāmatu par veselīgu uzturu, kur katrs atradis nepieciešamās pamācības. Iesaka vairāk lietot augstvērtīgu, liesu gaļu, dārzeņus, augļus, piena izstrādājumus. No otras puses, reizēm novērojam ka uz ēdiena rēķina gan taupa, bet nepareiza veida. Sieva, lai tikai ietaupītu naudu televizoram, jaunai grīdsegai, apmierinās ar iepriekšējās ēdienreizes pārpalikumiem, kartupeļiem, maizi, kafiju, ēdienu, kas bioloģiski nav pietiekami pilnvērtīgs (runa nav par sātlgumu) un kas veicina aptaukošanos. Vēlāk pati ar sevi ir neapmierināta, jūtas slikti, ari sēžot pie jauna televizora, un viņas garastāvoklis un sliktais noskaņojums ietekmē visu ģimeni. Mūsu tēvu un vectēvu paaudzēs labāk situētās aprindās bija paraša apmēram piecdesmit gadu vecumā iegūt «vēderiņu», atteikties no aktīvās dzīves. Sievietes ap četrdesmit gadu vecumu uzskatīja par matronām, kuras vairs nepre-

tendēja uz skaistumu. Šāds uzskats nu jau sen vairs nevalda, bet tomēr jaunie cilvēki šajā ziņa ir ļoti nevērīgi. Sievietes svara pieaugums pēc dzemdībām nedrīkst sasniegt divdesmit kilogramus, tas nedrīkst būt «liktenis». Un, kaut ari te. zināma joma ir dažādiem hormonāliem procesiem, tomēr ari pārmērīga ēšana un nepiemērota barība, kas veicina aptaukošanos, ir svarīgs faktors. Sievietei pēc bērna piedzimšanas nevajadzētu zaudēt skaistumu, gluži otrādi, ar piemērotu dzīves režīmu pēc dzemdībām viņas izskats var tieši atplaukt.

Reizēm starp laulātajiem rodas sīkas nesaprašanas par to, vai vīram pret sievu jāizturas galanti, laipni un kā to izdarīt, vai jāpalīdz sievai apvilkt mēteli, aizdegt cigareti, atvērt un pieturēt durvis. Daži viri mēdz teikt: «Jums jau ir vienādas tiesības, ko tad vēl gaidāt no mums galantumu.» Pats par sevi saprotams, ka vira ieradumi, galantums un laipnība vēl nebūt neliecina par viņa patiesajām attiecībām pret sievieti, pret savu sievu. Agrāk, kad sievietēm bija daudz mazāk tiesību nekā vīriešiem un viņām sabiedrībā bija ierobežotsstāvoklis, bieži vien ārēji viņām sabiedrībā tika izradīta uzkrītoša laipnība un uzmanība. Bet ari tas tika darīts saskaņā ar uzskatu, ka sieviete ir vājāka, mazvērtīgāka būtne.' Dižciltīgie kavalieri agrākajos gadsimtos nekad nepiemirstu pasniegt roku dāmai, kura Izkāpj no karietes, un piedāvāt elkoni, ejot pie galda, bet tajā pašā laikā viņi bez sirdsapziņas pārmetumiem varēja mīļāko no zemākām aprindām pamest bez līdzekļiem un ar bērnu. Bieži vien ari mūsdienās tie vīrieši, kas izturas pret sievietēm nicinoši un at-

liecībās ar tām galvenokārt meklē sev izpriecu, sabiedrība izrāda uzkrītošu laipnību un galantumu.

Sapratīga sieva mūsu apstākļos no vīra neprasīs pārspīlētu laipnību un galantumu, drīzāk no viņa gaidīs palīdzību tur, kur tā tiešām ir nepieciešama, piemēram, strādājot smagu fizisku darbu, nesot smagu nesamo, it sevišķi laikā, kad tā bioloģiskā ziņā ir neizdevīgāka stāvoklī par vīrieti, piemēram, grūtniecības perioda. Viņa bus pateicīga, ka vīrs galanti viņu palaidīs pirmo pa durvīm, palīdzēs apvilkt mēteli, atbrīvos no ogļu nešanas augšējos stāvos.

Uzmanība pret sievietēm ir patīkama tad, ja vīrietis to prot dabiski un nepiespiesti izrādīt visām savas tuvākas apkārtnes sievietēm, arī savai sievai, nevis tikai jaunākajai un skaistākajai šajā sabiedrībā. Pretējā gadījuma nekāds galantums nav vajadzīgs vispār. Nesaskaņas uzmanības dēļ starp laulātajiem parasti izpaužas nevis tāpēc, ka sieva to neatlaidīgi no vīra pieprasītu, bet drīzāk gan tāpēc, ka reizēm vīra izturēšanās pret svešu sievieti ir pārspīlēti galanta, bet pret sievu ne. Visbeidzot, viņām abām jājūtas neveikli, kad, piemēram, vīrs galanti apdanco svešu sievieti, bet sievai nepalīdz nest smagu koferi.

«BRĪVA MĪLESTĪBA», BRĪVĪBA un monogĀmija

Jau minējām, ka mūsu laikos laimīgu laulību pamatā nav saimnieciski vai finansiāli apstākļi, mūsu dienās laulātais pāris nav tāda ražošanas vienība, kā tas bija agrāk vidējo un sīkzemnieku ģimenēs. Ģimene nebalstās arī uz darba dalīšanu vīra un sievas starpā. Apprecēšanās vīrieti nebūt neatbrīvo no rūpēm par mājas dzīvi un bērnu audzināšanu, jo daudzas sievietes strādā tāpat kā vīrieši un mūsu sociālistiskajā sabiedrībā viņu darbs kļūst arvien nozīmīgāks. Mūsu dienās ļaudis precas galvenokārt tāpēc, ka tiem ir vēlēšanās dzīvot kopā ar mīļoto cilvēku, ar ko jūtas labi, patīkami, laimīgi, kam uzticas, kas draugu saprot, kam var būt atbalsts, ar ko vēlas bērnus. Sabiedriski nozīmīgs mūsdienu laulības uzdevums ir radīt labu vidi bērnu audzināšanai no pašas mazotnes. Laulības pamatā pirmām kārtām ir dziļas un ciešas garīgās attiecības, kāds trešais no ārpuses tās tikai traucētu. Šādas ciešas un labas attiecības tātad nozīmē arī zināmus abu laulāto ierobežojumus. To jau iztirzājām nodaļā par mīlestību. Cilvēkam reiz ir jāizlemj, kas tam liekas nozīmīgāks vai paviršas aizraušanās un bieža iemīlēšanās vai arī ilgstoša garīga tuvība, savstarpēja uzticība, atbalsts, kopīga nākotne. Nevar noliegt — tas ne vienmēr ir viegli panākams, tas cilvēkam nav iedzimts. Ciešas monogamijas attiecības ir civilizācijas rezultāts, sarežģītas cilvēku jūtu, prasību, cilvēku attiecību attīstības rezultāts. Laikā, kad dzīvojam daudzstāvu namos un pētījam starpplanētu telpu, arī mīlestībai izvirzām augstākas prasības. Ikvienam pārim jārēķinās ar monogamijas prasībām, katra dzīvē var pienākt brīdis, kad jāpārvar iemīlēšanos kādā citā.

Savā laikā arī daži sociālistiskās sabiedrības pārstāvji personīgo brīvību izprata nepareizi, uzskatīja, ka varot iemīlēties, kad vien gribot, un mīlēt, ko vien gribot; tas esot viegli, vienkārši; ka tā neesot nekāda problēma; tas esot tikpat kā izdzert «glāzi ūdens». Bet ar šādu «brīvo mīlestību» cilvēks sevi apzog, zaudē iespēju izveidot ciešas garīgas attiecības, izjust otra atbalstu, mājas un ģimenes pavarda siltumu. Uz laulības monogamiju daži cilvēki raugās ar neuzticību, uzskata to par nemodernu, neprogresīvu, jo monogamija, vismaz Eiropas zemēs, laulības dzīvē valdīja arī iepriekšējās sabiedriski ekonomiskajās formācijās, tā ir arī kapitālistiskās sabiedrības laulības forma. Analizējot ģimeni no vēsturiskā materiālisma pozīcijām, kā to izdarīja Engelss un citi marksisti, redzams, ka vēsturiski monogamija izveidojās vispirms saimniecisku motīvu dēļ: bija nepieciešami zināt oficiālos pēcnācējus — īpašuma mantiniekus. Bet, kā zinām no nostāstiem, atmiņām, daiļliteratūras, buržuāziskā monogamija īstenībā bija citāda. Tajos gadījumos, kad laulības notika «aiz aprēķina», tātad pirmām kārtām īpašuma dēļ, vēlāk abi laulātie varēja dzīvot pēc sava prāta: vīram nereti bija mīļākās un sievai — mīļākie. Laulāto attiecībām bija tirdznieciska līguma raksturs. Pie tam ekonomisku un sabiedrisku motīvu dēļ sievai bija mazāka iespēja atbrīvoties no šī stāvokļa, piemēram, šķiroties, aizejot no vira. Buržuāziskās sabiedrības augstākajās, tātad mantīgākajās aprindās, kā to labi parāda, piemēram, Balzaka, Stendāla vai Aragona romāni, mīļākais sievai nebija nekāds negods, turpretim labākā sabiedrība pilnīgi no sievas novērsās, ja viņa izšķīrās ar viru — ja šķiršanās vispār bija iespējama. Bez tam saskaņā ar tā laika juridiskajām tiesībām šķiroties sieviete cieta materiālā ziņā. Tātad iepriekšējo sabiedrisko iekārtu monogamijai bija pavisam cits raksturs nekā brīvprātīgajai monogamijai sociālistiskajā sabiedrībā, kas balstās uz ciešām garīgām attiecībām. Bet, ari brīvprātīgi ievērojot monogamijas prasības, dzīve var izveidoties dažādi. Ir cilvēki, kas ikvienas mīlestības attiecības pārvērš par važām. Tādās ģimenēs valda uzskats, ka virs nedrīkst uz citu sievieti pat paskatīties, ka sieva nedrīkst pret citu vīrieti izturēties laipni, kā tas sabiedrībā pieņemts. Daža sieva apvainojas, ja virs ieminas, ka viņam patīk kāda cita sieviete. Daži viri nespēj saprast, ka sieva darbā var uzsmaidīt kaut vai ducim vīriešu un tomēr viņai ne prātā nenāks ar tiem lakstoties. Vai laulības dzīves laikā mums drīkst patikt cits vai cita? Protams, jā. Bet tas nebūt nenozīmē neuzticību. «Kaut ari cita sieviete ir glīta un es labprāt uz to paskatos, tomēr priecājos, ka esmu apprecējis tieši tevi un nevienu citu.»

MAN NEVAJAG VISU ZINĀT, BET ES DRĪKSTU TO ZINĀT

Ciešu garīgu attiecību priekšnoteikums ir savstarpēja uzticēšanās. Nevar uzticēties cilvēkam, kuram ir citi erotiski vai seksuāli sakari. Bet ari savstarpējā uzticībā cilvēki viens pret otru var būt vairāk vai mazāk atklāti. Uzticība nav kā ieslodzījums ar ikdienēju policejisku nopratināšanu, kā to daži kļūdaini iedomājas. «Ko darīji, kur biji, ar ko kopā gāji mājup?» Vai laulības dzīvē ir nepieciešams visu sīki jo sīki otram izstāstīt? Jā, ir. Jo attiecības ir labākas, saskanīgākas, jo vairāk cilvēki spēj izstāstīt un labprāt ari stāsta par visu, par katru savas dzīves sīkumu. Viņi zina, ka otru tas interesē un ka negrib to dzirdēt kontrolēšanas pēc. Zina, ka otrs viņu pārāk bargi nekritizēs vai ka viņu nepārņems bailes un šausmas, izdzirdot kaut ko nepatīkamu. Bet daži cilvēki pēc dabas nav pārāk runīgi, viņiem šāda ikdienēja izprašņāšana nepatīk, par sevi viņi runā nelabprāt un maz.' Draugam jāprot atšķirt, kas ir neuzticēšanās un kas — noslēgts raksturs.

Mīlestībā un laulībā ir svarīgi, lai abiem partneriem būtu sava personīgā dzīve. Protams, es nerakņāšos sava vira vai sievas personīgajās vēstulēs, nepārbaudīšu portfeli, somu, kabatas. Neuzskatīšu, ka viņam obligāti jādod man izlasīt katra no vecākiem, brāļiem un māsām, bērnības draugiem vai darbabiedriem saņemtā vēstule, kaut ari būšu priecīgs, ja to man parādīs. Laulības dzīvē nepieciešams, lai katrs kādu bridi varētu būt pilnīgi viens, varētu padomāt par savām problēmām. Laulātajiem nav iespējams savstarpēji «atskaitīties» par katru brītiņu un katru domu, sīki iztirzāt, kur katrs bijis, ar ko runājis. Tomēr ari bez šis katra sīkuma izklāstīšanas abiem ir jābūt pārliecinātiem, ka neviens no viņiem nedarīs neko tādu, kas otram varētu kaitēt vai būtu slēpjams. «Kaut ari mēs nevaram visu zināt, tomēr mēs to drīkstam zināt.»

uzticēšanās ir jāiegūst

Uzticēties nevar piespiest ar varu, uzticēšanās ir jānopelna. Ja virs redz, ka sieva kļūst greizsirdīga, tiklīdz viņš ieminas, ka kaut kur sabiedrībā ticies ar kādu sievieti, viņš centīsies nestāstīt sievai, ka, piemēram, uz mājām gājis reizē ar darba biedreni, kaut ari viņi runājuši par gluži nevainīgām lietām, kas sievu pat varētu tieši interesēt, piemēram, par modes skati rūpnīcā. Bieži vien cilvēki neaptver, ka paši atraidījuši otra uzticēšanos un atklātību. Sieva, piemēram, ir pārmērīgi nobažījusies, katra ieminēšanās par vīra ikdienišķajām grūtībām darbā rada viņā priekšstatu, ka vīra amats ir apdraudēts, ka viņu var atlaist no darba. Tāpēc vīrs baidās viņai uzticēties. Daži vīri nevar atturēties, neizteikuši sievai aizskarošas piezīmes. «Tu jau vienmēr esi bijusi sentimentāla zostiņa,» tāds vīrs teiktu sievai, ja tā pastāstītu par kādu ļoti iepatikušos kinofilmu. «Lai es viņam nākamreiz vēl kaut ko stāstītu!» nodomā sieva un klusē. Pamazām laulības dzīvē rodas atkal jauni iemesli, kāpēc, kopā būdami, laulātie klusē un kāpēc varbūt izklaidēšanos meklē citur. Dažas sievas pastāvīgi vīru pamāca. Vienalga, vai nu viņš runā par ģimenes dārziņu, vai lokomotīvju būvi, vienmēr sieva spēj ļoti pašpārliecināti teikt: «Tu to izdarīji pavisam nepareizi, tev vajadzēja rīkoties gluži citādi.» Un vēlāk brīnās, kāpēc «viņējais» laulības dzīves laikā kļuvis tik nerunīgs.

DZĪVOT TIKAI VIŅA LABA?

Mīlestība nav visas dzīves saturs, to uzsvērām jau iepriekšējās nodaļās. Pat visskaistākās divu cilvēku attiecības — laulība mūsu laikmeta cilvēkiem nevar aizpildīt visu dzīvi. Biežāk šādi mīlestību un laulības dzīvi mēdz izprast sievietes. Agrākajos gadsimtos sievietes apvārsnis nesniedzās tālāk par ģimeni, rūpēm par vīra labsajūtu, mīlestību uz bērniem, «virtuvi un bērnistabu», turpretim vīrietim bija savs darbs un praktiski «visa pasaule vaļā». Jaunietes tādā garā audzināja jau kopš bērnības. Viņām rūpīgi izraudzīja lasāmvielu, mākslas darbi apjūsmoja sievietes, kas ziedojušās mīlestībai, vīram, bērniem. M. D. Retigova deva padomu savām jaunajām lasītājām: «Katrai jaunai mājasmātei pirmām kārtām jāraugās, lai visu, kas viņas vīram nepatīk, novērstu un lai to tikai darītu, kas tam patiktu un to iepriecinātu.»

Pagājušā gadsimta beigu un arī vēlākā daiļliteratūra labi parāda, cik rūgti vīlušās, neapmierinātas, vientuļas savas mājas sienās toreiz jutās sievietes, kamēr vīrs devās «pasauli iekarot». Mūsu dienās šādas sievietes likteni, kurai nav citu interešu kā tikai vīrs un bērni un kura nespēj domāt ne par ko citu kā par savu Jaroslavu, spilgti parādījis Aleksandrs Kliments novelē «Marija». Šādas pamestas un pieviltas sievietes — mātes cenšas pilnīgi ziedoties bērnam, tādējādi sagādājot daudz ciešanu un grūtību viņa vēlākajā personīgajā dzīvē, kā par to stāstījām par Zdeneku, Karelu, Helēnu un Mariju trešajā nodaļā.

«Agrāk taču tas bija parasts sieviešu liktenis,» kāds var iebilst. Kāpēc tāda dzīve likās pieņemama agrāk un kāpēc neder mūsu dienās? Arī agrāk viss neritēja tik vienkārši. Tomēr tad sievietes ar šādu dzīvi samierinājās vieglāk nekā mūsu dienās. Tāpēc, ka sieva, kas dzīvoja tikai vīra labā, interesējās tikai par viņa labklājību, pilnīgi pārņēma viņa domas un uzskatus, bija kopš mazotnes izdresēta turēties maliņā, būt tāda «klusa pelīte». Sieviete bija īpaši audzināta visā piemēroties savam «pavēlniekam», klusēt, kad viņš klusē, runāt, kad viņš jautā, visu viņa rīcību uzskatīt par pareizu un ļoti svarīgu: nodrošināt mieru un klusumu, kad viņš lasa avīzi vai iesnaužas diendusā, neapvainoties, kad tūliņ pēc īsa intīmas tuvības brīža vīrs aizmieg, par sievu nemaz vairs nedomājot. Viss, ko darīja vīrs, nebija kritizējams, apspriežams. Ne jau visas sievietes toreiz tā izturējās, daudzas centās īstenot arī savas vēlēšanās, likt lietā savas spējas, paust savu gribu. Bet šādiem centieniem tajā laikā nebija labvēlīgi apstākļi, un sabiedrība tos nosodīja. Jau no čehu rakstnieces Boženas Ņemcovas dzīves stāsta redzams, kā pagājušā gadsimta vidū sabiedrība atstūma tās, kas sacēlās pret parasto sievietes likteni. Miljoniem citu sieviešu dzīve nav tik sīki aprakstīta. Reizēm šādu sieviešu centieni izpaudās sakropļoti un noveda pie histēriskas saslimšanas, banāliem mīlestības piedzīvojumiem, uzdzīves.

Agrāko laiku sievietes kopš mazotnes redzēja, kā viņu mātes appuišo tēvu un pieaugušos dēlus. Attiecībās ar savu tēvu un vecākajiem brāļiem viņas apguva to, ko vēlāk no viņām prasīja vīrs, — pazemību, paklausību, pacietību. Bet mūsu dienās? Sievieti, kura pat vēlētos «dzīvot tikai viņa labā», audzināšana nav sagatavojusi visā vīram piemēroties. Kaut arī gribētu, tas viņai neizdotos. Viņu pārāk daudz ietekmējusi apkārtējā pasaule, patstāvīgus uzskatus viņa ieguvusi jau mājās, skolā, no grāmatām, radio, kinofilmām, televīzijas pārraidēm. Sīs ietekmes rezultātā viņa, pati lāgā to neapzinādamās, ir pārliecināta, ka pret viņu izturēsies kā pret līdzīgu cilvēku. Tas ir saprotams, bet nekādi nav savienojams ar cenšanos «dzīvot tikai viņam». Mūsdienu sieviete, kas vēlētos tā dzīvot, tomēr nespēj aizmirst sevi visu un būt padevīga un paklausīga «pelīte». Droši vien dažs labs konservatīvi noskaņots cilvēks ilgojas, lai sievietes tādas būtu arī mūsu dienās. Bet tad jau nāktos vēstures ratu pilnīgi pagriezt atpakaļ. «Dzīvot tikai viņa dēļ» mūsu dienās sievietei nozīmētu labprātīgi atteikties no visām savām interesēm, iemīļotām nodarbībām, atstāt novārtā savu prasmi, talantu — kaut tikai varētu pastāvīgi ziedoties vīram un mājai. Viņa pārstāj, piemēram, iet uz treniņiem, lai nevajadzētu nevienu vakaru palikt ārpus mājas, izstājas no sporta kluba, «lai no viņas neko neprasītu», pārstāj tikties ar draudzenēm, paziņām, neaicina viesus, lai tikai viena pati būtu vairāk kopā ar vīru. Un to pašu viņa prasa arī no dzīvesbiedra. Kļūst greizsirdīga tā interešu dēļ. Kāpēc iet peldēt, kāpēc reizēm izklaidēties kopā ar draugiem, ja jau viņa no visa ir atsacījusies? Tā nepadomā, ka vīrs šādu upuri nemaz nav prasījis, ka tā viņam reizēm kļūst nepatīkama. Vakarā no vīra gaida plašu «raportu» par visu dienu: ko darījis, ar ko runājis, kur bijis, kas kuram bijis mugurā. Bet vīrs ir noguris, tam negribas visu laiku tikai runāt. Bez tam viņš jūt, ka sievas intereses kļūst aizvien seklākas: viņa interesējas, kā cilvēki bijuši ģērbušies, ko var nopirkt šie, ko tie, kāds labums tiks pašiem, vai vīrs dabūs prēmiju. . . Vīram grūti paciest, ka sieva pamazām viņu atrauj no interesantām nodarbībām, draugiem, ievelk viņu mājas šaurajā atmosfērā. Divu cilvēku attiecības kļūst nospiedošas, apnicīgas. Sieva visu dienu gudro, ar ko varētu vīram sagādāt prieku. Un cik viņa ir vīlusies, kad tas, aizņemts ar savām domām, to nepamana. «Jauna puķe, jauni pēļu pārvalki, — bet viņš to nemaz neievēro!» Sieva «ģimenes apstākļu dēļ» atsakās no visiem sabiedriskiem pienākumiem, neiet uz sapulcēm, bet cik sāpīgi pārdzīvo, kad uz sapulci iet viņš! Tā kļūst arvien sīkumaināka, notikumi virtuvē un rūpes par bērniem tai liekas svarīgākas par visu pārējo. Tā nespēj saprast vīra intereses. «Kāpēc viņam jārūpējas par citiem, viņam arī neviens neko par velti nedod,» tā prāto. Vīrs sievai nevar uzticēties, viņu aizskar sievas zobgalības, viņas ierobežotās intereses par apkārtējo pasauli, par sabiedrību, par visu, kas sniedzas tālāk par viņu ģimenes labklājību. Un tā iznāk, ka beidzot vairs nav par ko runāt. Sievas «dzīvošana tikai viņa dēļ» mūsu dienās vīram ir kā smags slogs. Neviens saprātīgs vīrietis to nevēlētos.

Reizēm līdzīgas nesaskaņas laulāto starpā rodas nevis tāpēc, ka sieva vēlētos un censtos «dzīvot tikai viņa labā». Viņa maza bērna dēļ spiesta dzīvot mājās, taču ne vīrs, ne citi tuvinieki viņai nesagādā ne brīdi brīva laika, lai nevajadzētu atteikties no visām savām interesēm un lai nesašaurinātos tās redzesloks, Tā ir cita situācija, par kuru turpmāk vēl runāsim. Šoreiz uzsvērām tos gadījumus, kad sieva pati rīkojusies tik neapdomīgi.

PRAST AIZMIRST

Laulības dzīvē var rasties domstarpības, vajadzība otru pakritizēt, viens no laulātajiem var justies apvainots, aizskarts otra pārmetumu vai izturēšanās dēļ. Atgadās arī vēl nopietnāki sarežģījumi, atsvešināšanās, neuzticība. No atklātas domu pārmaiņas nevajag baidīties, tā ir labāka nekā ledaina klusēšana. Bet strīdi un pārmetumi jāprot arī reiz izbeigt. Ja gribam dzīvot kopā, ir jāprot piedot. Pateicām, kas vienam otra rīcībā nepatīk, šodien kļūdījos es, rit varbūt to izdarīsi tu, bet reiz ir jāizbeidz pārmetumi, strīdi, jāpieliek punkts tam, kas bijis, un jāsāk dzīvot pa jaunam, labāk. Tādēļ nevajag nedēļu staigāt sadrūmušiem, vairākas dienas savā starpā nebilst ne vārda, nevajag pārmest to atkal un atkal katrā izdevīgā gadījumā. Nepārspīlēsim, neizdomāsim savam draugam vēl lielākus grēkus, nekā tie patiesībā ir. Tās ir galvenās iezīmes, ar ko lietišķa nesaskaņu nokārtošana atšķiras no laulāto ķildām. Pratīsim tās izbeigt, aizmirst kļūdas, nesaskaņas, aizvainojumus, nepārspīlēsim, nebūsim netaisni. Centīsimies izturēties lietišķi, bez satraukuma. Laulāto ķildas, dusmu uzliesmojumi, «scēnas» nevar īstas nesaskaņas atrisināt, tādā veidā strīda cēloni noskaidrot nevar. Ķildā spontāni, kā lavīna, bez apdoma, niknumā izverd ilgi krājušās un neatrisinātās pārestības, aizvainojuma, nesaprašanās sajūtas. Laulātie jūt patiku otram iedzelt, to aizvainot, kaut ari bieži vien paši zina, ka savus pārmetumus un apvainojumus pārspīlē. Otrs savukārt ari atbild niknumā, ari kaut ko izkropļo, pārspīlē. Tā izveidojas nepamatotu apvainojumu un netaisnības burvju loks, pēc tam jau nevar izšķirt, par ko īsti ir runa un — kā bērnu strīdos — «kurš iesācis». Ja laulāto domstarpības tik ļoti saasinās un šādi izpaužas, der padomāt, kāpēc tas noticis. Nav jēgas tā turpināt. Bet nav ari pareizi tikai pateikt — «liecies mierā, es neiešu ar tevi strīdēties» — un par to klusēt. Ir jāmeklē, kaut ari ne tūliņ un ne tajā pašā dienā, dziļāki iemesli, kāpēc tā noticis, kāpēc tajā bridi viens otru tik ļoti ienīdis, ka gribējis to aizvainot. Tas katrā ziņā nebija tikai tāpēc, ka virs pēc atgriešanās mājās nekārtīgi nometa apģērbu vai ka sieva aizmirsa kaut ko garšīgu atnest vakariņām, — tas bija tikai šķietamais ķildas iemesls. Ikvienā mīlestībā var slēpties ari naida graudiņš; pat visvairāk cienītais cilvēks var reizēm būt nepatīkams, otrs var būt uz to saniknots. Labāk mierīgi noskaidrot cēloni un, kamēr tas vēl iespējams, otra negatīvo īpašību vai nepareizo rīcību novērst vai ari ar to samierināties. Tas ir prātīgāk, nekā sevi krāt sarūgtinājumu un ļaut tam uzliesmot ķildā.

Daži nepamatoti bažījas, ka mīlestībai kaitētu, ja skaidri, lietišķi norādītu draugam uz viņa kļūdām, pateiktu, kāda viņa negatīva īpašība, izturēšanās vai runas veids otram nepatīk vai pat derdzas. Mūsu draugs nevar būt pati pilnība, vislabākais un vispatīkamākais no visiem. Tikai pirmajā iepazīšanās laikā spējam būt tik akli, lai neredzētu nevienu kļūdiņu. Dziļākās, ilgākās attiecībās, ne vairs iemīlēšanās sākumā, nevaram tādu aklumu pieļaut. Vienmēr ir labāk atklāti nolikt kārtis uz galda, pateikt: tas un tas man viņā nepatīk, bet es tomēr viņu mīlu un centīšos ar to samierināties. Vai ari jāpalīdz mīļotajam cilvēkam atbrīvoties no kļūdām un negatīvajām īpašībām. Tā rīkoties ir daudz labāk nekā izlikties neredzam trūkumus, kuru dēļ rodas savstarpējs saspīlējums un pat antipātijas.

Reizēm nesaskaņas ir dziļākas, to iztirzājām nodaļā par vīriešu un sieviešu raksturiem. Cilvēks dzīves drauga izvēlē bieži vien ievēro tikai tās īpašības, kas tam liekas pozitīvas. Bet vēlāk izrādās, ka šis īpašības var ari traucēt. Piemēram, valdonīga, enerģiska sieviete izvēlējusies piekāpīgu, lēnīgu, neizdarlgu dzīvesbiedru. Mājas dzīvē šis viņa īpašības sievai ir izdevīgas, bet vienlaikus viņa dusmojas, ka virs nespēj enerģiski nokārtot kādu svarīgāku ģimenes dzīves jautājumu vai ka nevar darbā iegūt tādu stāvokli un novērtējumu, kāds vīram, pēc viņas domām, pienāktos.

LAULĪBA NAV LABOŠANAS IESTĀDE

Pirms apprecēšanās daudzi nepamatoti cer, ka vēlāk otru «pārtaisīs», pāraudzinās. Dažām sievietēm liekas, ka viņu pienākums ir būt vira «sargeņģelim», kas varētu atpestīt viņu no visiem vīriešu «netikumiem», sākot ar smēķēšanu un dzeršanu un beidzot ar staigāšanu uz sapulcēm, kas, pēc dažu domām, ari ir kaut kāds slikts vīriešu ieradums. Šo pārliecību vēl pastiprina gan agrākā, gan mūsdienu daiļliteratūra, kas nereti sievietes iztēlo par vāja rakstura viru, brunču mednieku, alkoholiķu, kāršu spēlmaņu pāraudzinātajām, Stāstos un romānos sieva vismaz māca viru lasīt dzejoļus un klausīties kamermūziku, jo parasti viņš atzīst tikai sportu un tehniku. Bet dzīvē bieži vien iznāk citādi nekā literatūrā. Ari tāds virs, kuram tiešām nepieciešams laboties, pārvēršas drīzāk gan plašākas vides, darba vietas, ārstēšanās ietekmē, nevis sievas rāšanās rezultātā. Šis sievas par savu uzdevumu pirmām kārtām uzskata tieši rašanos. Retāk viņas vira ietekmēšanai izmanto smalkjūtīgākus un iedarbīgākus paņēmienus. Piemēram, sieva ir ļoti sarūgtināta, ka virs pārāk daudz laika pavada ārpus mājas, bet, kad tas pārrodas, viņa neprot ar to runāt mierīgā toni, nepārtraukti tam par kaut ko pārmet, viņa ari nemeklē iespēju, kā abiem kopīgi izklaidēties. Tā nu virs gribot negribot spiests bēgt prom no mājām. Labu, ciešu garīgo attiecību ietekmē cilvēki spēj ievērojami pārmainīties, kļūt labāki. Bet priekšnoteikums tam ir tiešām abpusēji labas attiecības. Laulībā, kuras pamatā jau kopš paša sākuma ir kas cits, nevis līdztiesīgas attiecības, laulībā, kurā viens sevi uzskata par «labāku», vērtīgāku, nesaskaņas rodas drīz vien. Bieži novērojam, ka sievietes, kas apprecējušās ar nodomu viru «pāraudzināt», cieš neveiksmi ari tad, ja izšķiras un apprecas otrreiz. Nodaļā par vīriešu un sieviešu raksturiem jau minējām, ka dažām sievietēm to garīgā līdzsvara un laimes nodrošināšanai nepieciešams justies «labākai» par viru un audzināt to. Bet, kad tas neizdodas, kad virs viņu pamet vai laulības dzīve sarežģījas un ari viņai pašai kļūst nepanesama, sieviete cieš, pārdzīvo depresiju un sūdzas par «ļauno likteni».

Nereti sievas cenšas «pāraudzināt» vīrus pat tad, ja tiem nekādu īpašu kļūdu nav. Cenšas tos tuvināt savam iedomātam ideālam, bet nespēj cienīt tās īpašības, kādas dzīvesbiedram ir. Gribētu, piemēram, virā ieaudzināt pārmērīgu uzmanību pret sievu, jūtīgumu, lai tas, tāpat kā viņas, ostītu puķītes, sentimentāli kavētos atmiņās par pirmo satikšanos, bet neredz, ka vira mīlestība izpaužas mazāk uzkrītošā, vīrišķīgākā veidā, patiesās rūpēs par sievu, ģimeni un tās vajadzībām. Viņas gribētu, lai virs katru brīvo bridi veltītu kopīgām sarunām vai pastaigām ar sievu, un neņem vērā, ka tas mācās neklātienē, ka rūpnīcā tam uztic daudzus atbildīgus pienākumus. Te nerunājam par tiem gadījumiem, kad tās vira intereses, kas nav saistītas ar ģimeni un māju, un gatavība, ar kādu viņš ļaujas sevi noslogot ar papildu darbu un pienākumiem, ir tik lieli, ka traucē laulības dzīvē. To iztirzāsim turpmāk.

NAV LAIKA ĢIMENEI

«Ģimene? Nē, tai man tiešām nemaz neatliek laika. Mājās pārnāku vēlu vakarā, tad bērni jau* guļ. Bieži ņemu vēl darbu līdz. Sestdienas un svētdienas? Kur nu. Tad ir komandējumi, talkas, pulciņa nodarbības rūpnīcā, citi pienākumi. Man rūpnīcā ir pieci amati un vēl trīs ari komitejā. Kad lai es to visu padaru, ja ne svētkos, svētdienās un atvaļinājuma laikā?» Tā dzird runājam dažus vīrus.

Vai tiešām ir nepieciešami cilvēku tā pārslogot ar darbu un pienākumiem, ka tam neatliek ne brītiņš ģimenei? Tādu ģimeņu dzīves veidu, kurās vīram nav laika ģimenei, sīki izanalizējām sarunās ar strādniekiem rūpnīcās un mūsu laulāto dispanserā, kur parasti vispirms pažēloties atnāca sieva, bet vēlāk līdz atveda ari viru.

Sociālisma celtniecības periodā, protams, var rasties dažādi īpaši apstākļi, kad kādam cilvēkam atbildīga darba un studiju dēļ paliek maz laika personīgajai dzīvei. Bet tāda darba un tādu apstākļu, acīm redzot, ir daudz mazāk, nekā varētu likties, dzirdot daudzu cilvēku aizbildināšanos, ka tiem «nav laika ģimenei».

Tiešām, vienā otrā uzņēmumā vēl valda veclaicīgs uzskats, ka vīrietis var visus vakarus veltīt papildu darbam, sapulcēm, sabiedriskajiem pienākumiem, bet sestdienu un svētdienu pavadīt talkās. Mājās bez viņa iztikšot, jo ģimenes jautājumus, bērnu audzināšanu izkārtojot sieva. Ja tādā uzņēmumā kāds virs cenšas atteikties no papildu uzdevumiem vai pienākumiem, aizbildinoties ar ģimenes rūpēm, tam reizēm pārmet, ka esot neapzinīgs, ka atraujoties no kolektīva. Daži vadošie darbinieki vēl joprojām raugās uz rūpēm par ģimeni kā uz kaut ko pilnīgi personīgu, negrib saprast, ka bērnu audzināšana ir sabiedriski nozīmīgs sociālisma laikmeta cilvēka pienākums un ka to nevar pretstatīt kolektīva interesēm.

Gadās, ka uzņēmumā apbalvo priekšzīmīgu darbinieku, kas katru brīvo bridi pavada pie darbgalda, bet svētdienas un citas brīvās dienas — talkās. Bet nevienam neienāk prātā pajautāt, kā tajā laikā jūtas viņa sieva, kas varbūt ari strādā, vai tā spēj tikt galā ar mājsaimniecības darbiem un bērnu audzināšanu, vai viņa bērni aug par veselīgiem un kārtīgiem cilvēkiem. Sociālistiskā darba brigādes pamatoti izvirza jautājumu par to, ka pilnvērtīga sociālistiskās sabiedrības cilvēka attīstība ietver ari citādu, pareizāku personīgās dzīves veidu, tajā skaitā ari pienācīgas rūpes par ģimeni.

Visbiežāk tomēr izrādās, ka ārējie apstākļi, darba un sabiedrisko pienākumu un uzdevumu daudzums nav izšķirošais, vai cilvēkam atliek laiks ģimenei vai ne. Novērojumi rāda, ka daudzi vīrieši paši sevi pastāvīgi pārslogo ar darbu un dažādiem pienākumiem. Daži nespēj pat iedomāties, ka kāds cits varētu padarīt darbu tikpat labi kā viņi. Tie cenšas kļūt neatvietojami, neprot darbu sadalīt, neprot apmācīt citus, viņi jūt nepieciešamību pastāvīgi pārliecināties, ka visu iespēj paši vien. Bieži tie neuzticas citiem darbiniekiem, bez vajadzības pārbauda to veikumu, izvairās dot saviem kolēģiem atbildīgākus uzdevumus, visu cenšas darīt saviem spēkiem. Pats par sevi saprotams, ka parastajā darba laikā to nevar iespēt, jāziedo ari vakari un svētdienas. Bet, ja kādreiz viņiem tiešām ir brīvs bridis, viņi neprot atpūsties, neprot veltīt sevi kaut kam citam, viņiem nav pacietības pabūt kopā ar bērniem, nav citu interešu kā tikai darbs. Un tā nu tie atkal uzkrauj sev kādus pienākumus, piemēram, remontē motociklu vai palīdz biedram salabot automašīnu.

Daudziem vīriem labāk patīk apkrauties ar darbiem un pienākumiem nekā atbildēt uz bērnu jautājumiem, izšķirt bērnu domstarpības, padomāt par to audzināšanu un palīdzēt sievai. Bieži tas ir kā apburts loks. Virs no paša sākuma nepievērš pietiekamu uzmanību ģimenei, viņu galvenokārt interesē panākumi darbā. Sieva un bērni spiesti rīkoties pēc sava prāta. Protams, tādā ģimenē bērni labāk saprotas ar māti, laulāto attiecības neveidojas normāli. Virs jūt saspīlēto mājas atmosfēru, redz, ka nesaprotas ar sievu un bērniem, tomēr rīkojas pavisam dīvaini — uzņemasA vēl vairāk darba un cenšas vēl mazāk būt mājās. Tā plaisa kļūst vēl dziļāka. Plaisa, kam savā laikā varēja pārmest tiltu, saprātīgi izskaidrojoties un vienojoties, ievērojot abu laulāto intereses. Bet sieva paliek pie saviem ieskatiem, virs aizslēpjas aiz «neatvietojama, darba labā ari savu personīgo dzīvi ziedojoša vīrieša» maskas, — un abi jūtas nelaimīgi. Bieži vien dzirdam domas, ka laulības dzīvē neapmierinātība un saspīlējums rodoties tāpēc, ka virs pārslogots darbā un tādejādi tam neesot pietiekami laika sievai un ģimenei. Tomēr īstenībā nereti ir pavisam otrādi. Virs apkraujas ar darbu un pienākumiem tāpēc, ka mājās valda nesaskaņas un saspīlējums. Lai to novērstu, nepieciešama abu' — kā vira, tā sievas — laba griba un cenšanās.

DZĪVOSIM KOPA AR MANEJIEM

Daudziem jaunajiem pāriem un jaunajām ģimenēm nav sava dzīvokļa. Viņi atrod īslaicīgu atrisinājumu, apmetoties pie viņa vai pie viņas vecākiem. Jaunie cilvēki var būt priecīgi, ja vecāku dzīvoklis ir tik plašs, lai viņiem iznāktu vismaz sava atsevišķa telpa. Reizēm abas ģimenes labi sarod. Jaunlaulātajiem ir izdevīgi, ja māte tiem palīdz mājsaimniecībā vai pieskata bērnu. Tomēr nereti starp lielās ģimenes locekļiem pamazām izveidojas saspīlētas attiecības, sarūgtinājums un saspīlējums ir arī abu laulāto starpā. Tad der papētīt, kur vainojama galvenokārt kopīgā dzīvošana ar vecākiem un kur ne. Jaunie pāri un līdz ar viņiem arī sabiedrība reizēm noskaņota visas laulības dzīves domstarpības un nesaskaņas izskaidrot tikai ar dzīvokļa šaurību un dzīvošanu kopā ar vecākiem. Kad vēlāk jaunie dabū atsevišķu dzīvokli un aiziet no vecākiem, ir pārsteigti, ka viņu attiecības būtībā neuzlabojas, ka saspīlējums, neapmierinātība un nesaskaņas turpinās. Kur lai tagad meklē vainu? Saprātīgs cilvēks kairā ziņā vēlēsies, lai ikvienam jaunajam pārim būtu savs atsevišķs dzīvoklis. Mūsu valstī pēdējos gados dzīvokļu celtniecība izvēršas paātrinātiem tempiem, un dzīvokļu problēma nākotnē tiks atrisināta. Bet tagad ar šo problēmu vēl ir jārēķinās. Ja mēs šajā grāmatā gribam atklāt visus neizdevušās mīlestības un laulības cēloņus un meklēt iespējas laulāto saprašanās uzlabošanai, pareizi jāapgaismo arī dzīvokļu problēma.

Zinām daudzas ģimenes, kur jaunlaulātie dzīvo kopā ar vecākiem visumā mierīgi un saticīgi. Nākotnē dzīvokļu jautājums risināsies tādējādi, ka katrai ģimenei būs atsevišķs dzīvoklis. Tomēr arī to gadu dēļ, kurus daudzi laulātie vēl būs spiesti pavadīt pie vecākiem, ir vērts kopīgi meklēt ceļu, kā samazināt un novērst lieku saspīlējumu starp jaunajiem un vecajiem.

Kas tad ir kopīgā dzīvoklī dzīvojošu divu vai vairāku paaudžu pārstāvju nesaticības un pretišķību avots? Daļēji šī problēma rodas tāpēc, ka dažādi cilvēki spiesti dzīvot noteiktā kopējā, ierobežotā platībā. Ilggadējā kopdzīvē starp lielākas ļaužu grupas atsevišķiem locekļiem var rasties dažādi saspīlējumi. Kaut vai tāpēc, ka dažādiem cilvēkiem ir dažādas vajadzības un nereti pat pretējas vēlēšanās. Piemēram, vienam gribas klausīties radio, ja vien iespējams, visu vakaru, citam «tas ļoti nepatīk. Reizēm nesaskaņas rodas tieši tāpēc, ka vēlēšanās ir vienādas (piemēram, pārāk ilgi uzturēties vannas istabā), bet visi vienlaikus nevar tās apmierināt. Pie tam svarīga nozīme ir dzīvokļa kopējai platībai. Divām ģimenēm plašā četristabu dzīvokli parasti būs mazāk savstarpējas saskares, jo katrs var netraucēts uzturēties savā istabā; sliktāks stāvoklis ir ģimenei, kurā pieci cilvēki saspiesti vienā istabā un virtuvē.

Pirmām kārtām daudz kas atkarīgs no vecāku vispārējās nostājas attiecībā pret jaunajiem. Ja vecāki pastāvīgi uzsver, ka tas ir «viņu dzīvoklis», un pieprasa, lai jaunie visā piemērotos, neraugoties uz savām interesēm un prasībām, tad izveidojas sarežģīta situācija. Tādā ģimenē nesaprot un neņem vērā, ka znots vai vedekla bieži vien ir pieraduši dzīvot citādi. Viņus neuzņem kā līdzvērtīgus ģimenes locekļus, bet pastāvīgi raugās kā uz svešiem, ieklīdeņiem, kas vecākiem «atņēmis» dēlu vai meitu un tagad nu «izplešas viņu dzīvoklī». Šādā ģimenē, kur nav vēlēšanās savstarpēji piemēroties, jaunajiem ir tikai viens atrisinājums — cik vien ātri iespējams, pārcelties uz citurieni.

Gadās arī tādas ģimenes, kurās ļoti sarežģījušās dažādas problēmas, radušies saspīlējumi, nesaskaņas, kaut gan skaidri redzams, ka vecāki grib tikai labu, ka grib palīdzēt jaunajiem, bet neprot vai rīkojas ļoti neveikli. Savas domas par to, kas ir labi, patīkami, pareizi, viņi uzskata par likumu un nespēj saprast, ka jaunajiem var būt citādi uzskati un intereses. Visbeidzot, cenšoties darīt jaunajiem kaut ko īpaši labu un patīkamu, reizēm netīšām tos sanaido. Piemēram, māte, kam ir vecmodīgi uzskati par vīra un sievas lomu ģimenē, appuišo znotu un apber to ar pakalpojumiem, uzmanības pierādījumiem tiktāl, ka tas pilnīgi aizmirst mājās palīdzēt savai strādājošajai sievai un pierod tēlot kungu un pavēlnieku. Sieva, kurai bieži vien mātes palīdzība būtu vairāk nepieciešama, jūtas aizvainota. Dažas mātes labprāt appuišo znotus, bet neprot sagādāt mazdrusciņ miera un atpūtas savai meitai, uzskata, ka sievietei jātiek galā ar visu. Ir ari mātes, kas prot apbērt ar laipnībām un uzmanību tikai savu bērnu, parasti dēlu. Viņas nonāk līdz tādai sīkumainībai, ka viņam pagatavo labāku ēdienu, bet tā, «lai vedekla nemanītu». Ja vīram nav pietiekami stingrs raksturs, tas pakļaujas šādai mātes «kukuļošanai» tiktāl, ka sieva ģimenē jūtas atstumta un sveša. Laulātie drīz vien var atsvešināties, ja sieva redz, ka virs pārāk pakļaujas mātes iespaidam. Šāda vienpusīga mātes mīlestība dēlam dārgi maksā, it sevišķi gadījumos, ja laulība izirst. Reizēm jaunais virs uzkūda sievu sacensties ar māti rūpēs par viņa ērtībām, uzsverot, ka to visu māte viņa labā dara tāpēc, ka dēlu ļoti mīl. Sāda abu sieviešu «sacensība» beigu beigās var sabojāt pavisam laulāto attiecības. Bieži vien vecāki, gribēdami jaunajiem palīdzēt, uzspiež tiem savus uzskatus gan par to, kādas mēbeles pirkt, kā ģērbties, kādam nolūkam krāt naudu, gan ari kā pavadīt brīvo laiku. Tad ir ļoti svarīgi, vai jaunie spēj savā starpā norunāt un kopīgi turēties pretī labi domātajai, bet viņiem nepatīkamajai vecāku gādībai. Vislabāk jau sākumā ieviest pašiem savu kārtību — gan istabas iekārtošanā un ēdienu gatavošanas veidā, gan brīvā laika pavadīšanā. Jaunajiem jābūt cik vien iespējams vienotiem, jāprot turēties uz vienu roku un aizstāvēt vienam otra uzskatus. Tāpēc svarīgākie jautājumi abiem iepriekš jāpārrunā un jāizlemj. Tad viņi spēs laipni, bet noteikti iebilst mātes padomam, ka nevajadzētu pirkt tik daudz grāmatu, bet labāk taupīt nebaltai dienai, tad varēs izskaidrot vecākiem, ka jaunie pēc vakariņām nesēdēs pie kafijas tases, bet labāk ies pastaigāties vai uz kino.

Nesaskaņu novēršanā starp jaunajiem un vecajiem izšķirošā loma ir tam no laulātajiem, pie kura vecākiem abi dzīvo. Piemēram, vīramātei patīk pārmērīgi pamācīt un kritizēt vedeklu. Ja viņa redz to ar grāmatu rokās, tūliņ iedomājas, ka jauno saimniekošanā nav nekādas kārtības. Ja vedeklai ir safrizēti mati un nokrāsotas lūpas, tā bažījas, ka dēls nav izvēlējies pietiekami nopietnu un labu sievu. Ja jaunā sieva redz, ka virs savas mātes uzskatus neatbalsta un tie viņu

neiespaido, vedekla par vīramātes piezīmēm un padomiem neuztrauksies. Viņa pasmiesies un drīz vien aizmirsis. Bet, ja redz, ka virs kaut daļēji mātei piekrīt, pievienojas tās netaisnīgajai kritikai vai 'atbalsta to klusībā un neprot sievu mātes priekšā aizstāvēt, vedekla kļūst pārāk jūtīga pret vīramātes runām. Viņas neapmierinātība izpaužas vai nu atklātā dusmu izvirdumā, vai ari viņa drūmi klusē un cieš. «Kas tiem sieviešiem vienam pret otru ir?» reizēm brīnās jaunais virs. Viņš var sākt spriedelēt par sieviešu nesaticīgo un sīkumaino dabu, kaut gan patiesībā pats sekmējis saspīlējuma izveidošanos starp māti un sievu. Reizēm tas sākas gluži nevainīgi. «Kā tev garšoja, kad Liduška gatavoja?» jautā māte, atgriezusies pēc vairāku dienu ilgas prombūtnes. «Ļoti labi,» atbild dēls. Bet, kad redz mātes acis pazibam vilšanos, tūliņ piebilst: «Bet, vai zini, tas tomēr nebija tā, kā pie tevis.» Viņš ātri piemirst šo sarunu ar māti un sen jau domā par kaut ko citu. Bet māte, kurai jauno labklājība ļoti rūp, sāk par šo atbildi prātot. Jūtas glaimota, ka dēls viņas gatavoto ēdienu atzinis par labāku, bet vienlaikus sāk raizēties, ka vedekla neprot pietiekami labi saimniekot, sāk to visvisādi pamācīt, cerēdama, ka tādējādi jaunajiem palīdzēs. Iespējams, ka vīramāte tiešām ir labāka ēdienu gatavotāja, tas ir pat ļoti ticams, tomēr viņas padomi parasti jaunajai vedeklai nelīdz. Gluži otrādi, drīzāk gan to satrauc un aizkaitina, it īpaši, ja mate nepiemirst atgādināt dēla pirmītējo izteicienu.

«Ko viņa iejaucas, gan es arī iemācīšos, ja gribēšu,» vedekla atcērt. Un saspīlējums starp vīramāti un vedeklu bieži vien atspoguļojas arī laulāto attiecībās.

Pieaugušu bērnu vecāki, it īpaši mātes, bieži vien pardzīvopretrunīgas jūtas. No vienas puses, viņi tiešam novel jaunajiem labu, laimīgu laulības dzīvi, bet, no otras puses, šī laime viņus nedaudz aizskar. «Acis no viņas nenolaiž, bet ko tad viņa tā labā ir izdarījusi? Es no mazotnes ar viņu noņēmos, bet tagad dēls mani vairs neievēro! Pēkšņi viņam tās gatavotais ēdiens garšo labāk, pēkšņi dēls gatavs vai izkust, slavējot, ka labi izgludinājusi kreklu.» Tas, ka viņas meitai vai dēlam cits, «svešs cilvēks», pēkšņi nozīmē vairāk nekā paša māte, viņas sāpina, liekas neizprotams, kaut gan vārdos viņas sakās esam laimīgas, ka jaunie tā mīl viens otru. Kādai vecākai sievietei, kas pret vedeklu izturējās ļoti laipni un draudzīgi, sarunā ar ārstu reiz izspruka nopūta: «Mans dēls vienmēr bija tāds labs puisītis. «Zelta māmulīt,» tas rakstīja man svētkos. Un redziet — tomēr apprecējās.» Tik sarežģītus pārdzīvojumus attiecībās ar jaunajiem galvenokārt pārdzīvo mātes, kuras dzīvē kaut kādi jutušās atstumtas, bijušas nelaimīgas laulībā, atraitnes, kuras no garīgajām attiecībām ar bērnu gaidījušas pārāk daudz. Turpretim mātes, kuras personīgajā dzīvē ir bijušas laimīgas, kurām bijis tīkams darbs un plašas sabiedriskās intereses, — prot augstsirdīgāk, līdzsvarotāk raudzīties uz dēla vai meitas mīlestību.

Reizēm arī tēviem grūti samierināties, ka meitas apprecas un ka «svešs vīrietis» tām pēkšņi ir tuvāks nekā tēvs. Gadās, ka tad viņi pret znotu izturas pārspīlēti kritiski, sīkās nesaskaņas jauno starpā viņiem rada īpatnēju gandarījumu. Saspīlējumu starp vecākiem un znotu vai vedeklu veicina galvenokārt tā laulātā dīvainā manevrēšana, kurš ir viņu bērns. Jaunie, piemēram, sen principā vienojušies, ka bez vajadzības neņems uz rokām savu mazo zīdaini. Bet, ja šāda izturēšanās jāpanāk arī no vecākiem, viens no laulātajiem izraugās savādu, netiešu, bet viņam izdevīgāku paņēmienu. Paziņo atsevišķi katram no vecākiem: «Es tevi lūdzu, neņem mazo uz rokām, Miluška to nevēlas.» — «Tas ir gan savādi,» brīnās māte, «esmu izaudzinājusi tik daudz bērnu, bet viņa negrib, lai es mazbērnu paauklētu.» Vīrs mātes un tēva acīs joprojām paliek labs, paklausīgs dēls, kurš tikai piemērojas savas sievas dīvainajām vēlmēm. Un vecāki ir neapmierināti ar vedeklu.

Jaunie laulātie bieži sūdzas, ka vecāki nevajadzīgi iejaucas viņu dzīvē. Bieži tomēr redzam, ka viņi paši pie tā ir vainīgi. Pirmām kārtām tas notiek tad, ja laulātie paši neprot par savas kopdzīves būtiskajiem jautājumiem norunāt, savstarpēji piemēroties un ieņemt attiecībās ar vecākiem vienotu viedokli. Ja sākumā katram no tiem arī bijis citāds ieskats, vai Helēnu sūtīt uz bērnudārzu vai ne, pēc nopietnas iztirzāšanas un apsvēršanas tiem jāvienojas tiktāl, lai par Helēnas tuvākās nākotnes gaitām paziņotu vecmāmiņai pavisam noteikti un šo lēmumu abi vienprātīgi aizstāvētu. Tad varētu iebilst vecmāmiņas argumentiem, ka bērns dārziņā nebūšot paēdis, ka tur saķeršot slimības vai iemācīšoties sliktus paradumus. Bet, ja paši nespēj norunāt, ja diskutē, vecākiem dzirdot, vai pat sauc tos palīgā aizstāvēt savus argumentus, izraisās plaša ģimenes diskusija. Vecāki viņiem cenšas palīdzēt, cik nu to atļauj viņu pieredze un zināšanas, dod padomu un ietekmē jauno ģimeni tādā mērā, ka beidzot jaunajiem tas kļūst apgrūtinoši. Ja vecmāmiņa redz, ka jaunie savos uzskatos ir vienoti, viņa tik daudz neraizējas par bērna ievietošanu dārziņā un jūtas mierīgāka. Bet, ja dzird jauno pārrunas, viņas bažas pieaug, viņa atceras visu slikto, ko par bērnudārzu saklausījusies veikalā, tirgū, atkārto šīs tenkas mājās, un tad izlemt ir daudz grūtāk. Starp citu, arī mazā Helēna jūt vai no ģimenes debatēm pat atklāti dzird, ka bērnudārzs ir kaut kas bezgala sarežģīts un var viņai būt nepatīkams, jau ceļā uz dārziņu viņa sāk raudāt, nevar tajā iedzīvoties. Jaunie pēc tam saka: «Mums ir tik grūti satikt, vecmāmiņai ir novecojušies uzskati.» Bet īstenībā paši pie tā vainojami. Ja jaunie negrib, lai vecāki sīkumaini iejauktos viņu dzīves veidā, bērnu audzināšanā, īpaši, ja ir pārāk atšķirīgi uzskati, jāpatur prātā, ka labāk pašiem sarunāt, nevis saukt vecākus par šķīrējtiesnešiem.

Līdzīga vecāku iejaukšanās jauno laulāto dzīvē iespējama arī tad, ja kopā ar tiem nedzīvo. Zinām daudzas jaunas ģimenes, kurās ir ieraša ciemošanās reizēs izstāstīt vecākiem visas savas domstarpības.

Dažs vīrs visai augstprātīgi saka: «Es rīkojos pareizi, es nenostājos ne mātes, ne sievas pusē, es piekrītu tai, kurai ir taisnība.» Bet, ja parunājam ar abiem laulātajiem, izrādās, ka sieva ir neapmierināta. Viņai liekas, ka vīrs to pietiekami nemīl, ka viņš neprot to aizstāvēt pret vīramāti, ka nespēj nostāties sievas pusē. Šāda laulības dzīve nevar būt laimīga. Ja vīrs garīgi tik ļoti atkarīgs no mātes, viņš drīzāk atgādina mazu bērnu, nevis pieaugušu vīrieti. Laulības dzīvē tas nespēj izveidot īsti ciešas un atklātas attiecības. Pastāvīgi viņš tiecas pēc kaut kāda kompromisa, pastāvīgi cenšas izturēties tā, lai tikai māte nedomātu, ka pēc apprecēšanās to mazāk mīl. Bet starp mīlestību uz māti un mīlestību uz sievu nedrīkst likt vienlīdzības zīmi. Sajās attiecībās nevar ieturēt absolūtu līdzsvaru, vienlīdzīgi šo mīlestību sadalīt. Mīlestībā un laulībā ikvienam ir jābūt pārliecinātam, ka dzīvesbiedrs ir vistiešākā nozīmē vistuvākais cilvēks. To visu savam dzīves draugam — vīram vai sievai — varam dažādā veidā izrādīt vai neizrādīt. Pieminētā «taisnīgā», «nepartejiskā» vīra balansēšana starp māti un sievu bieži vien ir veids, kā palikt pusceļā, izvairīties no stingras un noteiktas nostājas. Ar tādu «nepartejiskumu» var panākt pilnīgu laulāto atsvešināšanos. Kāda jauna sieviete stāstīja:_ «Nekad neesmu pārliecināta, ka vīrs ir manā pusē, ka varu uz viņu paļauties. Liekas, man par viņu arvien no jauna jācīnās ar tā māti. Mātes teiktais viņam ir likums.

Bet, ko saku es, tam viņš netic, to ilgi pārbauda.» Vīrs iebilst, ka pārbaudot ne tikai sievas, bet arī mātes teikto. Pēc tam laulātie atstāsta šādu gadījumu. Vīrs bieži dodoties komandējumos. Sieva paliekot mājās ar bērniem un vīramāti. Reiz vīrs no komandējuma atgriezies negaidīti ātri. Visi viņu līksmi sagaidījuši. Bet kādu pusstundu pēc viņa ierašanās pie durvīm atskanējis zvans. Sieva gājusi atvērt. Nepazīstams vīrietis jautājis, vai te nedzīvojot tāda un tāda ģimene. Sieva atbildējusi, ka šajā mājā neviens ar tādu uzvārdu nedzīvo, un svešais tūliņ aizgājis. Kad sieva atgriezusies istabā pie pārējiem ģimenes locekļiem un vīra, ievērojusi, ka vīramāte steidzīgi kaut ko čukst vīram. Vīrs ātri uzvilcis mēteli un, neatbildējis uz sievas jautājumu, uz kurieni dodas, izgājis. Atgriezies vēlu vakarā. Tikai otrā dienā viņa uzzinājusi, kas par lietu. Vīramātei bijušas aizdomas, ka vedekla satiekas ar svešu vīrieti. Kad izdzirdusi priekšnamā vīrieša balsi, teikusi vīram, ka tas laikam būšot tas vainīgais. Vīrs izskrējis pakaļ svešajam, sekojis tam pa ielām un beidzot uzrunājis. Kad nepazīstamais vīrietis paskaidrojis, kāpēc nokļuvis viņu dzīvoklī, un kad vīrs apdomājis, ka arī pārējās mātes aizdomas neliekas ticamas, izstāstījis šo gadījumu sievai, bet tikai tāpēc, lai pārliecinātos, ka mātei nav taisnība. Viņš nespēja saprast, kāpēc sievu šāda vīra izturēšanās aizskar, sarūgtina.

Reizēm pirmajā brīdī liekas, ka laulātie patiešām cieš galvenokārt dzīvokļa šaurības dēļ. Bet, pamatīgāk papētījot, izrādās, ka galvenā problēma slēpjas kaut kur citur, piemēram, viena laulātā pārspīlētajā garīgajā atkarībā no vecākiem. Kāds jauns inženieris ar sievu, lielas rūpnīcas grāmatvedi, lūdza padomu ārstam seksuologam. Galvenokārt runāja sieva. Viņa arī bija ierosinājusi griezties pie ārsta. Sūdzējās, ka zaudējusi dzimumapmierinājumu un ka intīmās tuvības brīžos pārdzīvo dažādas nepatīkamas sajūtas. Baidās, piemēram, ka kāds tos varētu iztraucēt; viņu nelabvēlīgi ietekmē pat vismazākais troksnītis blakus telpas. Laulātie īrē mēbelētu istabu ar atsevišķu ieeju no priekšnama. Bet istabai ir arī durvis uz citām dzīvokļa saimnieces telpām, kurās mīt tās daudzie ģimenes locekļi un kur pastāvīgi ir liels troksnis. Jaunā sieva žēlojas, ka viņa dzīvoklī nejūtas kā mājās, nedrīkst tur novietot savas mēbeles. Kā noskaidrojās turpmākajā sarunā, laulātie pēdējo piecu gadu laikā vairākkārt mainījuši dzīves vietu. Viņi dzimuši paprāvā apgabala N. pilsētā, kur vēl tagad dzīvo viņu vecāki. Uzņēmums, kurā strādājis vīrs, uzcēlis daudzus dzīvokļus saviem darbiniekiem, arī viņi drīz pēc apprecēšanās saņēmuši atsevišķu dzīvokli savā dzimtajā pilsētā. Sieva priecīgi ķērusies pie dzīvokļa iekārtošanas. Vecāki viņiem palīdzējuši iegādāties mēbeles. Vīra vecāki dzīvoja netālu četristabu dzīvoklī kopā ar otru dēlu un meitu. Gadu pēc jaunā inženiera kāzām arī viņa brālis apprecējies un pārcēlies uz sievas dzīvokli. Pēc tam apprecējusies māsa un arī aizgājusi dzīvot citur. Vecāki palikuši vieni pārmērīgi plašajā dzīvoklī. Lielākajai daļai cilvēku nebūtu bijusi nekāda problēma apmainīt lielo dzīvokli pret mazāku. Bet jaunā inženiera vecāki nespēja pat iedomāties, ka varētu šķirties no dzīvokļa, kurā nodzīvojuši vairākus desmitus gadu. «Māte to nepārdzīvotu!» teicis jaunais inženieris, paziņodams sievai vecāku vēlēšanos. Vecāki redzēja vienu vienīgu atrisinājumu — aicināt jaunos pārcelties pie viņiem. Un dēls paklausīja, neuzklausot sievas pretošanos un brīdinājumu. Viņš nespēja vecākiem atteikt. Vecāku mājas arī pēc kāzām viņam bija tuvākas, vecākus viņš apmeklēja vairākas reizes nedēļā, bija ieradis prasīt katrā sīkumā to padomu. Jaunie atteicās no atsevišķā, dzīvokļa un pārcēlās uz vienu no vecāku istabām. Šis dzīvoklis bija tā pārblīvēts ar mēbelēm, ka jauno iekārtai tur neatradās vieta. Vecāki neļāva likvidēt kaut ko no vecajām mēbelēm. Tā jaunie apmetās ar vecām mēbelēm iekārtotā istabā, bet savas nesen iegādātās novietoja bēniņos. Vecāku konservatīvisms sniedzās vēl tālāk. Tēvs bija liels tauriņu un kukaiņu kolekcionētājs. Istabā, kur dzīvoja jaunlaulātie, arī bija iekārtota kolekcija. Pie sienām, uz skapjiem, vitrīnās — visur atradās stiklotas kastītes ar tauriņiem un kukaiņiem. Jaunā sieva stāstīja, ka jutusies starp tik daudziem beigtiem kukaiņiem kā kapsētā un ka tauriņi un kukaiņi to vajājuši pat miegā. Kopš tā laika viņa neieredz nevienu tauriņu, ko ierauga pļavā. Jauno istabai bija vēl kāda neērtība: durvis uz vecāku guļamistabu. Bet mātei bija paradums jebkurā laikā, gan dienā, gan naktī, bez pieklauvēšanas ieiet jauno istabā. Vairākkārt viņa jauno pāri iztraucēja tieši intīmās tuvības brīžos. Noslēgt istabu nebija iespējams, «par to tētiņš un māmiņa apvainotos». Kopš tā laika jaunā sieva dzimumakta laikā sāka just bailes, zaudēja dzimumapmierinājumu un beidzot pavisam izvairījās no dzimumdzīves. Pēc divu gadu kopdzīves viņi beidzot no vecākiem aizgāja. Izdarīt to atklāti, meklēt citu dzīvokli vai apmainīt to tajā pašā pilsētā jaunais vīrs 'neiedrošinājās. Viņš izvēlējās aplinku ceļu — ierosināja sevi pārcelt uz Prāgu. Arī sieva atrada vietu Prāgā. Vecākiem vīra pārcelšanu izskaidroja kā pavēli «no augšas». Tas tēvam, pensionētam ierēdnim, bija arī saprotamāk, viņš, kaut arī nelabprāt, šķīrās no dēla. Jaunais pāris Prāgā sameklēja ne visai piemērotu istabu. Kaut gan dzīvokļa saimniecei nav ne mazākās intereses viņus traucēt, tomēr sieva arī jaunajā dzīves vietā ir nobažījusies un nemierīga. Abu intīmās attiecības ir ievērojami traucētas. Kaut arī atklāti sieva žēlojas tikai par dzīvokļa šaurību, jūtams — un pamatīgākas analīzes gaitā viņa pati to atzina, — ka rūgti vīlusies vīra izturēšanās dēļ, nevar piedot, ka viņš, pārmērīgi paklausot vecākiem, zaudējis labu dzīvokli. Vīrs apgalvo, ka pašreizējā situācija to netraucē, īrētā istaba viņam šķiet laba, viņam tikai nepatīk, ka sieva ir tik saīgusi un svētdienās nelabprāt brauc pie vīra vecākiem. Sieva redz, ka gadi iet, laiks, kad tiem būs īstas mājas un kad varētu uzdrošināties vēlēties bērnu, ir neziņas miglā tīts. Viņai nepatīk, ka nevar paļauties uz vīru un ka tas vairāk pieķēries vecākiem nekā viņai. Praktiski tas izpaužas, piemēram, tā, ka viņš paliek pastāvīgi pierakstīts vecāku dzīvoklī, bet savu istabu Prāgā uzskata par pagaidu dzīves vietu. Tādējādi viņš daļēji saglabā vecāku plašo dzīvokli, bet vienlaikus vēl vairāk samazinās cerības uz dzīvokli Prāgā, ko ar laiku varētu sagaidīt. Tagad vienīgā tā prasītāja ir sieva.

Dažās ģimenēs novērojam sevišķi lielu saspīlējumu starp vedeklu un vīramāti. Vedekla sūdzas, ka vīramāte pret viņu ir netaisna, smagi pārdzīvo pat tās sīkās kritiskās piezīmes vai padomus. Vīrs nav no mātes atkarīgs, akli tai neklausa, arī vīramāte nav no tām, kas gribētu jauno dzīvē pārmērīgi iejaukties. Tādās ģimenēs vedeklas un vīramātes nesaprašanās cēlonis ir cits. Trāpīgi to izteikusi kāda četrdesmit gadus veca mūsu dispansera apmeklētāja: «Māti es zaudēju astoņu gadu vecumā. Kopš tā laika dzīvoju galvenokārt pie radiniekiem, krustmātes un vecmāmiņām. Kad iepazinos ar tagadējo vīru, man patika, ka viņš atzinīgi izsakās par savu māti un prot tai izrādīt uzmanību. Domāju, ka viens no iemesliem, kāpēc tik ātri apprecējāmies, bija cerība, ka vīramāte mani mīlēs un man būs savas mājas. Bet es viņā vīlos. Pēc kāzām tā man pārmeta: «Atmānīja gan manu vienīgo dēlu.» Nekad mani nepaslavēja, nepateica maigāku vārdu, ilgi negribēja uzrunāt ar «tu». Viņa interesējās pirmām kārtām par savu dēlu, es viņai esmu otrā plānā. Bet es pastāvīgi ilgojos, lai mani vairāk ievērotu, uzņemtu ģimenē, paslavētu, izrādītu man mīlestību. Bet vīramāte spēj tikai aizrādīt, ka nevajadzētu dot veļu mazgāt ārpus mājas, vajadzētu biežāk vīram sagatavot siltas vakariņas. Jūtos vīlusies un nelaimīga, esmu uz viņu īgna, dusmojos arī uz vīru, ka viņš neko nedara, lai māte būtu pret mani laipnāka. Bet vīrs saka: «Neņem to vērā, viņa ir veca, viņai ir savi uzskati, tas nekas, neuztraucies.» Bet es to neprotu.»

Reizēm novērojam, ka vecākiem nemaz nepatīk iejaukties laulāto dzīvē, bet jaunie paši izmanto vecākus kā sabiedrotos vai «zibeņnovedējus» situācijās, kurās paši saviem spēkiem nespēj tikt galā. Jauns fotogrāfs, kas ārstēja kuņģa čūlu, sūdzējās ārstam par sievasmāti. Sievasmātei esot pārmērīgas pretenzijas pret meitu, viņa sievu. Sievai jābūt kopā ar māti katru vakaru, citādi mātei ir skumji. Sievasmāte, kurai ir sava istabiņa kopējā ģimenes mājiņā, īstenībā visu dienu uzturas viņu dzīvoklī un pēdējā laikā pasākusi ik dienas nākt skatīties televīzijas pārraides. Televizors atrodas jauno guļamistabā. Vīrs parasti vakaros ir noguris, viņš snauž, bet abas sievietes sēž pie televizora, kamēr noskatīta visa programma. Vīrs to nevar sagaidīt, viņš liekas gulēt un aizmieg. Kad pēc televīzijas pārraides beigām sieva arī iet pie miera, abi ir noguruši, tik tikko var apmainīties pāris vārdiem. Vīrs sūdzas, ka sievasmāte viņiem neļauj ne brīdi pabūt vieniem. Kad ārsts iepazinās ar pacienta sievu un pasekoja laulāto dzīvei ilgāku laiku, viss izrādījās pavisam citādi, nekā bija stāstījis vīrs._ Laulāto starpā nebija īstas mīlestības. Viņi apprecējās pēc īslaicīgas pazīšanās. Sieva to izdarīja drīzāk aiz muļķības. Viņa tikko bija izšķīrusies ar vīrieti, ar ko draudzējās piecus gadus un kas to atstāja citas dēj. Viņa gribēja ātri apprecēties un parādīt bijušajam draugam, ka var bez viņa iztikt. Vīrs apprecējās galvenokārt tāpēc, ka nesen bija zaudējis mati, kura par viņu pašaizliedzīgi rūpējās. Viņš neprata dzīvot viens, un tagadējā sieva viņam iepatikās, jo kopš pazīšanas sākuma ar savu rūpību ļoti atgādināja mati. Sieva pēc kāzām labprāt palika mājās, pameta darbu, jo vīrs to vēlējās un pierādīja, ka ar savu specialitāti un blakus peļņas_ iespējām labi apgādās ģimeni. Pēc gada piedzima dēls. Laika, kad vīrs gāja pie ārsta, zēnam bija trīs gadi. Sieva pēdējā laikā mājas saka justies neapmierināta. Nu saprata, ka apprecējusies nepārdomāti. Ar vīru to nesaistīja īsta mīlestība. Viņš bija labs, patīkama izskata cilvēks, rūpējas par ģimeni. Bet sievai aizvien nepatīkamāka kļuva viņa pastāvīgā žēlošanās par veselību. Viņai derdzas, ka tas vienmēr ir tik piesardzīgs, pastāvīgi meklē sevī kādu kaiti, ka ļaujas tā sevi aptekāt un prasa sev lielu uzmanību un ērtības. Kopdzīve kļuva jo dienas jo nepanesamāka. Tad sieva sāka aicināt pie sevis māti. Viņa priecājās, jo vienai mājās tiešām bija skumji. Mātes klātbūtne jaunajai sievai palīdzēja izretināt nospiedošo atmosfēru, kas bija izveidojusies starp viņu un vīru. Sieva nespēja radušos problēmu risināt atklāti, viņai nebija arī skaidrs, ko īsti grib. Saprata, ka vīrs daudzējādā ziņā kļuvis svešs, neizjūta pret to pietiekami daudz mīlestības, viņai nebija pacietības klausīties vīra žēlabas par veselības traucējumiem, bet vienlaikus viņa vīru žēloja. Prātoja par šķiršanos, bet vilcinājās gan bērna dēļ, gan tāpēc, ka nestrādāja un bija no vīra atkarīga. Mātes klātbūtne atvieglināja atlikt nepatīkamo un sāpīgo izlemšanu. Sievasmātei te bija mazāk svarīga loma, galvenais bija pretišķības laulāto starpā.

DAŽI PADOMI LAULATIEM PĀRIEM, KAS DZĪVO KOPĀ AR VECĀKIEM

1.  Pirmām kārtām centieties būt patstāvīgi. Risiniet savas problēmas paši un nepaļaujieties uz vecākiem.

2.  No paša sākuma panāciet, lai istabā, kas jums kopīgajā dzīvoklī ierādīta, jūs iespējami mazāk traucētu. Pieradiniet pārējos ģimenes locekļus bez vajadzības neiet jūsu istabā, bet, ja tas jādara, tad tikai pēc pieklauvēšanas.

3.  Jau iepriekš norunājiet, ka maksāsiet vecākiem savu daļu par dzīvokļa īri, veļas mazgāšanu, apkuri, kopīgo galdu, telefonu uti Labāk atsakieties no kaut kā cita, bet šajā ziņā neekonomējiet.

4.   To, ko esat brīvprātīgi apņēmušies, samaksājiet laikā un kārtīgi. Protams, vecāki no jums naudu arī pagaidītu. Bet tādā gadījumā jums nevajadzētu brīnīties, ka viņi interesējas, kur īsti jūs naudu iztērējat.

5.  Vienojieties par kārtību, kādā lietosiet vannas istabu, virtuvi, mājturības piederumus, piemēram, veļas mazgājamo mašīnu, putekļu sūcēju; kurā ledusskapja plauktā novietosiet produktus utt. Dažam tas liksies sīkumaini, bet šāda noruna jūs pasargās no daudzām raizēm.

6.   Kad sastrīdaties — bet no tā reizēm nevar iz* vairīties, — tieciet galā paši. Nepaļaujieties vilinājumam žēloties vecākiem vai saukt palīga izšķirt jusu strīdu.

7.   Ievērojiet mājas kārtību. Ņemiet vērā, ka vecākiem varbūt nav patīkami, ja pie jums skaļi spēlē radio. Vēlās vakara stundas nesarunājieties skaļi savā starpā vai ar draugiem.

8.  Ja izdarāt kļūdu, atzīstiet to! Ir labāk atvainoties tūliņ nekā dzīvot nospiedošajā neizteiktu pārmetumu un aizvainojuma atmosfērā.

9.  Neaizmirstiet, ka arī vecākiem ir savas problēmas. Ja dzīvojat kopā ar māti, iekārtojieties ta, lai viņa nenoslēgtos tikai šaurajā ģimenes loka. Atbalstiet viņas draudzīgās attiecības ar viņas paziņam. Iedrošiniet viņu darboties Sarkanā krusta pulciņa vai nama padomē,' kaut arī tā dēļ jums pašiem dažus vakarus nāksies pieskatīt bērnus. Izraugoties grāmatas, atcerieties arī viņu. Pārlieciniet mati, ka viņa nav tik veca, lai nevarētu apmeklēt šūšanas, aušanas vai citus mājsaimniecības kursus, kas tai patiktu un varētu dot praktisku labumu. No paša sākuma ieviesiet tādu kārtību, ka ikvienam, gan mātei, gan jums, ir savi ciemiņi. Jūsu viesi ieies apsveicināties ar māti viņas istabā, brīdi parunāsies, bet pēc tam būs pie jums. Bet jūs savukārt laipni un pieklājīgi sagaidīsiet mātes apmeklētājus, ievedīsiet tos pie matēs, brīdi parunāsieties, atvainosieties un aiziesiet.

10.  Neaizmirstiet ieiet katru dienu, kaut vai uz pāris minūtēm, pie mātes viņas istabā. Tad viņa nejutīsies vientuļa.

PAR GREIZSIRDĪBU

Re izem sākā, kā greizsirdība, vai nu ta butu pamatota, vai bez iemesla, vienmēr tikai traucējot. Ar nepamatotu greizsirdību savupartneri nomokām, aizvainojam, sekmējam sarūgtinājumu, atsvešināmies. Bet, ja tāds iemesls ir, ja mūsu draugam ir erotiski un seksuāli sakari ar kādu citu, tad ar izsekošanu un scēnām viņu pie sevis saistīt nespēsim, drīzāk gan atstumsim vēl tālāk. Lielākā vai mazākā mērā greizsirdību dzīvē izjūt gandrīz katrs cilvēks. Reizēm tā ir tikai nepatīkama sajūta, ar kādu vērojam vīru vai sievu dejojot ballē ar citu, šo sajūtu varam pilnīgi apvaldīt un neizrādīt. Bet greizsirdība var izvērsties tiktai, ka cilvēks saredz neuzticību ikvienā sava drauga skatienā un žestā.

Daži cilvēki nevar aptvert, kā var būt greizsirdīgs pilnīgi bez pamata. «Vai vīrs uz jums ir greizsirdīgs?» dažreiz jautājam. Atbilde skan: «Nē, es taču tam nedodu iemeslu, es uz citu vīrieti pat nepaskatos.» Greizsirdība ir sarežģītas jūtas, kas atkarīgas no dažādām cilvēka garīgajām īpašībām. Greizsirdība var rasties arī tad, ja partnera izturēšanās sabiedrībā ir pilnīgi nevainojama. Ja to saucam par nepamatotu greizsirdību, tas tomēr nenozīmē, ka šādai greizsirdībai nebūtu savs cēlonis otra partnera rīcībā. Cēlonis ir, bet citāds, nevis interese par otru vīrieti vai sievieti. Greizsirdības pamatā ir laulāto atsvešinātība, viņu attiecību vēsums, bet tas atkarīgs no abiem.

Jauns pāris ieradās pie ārsta psihiatra. Sieva sūdzējās, ka vīrs bez pamata esot greizsirdīgs un darbā sarīkojot scēnas. Viņa strādā par liela rūpniecības uzņēmuma direktora sekretāri. Vīrs ir virpotājs vienā no' šī uzņēmuma cehiem. Viņš gandrīz vai katru dienu kaut kāda iemesla dēļ nāk uz kantori pie sievas, izseko, ar ko viņa darba laikā runā, pārmet, ka daži kalpotāji un inženieri pie viņas iegriežoties pārāk bieži, ikvienu, kas ar viņu ilgāk sarunājas, uzskata par savas sievas pielūdzēju un mīļāko. Vairākkārt viņai kantorī darba laikā izteicis pārmetumus, sarīkojis scēnas, izturējies nelaipni pret tās darbabiedriem. Jaunā pāra izturēšanos jau apspriedusi rūpnīcas komiteja. Nolemts, ka vienam no laulātajiem būs uzņēmums jāatstāj, ja šādas greizsirdības izpausmes neizbeigsies. Tāpēc ka sieva rūpnīcā strādā vairākus gadus un ir labāk ieredzēta nekā vīrs, kas cehā pieņemts tikai pirms pāris mēnešiem, lēmums par aiziešanu skar vīru. Psihiatrs pārrunās ar abiem noskaidroja, ka jaunā sieva vīru ļoti mīl un ka nevienam citam vīrietim neizrāda īpašu labvēlību. To apstiprināja arī citi, kas labi pazina abu dzīves apstākļus. Laulāto sarunās ar ārstu pamazam atklājās īpatnējas pretišķības. Izrādījās, ka jaunās sekretāres vīram grūti pieciest, ka sieva darba saistīta ar rūpnīcas vadību, pieder pie kalpotāju un inženiertehniskā personāla, cilvēkiem, ar kuriem viņam pašam kopš seniem laikiem nav labas attiecības. Viņu nomāc mazvērtības sajūta, sarūgtinājums, neuzticēšanās. Viņš ir cēlies no sīkamatnieku ģimenes. Vecāki negribēja, ka dēls mācītos amatu, vēlējās izaudzināt par «kungu», ierēdni. Tēva priekšlaicīgā nāve šos visas ģimenes plānus sagrāva, un zēnam nācās palikt pie «melnā» darba. Cehā viņu uzskata par labu darbinieku, viņam ir iespēja mācīties tehnikumā un pavērts ceļš tālākai izglītībai. Tomēr viņš nebija apmierināts un atklāti izrādīja savu sarūgtinājumu par neizdevušos dzīvi. Viņam šķita, ka arī sievai vīrieši ar augstāko izglītību, «ar baltu apkaklīti», liekas vērtīgāki nekā viņš. Sievas izturēšanās to zināmā merā apstiprināja. Viņa neslēpa, ka vērtē cilvēkus pēc to izglītības, pēc pabeigto klašu skaita, īpaši augstskolas diploma un pēc amatiem. Vēl izteiktāk to izrādīja viņas māte. Ģimenē, kurā jaunais virpotājs ieprecējies, valdīja uzskats, ka meita izgājusi pie nepiemērota vīra, ka varējusi dabūt «kungu ar titulu». Meita gan to tieši neteica, bet sarunās ar māti nekad vīru neaizstāvēja, neizrādīja, ka viņai tā izglītība un titula trūkums nav izšķirošais.

Jaunā pāra problēmas bija sarežģītākas, neka te par tām stāstām. Tomēr izrādījās, ka vīra greizsirdību zināmā mērā radījusi viņa nedrošība un mazvērtības sajūta attiecībā pret sievu, viņas stāvokli un viņas tuvāko darbabiedru vidi. Šo sajūtu — kaut arī neapzināti — sieva un it īpaši tās māte jaunajā vīra vel pastiprināja.

Greizsirdībā izpaužas privātīpašnieciskuma elementi. Kad cilvēks ir greizsirdīgs, viņš cenšas ierobežot otru, izsekot to, izturas tā, it kā tas būtu viņa īpašums. Privātīpašnieciskas attiecības mīlestībā valdīja iepriekšēļo sabiedrisko sistēmu laulībā, bet sociālistiskās sabiedrības cilvēkam tās ir nepieņemamas. Sievas greizsirdību agrākos laikos sekmēja apzināšanās, ka vīram ir daudz lielāka rīcības brīvība nekā viņai, daudz vairāk iespēju izveidot sakarus ar citām sievietēm un ka sabiedrība to nosodīs daudz mazāk nekā sievieti līdzīgā situācijā. Bet vīra greizsirdības izpausmju pamatā bija savas varas apziņa, greizsirdību un sievas ierobežošanu tas pamatoja ar savu vadošo lomu ģimenē. Ar šādu uzskatu paliekām sastopamies arī mūsdienās.

Dispanserā ieradās kāds laulāts pāris. Vīrs prasīja, lai izlemjot, pareizāk sakot, apstiprinot viņa taisnību šādā atgadījumā. Pirms vairākiem gadiem laulātie nodibināja draudzīgas attiecības ar citu, tuvu kaimiņos dzīvojošu pāri. Pēc kāda laika vīrs par otrās ģimenes sievieti izrādīja lielāku interesi nekā draudzību vien. Viņš ierosināja, lai sieva nepretotos viņa iespējamām tuvākām erotiskām un seksuālām attiecībām ar otrās ģimenes sievieti. Sākumā šāds priekšlikums sievai likās nepieņemams. Vīrs paziņoja, ka viņš tomēr rīkosies pēc sava prāta un neuzskata to par peļamu lietu, jo arī sievai atļauj līdzīgu «brīvību». Pēc vairākiem mēnešiem viņš tomēr izšķīrās ar otro sievieti, jo likās, ka viņa izvirza pret vīru pārāk lielas pretenzijas, kā arī dažādas finansiālas prasības. Vīrs izlūdzās piedošanu un atgriezās pie dzīvesbiedres. Bet tagad pēkšņi sievai radās vēlēšanās pēc līdzīga piedzīvojuma. Tā sāka tikties ar citu vīrieti kafejnīcā, ik dienas sarunājās ar to pa telefonu. Vīrs kļuva ļoti greizsirdīgs, izsekoja viņu, aizliedza pat pa telefonu sarunāties ar otru vīrieti. Sieva iebilda, apgalvodama, ka viņai ir tiesības izturēties tāpat, kā iepriekš rīkojies vīrs. Kad nesaskaņas saasinājās, viņš sievu atveda pie ārsta. Vīrs gaidīja «grēku piedošanu», apstiprinājumu, ka viņa uzskats ir pareizs. Apgalvoja, ka viņa attiecības ar otro sievieti bijusi briesmīga kļūda, ka viņš jau esot atguvis skaidru prātu, saprotot, ka ar to apdraudējis labas laulības dzīves un ģimenes attiecības, ka pats tāpēc esot ļoti cietis un cenšoties pasargāt sievu no šāda nepatīkama pārdzīvojuma. Kā gados vecāks un pieredzējušāks cilvēks un kā vīrs tas uzskatot par savu pienākumu sievai aizliegt jebkādas attiecības ar citu vīrieti. Viņš prasīja, lai to darītu arī mēs. Izrādījās, ka vīram ir ļoti valdonīgs raksturs un ka laulības dzīvē vins nosaka kat ru sievas soli, sakot ar tas apģērba izvēli un beidzot ar katru sīkumu bērnu audzināšanā. Līdz šim sieva viņam vienmēr pakļāvās un paklausīja. Bet pēdējā laikā vīra vadība viņai sāka kļūt nepanesama, un viņa meklēja iespēju, kā pretoties. Pret otru vīrieti viņa nejuta nekādu lielu mīlestību, tā drīzāk bija vēlēšanās rīkoties pēc sava prāta, spītēt vīram. Bet viņš nespēja saprast, ka viņam nav tiesību sievai pavēlēt, un brīnījās, kad devām padomu, lai mēģina uzlabot attiecības ar sievu ar smalkjūtīgāku paņēmienu nekā ar pavēlēšanu un greizsirdības scēnām.

Reizēm dzirdam domas, ka greizsirdībai tomēr esot arī pozitīva nozīme. Vīriem un sievām, kurus partneri noniecina, iesaka izraisīt tajos greizsirdību. Un dažreiz liekas, ka tas ir labs padoms. Piemēram, sieva, ko vīrs līdz šim ignorējis un kas bijusi klusa mājās sēdētāja, sāk vairāk rūpēties par savu ārieni, vairāk interesēties par apkārtējo pasauli, cenšas būt sabiedrībā un tur par sevi ieinteresēt vīriešus. Tad arī viņas vīrs sāk vairāk interesēties par sievu. Tā nav tikai izlikšanās. Cilvēks, kas cenšas pamodināt savā draugā greizsirdību, pats izmainās, rūpējas par sevi, vairāk interesējas par otru, kļūst pievilcīgāks. Un tas vien — arī bez greizsirdības — var izraisīt lielāku dzīvesbiedra interesi. Tā reizēm atgadās ar sievietēm, kas pēc ilgāka pārtraukuma sāk strādāt. Tas, ka viņa sievu sveši cilvēki augsti novērtē, ciena, uzskata par patīkamu sarunu biedri, arī vīram liek ievērot tās pozitīvās īpašības, kuras viņš agrāk neņēma vērā.

Dažreiz interesēšanos par otru nepamatoti dēvē par greizsirdību. Ja sieva sestdienas rītā, kad vīrs dodas uz darbu, nejautā, kad tas atgriezīsies mājās vai kur dosies pēc darba, dažs to var uzskatīt par labu dzīvesbiedres īpašību — nav greizsirdīga. Bet cits jutīsies aizskarts, ka tā neinteresējas, kā viņš pavadīs brīvo laiku, un ka necenšas būt kopā ar viņu.

Tikai ļoti nepieredzējuši cilvēki vai tie, kuri mīlestība pārdzīvo privātlpašnieciskas jūtas, greizsirdību uzskata par mīlestības pierādījumu. Greizsirdīgs cilvēks gan uzskata, ka otru ļoti mīl, taču viņa jūtas patiesība ir ļoti tālu no īstas mīlestības. Mīlestība jāparada citādi, nevis ar greizsirdību.

Ja laulāto starpā rodas greizsirdība, par to atklāti jāparunā un jāmeklē visi neapmierinošo savstarpējo attiecību un atsvešināšanās cēloņi. Greizsirdīgajam draugam skaidri jāpas āk 3., kā neuzticēšanas un aizdomas nav mīlestības izpausme. Reizēm greizsirdīgo dzīvesbiedru partneri izdara kļūdu, veltījot pārāk daudz uzmanības sevis aizstāvēšanai, pierādījumu meklēšanai, aizdomu atspēkošanai. Bet tas nav svarīgākais. Daudz nozīmlgāk ir, lai vīrs vai sieva prastu greizsirdīgajam dzīvesbiedram piemērotā veidā parādīt, ka viņu joprojām mīl, ka par viņu interesējas, kaut ari, no otras puses, nepiekrīt vira ierobežojumiem vai izsekošanai un nevēlas ciest šīs greizsirdības scēnas.

Reizēm greizsirdība ir psihiskas slimības pazīme. Slimīgi greizsirdīgs cilvēks secinājumus par sava drauga neuzticību bieži vien izdara pilnīgi bez pamata. Tas, kas citam ir parasta parādība, viņam šķiet neuzticības pierādījums. Piemēram, vīrs uz ielas sveicina sievieti, ko sieva nepazīst. Slimīgi greizsirdīgai sievai tas ir pierādījums, ka vīram ar nepazīstamo sievieti ir intīmi sakari; viņa, piemēram, ir pārliecināta, ka sasveicinoties ar dažādiem žestiem tie norunā satikšanos. Ja slimīgi greizsirdīga vīra sieva iet iepirkties un aizkavējas rindā divdesmit minūtes, tas vīram šķiet neatspēkojams pierādījums, ka dzīvesbiedrei ir intīmi sakari ar veikala vadītāju. Šādos gadījumos steidzami jāgriežas pie ārsta, lai slimīgi greizsirdīgajam nodrošinātu speciālu psihiatrisku ārstēšanu. Ar slimīgu greizsirdību bieži vien sirgst smagi alkoholiķi.

«TAS IR KAUT KAS CITS!

(Vira monologs pec tikšanas ar mīļāko)

«Kad mēs satiekamies, Helēna vienmēr ir labā noskaņojumā. Tiesa, tajā stundā vai divas, kad esam kopā, viņai nav citu rūpju kā būt man tīkamai. Es jau ari cenšos neizrādīt rūpes un īgnumu. Kad esmu kopā ar Helēnu, nav jābaidās, ka man kaut ko nepatīkamu atgādinās: ka vēl neesmu samaksājis Iri, ka man jāpalīdz dēlam rēķināšanā un krievu valoda; ka man beidzot vajadzētu salabot elektrisko zvanu. Neviens man nestāsta, ka Alenkai atkal uzdevumu burtnīcā ir piezīme. Nē, Helēna ir brīnišķīga sieviete. Pie viņas es jūtos kā varen dūšīgs puisis. Ja man kads kaut ko pārmet, tad, acīm redzot, tāpēc, ka nemaz neprot atzīt manu vērtību, piemēram, tada sīkumaina sieviete kā mana sieva. Ar Helēnu es nekad negarlaikojos. Runājam par kopīgi noskatītu filmu, sīki izstāstu par savu darbu. Viņa prot tik uzmanīgi klausīties un bieži dod man padomu. Helēna vienmēr ir glīti apģērbusies, viņai ir safrizēti mati, redzams, ka viņa bieži iet pie friziera, viņa ir gaumīgi uzlcrāsojusies, prot tik patīkami smaidīt. Pie viņas jūtos tā, it ka man butu izauguši spārni. Man rodas drosme veikt dzīve lielas lietas. Spēju būt možs, priecīgs, atjautīgs. Pēc sarunas ar Helēnu es izlēmu, ka beidzot ķeršos pie neklātienes studiju nobeigšanas. Tiesa, pēc tam mācības nemaz negāja uz priekšu, bet mājās es pat tad.u lēmumu nepieņemtu. Un, kad reizēm satiekamies viņas māsas dzīvokli, tikai tad redzu, kas es esmu par puisi, protu mīļot kā jauneklis. Mana sieva gan ir skaistāka, Helēnai var drusciņ manīt gadus, toties cik mīļa viņa ir pret mani! Nu, pats par sevi saprotams, ka Helēnu es nevarētu traucēt nakti, vēlu atgriezies no sapulces. Bet tas ir kaut kas cits, Helēna mani vienkārši atstumtu. Sieva nesen raudāja, ka es nemaz viņai neprasot, vai tā vēloties manu tuvību, ka es neparunājoties, ne viņu noskūpstot. Izlasījusi kaut kādu brošūru. Kas tik tur nav izdomāts! Ka vajagot būt priekšspēlei, ka vīrietim sieviete vienmēr no jauna jāiekarojot. Tas viss ir nieki. Tiešām, Helēna man ir jāiekaro. Bet tas jau ir kaut kascits, viņai ir tiesības mani reizēm atstumt. Bet sieva — ko īsti viņa vēlas? Ja jau esam precēts pāris, tad tai nevajag būt tik romantiskiem uzskatiem un prasībām. «Tāda ir dzīves īstenība,» es saku, kad tā dažreiz raud, «citādi nevar.» Tiesa, kad viņa nesen pati sāka mani skūpstīt un vakarā atnāca pie manis, es smējos un teicu, ka tā dara vieglprātīgas sievietes, sievai jābūt kautrīgai, jāgaida. Es to nedomāju ļauni, nezinu, kā man ienāca prātā to teikt. Bet kāpēc viņa to tā pārdzīvoja? Raudāja, kopš tā laika ir kā ledus gabals. Mājās man taču nav laika viņu iekarot, pusstundu ar viņu mīlināties. Man pirms darba kārtīgi jāizguļas. Es taču uzturu ģimeni! To viņai vajadzētu ņemt vērā. Bet viņa jau viru nesaprot, šajā ziņā Helēnai ir pilnīga taisnība.

Mājās man vienmēr ir ko darīt. Parasti tūliņ eju uz darbnīcu un sāku noņemties ar motociklu. Par to jau ar sievu nav daudz ko runāt. Sieva arvien grib zināt, kas jauns darbā, ko daru. Tas mani nogurdina. Ko nu vienmēr runāt par darbu, esmu priecīgs, ka tas beidzies, vēl mājās vajadzēs to atcerēties! Sieva patiesībā ir jaunāka un skaistāka par Helēnu, toties Helēna ir elegantāka, prot uzposties. Tiesa, es neciešu, ka sieva krāso lūpas, nepanesu neko mākslīgu. Bet Helēna? Tas ir kaut kas cits, viņai tas piestāv. Es jau gan sen apsolīju sievai dot naudu tērpam. Bet pēc tam ievajadzējās pirkt motociklam rezerves daļas. Tā ir liela priekšrocība, ka Helēna gan nekad nerunā par naudu. Viņai tās ir vairāk, abi strādā, un bērnu tiem nav. Mana sieva ari vienmēr runā, ka iešot strādāt. Bet es gan to neatļaušu. Viņai ir bērni, viņai esmu es, mājās darba pietiek. Kāpēc vēl strādāt algotu darbu? Tā nebūs nekāda ģimenes dzīve. Bet es esmu par ģimenes dzīvi. Es neļaušu izjaukt ģimeni. Bet Helēna? Tas ir kaut kas cits. Man taču uz to ir tiesības. Uzturu ģimeni, strādāju, man ir tiesības ari kaut ko pārdzīvot. Bet sievai es ar to pāri nedaru, jo viņa neko nezina. Es nepiederu pie tiem vīriem, neliešiem, tādiem, par kuru neuzticību sievas uzzina un tāpēc

cieš. Es viņu nemaz neaizvainoju, jo viņa par Helēnu nezina. Bet Helēna man vajadzīga. Man jādraudzējas ar inteliģentu strādājošu sievieti, kam ir priekšstats un saprašana par manām darba problēmām. Vai sievai ļaut strādāt? Kas jums nāk prātā, vai tad es varu postīt ģimeni? Ja nu viņā ieskatīsies kāds vīrietis un viņa sāks to salīdzināt ar mani? Saprotiet taču, daži vīrieši ir labu labie. Bet Helēna man ir vajadzīga. Sieva nav tik temperamentīga, viņa ir pārāk vēsa. Tas esot atkarīgs ari no manis? Kas par niekiem, viņai jau tāda daba.»

«TAS IR KAUT KAS CITS!»

(Sievas monologs pec tikšanas ar mīļāko)

2 1 5

«Jirži ir tāds spēcīgs cilvēks. Tas man viņā patīk. Kad satiekamies, viņam vienmēr ir labs garastāvoklis, ne par ko viņš neraizējas. Ir pavisam citāds nekā mans virs. Kāpēc īsti es vakar žēlojos par parketa grīdu un vainu uzvēlu vīram? Mrazkoviene to slikti notīrīja, man tas nepatika, visu laiku bija par to jādomā, visu laiku zūdljos, ka virs ne par ko nerūpējas,

ka vienmēr visu atstāj manā ziņā. Ar to parketu īstenībā tā gluži nebija. Mrazkovieni jau es pati pasaucu. Viņa uzkopj mūsu kantori, zinu, ka viņai jāpiepelnās. Virs gribēja uzaicināt kādu no Sadzīves pakalpojumu biroja, viņiem šim nolūkam ir parketa spodrinātājs. Kāpēc īsti es par parketu pārmetu vīram, ja jau to sabojāja Mrazko-

viene? Es esmu nervoza! Un viņš vēl sāka tik pamatīgi iztirzāt, ko un kā vajadzējis darīt. Tas mani satrauca. Jirži būtu tikai nogrozījis galvu un vairāk par to nerunātu. Bet parkets tiešām ir šausmīgs, kaut kas ar to jādara. Vai Jirži spētu sagādāt papildus naudu dzīvokļa uzkopšanai? Droši vien ne, viņam ir motocikls, un sieva dzīvo mājās. Kāpēc īsti es viru nakti atraidīju? Teicu viņam — kamēr dzīvoklis nebūs kārtībā, nevaru ne par ko citu domāt. Viņš apvainojās. Tie vīrieši ir tik viegli aizvainojami! Bet šķiet, ka atstūmu to tāpēc, ka man matos bija rullīši. Gribēju šodien izskatīties glīta. Virs nevar rullīšus ciest. Saka: «Tev jāiet pie friziera.» Bet kur lai tam ņem laiku? Es daudz laika pavadot kopā ar Jirži? Jā, bet tas ir kaut kas cits. Tas man nepieciešams. Tas ienes manā dzīvē prieku, poēziju. Un man ir ari kulturālas prasības, ejam kopā ar Jirži uz teātri, kino. Man nekad neiznākot laika, ja virs gribot vakaros kopā ar mani kaut kur iziet! Bet man taču ir tik daudz darba, es tiešām esmu nogurusi. Un nevaru katru vakaru kaut kur iet. Ja neesmu kopā ar Jirži, tad piedalos sapulcē vai man jāpaliek ilgāk darbā, lai noslēgtu bilanci. Vai ari esmu komandējumā. Bet vīram patīk parūkt. Es ari mājās kurnot? Tas ir tiesa. Jirži tomēr ir drusciņ vieglprātīgs. Ja mans virs izsviestu tik daudz naudas par motociklu, es to nepaciestu. Jirži ir tik uzmanīgs, te konfektes, te ziedi. Kāpēc es viru tā izsmeju, kad tas nesen dzimšanas dienā man atnesa ciklamenas? «Uz vecumdienām gribi būt galants.» Bet viņš nemaz nav vecs, izskatās labāk nekā Jirži. To puķīti aizmirsu apliet, ciklamenas jau ir tik vārīgas, drīz vien tā novīta. Bet vai tādēļ jātaisa tāda traģēdija? «Vijolītes, ko nesen pārnesi no Anežkas, tu gan kopi daudz rūpīgāk,» viņš pārmeta. Muļķības, tas jau ir kaut kas cits, tās taču bija no Jirži. Kad kopā ar Jirži esmu pie māsas vai komandējumā, tad gan rullīšus matos nenēsāju. Ari to salāpīto flaneļa kreklu, ko valkāju mājās, tad neņemu līdz, tam jau man ir jaunais, silona. Bet kas nu par ceremonēšanos, laulības dzīvē cilvēks var justies svabadāk, laulības dzīve nav pastāvīga idile. Jirži darbā katrā ziņā dara pāri,

21a

Viņš par to sīki izstāstīja, man viņa žēl. Kā es atcirtu vīram, kad viņš stāstīja par ierosinājumu viņu apbalvot? Es tikai pateicu: «Kas tur liels, par to mēs nesaņemsim ne kronu vairāk, tu jau nevari parūpēties, lai tiktu kaut vai pie prēmijas.» Nesaprotu, kāpēc viņš jutās tik apvainots. Man taču mājās tik daudz darba, nevaru visu laiku viņā vien klausīties un būt laipna. Ari šodien pārnācu mājās vēlu. Ar Jirži ir interesanta dzīve, arvien kaut kas jauns. Ar motociklu bijām izbraukuši ārpus pilsētas, bet virs domāja, ka man ir sapulce. Iznāca nelāgi, jo viņš tieši uz šo vakaru bija sagādājis teātra biļetes. Nevarējām aiziet, bija jau vēls, es nepaspētu pārģērbties un uzposties. Nesen teicu Betei, un tā ir taisnība, ka laulības dzīve ir viena vienīga ikdienišķlba. Ja cilvēks vēlas mazdrusciņ poēzijas, tā jāmeklē kaut kur citur. Jirži saka, es esot vienīgā sieviete, kas viņu spējot saprast. Viņa sievai jābūt kaut kādai sīkumainai rūcenei. Viņai nepatīkot, ka virs braukājot ar motociklu. Vienmēr runā par naudu! Nūja, viņi jau iztiek no vienas algas. Viņš sievu uztur, uz darbu tai nav jāskrien, tā varētu ari vīram kaut ko atvēlēt. Domāju, ka Jirži ir tik labs cilvēks, ka nevēlētos, lai viņa sieva ietu strādāt, viņš viens uztur ģimeni. Ka es gan negribētu mājās dzīvot? Nu protams. Visu dienu tikai pa virtuvi vai ar iepirkumiem, gaidīt viru un to aptekāt? Kur nu. Bet tas ir kaut kas cits.»

KAPEC LlDZ TAM NONĀCIS?

Mums visiem ir savi ikdienišķie un savi svētku brīži. Protam mīļajiem un tuvajiem cilvēkiem veltīt smaidu, būt pret viņiem laipni, cenšamies neizrādīt savas raizes un redzēt ari dzīves labās un patīkamās puses. Pirms apprecēšanās domājam, ka mājas mums būs vieta abpusējai mīlestībai, atpūtai, priekam, vieta, uz kurieni dosimies pārliecībā, ka draugs mūs gaida, ka saprot ' mūsu raizes, ka palīdzēs mums cīnīties pret dažādām dzīves grūtībām, kopīgi ar mums priecāsies par patīkamo un laimīgo. Domājam, ka mājup varēsim doties ar prieku, ka ilgosimies pēc brīža, kas pavadīts kopā ar laulāto draugu.

Bet kāpēc dažiem cilvēkiem iznāk gluži otrādi? Mājas kļūst par saspīlējuma, nesaprašanās vietu, savstarpējie apvainojumi saasinās tiktāl, ka svētdienīgos brīžus cilvēki gatavo kādam trešajam, ar ko sastopas kafejnīcu, svešu dzīvokļu vai viesnīcu samākslotajā atmosfērā. Iemeslu ir daudz. Visa šī grāmata cenšas atklāt apstākļus, kas nodrošina labas savstarpējas attiecības vai, gluži otrādi, rada kļūmes. Kopdzīvi reizēm apgrūtina gan ārēji iemesli, kurus ne vienmēr viegli pārvarēt, gan pašu rakstura īpašības. Viens no iemesliem ir tas, ka cilvēki iedomājas, it kā aiz mīlestības noslēgta laulība veidosies automātiski, bez mūsu piepūles. Bet tā ir liela kļūda.

Mīlestības attiecības, kas ir jūsu laulības pamatā, taču arī neizveidojās automātiski, bez jūsu līdzdalības, centieniem, ieinteresētības. Tagadējais vīrs jums patika, jūs viņā iemīlējāties. Bet kāpēc? Jūs taču viņu pazināt piecus gadus iepriekš. Jau agrāk zinājāt, ka viņš ir labs, glīts, saprātīgs puisis. Kas jūs tuvināja? Vai tas vakars, kad sarīkojumā ilgi kopā dejojāt, kad jūs pēkšņi sākāt stāstīt par savu bērnību, par tēvu, kas sen nomiris, par māti, kas dzīvo tālu no šejienes? Un kas jums viņā tā īpaši iepatikās? Viņš arī pastāstīja, kur pavadījis bērnību, kur rotaļājies, mazs puika būdams. Prata jūsos ilgi klausīties. Bet rīta pusē šķiroties, jūs pirmo reizi saskūpstījāties. Un kad, pēc divām dienām tiekoties, viņš redzēja, ka jums ir saraudātas acis, pameta visas svarīgās darīšanas, kas viņam tajā dienā bija ieplānotas, un staigāja visu vakaru kopā ar jums, kamēr noklausījās, kas jums atgadījies, kāpēc jūtaties nelaimīga. Viņš palīdzēja jums nomierināties, otrā dienā jutāties daudz priecīgāka un spēcīgāka, spējāt aizstāvēt sevi, konflikts noskaidrojās un atrisinājās daudz vienkāršāk, nekā bijāt domājusi. Nākamajā tikšanās reizē jūs viņam ieteicāt, kur nopirkt labu kreklu, un palīdzējāt izvēlēties kaklasaiti. Šinīs lietās viņš ir mazliet neuzņēmīgs. Un tā turpinājās. Abi priecājāties par katru tikšanos, vienmēr domājāt, ar ko otru iepriecināt, plānojāt, kur kopā iesiet, sadabūjāt biļetes uz teātri. Jūs nesāt viņam katru grāmatu, kas jums bija iepatikusies. Viņš jums stāstīja par visu, kas viņam dienā darbā bija atgadījies. Viņa dēļ mācījāties labāk slēpot, lai varētu būt kopā kalnos. Viņš juta, ka jums nepatīk, ja nav labi noskuvies, un sāka skūties katru dienu. Lai tas būtu vieglāk izdarāms, jūs viņam uzdāvinājāt jaunu skūšanas aparātu. Redziet nu, jūsu mīlestība neveidojās pati no sevis. Katra jūsu interese, rūpju, maiguma izpausme izraisīja un pastiprināja viņa jūtas. Jūs savā mīlestībā pastāvīgi ienēsāt kaut ko jaunu, izrādījāt par savu iemīļoto interesi, bijāt viņa dēļ gatava daudz ko izdarīt. Šī savstarpējā interese bija jūsu laimes avots. Bet citādi dzīvojāt bez raizēm, katrs atsevišķi, bez rūpēm par lielāku saimniecību, bērniem. Bet pēc kāzām, kad praktisko rūpju rodas vairāk, iedomājaties, it kā viss ies automātiski tālāk bez jūsu piepūles? Ja vīrs pārnāk mājās saīdzis par kādām nepatikšanām darba, vai pietiek, ja norūc sveicienu, atgulās uz dīvāna un lasa avīzi? Ja vīrs pārnāk mājās sliktā noskaņojumā, vai tad sievai ir īstais brīdis pārmest, kāpēc nav palīdzējis pielikt aizkarus? Vai domājat, ka vispiemērotākais sarunu temats ēdienu reizēs ir gaušanās, ka nevarat nopirkt televizoru? Bet, kad vīrs beidzot sāk stāstīt, kas to darbā satraucis, vai var atcirst, ka tas jūs neinteresē, ka jums pietiek savu rūpju? Vai domājat, ka laulības dzīvē nemaz nav nepieciešams plānot kopīgus atpūtas brīžus, atvaļinājumu, iziet sabiedrībā, uzaicināt draugus, savstarpēji sagādāt prieku un patīkamus brīžus? Vai viss ies pats no sevis? Ies, bet kādā virzienā? Radīsies abpusējs sarūgtinājums vai vienaldzīgs vēsums. Bet, ja cilvēki dzīvo savstarpējā saspīlējumā, jūt, ka viens otram dara pāri, nenovērtē otra darbu, pietiekami neinteresējas par to, ja ir nelaipni, tad pārstāj būt patīkami un vēlami arī intīmajā dzīvē. Rodas vēsums, atturība, intīmas attiecībais kļūst par rutīnu, ieradumu, beidzot arī par «pienākumu» .

Reizēm novērojam, ka daži cilvēki drīz vien pēc kāzām lepojas, ka ir «reālisti», «neromantiski» — neizrāda dedzību un interesi attiecībās ar otru. To daļēji sekmē arī sabiedrības attieksme pret laulību. Ja laulā* tie atklātībā izrāda savstarpēju maigumu, interesi par otru, pārējie smejas, zobojas, it kā tas būtu kaut kas nenormāls. Parasti tā ir ironija, ar kuru aizsedz rūgtumu par pašu neizdevušos laulības dzīvi.

Ja mūs no liela attāluma, piemēram, no citas planētas, novērotu kāda cita saprātīga būtne, tā teiktu: «Cik tie cilvēki ir savādi. Vienā savas dzīves periodā viņi tā pūlas, lai padarītu otram dzīvi patīkamu, aplaimotu to, sagādātu tam prieku, tā dēļ mācās, veltī tam savu brīvo laiku, atsakās no savām ērtībām. To sauc par mīlestību. Bet vēlāk tie paši ļaudis pēkšņi pārstāj viens par otru interesēties, viens otra labā nedara gandrīz neko. Un tad ilgi gudro, kur gari tā mīlestība pazudusi.»

Sī saprātīgā būtne, protams, nebūtu tik gudra, lai redzētu problēmu visā tās sarežģītībā, bet vai tai savā ziņā nebūtu taisnība? Bet mēs taču dzīvojam šeit, uz šīs Zemes, un mums ir vērts papūlēties, lai mīlestībā un laulībā būtu laimīgi.

VAI VARAM BUT OPTIMISTI?

Jau ievadā minējām, ka grāmatai, cenšoties palīdzēt laulātajiem pārvarēt nesaprašanos, vispirms būtu sīki jāizanalizē, kas tam ir par iemeslu un kā nesaskaņas rodas. Tāpēc varētu rasties maldīgs secinājums, it kā par laulības dzīvi var pateikt daudz vairāk negatīva nekā pozitīva. Dažiem cilvēkiem ir tieksme spriedelēt, ka mūsu laikmets laimīgai laulības dzīvei neesot tik labvēlīgs kā agrākie laiki. Daudzi cilvēki, kas par mūsu laulāto dispansera darbu dzirdējuši lielākoties tikai pa ausu galam, domā, ka laulības dzīves jautājumos mēs esam lieli pesimisti, jo daudz nākoties dzirdēt par neapmierinātību un nesaskaņām.

Tāds uzskats ir maldīgs. Gluži otrādi, novērojumi rāda, ka mūsu laikā ir vairāk labvēlīgu priekšnoteikumu nekā agrāk: galvenokārt tāpēc, ka laulības dzīve tagad ir mazāk atkarīga no ārējiem ekonomiskiem un sabiedriskiem motīviem, bet vairāk no paša cilvēka īpašībām un izturēšanās.

Kā cilvēki mūsu dienās izraugās dzīves draugu? Visticamāk, ka tie apprecas galvenokārt aiz mīlestības, nevis kā agrākos laikos, kad ar laulībām varēja iegūt mantu, pūru un kad saimnieciski un finansiāli apsvērumi spieda cilvēkus noslēgt laulības aiz aprēķina.

Zinām, ka arī tagad laulības dzīves dibināšanā dažam labam blakus apstākļi šķiet ļoti nozīmīgi. Bet ne dzīvoklis, ne augsts amats vai automašīna nav tik vitāli svarīgas lietas, lai cilvēks to dēļ būtu ar mieru ierobežot savu jūtu dzīvi un apprecētos pilnīgi bez mīlestības.

Protams, apprecēšanās aiz mīlestības nav laimes garantija. Tomēr katrā ziņā daudz mazāka garantija būtu tad, ja laulības noslēgšanu pirmām kārtām noteiktu manta, sabiedriskais stāvoklis vai pūrs. Bez šaubām, daudzu šādu prāta apsvērumu rezultātā noslēgtās laulībās partneri nodzīvoja kopā iigus gadus un neizšķīrās. Mums tomēr svarīgāks ir kas cits nekā ārējais iespaids.

Mūsu dienās dzīves drauga izvēli būtiski neietekmē arī citi motīvi, kas agrāk bija nozīmīgi, piemēram, piederība pie sabiedrības augstākajiem slāņiem, tautība, ticība. Šie motīvi varēja būt stiprāki par mīlestības jūtām vai arī vēlāk traucēt aiz mīlestības noslēgtu laulības dzīvi, ja cilvēki precoties nebija šos motīvus ņēmuši vērā.

NOVECOJAM KOPĪGI

Agrāk bija parasta parādība, ka pēc piecpadsmit, divdesmit laulības dzīves gadiem vīrs ar sievu izskatījās kā pavisam nesaderīgs pāris. Vīrs bieži vien četrdesmit piecdesmit gadu vecumā vēl bija stalts, mundrs, sieva pēc četrdesmit gadiem — novecojusi, nomocījusies vai pārmērīgi korpulenta. Laulātie atšķīrās ne

tikai ar izskatu, bet arī ar dzīves uzskatiem. Vīrs bieži vien bija daudz aktīvāks, vairāk interesējās par apkārtējo pasauli, turpretim sieva aprobežojās ar mājas dzīves un ģimenes šauro loku. Šādu atšķirību bieži vien uzskatīja par kaut ko neizbēgamu, bioloģisku likumu. Piemēram, runāja par «otro jaunību», par to, ka novecojošam vīram nepieciešama jaunāka sieviete, ka divi partneri nevar ilgāku laiku pavadīt laulības kopdzīvē, jo sievietes agrāk noveco, minēja vēl citas līdzīgas teorijas, kas toreiz tiešām atbilda atsevišķu cilvēku dzīves pieredzei. Agrāk sievietes bieži vien novecoja ātrāk nekā vīrieši, bet vainīgs bija nevis kāds bioloģisks likums, bet viņu neapmierinošie dzīves apstākļi. To sekas reizēm novērojam vēl mūsu dienās, piemēram, laukos.

Agrāk sievietes daudz vairāk cieta biežo dzemdību dēļ, kuru laikā nebija ne vajadzīgās kopšanas, ne atpūtas, un no biežajiem nespeciālistu izdarītajiem abortiem. Tagad paplašinās rūpes par māti un bērnu, krasi samazinājusies zīdaiņu un mazbērnu mirstība. Ja sieviete agrāk izaudzināja divus vai trīs bērnus, tas nozīmēja, ka viņa dzemdējusi vismaz četrus vai piecus, bet vienu vai divus bērnus zaudējusi tūliņ pēc dzemdībām vai agrā bērnībā. Rūpes par sievieti grūtniecības, dzemdību un pēcdzemdību laikā arvien pilnveidojas, tiek radīti apstākļi, lai sieviete šo savas dzīves periodu varētu pārdzīvot, saglabājot veselību, spēku un svaigumu.

Mūsu dienās nereti sieviete arī pēc piecdesmit gadiem ir svaiga, skaista un sievišķīgi pievilcīga. Viņa nav kļuvusi sīkumaina, prot dalīties ar vīru visās viņa interesēs, saprot viņa uzskatus, centienus, palīdz viņam darbā. Viņa neizliekas par jaunāku, nekā patiesībā ir, nenoliedz, ka noveco, bet arī parūpējas, lai neizskatītos vecāka par vīru.

Kāds lasītājs droši vien atgādinās, ka agrāk dažām augstāko aprindu nestrādājošām sievietēm arī bija iespēja tā par sevi rūpēties, ka viņas ilgi izskatījās jaunas un skaistas. Tomēr mūsdienu sieviete viņu likteni neapskauž. Kaut arī viņa bieži zūdās par nogurumu, darba daudzumu un dusmojas par pagaidām vēl zemo sadzīves pakalpojumu līmeni, tomēr viņa savu trauksmaino patstāvīga darba cilvēka dzīvi negribētu mai-

nit pret tādas mietpilsoniskas sievietes dzīvi, kurai gan bija daudz laika skaistumkopšanai un pietiekami daudz līdzekļu greznoties, bet kurai interesēja vienīgi ārējais skaistums un vīriešu piekrišana, tā viņai bija visas dzīves mērķis un vienīgā dzīves vērtīguma mēraukla.

Bet kā tad ir ar «otro jaunību»? Arī te galvenokārt runa nav par kādu bioloģisku likumu. Ja vīrs apmēram piecdesmit gadu vecumā iepazīstas ar citu, jaunāku sievieti, cēlonis meklējams laulības dzīves dziļākā krīzē. Tā radās un rodas tad, ja vīra uri sievas novecošanās pārāk atšķirīga un ja laulātie dažāda dzīves veida dēļ ļoti atsvešinās.

Vēlākajos laulības dzīves gados sieviete bieži vien visu uzmanību pievērš mājas dzīves praktiskajiem jautājumiem, rūpēm par bērniem un aizmirst, ka vīram tā pastāvīgi vajadzīga arī kā partneris un draugs mīlestībā. Sūdzoties par vīra neuzticību, sievas reizēm brīnās: «Kā gan tas varēja gadīties, man taču mājās viss ir tādā labā kārtībā.» Ar to viņas domā siltu ēdienu, tīru veļu, nevainojami izgludinātu kreklu. Bet aizmirst, ka vīrs ilgojas arī pēc laipna vārda, maiguma. Parasti tāda attieksme ir abpusēja. Arī sievu daudzreiz moka pārestības, pamestības sajūta, tā bieži pārpūlas rūpēs par mājas dzīvi un vīra ērtībām. Rodas daudzas problēmas, kas prasa atrisinājumu, tomēr par tām bieži vien klusē, vai arī sievas sarūgtinājums un pārestības sajūta izpaužas kā vēsums un atturība erotiskajā un seksuālajā sfērā. Sievietes bieži vien neapzinās, cik daudz no tā atkarīgs. Novecojošs vīrietis šajā ziņā ir jūtīgāks nekā agrāk. Arī vīrietī notiek dažādas pārmaiņas, parādās novecošanas pazīmes, viņa potence pakāpeniski krītas un bieži vien ir vairāk atkarīga no intīmo attiecību atmosfēras, nekā tas bija agrāk. Saspīlējums laulāto starpā, sievas atturība vai asa izturēšanās bieži vien pazemina aiī_ vīra spējas. Vīrs turpretim redz, ka pie citas, jaunākas sievietes gūst lielāku dzimumapmierinājumu. Tomēr izšķirošais šādos gadījumos nav partneres jaunums vai fiziskais skaistums, bet gan tās maigums, laipnība un interese, kādu tā izrāda par vīrieti.

KA IR AR «IEDZIMTO APNICĪGUMU»?

Daži cilvēki, it īpaši no mākslinieku aprindām, daudz runā par mīlestības «iedzimto apnicīgumu». Ikviena mīlestība izplēnot, cilvēki jau pēc savas dabas esot apnicīgi, un tiem drīz vien esot nepieciešams atkal kads cits, cita mīlestība. Šo teoriju parasti pamato ar paša dzīves pieredzi.

Cilvēkiem, kas mīlestības attiecībās redz* galveno dzīves mērķi vai meklē iedvesmu savam darbam, ir grūti izveidot ilgākas un ciešākas attiecības. Neviens jau viņiem to nespiež, un sabiedrība ļoti iecietīgi raugās uz mākslinieku personīgo dzīvi. Bet viņu mīlestības un personīgās dzīves veids nevar būt nekāds obligāts piemērs citiem. Bieži tomēr arī viņi paši nav apmierināti ar savu dzīvi. Parasti gribētu' iegūt visu. Gan uzticīgu, mīlošu draugu, kas viņus saprastu un būtu viņiem atbalsts, piemēram, uzticīgu sievu, kas radītu ģimenes siltumu, audzinātu bērnus, sagādātu iespēju pārdzīvot ģimenes laimi, bet vienlaikus ļautu vaļu citam erotiskām attiecībām, kas māksliniekam it kā nepieciešamas iedvesmai. Kaut gan šādas sarežģītas prasības daži cilvēki uzskata par nepieciešamām savai personīgajai laimei, pats par sevi saprotams, ka tas nevar gūt vispārēju piekrišanu un atzīšanu. Vispirms — ir_ maz sieviešu, kas samierinātos ar šādu dzīvi. To būtu arī grūti no viņām prasīt kaut kāda augstāka mērķa, piemēram, vīra darba labā. Jo galu galā ikviena cilvēka darbs taču ir sabiedrībai svarīgs un prasa piepūli, iedvesmu; — ne tikai mākslinieka, bet arī strādnieka racionalizatora, ārsta vai astronoma darbs. Bohēmisks dzīves veids un bieža mīlestības

nepieciešams priekšnoteiapstiprina daudzu izcilu

partneru maiņa nebūt nav kums radošam darbam, to mākslinieku dzīve.

KO LIECINA PĒTĪJUMI?

Mūsdienu pētījumi par cilvēku attiecībām mīlestībā un laulībā izmanto ne tikai konsultāciju punktu A un laulāto dispansera klīniskās prakses datus, bet cenšas tos papildināt ari no citiem avotiem, Faktus vāc, ne tikai uzklausot un ārstējot pārus, kuru laulība nav izdevusies, bet ari pētījot to personu dzīves apstākļus un rakstura īpašības, kuras laulības dzīvē ir laimīgas. Viena no daudzajām pētījumu metodēm ir laimīgu un nelaimīgu laulāto pāru salīdzināšana. Tiek, piemēram, pētīts, vai laulības dzīvē neapmierinātie arejo dzīves apstākļu ziņā vai ar rakstura īpašībām kaut kada veidā krasi neatšķiras no laimīgajiem. Tādām studijām jāatbilst daudzām zinātniskās precizitātes prasībām, to rezultāti statistiski jāapstrādā un jāsistematizē. Šis grāmatas ietvaros nav iespējams sīkāk pastāstīt par šo darbu. Gribam tikai ļoti īsi paradīt šo secinājumu galveno būtību un paskatīties, vai ar to palīdzību nevaram izskaidrot apstākļus, kas ietekme laimīgas vai — otrādi — nelaimīgas laulības dzīves izveidošanos.

Šādi pētījumi izdarīti gan ārzemēs, gan ari pie mums. Par to rezultātiem minējām pirmajā nodaļā. Citos ekonomiskos un sabiedriskos apstākļos izdarītos laulības dzīves pētījumu rezultātus, protams, nevaram attiecināt uz mūsu valsti. Tie var iezīmēt tikai vispārēju virzienu, kādā šo problēmu pētīt mūsu apstākļos. Kāda ir šādu pētījumu būtība? Iedomāsimies, ka novērojam piecsimt pārus, kas laulības dzīvē ir neapmierināti vai šķiras, un piecsimt laimīgus pārus. Noteikt, vai laulība ir laimīga vai ne, ir diezgan sarežģīti, tas prasa īpašas metodes, kuras te nav iespējams sīkāk iztirzāt. Ja, piemēram, noskaidrotos, ka lielum

lielajai daļai laimīgo laulāto uz ģimeni iznāktu, teiksim, vairāk par trīstūkstoš kronām un savukārt lielum lielajai daļai neapmierināto būtu tikai tūkstoš kronu uz ģimeni, varētu secināt, ka starp laulības dzīves laimi un augstāku atalgojumu ir kāda būtiska sakarība. Ir daudz pētījumu, kuros salīdzināti gan vienu, gan otru saimnieciskie un finansiālie apstākļi, bet izrādās, ka krasākas atšķirības viņu izpeļņas lieluma ziņā nav vērojamas. Atgriezīsimies pie mūsu piemēra. Izrādās, ka pieciem simtiem laimīgo laulāto pāru ir visdažādākā izpeļņa, sākot ar viszemāko un beidzot ar visaugstāko, tomēr līdzīgu diapazonu varētu konstatēt ari neapmierināto pāru ģimenēs. Augstāka izpeļņa var būt svarīga atsevišķās konkrētās ģimenēs, bet, vispār ņemot, tai, acīm redzot, nav izšķirošā loma. Tādā pašā veidā izpēti dažādus laulības dzīvē laimīgo un nelaimīgo pāru dzīves apstākļus un rakstura īpašības, pārbauda, vai kādā grupā daži apstākļi neizpaužas daudz vairāk. Daudzi atkārtoti šāda veida darbi neatklāja būtiskas atšķirības starp apmierinātām un neapmierinātām laulībām ne izpeļņas apmēra ziņā, ne citos saimnieciskos apstākļos. Vēl noskaidrojās, ka laulības laimē noteicošais nav ari partneru vecums un gadu starpība. Piemēram, laimīgo laulāto grupā varam sastapt pārus, kur sieva ir divdesmit gadus jaunāka vai desmit gadus vecāka par viru. Intīmajās attiecībās lielāka saskaņa bija vērojama laimīgo pāru grupā, tomēr atšķirības nebija pārāk krasas. Starp tiem, kas savu laulības dzīvi raksturoja kā ļoti labu, bija ari tādi partneri, kas tomēr neguva pilnīgu dzimumapmierinājumu vai reti uzturēja intīmas attiecības utt. Nozīmīgas atšķirības starp pirmās un otrās grupas pārstāvjiem neizpaudās ari viņu seksuālās dzīves paņēmienu un dzimumattiecību biežuma ziņā. Bet starp neapmierinātajiem pāriem vai tiem, kuri šķirās, bija daudzi, kas savu seksuālo dzīvi raksturoja kā ļoti labu, un tomēr vispārējās attiecības tiem bija kļuvušas nepanesamas.

Visbūtiskākā atšķirība starp laimīgo un nelaimīgo laulāto grupām izpaudās noteiktos viņu bērnības dzīves apstākļos, kā jau minējām pirmajā nodaļā. Mūsu apstākļos izdarītajās studijās noskaidrojām, ka laimīgo laulāto starpā bija ievērojami vairāk tādu, kuri ari savu vecāku laulības dzīvi raksturoja kā ļoti labu, viņiem ari bijusi laba saskaņa ar vecākiem un par bērnību saglabājušās vislabākās atmiņas. Neapmierināto grupā savukārt bija ievērojami vairāk to, kuru vecāku laulība nav izdevusies vai pat izjukusi; kuri savu bērnību uzskatīja par nelaimīgu; kuriem bijusi slikta saskaņa ar vecākiem, piemēram: bērnībā jutušies vecāku vai viena no vecākiem nepietiekami mīlēti, ari paši pret vecākiem nav izjutuši mīlestību, šķituši atstumti jaunāko brāļu vai masu dēļ un tamlīdzīgi. Apstākļos, kas attiecas uz laulāto bērnību vai viņu vecāku dzīvi, starp abām grupām bija daudz lielāka atšķirība nekā, piemēram, nesaderība seksuālajās attiecībās. Šādu pētījumu rezultātus, pats par sevi saprotams, nedrīkstam uztvert dogmatiski. Tie tikai norāda vispārējo virzienu, kādā jāpētī laulāto attiecību problēma. Secinājums, kas statistiski pareizs, runājot par lielām ļaužu grupām, nevar būt obligāts katram atsevišķam laulātajam pārim.

Nākamā svarīgā atšķirība starp laulības dzīvē laimīgo un nelaimīgo pāru grupām ir partneru rakstura īpašības un vispārējā garīgā līdzsvarotība. Starp neapmierinātajiem daudz vairāk ir tādu, ko varētu nosaukt par jūtelīgiem, viegli aizskaramiem, pārāk kritiski noskaņotiem pret otru; ari cilvēki, kas visā cenšas iet savu ceļu, neņemot vērā otru, nerēķinoties ar otra uzskatiem. Tālāk — ievērojami vairāk tādu cilvēku, kas nelabprāt pakļaujas disciplīnai, viegli aizvainojas, atklāti izrāda savu nepatiku, ir pārāk jūtīgi gan pret uzslavu, gan nopēlumu; kas ir pašpārliecināti, cenšas ietekmēt un vadīt citus, pirmām kārtām pretējā dzimuma pārstāvjus. Te minami ari indivīdi, kuriem tieksme dzīvē visu pārāk sarežģīt un kuru garastāvoklis bez redzama iemesla bieži mainās.

Tādējādi minēto pētījumu secinājumi liecina, ka laulības dzīves laime daudz vairāk ir atkarīga no cilvēka paša, no viņa audzināšanas, rakstura, izturēšanās nekā

no ārējiem apstākļiem, kurus grozīt ne vienmēr iespējams. Tiesa, nav viegli izmainīt cilvēka rakstura īpašības, ne vienmēr spējam kritiski padomāt par sevi un atklāti atzīt, ka laulības dzīvē rīkojamies nepareizi, izturamies nelāgi, tādējādi sekmējot nesaprašanos. Bet to var izdarīt. Visas dzīves laime ir tā vērta, lai mēs censtos izveidot laimīgu laulību. Iepazīšanās ar šo grāmatu šajā ziņā var būt pirmais solis.

SATURS

TOC \o "1-3" \h \z Pieredze, kas likta šis grāmatas pamatā……………………………………………….. 5

Ir grūti rakstīt par laulības dzīvi……………………………………………….. 6

Mūsu grāmata nav dokumentāls darbs………………………………………………… .9

Vai tas nav pārāk pesimistiski?……………………………………………………….. 10

/. Ģimene sociālistiskajā sabiedrībā………………………………………………….. 13

Izmaiņas ģimenes funkcijās — Izmaiņas laulāto savstarpējās attiecībās — Kā šīs problēmas izpaužas mūsdienu laulības dzīvē un ģimenē — Strādājošo sievu problēmas — Vīram tas arī ir grūti

II. Mēs sakām — mīlestība…………………………………………………………… ,34

Aizraušanās vai mīlestība? — Vai aprēķins mīlestībā attaisnojas? — Mīlestība nav galvenais vai vienīgais dzīves saturs

///. Dažas neprecēto problēmas…………………………………………………………. 54

Kāpēc viņai neveicas ar iepazīšanos? Kāpēc viņa neapprecas? — Kāpēc viņš neapprecas? — Vai ir pareizi sevi upurēt bērnu labā? — Es nekad neprecēšos — Neiroze palīdz izvairīties no laulības dzīves — Nevienai es nepatīku, neviena man netic — Mīlestība ar šķēršļiem — Absolūtu pilnību meklējot — Kas pirms laulībām jāpārdomā jaunai sievietei? — Kas pirms laulībām jāpārdomā jaunam vīrietim?

IV. Laulība un raksturs……………………………………………………………………. 94

Laulāto tipi — Vai raksturs ir nemainīgs? — Virs, kuram visā jābūt taisnībai — «Ģimenes raports» — Lai tētiņš nedusmotos — Tētiņš nedrīkst uztraukties — Kā atslēga atslēgas caurumā — Kundzība par neirozes cenu — Izkapts uz akmens — Ģimenes galva agrāk un tagad — • Pārāk valdonīgas sievas — Nepatstāvīgi vīrieši — Nepatstāvīgs, bet kurnētājs — Brīvprātīgas verdzenes — Neenerģiskas, pasīvas sievas — Mātes «pavadā» — Kad abi laulātie sagadās pasīvi, neenerģiski — Pārmērīga piemērošanās nav vēlama — Arvien būt_ apbrīnotam un aplidotam — Neprasme dalīties mīlestība — Par «nesievišķlgām» sievietēm

V. Mīlestība, lauhba un dzimumdzīve…………………………………………….. 141

Vai dzimumdzīves nezināšana ir izšķirošais? — Nepārspīlēt pirmās neveiksmes — Mīlestība visu nevar uzminēt — Pārlieka plānošana kaitē • — Fiziskais skaistums nav izšķirošais — Cēlonis nav neuzticība — Mīlestība prasa diskrētuinu — Visbiežākās zemūdens klintis

VI. Ikdienas dzīves problēmas………………………………………………………… 165

Cilvēkam ir runas spējas — Vai strīdas tiešām tikai sīkumu dēļ? — Prast otru informēt — Iejūtība, uzmanība, galantums — «Brīvā mīlestība», brīvība un monogamija — Man nevajag visu zināt, bet es drīkstu to zināt — Uzticēšanās ir jāiegūst — Dzīvot tikai viņa labā? — Prast aizmirst — Laulība nav labošanas iestāde — Nav laika ģimenei — Dzīvosim kopā ar manējiem • — Daži padomi laulātiem pāriem, kas dzīvo kopā ar vecākiem — Par greizsirdību — «Tas ir kaut kas cits!» (Vira monologs pēc tikšanās ar mīļāko) — «Tas ir kaut kas cits!» (Sievas monologs pēc tikšanās ar mīļāko) — Kāpēc līdz tam nonācis? — Vai varam būt optimisti? — Novecojam kopīgi — Kā ir ar «iedzimto apniclgumu»? — Ko liecina pētījumi?

MUDr. J. Knoblochovū LASKA. MAN2ELSTVI A TY

Praha 1964, Statni zdravolnickē nakladatelstvt

И. Кноблохова ЛЮБОВЬ, ЗАМУЖЕСТВО И ТЫ

Издательство «Лиесма»

На латышском языке

Redaktore G. Bērsone. Māksi, redaktors V. Grants. Tehn. redaktore Dz. Reigase. Korektore B. Kalniņa. Nodota salikšanai 1966. g< '23. maijā. Parakstīta iespiešanai 1966. g. 24. augustā. Papīra formāts 84XI08/W . 7,25 fiz. iespiedi.; 11,89 uzsk. iespiedi.; 11,78 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 60 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 20372/SP-997. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā. Ļeņina ielā 137/139. Pašūt. Nr. 300. 613.9

Interese par ģimenes un laulības jautājumiem Jiržinai Knoblohovai radās jau studentes gados, kad buržuāziskajā Čehoslovakijā, darbodamās komunistiskās jaunatnes savienībā, viņa sāka pētīt sievietes stāvokli šķiru sabiedrībā. Fašistu okupācija un otrais pasaules karš šis studijas pārtrauca. Pēc augstskolu slēgšanas medicīnas studente Jiržina Knoblohova beidza vecmāšu kursus un pārcēlās uz Slovākiju. Slovākijas tautas sacelšanās perjodā viņa aizgāja kalnos, bija partizāņu ārste.

Kara laika pieredze ārsti Knoblohovu pievērsa ķirurģijai, līdz 1947. gadam viņa darbojās arī ginekoloģijā. Pēc tam pārgāja strādāt uz Prāgas psihiatrisko klīniku. Viņai piešķīra medicīnas zinātņu kandidātes grādu, tagad viņa strādā par speciālā laulāto problēmu dispansera vadītāju. Viņa bija arī šī dispansera dibinātāja.

J. Knoblohova ir vairāku speciālu grāmatu līdzautore, uzrakstījusi arī daudzus rakstus, kas publicēti speciālos un populāros žurnālos. Lielā interese par J. Knoblohovas

grāmatām, lekcijām un rakstiem liecina, ka viņai ir ko teikt par ģimenes un laulības jautājumiem un ka viņa prot par tiem runāt.

Grāmatā «Mīlestība, laulība un tu» autore izmanto dispansera praksē gūto pieredzi, atklāj cēloņus, kas rada nesaskaņas laulāto starpā, cenšas parādīt, kā izveidot laimīgas attiecības ģimenē.

1 Atmiņas par Ļeņinu, II cl, LVI, 1958, 561. un 562. lpp.

Content

Knoblohova Jiržina Mīlestība laulība un tu.

PIEREDZE, KAS LIKTA ŠIS GRĀMATAS PAMATĀ

IR GRŪTI RAKSTĪT PAR LAULĪBAS DZĪVI

VAI TAS NAV PARAK PESIMISTISKI?

ĢIMENE SOCIALISTISKAJA SABIEDRĪBĀ

IZMAIŅAS LAULATO SAVSTARPĒJAS ATTIECĪBĀS

VĪRAM TAS ARI IR GRŪTI

MĪLESTĪBA AR ŠĶERŠĻIEM

VAI VARAT PAĻAUTIES UZ VIŅA RAKSTURU?

VAI VIŅŠ IR PIETIEKAMI PATSTĀVĪGS?

KO VIŅŠ DOMA PAR SIEVIETEM?

KA VIŅŠ RUNA PAR SAVAM AGRAKAJAM PAZIŅAM?

VAI VIŅŠ NOPIETNI INTERESĒJAS PAR SAVU PROFESIJU?

VAI VIŅŠ INTERESEJAS PAR APKARTEJIEM ĻAUDĪM, NE TIKAI PAR ŠAURO ĢIMENES LOKU?

VAI JUS ESAT labi BIEDRI?

KAS PIRMS LAULIBAM JĀPĀRDOMĀ JAUNAM VĪRIETIM?

VAI VIŅA NEIET pie jums par spĪti citam?

VAI LAULĪBAS VIŅAI NAV BĒGŠANA NO MAJAM?

KUNDZĪBA PAR NEIROZES CENU

PARAK VALDONĪGAS SIEVAS

BRĪVPRĀTĪGĀS VERDZENES

VAI DZIMUMDZĪVES NEZINĀŠANA IR IZŠĶIROŠAIS?

«BRĪVA MĪLESTĪBA», BRĪVĪBA un monogĀmija

DAŽI PADOMI LAULATIEM PĀRIEM, KAS DZĪVO KOPĀ AR VECĀKIEM

«TAS IR KAUT KAS CITS!