Fromms Ēriks

Mīlestības māksla

Ēriks Fromms

Mīlestības māksla

Priekšvārds

Šī grāmata sagadās vilšanos tiem lasītajiem, kas cer iegūt viegli realizējamus padomus mīlas mākslā. Tieši otrādi, mēs gribam atklāt, ka mīlestība nav tās jūtas, kurām ikviens var nodoties itin vienkārši, neatkarīgi no savas brieduma pakāpes. Šī grāmata vēlas pārliecināt lasītāju, ka visiem viņa mīlas centieniem ir lemts izgāzties, ja viņš netieksies jo aktīvi pilnveidot savu personību, lai sasniegtu radošas orientēšanās spējas; ka apmierinājumu personiskajā mīlestībā nevar gūt, nespējot mīlēt savu tuvāko, bez patiesas pazemības, drosmes, ticības un disciplīnas. Kultūrā, kurā šīs īpašības sastopamas reti, arī spējas mīlēt ir sasniedzamas reti. Ikviens var sev pavaicāt: vai viņš ir pazinis daudz patiesi mīlošu cilvēku?

Tomēr grūtības pakāpei nevajadzētu būt par iemeslu, lai atteiktos no mēģinājuma izzināt šīs grūtības un nosacījumus to pārvarēšanai. Lai izvairītos no nevajadzīgiem sarežģījumiem, iespēju robežās esmu mēģinājis aplūkot šo problēmu, neizmantojot speciālo terminoloģiju. Šī paša iemesla dēļ esmu minimāli atsaucies uz literatūru par mīlas tēmu.

Attiecība uz pēdējo es neatradu gluži apmierinošu risinājumu — galvenokārt, lai izvairītos atkārtot idejas, kuras esmu paudis savā iepriekšējā grāmatā. Lasītājs, kas pazīst darbus "Bēgšana no brīvības", "Cilvēks pats sev" un "Saprātīgā sabiedrība", šajā grāmatā atradīs daudzas idejas, kuras aplūkotas jau iepriekš minētajos darbos. Tomēr "Mīlestības māksla" nekādā ziņā nav rezumējums. Tajā sniegtas daudzas jaunas idejas blakus jau iepriekš paustajām, un gluži dabiski, ka pat vecās dažreiz gūst jaunas perspektīvas, pateicoties tam, ka tās visas centrētas ap vienu tēmu — mākslu mīlēt.

Ē.F.

"Tas, kas neko nezina, neko nemīl. Tas, kas neko neprot darīt, neko nesaprot. Tas, kas neko nesaprot, ir nevērtīgs. Bet tas, kas saprot, arī mīl, ievēro, redz… Jo vairāk kāds zina, jo lielāka ir mīla… Tas, kas iedomājas, ka visi augļi ienākas vienlaikus ar zemenēm, neko nezina par vīnogām."

Paracelzs*

*Paracelsus Philippus Aureolus (1493-1541) — Šveices ārsts un šarlatāns, arī profesors Bāzeles universitātē, arī Filozofu akmens meklētājs.

Pirmā daļa Vai mīlestība ir māksla

Vai mīlestība ir māksla? Tāda gadījuma tā prasa zināšanas un piepūli. Bet varbūt mīlestība ir tikai patīkams pārdzīvojums, kuru var baudīt, vienīgi pateicoties laimīgai nejaušībai? Šī nelielā grāmatiņa pamatota uz pirmo pieņēmumu, bet lielākā daļa cilvēku šodien neapšaubāmi tic otrajam.

Tā jau nav, ka cilvēki uzskatītu mīlestību par mazsvarīgu. Viņi ir izslāpuši pēc tās, viņi skatās neskaitāmas filmas par laimīgiem un nelaimīgiem mīlas stāstiem, viņi klausās simtiem mazvērtīgu mīlas dziesmiņu, bet tikai retajam ienāk prātā, ka par mīlestību kaut kas ir arī jāzina.

Šī īpašā attieksme balstās uz vairākiem nosacījumiem, kas vai nu pa vienam, vai visi kopā to pamato. Vairākums cilvēku uzskata, ka mīlestības sākotnējā nozīme ir tikt mīlētam, nevis mīlēt. No šejienes viņiem rodas problēma, kā tikt mīlētiem, kā būt mīlamiem. Uz šādu mērķi viņi iet pa dažādiem ceļiem. Viens ceļš, kuru jo sevišķi izmanto vīrieši, ir būt veiksmīgam, būt tik varenam un bagātam, cik to atļauj cilvēka ieņemamā stāvokļa sociālā robeža. Otrs ceļš, kuru labprātāk izmanto sievietes, — būt skaistām, kopjot savu ķermeni, tērpu utt. Vēl ir iespējams kļūt pievilcīgam — un to dara gan vīrieši, gan sievietes —, izkopjot labas manieres, kļūstot par interesantu sarunu biedru, esot izpalīdzīgam, vienkāršam, nevienu neapvainojot. Daudzi paņēmieni, kā kļūt mīlētam, ir tie paši, kas nodrošina jums veiksmi, paver iespējas "iegūt draugus un atstāt iespaidu uz cilvēkiem". Faktiski tas, ko lielākā daļa cilvēku mūsu sabiedrībā saprot ar jēdzienu "būt mīlētam", patiesībā ir popularitātes un seksuālās pievilcības sajaukums.

Otrs nosacījums, uz kuru balstās jau minēta attieksme — par mīlestību nekas nav jāzina —, ir pieņēmums, ka jautājums par mīlestību ir jautājums par objektu, nevis jautājums par spējām. Cilvēki uzskata, ka mīlēt ir vienkārši, bet atrast īsto mīlas objektu — vai tikt mīlētam — grūti. Šādai attieksmei ir vairāki iemesli, kas sakņojas mūsdienu sabiedrības attīstībā. Viens iemesls ir lielās divdesmitā gadsimta pārmaiņas attieksmē pret mīlas objekta izvēli. Viktorijas laika kultūrā, kā daudzās citās tradicionālās kultūrās, mīlestība vairākumā gadījumu nebija spontāns personisks pārdzīvojums, kas varētu beigties ar laulībām. Tieši otrādi — laulības tika noslēgtas tradicionāli — vai nu ar attiecīgo ģimeņu, vai precinieku palīdzību, vai vispār bez šādiem starpniekiem; tās tika noslēgtas sociālu apsvērumu rezultātā, un mīlestībai bija jānāk pēc tam, kad laulības bija jau noslēgtas. Dažu pēdējo paaudžu laikā romantiskās mīlas jēdziens Rietumu pasaulē kļuvis gandrīz universāls. Savienotajās Valstīs cilvēki vairākumā gadījumu meklē "romantisku mīlestību", personiskus mīlestības pārdzīvojumus, kas pēc tam novestu pie laulībām. Šis jaunais brīvības jēdziens mīlestībā neapšaubāmi ir ārkārtīgi vairojis objekta nozīmīgumu attiecībā pret funkcijas nozīmīgumu.

Ar šo faktu ir cieši saistīta vēl kāda īpatnība, kas raksturīga mūsdienu kultūrai. Visa mūsu kultūra balstās uz pirkšanas kāri, uz savstarpēji izdevīgas maiņas ideju. Mūsdienu cilvēku laime ir trīsas, kas rodas, skatoties veikalu skatlogos un pērkot visu, ko vien viņš var atļauties nopirkt, vai nu par tūlītēju samaksu, vai uz nomaksu. Viņš (vai viņa) nolūko cilvēku pēc šī principa. Vīrietim skaista meitene — un sievietei pievilcīgs vīrietis — ir balva, pēc kuras viņi tiekušies. "Skaists" parasti apzīmē jauku īpašību "komplektu", īpašību, kuras ir populāras un kurām ir liels pieprasījums personību tirgū. Kas konkrēti padara cilvēku pievilcīgu, tas ir atkarīgs no attiecīgā laika posma modes — kā fiziski, tā garīgi. Divdesmita gadsimta divdesmitajos gados bija pievilcīgas, izturīgas un seksuāli stipras meitenes, kuras dzēra un smēķēja; šodienas mode prasa vairāk kautrīguma un tieksmi uz mājas dzīvi. Deviņpadsmitā gadsimta beigās un divdesmitā gadsimta sākumā vīrietim vajadzēja būt agresīvam un godkārīgam — šodien viņam jābūt sabiedriskam un pacietīgam — lai kļūtu par pievilcīgu "komplektu". Katrā ziņā iemīlēšanās izjūta parasti veidojas, ņemot vērā tikai tās cilvēkveidīgās preces, kas ir cilvēku apmaiņas spēju robežās. Es gribu noslēgt darījumu: objektam ir jābūt iekārojamam no sociālās vērtības viedokļa, un tai pašā laikā tam jāvēlas mani, ņemot vērā manas atklātās un slēptās labās īpašības un spējas. Tātad divi cilvēki iemīlas, kad viņi saprot, ka ir atraduši vislabāko tirgū pieejamo objektu, ņemot vērā pašiem savu apmaiņas vērtību iespējas. Bieži vien, tāpat kā pērkot nekustamo īpašumu, lielu lomu šajā darījumā spēlē slēptās iespējas, kuras var attīstīt. Kultūrā, kurā dominē orientācija uz tirdzniecību un kurā materiālajai labklājībai ir izcila nozīme, nav iemesla brīnīties, ka cilvēku mīlestības attiecības veidojas pēc tā paša apmaiņas principa, kas valda preču un darba tirgū.

Trešā kļūda, kas liek domāt, ka par mīlestību nekas nav jāzina, meklējama sākotnējā iemīlēšanās stāvokļa un ilgstošā mīlestības esamības stāvokļa jeb, pareizāk sakot, mīlestības "pastāvības" jēdziena neskaidrībā. Kad divi cilvēki, kas bijuši viens otram sveši, tāpat kā mēs visi, pēkšņi ļauj savā starpā sabrukt sienai un jūtas tuvi, jūtas kā viens vesels, šis vienotības moments ir viens no visuzmundrinošākajiem, visuztraucošākajiem pārdzīvojumiem viņu dzīvē. Tas ir jo brīnumaināks un neatkārtojamāks tiem cilvēkiem, kas dzīvojuši noslēgti, izolēti, bez mīlestības. Šis pēkšņais tuvības brīnums bieži vien ir sasniedzams vieglāk, ja tas ir kombinēts vai arī sākas ar seksuālo pievilcību un piepildījumu. Tomēr šis mīlestības paveids jau

sava būtībā nav ilgstošs. Šie divi cilvēki labi iepazīst viens otru, viņu tuvība zaudē arvien vairāk un vairāk no savas vienreizības, līdz viņu antagonisms, vilšanās, savstarpējā apnicība nogalina visu, kas palicis pāri no sākotnējās sajūsmas. Taču sākumā viņi to visu nezina: patiesībā šo apmātības intensitāti, šo "neprātu" vienam pret otru viņi uzsver kā pierādījumu savas mīlestības stiprumam, tomēr tas var būt vienīgi pierādījums viņu nesenajai spēcīgajai vientulībai.

Šī attieksme, ka nekas nav vieglāk kā mīlēt, par spīti neskaitāmajiem pretpierādījumiem, turpina pastāvēt kā valdošais viedoklis par mīlestību.

Laikam nav tāda akta, tāda pasākuma, kas tiktu uzsākts ar tik milzīgām cerībām un ticību un kas tomēr tik regulāri izjuktu, kā mīlestība. Ja tāda neveiksme tiktu novērota kādā citā jautājumā, cilvēki dedzīgi mēģinātu noskaidrot tās cēloņus un iemācīties, kā pareizāk rīkoties, — vai arī atmestu tam ar roku. Tā kā pēdējais nav iespējams mīlestības gadījumā, tad šķiet, ka pastāv viens ceļš, kā izvairīties no neizdošanās mīlestībā, — izpētīt šādas neizdošanās cēloņus un turpināt izzināt mīlestības jēgu.

Pirmais solis ir apzināties, ka mīlestība ir māksla, tāpat kā dzīve ir māksla; ja mēs gribam mācīties mīlēt, mums jādara tas pats, ko mēs darītu, ja vēlētos apgūt jebkuru citu mākslas veidu, teiksim, gleznošanu, namdara amatu vai arī medicīnas vai inženierzinātnes.

Kādas ir nepieciešamās pakāpes, apgūstot jebkuru mākslu?

Mākslas studiju procesu varam sadalīt divās daļās: viena — teorijas apguve; otra — prakses apguve. Ja es gribu apgūt medicīnas mākslu, man vispirms jāzina fakti par cilvēka ķermeni un dažādām slimībām. Kad esmu apguvis visas šīs teorētiskās zināšanas, es vēl nekādā ziņā neesmu kompetents medicīnas mākslā. Es kļūšu par šīs mākslas meistaru vienīgi pēc kārtīgas prakses, kad galu galā manu teorētisko zināšanu un prakses rezultāti savienosies viena vesela — intuīcija, kas ir jebkuras mākslas meistarības būtība. Taču bez teorijas un prakses pastāv vēl trešais faktors, kas nepieciešams, lai kļūtu par meistaru jebkurā mākslā, — šīs mākslas apguvei jāpiešķir maksimāla nozīme; pasaulē nedrīkst būt nekā svarīgāka par šo mākslu. Tas attiecas uz mūziku, medicīnu, namdara amatu — un mīlestību. Un varbūt šeit rodama atbilde uz jautājumu, kāpēc cilvēki mūsu kultūrā tik reti cenšas šo mākslu apgūt, par spīti acīm redzamajām neveiksmēm. Neskatoties uz dziļajām mīlas alkām, gandrīz viss pārējais tiek uzskatīts par daudz svarīgāku nekā mīlestība: veiksme, prestižs, vara, nauda, — gandrīz visa mūsu enerģija tiek izlietota, lai iemācītos sasniegt minētos mērķus, bet gandrīz nemaz enerģijas neatliek, lai apgūtu mīlestības mākslu.

Vai tas var būt, ka tikai par tām lietām ir vērts kaut ko zināt, ar kuru palīdzību spējam gūt naudu vai prestižu, bet mīlestība, kas gan dod labumu dvēselei, taču ir nevērtīga šī vārda mūsdienu nozīmē, tiek uzskatīta par greznību, kurai mēs nevaram atļauties veltīt daudz enerģijas? Lai kā tas arī būtu, turpmākajā izklāstā jautājums par mīlas mākslu tiks aplūkots šādā sadalījumā: vispirms es runāšu par mīlestības teoriju — un tas aizņems lielāko daļu grāmatas; pēc tam es aplūkošu mīlestības praktisko pusi, lai gan pateikt šajā jautājumā var tikpat maz, cik jebkurā citā jomā.

Otra daļa Mīlestības teorija

.

1 .nodaļa Mīlestība — atbilde uz cilvēka eksistences jautājumu

Jebkurai mīlestības teorijai jāsākas ar teoriju par cilvēku, par cilvēka eksistenci. Vērojot mīlestību vai, precīzāk, mīlestības ekvivalentu dzīvniekos, redzam, ka to pieķeršanās ir galvenokārt daļa no viņu instinktu kopuma; cilvēkā darbojas tikai atliekas no šī instinktu kopuma. Cilvēka eksistencē būtisks ir fakts, ka viņš ir izaudzis no dzīvnieku valsts, no instinktīvās piemērošanās, ka viņš ir pāraudzis dabu. Lai gan viņš nekad to nepamet un ir daļa no tās, tomēr, reiz atrauts no dabas, vairs nespēj tajā atgriezties, kad ir izdzīts no paradīzes — vienreizēja cilvēka un dabas vienotības stāvokļa. Ķerubs ar liesmojošu zobenu aizšķērsos ceļu, ja viņš mēģinās atgriezties. Cilvēks drīkst iet tikai uz priekšu, attīstot savu prātu, rodot jaunu, cilvēcisku harmoniju pirmcilvēciskās harmonijas vietā, kas ir neglābjami zaudēta.

Kad cilvēks piedzimst, runājot gan par cilvēci kopumā, gan par indivīdu, viņš tiek izmests no stāvokļa, kas līdz šim bijis konkrēts, tikpat konkrēts kā instinkti, nekonkrētā, nenoteiktā un atvērtā stāvoklī. Noteiktība pastāv vienīgi attiecībā uz pagātni — un uz nākotni, kamēr runājam par nāvi.

Cilvēks ir apdāvināts ar prātu; viņš ir dzīvība, kas sevi apzinās; viņš apzinās sevi, savu līdzcilvēku, savu pagātni un savas nākotnes iespējas. Šī sevis ka atsevišķas realitātes apzināšanās, sava īsā mūža, tā fakta apzināšanās, ka bez paša gribas ir piedzimis un pret paša gribu nomirs, ka nomirs pirms tiem, ko mīl, vai arī tie pirms viņa, savas vientulības un atšķirtības, savas bezspēcības apzināšanās dabas un sabiedrības spēku priekšā, tas viss padara viņa vienpatno nošķirto eksistenci par neizturamu cietumu. Viņš sajuktu prātā, ja nespētu atbrīvot sevi no šī cietuma un pasniegt roku, vienā vai otrā veidā savienojoties ar cilvēkiem, ar ārpasauli.

Atšķirtības pārdzīvojums izraisa satraukumu, tas patiesi ir visu satraukumu cēlonis. Būt atšķirtam nozīmē būt norobežotam, bez jebkādām iespējām izmantot cilvēciskās spējas. Tātad būt atšķirtam nozīmē būt bezpalīdzīgam, nespējīgam aktīvi uztvert pasauli — lietas un cilvēkus; tas nozīmē, ka pasaule manī var ielauzties, un es nespēšu reaģēt. Tātad atšķirtība ir spēcīgs satraukuma avots. Bez tam tā rada kauna un vainas apziņu. Šis atšķirtības izraisītais vainas un kauna pārdzīvojums aprakstīts Bībeles stāstā par Ādamu un Ievu. Pēc tam kad Ādams un Ieva bija nobaudījuši no "laba un ļauna atziņas koka", kad viņi bija atļāvušies neklausīt (nav labā un ļaunā, ja nav brīvības neklausīt), kad viņi bija kļuvuši par cilvēkiem, emancipējoties no sākotnējās dzīvieciskās harmonijas ar dabu, t.i., pēc tam kad tie piedzima kā cilvēciskas būtnes, — tie ieraudzīja, "ka viņi bija kaili — un viņi nokaunējās". Vai mums būtu jāpieņem, ka tik sens un vienkāršs mīts pauž deviņpadsmitā gadsimta pasaules uzskata klīrīgo tikumību un ka svarīgākais moments, kas šajā stāstā jāatklāj, ir kauns par to, ka viņu dzimumorgāni ir neaiz-klāti? Diez vai tas tā ir, un, uztverot šo stāstu viktoriāņu garā, mēs pazaudējām galveno domu, kura, šķiet, ir šāda: pēc tam kad vīrietis un sieviete ir apzinājušies katrs sevi un viens otru, viņi apzinās savu atšķirtību un savu dzimumu atšķirību. Bet, apzinoties savu atšķirtību, viņi paliek svešinieki, jo viņi vēl nav iemācījušies mīlēt viens otru (to pierada arī fakts, ka Ādams aizstāvējās, uzveļot vainu Ievai, nevis aizstāvēja viņu). Cilvēka atšķirtības apziņa bez atkalapvienošanās mīlestībā — ir kauna avots. Vienlaikus tas ir vainas sajūtas un nemiera avots.

Tātad cilvēka dziļākā nepieciešamība ir nepieciešamība pārvarēt savu atšķirtību, iznākt no savas vientulības cietuma. Pilnīga neizdošanās sasniegt šo mērķi nozīmē ārprātu, jo galējas izolācijas paniku var pārvarēt vienīgi ar tādu radikālu norobežošanos no ārpasaules, ka atšķirtības jūtas izzūd, — jo ir izzudusi ārpasaule, no kuras cilvēks ir atšķirts.

Visu laikmetu un kultūru cilvēkam ir jāatbild uz vienu un to pašu jautājumu — jautājumu, kā pārvarēt atšķirtību, kā panākt vienotību, kā pārsniegt katra paša individuālo dzīvi un gūt izlīdzinājumu ar ārējo pasauli? Viens un tas pats jautājums ir svarīgs gan pirmatnējam alu cilvēkam, gan klejotājcilšu ganam, kas rūpējas par saviem ganāmpulkiem, gan Ēģiptes zemniekam un Feniķijas tirgotājam, Romas kareivim un viduslaiku mūkam, Japānas samurajam, mūsdienu klerkam un rūpnīcas strādniekam. Jautājums ir viens un tas pats, jo tam ir viens pirmsākums: cilvēka stāvoklis, cilvēka eksistences apstākļi. Atbildes var būt dažādas. Atbilde uz jautājumu var izpausties kā dzīvnieku pielūgsme, cilvēciska ziedošanās vai militāra uzvara, aizraušanās ar greznību vai askētiska atsacīšanās, apsēstība darbā vai radoša māksla, mīlestība uz Dievu vai mīlestība uz Cilvēku. Lai gan atbilžu var būt daudz — to hronika ir cilvēces vēsture —, to skaits tomēr nav bezgalīgs. Tieši otrādi, līdzko jūs ignorēsiet nelielās atšķirības, kas attiecas vairāk uz perifēriju, mazāk uz centru, jūs atklāsiet, ka pastāv tikai ierobežots atbilžu skaits, ko cilvēks ir sniedzis un varēja sniegt tikai tajās dažādajās kultūrās, kurās viņš ir dzīvojis. Reliģijas un filozofijas vēsture ir šo atbilžu, to dažādības, kā arī to ierobežotā skaita vēsture.

Atbildes zināma mēra ir atkarīgas no tas individualitātes pakāpes, kuru indivīds ir sasniedzis. Bērnā šī Es-ība ir attīstījusies pavisam vāji — viņš vēl jūtas vienots ar māti, viņam nav atšķirtības jūtu tikmēr, kamēr māte ir klāt. Viņa vientulības sajūtu dziedē mātes tuvība, viņas krūtis, āda. Vienīgi tiktāl, ciktāl bērnā ir attīstījusies atšķirtības un individualitātes sajūta, ar mātes fizisko klātbūtni vien vairs nepietiek, un rodas nepieciešamība pārvarēt šo atšķirtību citādos veidos.

Līdzīgi arī cilvēce savā bērnības stadijā vēl jutās vienota ar dabu. Zeme, dzīvnieki, augi vēl aizvien bija cilvēka pasaule. Cilvēks sevi identificēja ar dzīvniekiem, tas izpaudās, pielūdzot totēma dzīvnieku vai dzīvnieku-dievu, pielūdzot un valkājot dzīvnieku maskas. Taču, jo vairāk cilvēce atbrīvojās no šīm pirmatnējām saitēm, atšķīra sevi no dabas, jo intensīvāka kļuva nepieciešamība meklēt jaunus ceļus, kā pārvarēt atšķirtību.

Viens ceļš, kā sasniegt šo mērķi, atrodams visu veidu orģiju stāvokļos. Tas var būt pašiedvesmas rezultātā sasniegts transa stāvoklis, pat ar narkotisko vielu palīdzību. Daudzi pirmatnējo cilšu rituāli ir spilgts piemērs šāda veida risinājumam. Eksaltētajā pārejas stāvoklī ārējā pasaule izzūd, un līdz ar to pazūd arī atšķirtības sajūta. Tā kā šie rituāli notiek kolektīvi, nāk klāt pārdzīvojums, kas rodas, saplūstot ar grupu, un tas vēl efektīvāk iedarbojas uz minēto sajūtu. Seksuālais pārdzīvojums ir cieši saistīts un bieži vien pat saplūst ar šo orģiju norisi. Seksuālais orgasms spēj izraisīt tādu stāvokli, kas līdzīgs transa stāvoklim vai tam, kas rodas narkotiku lietošanas rezultātā. Grupveida seksuālo orģiju rituāls bija viens no daudzajiem pirmatnējo cilšu rituāliem. Šķiet, ka pēc šāda orģijās gūta pārdzīvojuma cilvēks kādu laiku spēj dzīvot ar minimālām vientulības ciešanām. Satraukuma spriegums lēnām aug un pēc tam atkal tiek noņemts ar šādu pašu rituālu.

Kamēr šie kopīgie orģiju rituāli notiek cilts ietvaros, tie nerada satraukuma vai vainas apziņu. Rīkoties šādi ir pareizi un pat tikumīgi, jo tā dara visi, to atzīst un pieprasa dziednieki jeb priesteri; tātad nav iemesla kaunēties vai just vainu. Pavisam citādi ir tad, kad šo pašu risinājumu izvēlas tādas kultūras indivīds, kurai šie sabiedriskie ieradumi jau ir aiz muguras. Kultūrā, kurai nav raksturīgas minētās orģijas, indivīds izvēlas tādas formas kā alkoholisms un aizraušanās ar narkotiskajām vielām. Šādi indivīdi atšķirībā no tiem, kas piedalās sabiedrības noteiktā modeļa risinājumā, jūt vainas apziņu un nožēlu. Cenšoties paglābties no vientulības ar alkohola vai narkotiku palīdzību, viņi, izzūdot eiforijai, jūtas vēl vientulīgāki un tādējādi meklē patvērumu tajā aizvien biežāk un intensīvāk. Nedaudz atšķirīgāks ir seksuālo orģiju risinājums; zināmā mērā tas ir dabisks un normāls vientulības pārvarēšanas veids un daļējs atrisinājums atšķirtības problēmai. Taču daudzos indivīdos, kuri netiek vaļā no vientulības sajūtas citādā veidā, seksuālā orgasma meklējumi sāk līdzināties alkoholismam un narkomānijai. Bezcerīgs kļūst mēģinājums paglābties no vientulības radītā nemiera, un rezultātā atšķirtības sajūta aizvien pieaug, jo dzimumakts bez mīlestības nekad nemazina bezdibeni divu cilvēku starpā, ja nu vienīgi uz mirkli.

Visām orģijveidīgajām vienotības formām ir trīs raksturīgas īpatnības: tās ir spēcīgas, pat nevaldāmas; tās pārņem cilvēku pilnīgi — gan viņa prātu, gan ķermeni; tās ir pārejošas un periodiskas. Gluži pretējais sakāms par to vienotības formu, kuru cilvēks daudz biežāk izvēlas kā atrisinājumu gan pagātnē, gan tagadnē: savienošanās, kuras pamatā ir pakļaušanās zināmai grupai, tās paradumiem, tradīcijām un ticējumiem. Te mēs atkal novērojam ievērojamu attīstību.

Pirmatnējā sabiedrībā šī grupa ir neliela, tajā ietilpst cilvēki, kurus vieno kopīgas asinis un kopīga zeme. Attīstoties kultūrai, šī grupa aug; tā jau veido polisi, lielu valsti, baznīcas kopienu.

Pat nabadzīgs romietis jutas lepns, ja varēja teikt: Civis romānus sum!* Roma un impērija bija viņa ģimene, viņa mājas, viņa pasaule. Arī mūsdienu Rietumu sabiedrībā priekšroka, pārvarot vientulību, tiek dota kopībai ar zināmu grupu. Tā ir savienība, kurā lielā mērā izzūd indivīda Es, un tās mērķis ir — piederēt ļaužu pulkam. Ja es esmu līdzīgs visiem pārējiem, ja man nav jūtu vai domu, kas ļautu man būt atšķirīgam, ja es pieskaņojos attiecīgās grupas modelim tradīcijās, apģērbā, idejās, es esmu glābts; glābts no baismīgās vientulības pieredzes. Diktatoriskajās sistēmās tiek lietoti draudi un terors, lai panāktu šo pakļaušanos; demokrātijas valstīs — ierosinājumi un propaganda. Starp abām minētajām sistēmām pastāv kāda patiešām liela atšķirība. Demokrātiskās sistēmas valstīs ir iespējama nepakļaušanās, un faktiski tā nekādā ziņā neizzūd pavisam; totalitārisma valstīs var cerēt vienīgi uz dažiem negaidītiem varoņiem un mocekļiem, kuri atsakās pakļauties. Tomēr, par spīti šai atšķirībai, demokrātiskajās sabiedrībās vērojams ārkārtīgi augsts pakļaušanās līmenis. Iemesls slēpjas faktā, ka ir jābūt atbildei uz vienotības meklējumiem, un, ja nav cita vai labāka ceļa, tad vienotība, kuru nosaka bara pakļaušanās princips, kļūst valdošā. Jūs tikai tad spēsiet saprast tās milzīgās bailes būt citādam, bailes būt tikai dažus soļus tālāk no bara, ja sapratīsiet dziļo nepieciešamību nebūt atšķirtam. Dažreiz šīs nepakļaušanās bailes tiek racionāli izskaidrotas kā bailes no reālām briesmām, kas nepakļāvīgo varētu apdraudēt. Taču patiesībā cilvēki grib pakļauties daudz lielākā mērā, nekā viņi ir spiesti to darīt, vismaz Rietumu demokrātiskajās valstīs.

Lielākā daļa cilvēku pat neapzinās savu nepieciešamību pakļauties, viņi dzīvo ilūzijās, ka seko savām idejām un tieksmēm, ka viņi ir individuālisti, kas ir nonākuši pie saviem uzskatiem

* Esmu Romas pilsonis. {Latīņu vai.)

savas domāšanas rezultāta — un ka tā ir tikai sagadīšanās, ka šis idejas ir tādas pašas kā vairākumam. Vispārējā vienprātība ir pierādījums "viņu" ideju pareizībai. Tā kā vēl pastāv nepieciešamība pēc zināmas individualitātes, šī nepieciešamība tiek apmierināta ar mazsvarīgāko atšķirību apliecinātājiem; iniciāli uz somas vai džempera, bankas kasiera reklāmas izkārtne, piederība Republikāņu un nevis Demokrātu partijai, Elkiem*, nevis kādai citai organizācijai kļūst par individuālo atšķirību izpausmēm. Reklāmas sauklis "tas ir citāds" demonstrē šo patētisko nepieciešamību pēc atšķirības, kamēr patiesībā tādas vairs tikpat kā nav.

Šī augošā tendence izskaust visu atšķirīgo ir cieši saistīta ar vienlīdzības jēdzienu un tās pieredzi, jo tā attīstās visprogresīvākajās industriālajās sabiedrībās. Reliģiskajā kontekstā vienlīdzība nozīmē to, ka mēs visi esam Dieva bērni, ka mēs visi esam viena un tā pati cilvēciski dievišķā matērija, ka mēs visi esam viens vesels. Tā nozīmē arī to, ka jāciena atšķirības, kas pastāv katrā no mums, ka katrs no mums ir vienlaikus vienreizēja realitāte, Visums sevī, lai gan mēs patiešām esam viens vesels. Šāda pārliecība par indivīda vienreizību pausta, piemēram, Talmuda apgalvojumā: "Ja kāds ir izglābis vienu dzīvi, ir tā, it kā viņš būtu izglābis veselu pasauli; ja kāds ir izpostījis vienu dzīvi, ir tā, it kā viņš būšu izpostījis veselu pasauli." Vienlīdzība kā nosacījums indivīda attīstībai — tādā nozīmē šo jēdzienu saprata arī Rietumu apgaismības filozofija. Tas nozīmēja (to visskaidrāk formulējis Kants), ka neviens cilvēks nedrīkst būt līdzeklis otra cilvēka mērķu sasniegšanai. Ka visi cilvēki ir vienlīdzīgi, jo viņi ir mērķi un tikai mērķi, bet nekad ne līdzekļi cits citam. Sekojot apgaismības idejām, dažādu skolu sociālisma

* ELKS — žēlsirdības, labdarības un patriotisma organizācija Amerikā, dibināta 1868. gadā.

domātāji skaidroja vienlīdzību ka ekspluatācijas iespēju — iespēju cilvēkam izmantot cilvēku — likvidēšanu, neraugoties uz to, vai šī izmantošana bija nežēlīga vai "humāna".

Mūsdienu kapitālistiskajā pasaulē vienlīdzības jēdziens ir ieguvis citādu nozīmi. Ar vienlīdzību saprot robotu, t. i., individualitāti zaudējušu cilvēku, vienlīdzību. Vienlīdzība šodiennozīmē nevis "vienreizīgumu", bet "vienādību". Tā ir abstrakciju vienādība, cilvēku, kas dara vienu un to pašu darbu, kuriem ir vienādas izpriecas, kas lasa vienādus laikrakstus, kuriem ir vienādas jūtas un idejas, šo cilvēku vienādība. Šajā aspektā uz dažiem sasniegumiem, kas parasti tiek vērtēti kā mūsu progresa pazīmes, piemēram, sieviešu vienlīdzība, mums jāprot lūkoties arī ar zināmu skepsi. Neapšaubāmi, ka es neiebilstu pret sieviešu vienlīdzību; taču šīs uz vienlīdzību vērstās tendences pozitīvie aspekti nedrīkst mūs maldināt. Tā ir tikai atšķirību izlīdzinošā procesa viena puse. Vienlīdzība tiek pirkta par šādu cenu: sievietes ir vienlīdzīgas tāpēc, ka viņas vairs nav citādas. Apgaismības filozofijas teorija — l'ame n'a pas de sexe (dvēselei nav dzimuma) — kļuvusi par vispārēju praksi. Dzimumu polaritāte izzūd, un līdz ar to izzūd arī erotiskā mīlestība, kas balstās uz šo polaritāti. Vīrieši un sievietes kā pretējie dzimumi kļūst vienādi, nevis vienlīdzīgi. Mūsdienu sabiedrība slavina šo neindi-vidualizēto vienlīdzību, jo tai vajadzīgi cilvēkveidīgie atomi, visi vienādi, lai liktu tiem vienmērīgi, bez berzes darboties vienotā sistēmā; tie visi paklausītu vienām un tām pašām pavēlēm, tomēr katrs atsevišķi būtu pārliecināts, ka seko pats savām vēlmēm. Tāpat kā mūsdienu masveida ražošanā nepieciešama masveida standartizācija, tā sabiedriskais process pieprasa cilvēka standartizāciju, un šo standartizāciju dēvē par "vienlīdzību".

Vienotība, ko sniedz pakļaušanās, nav spēcīga un varmācīga; tā ir rāma, ieraduma diktēta, un tieši šī iemesla dēļ bieži vien ir nepietiekama, lai nomierinātu vientulības satraukumu.

Alkoholisma, narkotiku ļaunprātīgas lietošanas, seksuālas varmācības un pašnāvību augstais procents mūsdienu Rietumu sabiedrībā ir bara pakļaušanās neveiksmes simptoms. Bez tam šis risinājums attiecināms galvenokārt uz prātu, nevis ķermeni, tāpēc arī no šī viedokļa tas zaudē salīdzinājumā ar risinājumiem orģiju veidā. Bara pakļaušanās risinājumam ir tikai viens priekšrocība: tas ir ilgstošs, nevis spazmveidīgs. Indivīds tiek ievadīts pakļaušanās sistēmā trīs četru gadu vecumā, lai pēc tam vairs nekad nepazaudētu kontaktu ar baru. Pat viņa bēres, ceremonija, kuru viņš uztver kā savu pēdējo lielāko sabiedrisko notikumu, noris stingrā saskaņā ar plānu.

Pakļaušanās forma, kā viens no veidiem, lai atbrīvotos no atšķirtības nemiera, ietver vēl vienu mūsdienu dzīves faktoru: darba un izpriecu rutīnu. Cilvēks kļūst par skrūvīti "no deviņiem līdz pieciem", viņš ir daļa no darbaspēka, birokrātiskā klerku un direktoru spēka. Viņam tikpat kā nav iniciatīvas, viņa uzdevumus nosaka darba organizācija; pat starp tiem, kas atrodas uz kāpņu augšējā un apakšējā pakāpiena, atšķirības nav lielas. Viņi veic uzdevumus, ko noteikusi visas organizācijas struktūra — noteiktā ātrumā un noteiktā veidā. Tiek noteiktas pat sajūtas: mundrums, pacietība, uzticamība, mērķtiecība un spējas ar visiem saprasties. Izpriecas arī tiek nonivelētas, varbūt vienīgi ne tik radikāli. Grāmatas izvēlas lasītava, filmas — kinoteātru un teātru īpašnieki, viņi maksā par reklāmu. Arī viss pārējais ir vienveidīgs: svētdienās brauciens automašīnā, televīzijas pārraide, kāršu partija vai saviesīgi vakari. No dzimšanas līdz nāvei, no pirmdienas līdz pirmdienai, no rīta līdz vakaram — visa darbība ir rutinizēta. Kā lai cilvēks, kas noķerts šajos rutīnas tīklos, neaizmirst, ka viņš ir cilvēks, vienreizējs indivīds, kuram dāvāta šī vienīgā iespēja dzīvot, ar cerībām un vilšanos, ar bēdām un bailēm, ar ilgām pēc mīlas un bailēm no nekā, no vientulības?

Trešais ceļš, ka panākt vienotību, ir radošs darbs, vienalga, vai tas ir mākslinieka vai amatnieka darbs. Jebkurā radoša darba gadījumā radošais cilvēks saplūst ar to materiālu, kas pārstāv pasauli ārpus viņa. Vai galdnieks taisa galdu, vai zeltkalis dārglietu, vai zemnieks audzē savu labību, vai gleznotājs glezno, visos radošā darba veidos strādātājs un viņa darba objekts kļūst par vienu veselu, cilvēks radīšanas procesā savienojas ar pasauli. Minētais tomēr attiecas uz ražīgu darbu, uz darbu, kuru es plānoju, daru, kur es redzu sava darba rezultātu. Mūsdienu ierēdņa, konveijera strādnieka darba procesā maz kas ir palicis pāri no šīs darba vienojošās īpašības. Strādnieks kļūst par mašīnas vai birokrātiskās organizācijas piedēkli. Viņš vairs nav viņš — rezultātā vienīgā iespējamā vienotība ir pakļaušanās.

Vienotība, ko sniedz radošs darbs, nepastāv cilvēku savstarpējās attiecībās; vienotība, kas gūstama ar orģiju palīdzību, ir pārejoša; vienotība, ko dod pakļaušanās, ir tikai pseidovieno-tība. No teiktā izriet, ka tās ir tikai daļējas atbildes uz eksistences jautājumu. Pilna atbilde gūstama, sasniedzot cilvēku savstarpēju vienotību, savstarpēju saplūšanu mīlestībā.

Šī tiekšanās uz savstarpēju vienotību ir cilvēka visspēcīgākā vēlēšanās. Tā ir visbūtiskākā kaislība, tas ir spēks, kas satur kopā cilvēku rasi, klanu, ģimeni, sabiedrību. Ja tā nerealizējas, vērojams neprāts vai sabrukums — paša vai citu sabrukums. Bez mīlestības cilvēce nespētu pastāvēt nevienu dienu. Bet, ja dēvējam cilvēku savstarpējo vienotību par "mīlestību", mēs nokļūstam nopietnās grūtībās. Saplūšanu var panākt dažādos veidos — un šī saplūšana ir tikpat svarīga kā tas, kas ir kopējs mīlestības dažādajiem paveidiem. Vai šo dažādību arī var saukt par mīlestību? Vai varbūt mums jāpataupa "mīlestības" vārds tikai tam īpašajam vienotības veidam, kas bijis pazīstams kā ideāla vērtība visās lielajās humānajās reliģijās un filozofiskajās sistēmās pēdējos četros gadu tūkstošos Rietumu un Austrumu vēsturē? Ņemot vēra visas semantiskas grūtības, atbilde var būt tikai nosacīta. Svarīgi, ka mēs zinām, par kādu vienotību domājam, runājot par mīlestību. Vai mēs runājam par mīlestību kā par nobriedušu atbildi uz eksistences jautājumu, vai arī mēs runājam par tām nenobriedušajām mīlestības formām, kuras sauc par simbiozo vienotību? Turpmākajās lappusēs es runāšu par mīlestību vienīgi tās pirmajā nozīmē. Es sākšu pārrunas par "mīlestību" ar pēdējo.

Simbiozās vienotības bioloģiskais modelis ir attiecības starp māti grūtnieci un augli. Viņi ir divi un tomēr viens. Viņi dzīvo "kopā" (symbiosis), viņi ir nepieciešami viens otram. Auglis ir daļa no mātes, saņem no viņas visu nepieciešamo; māte ir viņa pasaule; māte baro, sargā, taču tas iedvesmo arī pašas mātes pasauli. Psihiski simbiozajā vienotībā abi ķermeņi ir neatkarīgi, tomēr psiholoģiski pastāv viena veida pieķeršanās.

Simbiozās vienotības pasīvā forma ir padevība vai, lietojot klīnisko terminoloģiju, mazohisms. Mazohistiskais cilvēks glābjas no neciešamās izolācijas un atšķirtības sajūtas, kļūstot par neatņemamu otra cilvēka sastāvdaļu, kas to vada, virza, aizsargā; kas ir viņa dzīve un skābeklis. Šī cilvēka, kuram pakļaujas otrs cilvēks, vara ir uzpūsta neatkarīgi no tā, vai viņš ir cilvēks vai Dievs; viņš ir viss, es neesmu nekas, ja neņem vērā to, ka esmu daļa no viņa. Es esmu daļa no diženības, varenības, noteiktības. Mazohistiskajam cilvēkam nekas nav jāizlemj, ne ar ko nav jāriskē; viņš nekad nav viens — taču viņš nav arī neatkarīgs; viņam nav veseluma; viņš nav vēl pilnīgi piedzimis. Reliģiskā kontekstā pielūgsmes objektu dēvē par elku; laicīgajā kontekstā mazohistisko mīlestības attiecību elka pielūgsmes mehānisms ir tāds pats. Mazohistiskās attiecības var tikt sakausētas ar fiziskām, seksuālām vēlmēm; šajā gadījumā pakļaušanās procesā jau piedalās ne vien prāts, bet arī viss cilvēka augums. Pastāv mazohistiska pakļaušanās liktenim, slimībai, ritmiskai mūzikai, transa stāvoklim, ko izraisa narkotisko vielu lietošana vai hipnoze, — visos šajos gadījumos cilvēks atsakās no sava veseluma, padara sevi par instrumentu kādam vai kaut kam ārpus sevis, viņam nav jārisina dzīvošanas jautājums ar radoša darba palīdzību.

Simbiozās saplūšanas aktīvā forma ir uzkundzēšanās vai, lietojot psiholoģijas terminu saistībā ar mazohismu, sadisms. Sadistisks cilvēks vēlas paglābties no savas vientulības un ieslodzījuma sajūtas, padarot otru cilvēku par daļu no sevis. Viņš uzpūšas un vairo savu vērtību, uzsūcot otru cilvēku, kas viņu dievina.

Sadistisks cilvēks ir tikpat atkarīgs no pakļautā cilvēka, cik pēdējais no pirmā; viņi nespēj dzīvot viens bez otra. Vienīgā atšķirība ir tā, ka sadistisks cilvēks izrīko, izmanto, aizvaino, pazemo, bet mazohistisks cilvēks tiek izrīkots, izmantots, aizvainots, pazemots. Reāli tā ir liela atšķirība. Dziļākā emocionālā nozīmē atšķirīgā ir mazāk nekā kopīgā: saplūšana bez integrēšanās. Ja jūs to saprotat, tad nebrīnīsieties, atklājot, ka cilvēks izturas gan kā sadists, gan kā mazohists — parasti attiecībā pret dažādiem objektiem. Hitlera attieksme bija sadistiska galvenokārt pret cilvēkiem, bet mazohistiska — pret likteni, vēsturi, dabas "augstāko varu". Viņa gals — pašnāvība vispārējā postā — it tikpat raksturīga kā viņa sapnis par veiksmi — absolūtu kundzību.

Pretstatā simbiozajai vienotībai nobriedusi mīlestība ir mīlestība ar nosacījumu, ka tiek saglabāts cilvēka veselums, cilvēka individualitāte. Mīlestība ir aktīvs spēks cilvēkā; spēks, kas izlaužas cauri sienām, kuras šķir cilvēku no pārējiem līdzcilvēkiem, spēks, kas vieno viņu ar pārējiem; mīlestība liek cilvēkam pārvarēt izolācijas un atšķirtības sajūtas, tomēr tā ļauj viņam būt pašam, saglabāt savu veselumu. Mīlestībā vērojams paradokss, kad divas būtnes kļūst par vienu — un tomēr paliek divas.

Ja mēs sakām, ka mīlestība ir aktivitāte, mēs sadūrāmies ar grūtībām, kas slēpjas vārda "aktivitāte" neskaidrajā nozīme. Ar "aktivitāti" šī vārda mūsdienu nozīmē parasti saprot rīcību, kas patērētās enerģijas rezultātā rada izmaiņas pastāvošajā situācijā, tādējādi cilvēks tiek uzskatīts par aktīvu, ja viņš nodarbojas ar biznesu, studē medicīnu, strādā pie konveijera, taisa galdu vai nodarbojas ar sportu. Visām šīm aktivitātēm kopīgs ir tas, ka tās tiek virzītas uz ārēju mērķu sasniegšanu. Netiek ņemts vērā aktivitātes vadmotīvs. Ņemsim par piemēru cilvēku, kuru nemitīgi dzen pie darba dziļa nedrošības un vientulības sajūta; vai citu cilvēku, kuru dzen godkāre vai naudas kāre. Visos šajos gadījumos cilvēks ir kādas kaislības vergs, un viņa aktivitāte patiesībā ir "pasivitāte", jo viņš tiek dzīts; viņš ir cietējs, nevis "darītājs". No otras puses, cilvēku, kas bez kāda noteikta mērķa vai nolūka sēž un domā, vienīgi lai izjustu sevi un savu vienotību ar pasauli, uzskata par "pasīvu", jo viņš neko "nedara". Patiesībā šī koncentrētās meditācijas attieksme ir augstākā iespējamā aktivitāte, dvēseles aktivitāte, kas iespējama vienīgi iekšējas brīvības un neatkarības gadījumā. Aktivitātes mūsdienu jēdziens attiecas uz enerģijas izmantošanu ārējo mērķu sasniegšanai; otrs aktivitātes jēdziens attiecas uz cilvēkam piemītošajām spējām neatkarīgi no tā, vai tiek veiktas kādas ārējas izmaiņas. Pēdējo aktivitātes jēdzienu visskaidrāk formulējis Spinoza. Viņš iedala darbošanos aktīvajā un pasīvajā, "rīcībās" un "kaislībās". Aktīvas darbošanās gadījumā cilvēks ir brīvs, viņš ir savas darbošanās noteicējs; pasīvās darbošanās gadījumā cilvēks tiek vadīts, un vadmotīvu mērķis viņam pašam nav zināms. Tādējādi Spinoza nonāk pie apgalvojuma, ka tikums un spēks ir viens un tas pats. Skaudība, greizsirdība, godkāre, jebkura veida alkatība ir kaislības; mīlestība ir rīcība, cilvēka spēka izpausme, kas iespējama tikai brīvības apstākļos un nekad nepastāv piespiedu apstākļos. Mīlestība ir aktivitāte, nevis pasīva darbošanās; tā ir "piedalīšanās", nevis "aizraušanās". Vispārina takā veidā mīlestības aktīvo dabu var raksturot ar apgalvojumu, ka mīla pirmām kārtām dod, nevis ņem.

Ko nozīmē dot? Lai cik vienkārša šķiet atbilde uz šo jautājumu, patiesībā tajā ir daudz neskaidra un sarežģīta. Visbiežāk sastopamais pārpratums ir tāds, ka došanu saprot ar kaut kā "atdošanu", atņemšanu, ziedošanu. Cilvēks, kas sava rakstura attīstībā nav ticis tālāk par saņemšanas, izmantošanas vai raušanas līmeni, došanas aktu pārdzīvo šādā veidā. Tirgotāja raksturs grib dot, taču kaut ko vēlas saņemt pretim; dot un nesaņemt pretim viņa izpratnē nozīmē tikt piekrāptam. Cilvēki, kuri pa lielākai daļai ir orientēti uz neradošo jomu, uztver došanu kā ceļu uz nabadzību. Tāpēc vairākums šī tipa indivīdu atsakās dot. Daži došanu pārvērš par upurēšanās tikumu. Viņi domā, ka tieši tāpēc ir jādod, ka dot ir sāpīgi; došanas tikums viņu uztverē meklējams pašā ziedošanas fakta atzīšanā. Viņuprāt, pieņēmums, ka labāk ir dot nekā saņemt, nozīmē to, ka labāk ir paciest zaudējumus nekā baudīt prieku.

Radoša rakstura uztverē došanai ir absolūti cita nozīme. Došana ir spēju augstākā izpausme. Pašā došanas aktā es pārdzīvoju savu spēku, savu bagātību, savu varenību. Šis pastiprinātās vitalitātes un spēka pārdzīvojums piepilda mani ar prieku. Es jūtos pāri malām plūstošs, dodošs, dzīvs un tātad prieka pilns.* Došana ir daudz priecīgāka par ņemšanu nevis tāpēc, ka tā nozīmē kaut ko pazaudēt, bet tāpēc, ka došanas procesā izpaužas mans dzīvīgums.

Nav grūti noteikt šī principa esamību, lietojot to dažādās specifiskās parādībās. Viselementārākais piemērs atrodams dzimumattiecību jomā. Vīrieša dzimumfunkcijas kulminācija izpaužas došanas aktā; vīrietis dod sevi, savu dzimumorgānu sievietei. Orgasma brīdī viņš dod viņai savu sēklu, viņš nevar to

* Salīdziniet ar Spinozas formulēto prieka definīciju.

nedot, ja ir spējīgs. Ja viņš nespēj dot, tad viņš ir impotents. Sievietei šis process ir tāds pats, vienīgi zināmā mērā sarežģītāks. Arī viņa sevi dod; viņa atver vārtus uz savu sievišķo centru; viņa dod saņemot. Ja viņa nav spējīga uz šo došanas aktu, ja viņa spēj vienīgi ņemt, tad viņa ir frigida. Caur viņu došanas akts atkārtojas vēlreiz, ne vairs mīlētājas, bet mātes lomā. Viņa dod sevi augošajam bērnam, viņa dod šim bērnam savu pienu, viņa dod sava ķermeņa siltumu. Nedodot viņai sāpētu.

Materiālo vērtību pasaulē došana nozīmē būt bagātam. Bagāts nav tas, kam daudz ir, bet tas, kas daudz dod. Krājējs, kurš ir ārkārtīgi satraucies, kad kaut kas jāzaudē, no psiholoģijas viedokļa ir nabags — trūcīgs cilvēks, neraugoties uz to daudzumu, kas viņam pieder. Bagāts ir ikviens, kas spēj no sevis dot. Viņš jūtas kā tāds, kas spēj no sevis dāvāt citiem. Tikai tas, kam atņemts pēdējais, eksistencei nepieciešamais, nespēs priecāties, dāvājot materiālas vērtības. Taču ikdienas pieredze rāda, ka tas, ko cilvēks uzskata par minimālām vajadzībām, ir atkarīgs tikpat daudz no viņa rakstura, cik no viņa rīcībā esošā īpašuma. Visiem zināms, ka nabags dod labprātīgāk nekā bagāts. Neraugoties uz to, nabadzība, kas pārsniegusi zināmu robežu, var liegt došanas iespējas un kļūt pazemojoša ne tikai tieši izraisīto ciešanu dēļ, bet arī tāpēc, ka tā atņem nabagam došanas prieku.

Vissvarīgākā došanas joma tomēr nav materiālo vērtību joma, tā meklējama konkrēti cilvēciskajā laukā. Ko viens cilvēks dod otram? Viņš dod no sevis to vērtīgāko, kas viņam ir, viņš dod no savas dzīves. Tas nav katrā ziņā jāsaprot tā, ka viņš ziedo savu dzīvi otram, bet ka viņš dod no sevis visu dzīvo: viņš dāvā no sava prieka, savas ieinteresētības, sapratnes, zināšanām, humora, skumjām — visām izteiksmēm un izpausmēm, kas viņā dzīvo. Šādi dodot no savas dzīves, viņš bagātina otru cilvēku, viņš vairo tā dzīvības sajūtu. Viņš nedod tāpēc, lai saņemtu pretim; došana pati par sevi ir izsmalcināts prieks. Bet dodot viņš nevar neatdzīvināt kaut ko otra cilvēka, un šis atdzīvinātais atgriežas pie viņa; patiesi dodot, viņš nevar nesaņemt to, kas viņam tiek atdots. Dot nozīmē padarīt arī otru cilvēku par devēju, un tie abi priecājas par to, ko atdzīvinājuši. Došanas procesā kaut kas piedzimst, un abi šajā procesā iesaistītie cilvēki ir pateicīgi par to dzīvi, kas dzimusi viņu abu priekam. Runājot konkrēti par mīlestību, tas nozīmē: mīlestība ir spēks, kas rada spēku; impotence ir nespēja izraisīt mīlestību. Šo domu skaisti izteicis Markss. "Uzlūkojiet cilvēku kā cilvēku," viņš rakstīja, "un viņa attiecības ar pasauli kā cilvēciskas attiecības, un jūs iegūsiet mīlestību vienīgi pret mīlestību, uzticību pret uzticību utt. Ja jūs vēlaties baudīt mākslu, jums jābūt mākslinieciski izglītotam cilvēkam; ja jūs vēlaties iespaidot citus cilvēkus, jums jābūt tādam cilvēkam, kuram piemīt patiesas spējas stimulējoši un veicinoši ietekmēt citus cilvēkus. It visām jūsu attiecībām ar dabu un cilvēku jābūt jūsu reālās, individuālās dzīves konkrētai izpausmei attiecībā pret jūsu gribas objektu. Ja jūs mīlat, neizraisot pretmīlu, tas ir, ja jūsu mīlestība kā tāda nerada mīlestību, ja jūs kā mīlošs cilvēks, kā dzīves izteiksmes līdzeklis nepārvēršat pats sevi par mīlamu cilvēku, tad jūsu mīlestība ir impotenta, tā ir neveiksme."* Taču ne jau mīlestībā vien dot nozīmē saņemt. Skolotāju māca viņa studenti, aktieri rosina publika, psihoanalītiķi ārstē viņa pacients — ar noteikumu, ka tie neizturas viens pret otru kā pret objektiem, bet viņu savstarpējās attiecības ir neviltotas un radošas.

Diez vai ir nepieciešams uzsvērt, ka mīlestība kā došanas spēja ir atkarīga no cilvēka rakstura attīstības līmeņa. Tā izvirza priekšnoteikumu, ka svarīgi ir sasniegt radošu orientāciju; šādi orientēts cilvēks ir pārvarējis atkarību, narcistisko visvarenību,

* Marx Kari. Nationalōkonomie un Philosophie. — Die Friihschrif-ten. — Stuttgart, 1953. — S. 300.

tieksmi izmantot citus vai krāt, un ir iemantojis ticību pats savām cilvēciskajām spējām, drosmi paļauties uz šīm spējām savu mērķu sasniegšanā. Tiktāl, ciktāl šīs īpašības trūkst, viņš baidās sevi dot — tātad mīlēt.

Bez došanas elementa aktīvais mīlestības raksturs ir acīm redzams tajā, ka visiem mīlestības veidiem piemīt zināmi pamatelementi. Tie ir rūpes, atbildība, cieņa un zināšanas.

Tas, ka mīlestībai raksturīgas rūpes, visuzskatāmāk vērojams mātes mīlestībā pret bērnu. Viņas mīlestība nepārliecinātu ar savu patiesumu, ja mēs redzētu, ka viņa nerūpējas par savu bērnu, ka viņa aizmirst to pabarot, novannot, sniegt tam fizisku komfortu; bet viņas mīlestība mūs ietekmēs, vērojot, kā viņa rūpējas par bērnu. Tas pats sakāms arī par mīlestību uz dzīvniekiem vai ziediem. Ja sieviete ir teikusi, ka viņa mīl puķes, bet mēs redzam, ka viņa tās aizmirst apliet, mēs neticēsim viņas puķu "mīlestībai". Mīlestība ir aktīva interese par dzīvi un mūsu mīlestības objekta lološana. Kur trūkst šīs aktīvās intereses, tur nav mīlestības. Šis mīlestības elements ir skaisti aprakstīts Jona grāmatā. Dievs liek Jonam doties uz Nīnivi brīdināt tās iedzīvotājus, ka viņi tiks sodīti, ja nelabosies. Jons aizbēg no savas misijas, jo viņam bail, ka Nīnives ļaudis nožēlos savus grēkus un ka Dievs viņiem piedos. Viņš ir cilvēks ar spēcīgu kārtības un likumības apziņu, taču bez mīlestības. Mēģinot bēgt, viņš nonāk vaļa vēderā, kas simbolizē izolācijas un apcietinājuma stāvokli, kādā viņu novedis mīlestības un solidaritātes trūkums. Dievs viņu izglābj, un Jons dodas uz Nīnivi. Viņš lūdzas tās iedzīvotājiem, kā licis Dievs, un notiek tas, no kā viņš ir baidījies. Nīnives ļaudis nožēlo savus grēkus, viņi labojas, un Dievs viņiem piedod un nolemj šo pilsētu neiznīcināt. Jons ir ārkārtīgi dusmīgs un vīlies; viņš ir gaidījis "tiesu", nevis žēlastību. Beidzot viņš rod mierinājumu kāda koka ēnā, kuram Dievs licis izaugt, lai pasargātu Jonu no saules. Taču, kad Dievs liek kokam nokalst, Jons ir sarūgtināts un dusmīgi pārmet Dievam. Dievs atbild: "Tu esi jutis žēlumu pret ķirbi, kura dēļ tu neesi pakustinājis ne pirksta un kuram tu neesi licis augt; kurš izauga vienas nakts laikā un nokalta vienas nakts laikā. Un vai man nevajadzēja žēlot Nīnivi, to lielo pilsētu, ar vairāk nekā sešreiz divdesmit tūkstošiem ļaužu, kas savu labo roku nespēj atšķirt no kreisās; un kur tad vēl daudzie lopiņi?" Dieva atbilde Jonam jāsaprot simboliski. Dievs skaidro Jonam, ka mīlestības būtība ir "strādāt kaut kā labā" un "kaut ko audzēt", ka mīlestība un darbs ir nedalāmi. Cilvēks mīl to, kā labā viņš strādā, un cilvēks strādā tā labā, ko viņš mīl.

Rūpes un interese ietver sevī vēl vienu mīlestības aspektu — atbildību. Ar atbildību bieži vien saprot norādi uz pienākumu, uz kaut ko, kas uzspiests no ārienes. Taču atbildība tās īstenajā nozīmē ir absolūti labprātīgs akts; tā ir mana atbilde uz otra cilvēka paustām vai nepaustām vajadzībām. Būt "atbildīgam" nozīmē būt spējīgam un būt gatavam "atbildēt". Jons neizjūta atbildību pret Nīnives iedzīvotājiem. Viņš, tāpat kā Kains, varēja pavaicāt: "Vai es esmu sava brāļa sargs?" Mīlošs cilvēks ir atbildīgs. Viņa brāļa dzīve nav tikai brāļa darīšana vien, tā ir arī viņa darīšana. Viņš jūtas atbildīgs par saviem līdzcilvēkiem tāpat, kā viņš jūtas atbildīgs par sevi. Mātes un bērna piemērā šī atbildība attiecas galvenokārt uz rūpēm par fiziska rakstura vajadzību apmierināšanu. Runājot par divu pieaugušo mīlestību, tiek domāts galvenokārt par otra cilvēka garīgajām vajadzībām.

Atbildība varētu ātri vien deģenerēties kundzībā un aiz-bildnieciskumā, ja nepastāvētu trešais mīlestības elements — cieņa. Cieņa nav bailes vai bijība; šis vārds saskaņā ar tā sakni (respicere — uzlūkot) apzīmē spēju redzēt cilvēku tādu, kāds viņš ir, apzināties viņa vienreizējo individualitāti. Cieņa nozīmē rūpes par to, lai otrs cilvēks veidotos un atraisītos tāds, kāds viņš ir. Tātad cieņa ietver sevī ekspluatācijas trūkumu. Es gribu, lai manis mīlētais cilvēks aug un atraisās sevis paša dēļ, tā, ka viņš to vēlas, nevis tāpēc, lai kalpotu man. Ja es mīlu otru cilvēku, es jūtos vienots ar viņu, taču ar tādu, kāds viņš ir, nevis ar tādu, kādu es viņu vēlos kā sev noderīgu objektu. Skaidrs, ka cieņa ir iespējama vienīgi tad, ja es esmu panācis neatkarību; ja es varu stāvēt un staigāt bez kruķu palīdzības, bez uzkundzēšanās un otra cilvēka izmantošanas. Cieņa pastāv tikai uz brīvības pamatiem: l'amour est l'enfant de la liberte* kā teikts kādā vecā franču dziesmā; mīla ir brīvības bērns, kundzības — nekad.

Nav iespējams cienīt cilvēku, viņu nepazīstot; rūpes un atbildība būtu aklas, ja to pamatā nebūtu zināšanu. Zināšanas būtu veltīgas, ja tās nevadītu interese. Pastāv daudzi zināšanu slāņi; tās zināšanas, kas pieder pie mīlas aspektiem, neuzkavējas virspusē, bet iedziļinās būtībā. Tas ir iespējams vienīgi tad, ja es varu pārvarēt interesi par sevi un palūkoties uz otru cilvēku ar viņa paša acīm. Es, piemēram, zinu, ka cilvēks ir dusmīgs, pat ja viņš to atklāti neizrāda; bet es viņu varu izzināt vēl dziļāk; es zinu, ka viņš ir norūpējies un satraukts; ka viņš jūtas vientuļš, ka viņš jūtas vainīgs. Es zinu, ka viņa dusmas ir tikai kaut kā dziļāka izpausme, un es redzu viņu kā norūpējušos un apjukušu cilvēku, tas ir, kā cilvēku, kas drīzāk cieš, nevis dusmojas.

Zināšanām ir vēl viens un daudz fundamentālāks sakars ar mīlestības jautājumu. Pamatvajadzība — savienoties ar otru cilvēku, lai atbrīvotos no atšķirtības cietuma, — ir cieši saistīta ar vēl kādu izteikti cilvēcisku vēlēšanos izzināt "cilvēka noslēpumu". Kamēr dzīve ir brīnums un noslēpums tīri bioloģiskā aspektā, cilvēks savā cilvēcībā ir neizdibināms noslēpums pats sev — un saviem līdzcilvēkiem. Mēs pazīstam sevi, un tomēr nepazīstam, lai kā mēs pūlētos. Mēs pazīstam savu līdzcilvēku un tomēr nepazīstam, jo mēs neesam lietas, un mūsu līdzcilvēks

* Mīla ir brīvības bērns. (Franču vai.)

arī nav lieta. Jo tālāk mēs gremdējamies savas būtības vai kāda cita cilvēka būtības dziļumos, jo tālāk aizslīd mūsu zināšanu mērķis. Mēs tomēr nespējam atvairīt vēlēšanos gremdēties cilvēka dvēseles noslēpumā, visdziļākajā kodolā, kas ir "viņš".

Ir kāds veids, neprātīgs veids, kā uzzināt šo noslēpumu: tā ir absolūta vara pār otru cilvēku; vara, kas liek viņam darīt, ko mēs vēlamies, just, ko mēs vēlamies, domāt, ko mēs vēlamies; kas pārvērš viņu lietā, mūsu lietā, mūsu īpašumā. Šādu izziņas centienu pēdējā pakāpe ir sadisma galējības, vēlēšanās un spējas likt cilvēkam ciest; spīdzināt viņu; piespiest viņu atklāt savu noslēpumu ciešanās. Šajās alkās iedziļināties cilvēka noslēpumā, viņa un tātad arī pašiem savējā, meklējams nežēlības un iznīcināšanas kāres dziļuma un intensitātes galvenais iemesls. Ļoti kodolīgi šo domu paudis īzaks Babels. Viņš citē kādu savu paziņu, Krievijas pilsoņu kara virsnieku, kurš, tikko kā nospārdījis līdz nāvei savu bijušo saimnieku, saka: "Ar šaušanu — es teikšu tā — ar šaušanu no zeļļa var tikai tikt vaļā… Ar šaušanu jūs nekad netiksiet pie savas dvēseles, kur tā ir un kāda tā izskatās. Bet es sevi nežēloju, es esmu vairākas reizes bradājis pa ienaidnieku ilgāk par stundu. Redzi, es gribu zināt, kas tā dzīve tāda ir, kāda ir tā mūsu dzīve." Bērnos šo ceļu uz zināšanām mēs bieži redzam pavisam atklāti. Bērns izjauc, salauž kādu lietu, lai to izzinātu; vai arī tas "izjauc" dzīvnieku; nežēlīgi norauj taurenim spārnus, lai uzzinātu, kas tas ir, lai izspiestu tā noslēpumu. Pati nežēlība tiek motivēta ar kaut ko dziļāku — ar vēlēšanos izzināt lietu un dzīves noslēpumu.

Otrs ceļš uz "noslēpuma" atklāšanu ir mīlestība. Mīlestība ir aktīva iedziļināšanās otrā cilvēkā, un manu vēlēšanos uzzināt remdē vienotība. Savienošanās aktā es apzinos tevi, sevi, visus — un es nezinu neko. Es apzinos visa dzīvā noslēpumu tajā vienīgajā veidā, kādā cilvēks ir spējīgs apzināties — pārdzīvojot vienotību —, un tās nav zināšanas, ko mēs gūstam no savam pārdomām. Sadisma motivācija ir velēšanas uzzināt noslēpumu, taču es palieku tikpat nezinošs kā iepriekš. Es esmu norāvis otrai būtnei vienu locekli pēc otra, taču viss, ko esmu panācis, ir viņa iznīcināšana. Mīlestība ir vienīgais ceļš uz zināšanu, kas caur savienošanās aktu sniedz atbildi uz manu jautājumu. Mīlas aktā sevi dodot, gremdējoties otrā cilvēkā, es atrodu sevi, es atklāju sevi, es atklāju mūs abus, es atklāju cilvēku.

Ilgas pēc sevis apzināšanās, pēc sava laikabiedra apzināšanās pauž Delfu orākula moto: "Pazīsti pats sevi." Tas ir visas psiholoģijas virzītājspēks. Bet, tā kā pastāv vēlēšanās uzzināt par cilvēku visu, uzzināt viņa visdziļāko noslēpumu, tad šo vēlēšanos nekad nevar piepildīt ar parasto zināšanu palīdzību, ar zināšanām, ko dod domāšana. Pat ja mēs zinātu par sevi tūkstoškārt vairāk, mēs nekad nesasniegtu būtību. Mēs aizvien vēl paliktu mīkla paši sev, tāpat kā mūsu līdzcilvēki mums būtu mīkla. Vienīgais ceļš uz pilnīgām zināšanām meklējams mīlestības aktā: šis akts sniedzas tālāk par domu, tas sniedzas tālāk par vārdiem. Tas ir drosmīgs lēciens vienotības pārdzīvojumā. Tomēr zināšanas, ko mēs rodam domājot, tas ir, psiholoģiska rakstura zināšanas, ir nepieciešams nosacījums, lai gūtu pilnīgu atziņu, ko mēs rodam mīlestības aktā. Man objektīvi jāiepazīst otrs cilvēks un pašam sevi, lai spētu saskatīt viņa īsto būtību vai, pareizāk, lai pārvarētu ilūzijas, nesaprātīgi greizo attēlu, kādu es uztveru. Vienīgi tad, ja es objektīvi pazīstu cilvēku, es spēju iepazīt viņu tā dziļākajā būtībā mīlestības aktā.*

Cilvēka izzināšanas jautājums ir analogs Dieva izzināšanas

* Minētais apgalvojums netieši norada uz psiholoģijas lomu mūsdienu Rietumu kultūrā. Lai gan lielā psiholoģijas popularitāte neapšaubāmi liecina par ieinteresētību cilvēku izzināšanā, tā atklāj arī tik būtisko mīlestības trūkumu šodienas cilvēku attiecībās. Psiholoģijas zināšanas tādējādi kļūst par aizstājēju pilnīgai atziņai mīlestības aktā tā vietā, lai būtu tikai solis uz pēdējo.

jautājumam reliģija. Tradicionālajā Rietumu teoloģija Dievu mēģina izzināt, domājot, runājot par Dievu. Tiek uzskatīts, ka iespējams izzināt Dievu savās domās. Misticismā, kas ir mo-noteisma loģisks turpinājums (vēlāk es to centīšos pierādīt), tiek atmesti centieni izzināt Dievu ar domāšanas palīdzību, un tos aizvieto vienotības pārdzīvojums ar Dievu, šajā pārdzīvojumā vairs nav vietas, nav arī vajadzības pēc zināšanām par Dievu.

Savienošanās ar cilvēku jeb, runājot, reliģijas valodā, ar Dievu nekādā ziņā nav iracionāla. Tieši otrādi, kā uzsvēris Alberts Šveicers, tās ir racionālisma sekas, tā pārdrošākās un radikālākās sekas. Tās balstās uz mūsu zināšanām par būtisko, nevis uz nejaušo vai mazsvarīgo mūsu zināšanās. Tā ir apziņa, ka mēs nekad "neapjēgsim" cilvēka un Visuma noslēpumu, bet ka pār mums tomēr nāk apgaismība mīlestības aktā. Psiholoģijai kā zinātnei eksistē robežas, un, tāpat kā teoloģijas loģiskās sekas ir misticisms, tā psiholoģijas gala rezultāts ir mīlestība.

Rūpes, atbildība, cieņa un zināšanas ir savstarpēji saistītas. Tas ir izturēšanās sindroms, kas vērojams nobriedušā cilvēkā, tas ir, tādā cilvēkā, kas radoši attīsta savas spējas, kas grib, lai viņam piederētu tas, kā dēļ viņš ir strādājis, kas ir atmetis narcis-tiskos viszinības un visvarenības sapņus, kas ir iemantojis pazemību, pamatotu uz iekšējo spēku, ko spēj dot vienīgi patiess, radošs darbs.

Tiktāl esmu runājis par mīlestību kā glābiņu no cilvēku atšķirtības, kā piepildījumu ilgām pēc vienotības. Bet pāri universāli pastāvošajai vienotības nepieciešamībai paceļas specifiskāka, bioloģiskāka nepieciešamība: ilgas pēc vīrišķā un sievišķā pretstatu vienotības. Šī polarizācijas ideja vispārsteidzošāk pausta mītā par to, ka sākotnēji vīrietis un sieviete bijuši viens vesels, ka šis veselais sadalīts uz pusēm un ka kopš tā brīža katrs vīrietis meklē savu pazaudēto sievišķo pusi, lai atkal ar to

savienotos. (Iepriekš aprakstīta ideja par dzimumu sākotnējo vienotību atrodama arī Bībeles leģendā par Ievu, kura taisīta no Ādama ribas, lai gan šajā stāstā patriarhālo tradīciju garā sieviete uzlūkota kā sekundāra attiecībā pret vīrieti.) Mīta nozīme ir pietiekami skaidra. Dzimumu pretnostatījums liek cilvēkam meklēt vienotību īpašā veidā, saplūstot ar pretējo dzimumu. Vīrišķo un sievišķo principu polaritāte katrā vīrietī un sievietē pastāv arī iekšēji. Kā no fizioloģiskā viedokļa katrā vīrietī un sievietē ir pretējā dzimuma hormoni, tā arī no psiholoģiskā viedokļa viņi ir divdzimumu būtnes. Viņi nes sevī ņemšanas un piesātināšanas principu. Vīrietis — un sieviete — rod veselumu sevī vienīgi vīrišķā un sievišķā pretstatu vienībā. Šie pretstati ir visa radošā pamats.

Uz vīrišķā un sievišķā pretnostatījumu pamatojas arī cilvēku savstarpējās radošās attiecības. Tas ir acīm redzams tajā bioloģiskajā faktā, ka spermas un olšūnu savienošanās ir nosacījums bērna dzimšanai. Tīri psihiskajā jomā vērojams tas pats; mīlestībā starp vīrieti un sievieti tie abi atdzimst. (Homoseksuālās novirzes gadījumā šo pretstatu vienību gūt neizdodas, un tāpēc homoseksuālists cieš nekad nepārvaramas vientulības sāpes, šajā neveiksmē viņš tomēr dalās ar vidusmēra heterosek-suālistu, kurš nav spējīgs mīlēt.)

Tas pats vīrišķā un sievišķā pretnostatījums pastāv dabā; ne vien acīm redzamajā dzīvnieku un augu iedalījumā, bet arī divu pamatfunkciju, ņemšanas un došanas, pretnostatījumā. Šo domu skaisti aprakstījis lielais musulmaņu dzejnieks Rūmī.

Nekad, patiesi, mīlnieks nemeklē, ja viņu nemeklē tā mīļotā. Kad mīlas zibens iespēris šajā sirdī, zini, ka mīla ir arī tajā sirdī. Kad Dieva mīlestība aug tavā sirdī, nav ne mazāko šaubu, ka Dievs tevi mīl. Nav aplausu, ja ir tikai viena plauksta.Dievišķa Gudrība ir liktenis, un tā lēmums bija — mums jātop

par mīlētājiem.

Kā bija iepriekš nolikts, katrai pasaules daļiņai pārī ir otra daļiņa.

Kā stāsta gudrajie, Debess ir vīrietis, un Zeme — sieviete: Zeme

lolo to, kam Debess ļauj izlīt.

Kad Zemei trūkst siltuma, Debess to sūta; kad viņa zaudējusi

savu svaigumu un valgmi, Debess to atjauno.

Debess vienmēr kaut kur steidzas, kā vīrs, kas meklē ēdienu sievai;

Un Zeme ir aizņemta ar saviem mājas darbiem: viņa ir klāt visās

radībās un zīda visus, ko radījusi;

Uzlūkojiet Zemi un Debesi kā apveltītus ar saprātu, jo viņi veic

saprātīgu būtņu darbu.

Ja šie divi nebauda prieku viens no otra, kāpēc tad viņi vijas viens

gar otru kā divi iemīlējušies?

Kā gan bez Zemes ziedētu puķe un koks? Kāds gan tad labums no

Debess dāvātā ūdens un siltuma?

Kā Dievs iedveš vēlēšanos vīrietī un sievietē ar tādu nolūku, lai

viņu savienošanās saglabātu pasauli,

Tā katrā esamības daļiņā viņš ir iesvēlis ilgas pēc otras daļiņas.

Diena un Nakts ārēji ir ienaidnieces; taču abas kalpo vienam mērķim,

Tās abas mīl viena otru, lai pilnveidotu savu kopīgo darbu,

Bez Nakts Cilvēka daba neko neieņemtu, tātad nebūtu nekā, ko tērēt

Dienā.

Šī vīrišķā un sievišķā pretnostatījuma problēma liek mums aplūkot tālāk jautājumu par mīlestību un seksu. Es jau pieminēju Freida kļūdu, ka viņš saskata mīlestībā tikai un vienīgi seksuālā instinkta izpausmi — vai sublimātu —, nevis atzīst, ka seksuālā tieksme ir viena no mīlestības un vienotības nepieciešamības izpausmēm. Taču Freids kļūdās vēl dziļāk. Saskaņā ar savu fizioloģisko materiālismu viņš uzskata, ka dzimum-instinkts ir ķermenī ķīmiski izraisīta sprieguma rezultāts, kas ir

sāpīgs un kam nepieciešams atvieglojums. Dzimumtieksmes mērķis ir atbrīvoties no šī sāpīgā sprieguma. Seksuālais apmierinājums rodams, panākot šo atbrīvošanas. Šis uzskats ir derīgs, kamēr dzimumtieksme darbojas pēc tā paša principa kā izsalkums vai slāpes, kad oriģināls tiek nepietiekami barots. Šajā nozīmē dzimumtieksme ir kašķis, seksuālais apmierinājums — kašķa izārstēšana. Faktiski, pieņemot šādu dzimumtieksmju skaidrojumu, masturbāciju varētu uzskatīt par ideālu seksuālā apmierinājuma veidu. Paradoksāli, ka Freids ignorē dzimumtieksmju psihobioloģisko aspektu, vīrišķā un sievišķā pretnostatījumu un vēlēšanos šo pretnostatījumu pārvarēt caur savienošanos. Šo dīvaino kļūdu, iespējams, veicināja Freida ārkārtīgais patriarhālisms, kas noveda viņu pie uzskatiem, ka dzimumtieksme savā būtībā ir vīrišķa, un tādējādi lika viņam ignorēt īpašo sievišķo seksualitāti. Šo domu viņš aprakstīja savos "Trīs apcerējumos seksa teorijā", apgalvojot, ka seksualitāte parasti ir "vīrišķas dabas" neatkarīgi no tā, vai šī seksualitāte izpaužas vīrietī vai sievietē. Šī pati doma racionālā formā izskaidrota Freida teorijā, ka mazs zēns uztver sievieti kā kastrētu vīrieti un ka viņa pati meklē dažāda veida kompensāciju šo vīrišķo dzimumorgānu zaudējumam. Sieviete tomēr nav kastrēts vīrietis, un tās seksualitātei ir specifiski sievišķa, nevis "vīrišķa" daba.

Pretējo dzimumu seksuālo tieksmi ar nepieciešamību atbrīvoties no sprieguma var izskaidrot tikai daļēji; tā ir galvenokārt vajadzība pēc vienotības ar pretējo dzimumu. Faktiski erotiskā interese nekādā ziņā neizpaužas tikai dzimumtieksmē. Vīrišķība un sievišķība vērojama kā raksturā, tā dzimumattiecībās. Par vīrišķīgu var saukt raksturu, kuram piemīt tādas īpašības kā prāta asums, vadītspēja, aktivitāte, disciplīna un drosme; sievišķīgam raksturam piemīt radoša uztveres spēja, sargāšanas tieksme, reālisms, izturība, matišķība. (Vienmēr jāpatur prata, ka katra indivīdā ir sakausētas abu veidu īpašības, tomēr pārsvarā tās, kuras attiecas uz "viņa" vai "viņas" dzimumu.) Ja vīrišķīgās rakstura īpašības vīrietī ir vājinātas sakarā ar to, ka emocionāli viņš ir palicis bērna attīstības līmenī, viņš ļoti bieži centīsies kompensēt šo trūkumu, ārkārtīgi uzsverot savu vīrišķo lomu dzimumattiecībās. Rezultātā rodas donžuāns, kuram nepieciešams pierādīt savu vīrieša drosmi seksa jomā, jo viņš nav pārliecināts par savu vīrišķību kā rakstura īpašību vispār. Kad vīrišķības paralīze ir vēl spēcīgāka, sadisms (spēka lietošana) kļūst par galveno — izkropļotu — vīrišķības aizvietotāju. Ja pavājināta vai perversa ir sievietes seksualitāte, tā pārvēršas mazohismā vai pastiprinātā īpašnieciskumā.

Freidu kritizēja par to, ka viņš pārvērtējis seksa nozīmi. Uz šo kritiku bieži vien pamudina vēlēšanās nodalīt no Freida sistēmas elementu, kas izraisījis kritisku attieksmi un naidīgumu tradicionāli domājošos cilvēkos. Freids precīzi uztvēra šo iemeslu un tieši šī iemesla dēļ cīnījās pret katru mēģinājumu izmainīt viņa seksa teoriju. Patiesi, tajos laikos Freida teorijai bija izaicinošs un revolucionārs raksturs. Bet, kas bija patiesība ap 1900. gadu, vairs nav patiesība piecdesmit gadus vēlāk. Seksa loma ir tik ļoti mainījusies, ka Freida teorijas vairs nešokē Rietumu sīkburžuāzisko sabiedrību, un tas jau ir donkihotisks radikālisms, ja ortodoksālie analītiķi vēl aizvien uzskata, ka, aizstāvot Freida seksuālo teoriju, viņi ir drosmīgi un radikāli. Faktiski tā ir konformistu psihoanalīze, kas necenšas aplūkot tādus psiholoģiskas dabas jautājumus, kuri novestu pie laicīgās sabiedrības kritikas.

Es kritizēju Freida teoriju nevis tāpēc, ka viņš pārvērtē seksa nozīmi, bet gan tāpēc, ka viņš nav spējis saprast seksu pietie-

kāmi dziļi. Viņš spēra pirmo soli, lai atklātu, kāda nozīme ir cilvēku kaislībām; saskaņā ar saviem filozofiskajiem pieņēmumiem viņš tās skaidroja no fizioloģijas viedokļa. Psihoanalīzes turpmākajā attīstībā Freida koncepciju nepieciešams uzlabot un padziļināt, pārnesot Freida skaidrojumu no fizioloģiskās uz bioloģisko un eksistenciālo dimensiju.*

* Freids pats vēlāk spēra pirmo soli šajā virziena sava koncepcija par dzīves un nāves instinktiem. Viņa koncepcija par dzīves instinktu (eros) kā par sintēzes un apvienošanas principu atrodas uz pilnīgi atšķirīga līmeņa salīdzinājumā ar viņa seksualitātes koncepciju. Bet, neraugoties uz faktu, ka dzīves un nāves instinktu teoriju pieņēma ortodoksālie analītiķi, šī atzīšana nenoveda pie seksualitātes koncepcijas fundamentālas pārvērtēšanas, jo īpaši attiecībā uz klīniskiem eksperimentiem.

2.nodaļa Mīlestība starp vecākiem un bērniem

Zīdainis piedzimšanas bridi noteikti izjustu bailes no nāves, ja žēlīgais liktenis nepasargātu to no jebkāda satraukuma apziņas, ko varētu izraisīt atšķiršana no mātes un eksistences tās dzemdē. Pat pēc dzimšanas zīdainis ir gandrīz tāds pats, kāds viņš bija pirms dzimšanas; tas nespēj atšķirt priekšmetus, tas vēl neapzinās pats sevi un pasauli ārpus sevis. Viņš sajūt tikai siltuma un barības pozitīvo stimulu, bet vēl neatšķir siltumu un barību no to avota — mātes. Māte ir siltums, māte ir barība, māte ir eiforiskais apmierinājuma un drošības stāvoklis. Lietojot Freida terminu, tas ir narcisma stāvoklis. Ārējai realitātei, cilvēkiem un lietām ir nozīme vienīgi tad, kad tie apmierina vai neapmierina ķermeņa iekšējo stāvokli. Reāls ir tikai tas, kas ir iekšpusē; tas, kas atrodas ārpusē, ir reāls vienīgi ar tādu nosacījumu, ka tas apmierina manas vajadzības, — bet nekad paša objekta vajadzības vai stāvokli.

Bērnam augot un attīstoties, viņš kļūst spējīgs uztvert lietas, kādas tās ir; viņš atšķir krūtsgalu no apmierinājuma sajūtas, kad viņu baro, krūti — no pašas mātes. Beidzot bērns izbauda savas slāpes, garšīgo pienu, krūti un māti kā atšķirīgas vienības. Viņš iemācās uztvert daudzas citas lietas kā atšķirīgas, kā tādas, kas pastāv par sevi. Šajā bridi viņš iemācas tas saukt vārda. Vienlaikus bērns iemācās ar tām apieties; viņš uzzina, ka uguns ir karsta un dzeļoša, ka mātes augums ir silts un mīļš, ka malka irciefa un smaga, ka papīrs ir viegls un saplēšams. Viņš iemācās izturēties pret cilvēkiem; māte smaidīs, ja es ēdīšu; viņa ņems mani uz rokām, ja es raudāšu; viņa uzslavēs mani, ja es prasīšos uz podiņa. Visi šie pārdzīvojumi izkristalizējas un integrējas vienā pārdzīvojumā: mani mīl. Mani mīl tāpēc, ka esmu savas mātes bērns. Mani mīl tāpēc, ka esmu nevarīgs. Mani mīl tāpēc, ka esmu skaists, apbrīnojams. Mani mīl tāpēc, ka esmu mātei vajadzīgs, izsakoties vispārīgāk: mani mīl par to, ka es esmu, — vai varbūt precīzāk: mani mīl tāpēc, kas es esmu. Šis pārdzīvojums — būt mātes mīlētam — ir pasīvs. Man nekas nav jādara, lai mani mīlētu. Mātes mīlestība pastāv bez nosacījumiem. Viss, kas man jādara—man jābūt —jābūt viņas bērnam. Mātes mīlestība ir svētlaime, tā ir miers, tā nav jāiegūst, tā nav jāizpelnās. Tomēr šai mātes mīlestības beznosacījuma īpašībai ir arī negatīvā puse. Tā ne vien nav jāizpelnās — to nevar arī iegūt, izraisīt, kontrolēt. Ja tā ir, tad tā ir kā svētība; ja tās nav, tad ir tā, it kā dzīve būtu zaudējusi visu skaistumu — un es neko nevaru līdzēt, lai to izraisītu. Lielākajai daļai bērnu, kuri nav sasnieguši vecumu no astoņiem ar pusi līdz desmit gadiem,* pastāv viena vienīga problēma — būt mīlētam par to, kas viņš ir. Bērns pats līdz šim vecumam vēl nemīl; viņš ir pateicīgs un priecīgs par to, ka tiek mīlēts. Šajā bērna attīstības stadijā priekšplānā izvirzās jauns faktors: paša spēkiem radītas mīlestības jūtas. Pirmo reizi bērns grib kaut ko dot mātei (vai tēvam), kaut ko radīt — dzejoli, zīmējumu vai vienalga ko. Pirmo reizi bērna dzīvē mīlestība no pasīvas idejas pāriet aktīvā mīlēšanā, radošā mīlestībā. Daudz gadu paiet no šī pirmsākuma līdz mīlestības briedumam. Gala

* Sk.: Sullivan H. S. The Interpersonal Theory of Psychiatry. — New York, 1953.

rezultāta bērns, kas tagad droši vien ir jau pieaudzis, ir pārvarējis savu egocentrismu. Otrs cilvēks vairs netiek uzskatīts par līdzekli savu vajadzību apmierināšanai. Otra cilvēka vajadzības ir tikpat svarīgas kā paša — patiesībā tās ir kļuvušas pat svarīgākas. Izrādījies, ka dot ir patīkamāk, priecīgāk nekā saņemt; mīlēt — pat svarīgāk nekā būt mīlētam. Mīlot cilvēks ir pametis vientulības un atšķirtības cietuma kameru, kuru uzcēluši narcisms un egocentrisms. Viņš bauda jaunu savienošanās, kopības, vienotības sajūtu. Vēl vairāk, viņš sajūt spējas ar mīlestību radīt mīlestību — tas ir labāk nekā ņemšanas atkarība, esot mīlētam — un šī iemesla dēļ esot mazam, bezpalīdzīgam, slimam — vai "labam". Bērna mīlestība darbojas pēc principa: "Es mīlu tāpēc, ka mani mīl." Nobriedusi mīlestība darbojas pēc principa: "Mani mīl tāpēc, ka es mīlu." Nenobrieduši mīla saka: "Es mīlu tevi tāpēc, ka tu esi man vajadzīgs." Nobriedusi mīla saka: "Tu esi man vajadzīgs tāpēc, ka es tevi mīlu."

Cieši saistīta ar mīlestības spēju attīstību ir mīlestības objekta attīstība. Bērns savas dzīvības pirmajos mēnešos ar māti ir saistīts visciešāk. Šī saistība aizsākas jau pirms dzimšanas, kad māte un bērns vēl ir viens vesels, lai gan viņi ir divi. Piedzimšana zināmā mērā maina situāciju, bet ne tik ļoti, kā varētu gaidīt. Bērns, lai gan tagad dzīvo ārpus mātes miesām, vēl aizvien ir pilnīgi atkarīgs no mātes. Bet ar katru dienu viņš kļūst aizvien neatkarīgāks: viņš mācās staigāt, runāt, pats izpētīt pasauli; attiecības ar māti zaudē kaut ko no savas vitālās nozīmes, un tajā vietā arvien svarīgākas un svarīgākas kļūst attiecības ar tēvu.

Lai saprastu šo pārslēgšanos no mātes uz tēvu, mums jāaplūko būtiskās kvalitatīvās atšķirības mātes un tēva mīlestībā. Mēs jau runājām par mātes mīlestību. Mātes mīlestība jau pēc sava rakstura ir beznosacījuma mīlestība. Māte mīl savu nule piedzimušo tāpēc, ka tas ir viņas bērns, nevis tāpēc, ka viņš atbilst kādam īpašam nosacījumam vai ir piepildījis kādas īpašas cerības. (Protams, kad es šeit runāju par mātes un tēva mīlestību, es runāju par "ideāliem tipiem" Maksa Vēbera izpratnē vai par prototipiem Junga izpratnē; un tas nebūt nenozīmē, ka katra māte un tēvs mīl tieši tā. Es runāju par mātes un tēva principu, kuru reprezentē mātes un tēva persona.) Beznosacījuma mīlestība līdzinās visdziļākajām ilgām ne vien pēc bērna, bet pēc jebkuras cilvēciskas būtnes; no otras puses, mīlestība, kas tiek dāvāta, pateicoties maniem nopelniem, mīlestība tāpēc, ka es to esmu pelnījis, vienmēr izraisa šaubas; varbūt es kaut ko neizdarīju pa prātam cilvēkam, no kura es sagaidu, lai viņš mani mīlētu, varbūt šis, varbūt tas — vienmēr pastāv bailes, ka mīlestība varētu izzust. Bez tam "pelnīta" mīlestība nereti izraisa rūgtuma sajūtu, ka mani nemīl par to, ka es esmu, ka mani mīl tikai tāpēc, ka es patīku un, analizējot tālāk, ka mani vispār nemīl, bet izmanto. Nav brīnums, ka mēs visi ilgojamies pēc mātes mīlestības, kā bērni un arī kā pieaugušie. Lielākā daļa bērnu ir pietiekami laimīgi un saņem šo mātes mīlestību (cik lielā mērā, par to būs runāts vēlāk). Pieaugušajiem šīs ilgas ir piepildāmas grūtāk. Labākajā gadījumā, cilvēkam pilnveidojoties, tās saglabājas kā normālas erotiskās mīlestības sastāvdaļa; bieži tās rod izpausmi reliģiskās formās; vēl biežāk — neirotiskās formās.

Attiecības ar tēvu ir gluži atšķirīgas. Māte ir mājas, no kurām mēs nākam, viņa ir daba, zeme, okeāns; tēvs nepārstāv nevienu no šīm dabiskajām mājām. Viņam ir maz sakara ar bērnu tā dzīves pirmajos gados, un viņa nozīmi attiecībā uz bērnu šajā agrajā posmā nevar salīdzināt ar mātes nozīmi. Taču, ja tēvs nepārstāv dabisko pasauli, tad viņš pārstāv cilvēka eksistences pretējo polu; domas, cilvēka veidoto lietu, likuma un kārtības, disciplīnas, ceļojumu un piedzīvojumu pasauli. Tēvs ir tas, kas māca bērnu, kas rāda viņam ceļu pasaulē.

Ar šo funkciju cieši ir saistīta sabiedriski ekonomiskās attīstības funkcija. Kad parādījās privātīpašums un kad privātīpašumu varēja pārmantot viens no dēliem, tēvs sāka lūkoties pēc tā dēla, kuram viņš varētu atstāt savu īpašumu. Dabiski, ka tas bija dēls, kuru tēvs uzskatīja par savu vispiemērotāko sekotāju, dēls, kurš visvairāk līdzinājās viņam un tātad kurš visvairāk viņam patika. Tēva mīlestība ir nosacījuma mīlestība. Tās princips ir — "es mīlu tevi tāpēc, ka tu piepildi manas cerības, tāpēc, ka tu veic savu pienākumu, tāpēc, ka tu esi man līdzīgs". Tēva nosacījuma mīlestībā, tāpat kā mātes beznosacījuma mīlestībā, mēs atrodam pozitīvo un negatīvo aspektu. Negatīvais aspekts ir pats fakts, ka tēva mīlestība ir jānopelna, ka to var pazaudēt, ja es nedaru to, ko no manis gaida. Tēva mīlestības daba nosaka to faktu, ka paklausība kļūst par galveno tikumu, ka nepaklausība ir galvenais grēks, un kā sods ir tēva mīlestības noliegšana. Pozitīvā puse ir tikpat svarīga. Tā kā tēva mīlestība ir nosacīta, es varu kaut ko darīt, lai to iegūtu, es varu tās dēļ strādāt; viņa mīlestība nav ārpus manas kontroles, kā tas ir ar mātes mīlestību.

Mātes un tēva attieksme pret bērnu atbilst paša bērna vajadzībām. Mazulim gan fizioloģiski, gan psiholoģiski ir nepieciešama mātes beznosacījuma mīlestība un rūpes. Pēc sešu gadu vecuma bērns sāk izjust vajadzību pēc tēva mīlestības, viņa autoritātes un vadības. Mātes funkcija ir padarīt bērna dzīvi drošu, tēva funkcija ir mācīt viņu, palīdzēt viņam tikt galā ar problēmām, kas bērnam rodas tajā sabiedrībā, kurā viņš ir piedzimis. Ideālā gadījumā mātes mīlestība necenšas aizkavēt bērna augšanu, necenšas veicināt nevarību. Mātei vajadzētu uzticēties dzīvei, tātad nebūt pārlieku satrauktai un neinficēt ar savu satraukumu bērnu. Cerībai, ka bērns kļūs neatkarīgs un galu galā šķirsies no viņas, vajadzētu kļūt par viņas dzīves sastāvdaļu. Tēva mīlestības pavadoņiem vajadzētu būt principiem un cerībām; tai jābūt vairāk pacietīgai un izturīgai, mazāk biedējošai un autoritārai; tai vajadzētu sniegt augošajam bērnam aizvien lielākas pieredzes apziņu un galu galā ļaut viņam pašam baudīt savu autoritāti un atbrīvoties no tēva autoritātes.

Gala rezultātā šis nobriedušais cilvēks ir sasniedzis tādu stāvokli, kad viņš ir pats sev māte un pats sev tēvs. Viņam ir mātes un tēva sirdsapziņa. Mātes sirdsapziņa saka: "Nav ne tādas ļaundarības, ne tāda nozieguma, kas varētu atņemt tev manu mīlestību, manu vēlēšanos, lai tu būtu dzīvs un laimīgs." Tēva sirdsapziņa saka: "Tu esi rīkojies slikti, un tev būs jārēķinās ar zināmām sekām, kas izriet no šīs sliktās rīcības, un galvenais, tev būs jāmaina sava attieksme, ja tu gribi man patikt." Nobriedis cilvēks ir atbrīvojies no mātes un tēva ārējiem tēliem un ieprojicejis tos iekšpusē. Tomēr atšķirībā no Freida superego jēdziena viņš tos ieprojicejis, nevis iekļaujot māti un tēvu, bet gan uzprojicējot mātes sirdsapziņu uz paša mīlestības spējām un tēva sirdsapziņu uz sava prāta un spriešanas spējām. Tālāk — nobriedis cilvēks mīl gan ar mātes, gan tēva sirdsapziņu, par spīti tam, ka tās, šķiet, ir pretrunā viena otrai. Ja viņš saglabātu tikai tēva sirdsapziņu, viņš kļūtu skarbs un necilvēcīgs, ja viņš saglabātu vienīgi mātes sirdsapziņu, viņam būtu tieksme zaudēt spriešanas spējas un aizkavēt sevi un pārējos to attīstībā.

Šajā attīstībā no pieķeršanās mātei uz pieķeršanos tēvam un to galējā sintēzē rodams pamats garīgai veselībai un brieduma sasniegšanai. Šīs attīstības neizdošanās gadījumā meklējams neirožu pamatcēlonis. Manas grāmatas uzdevums nav aplūkot minēto domu plašāk, tomēr dažas īsas piezīmes noderēs, lai šo apgalvojumu pamatotu.

Viens no neirožu rašanās iemesliem var būt tas apstāklis, ka zēnam ir mīloša, bet pārāk iecietīga vai arī valdonīga māte un raksturā vājš un neieinteresēts tēvs. Šajā gadījumā zēns var apstāties agrīnajā mātes mīlestības attīstības stadijā un izveidoties par cilvēku, kas atkarīgs no mātes, jūtas bezpalīdzīgs, ar ņēmēja tieksmēm, t. i., ar tieksmi saņemt, tikt aizstāvētam, aprūpētam, un kam pietrūkst tēva īpašību — disciplinētības, neatkarības, spējas pašam tikt galā ar dzīvi. Viņš centīsies ikvienā atrast "māti", reizēm sievietēs, bet reizēm vīriešos, kuriem pieder autoritāte un vara. Ja turpretim māte ir auksta, neatsaucīga un valdonīga, viņš var vai nu meklēt mātišķo gādību tēvā un vēlāk citos vīriešos — šajā gadījumā gala rezultāts būs līdzīgs iepriekš aplūkotajam, variantam —, vai ari viņš izaugs par vienpusīgu, uz tēvu orientētu cilvēku, kas nodevies likuma, kārtības un autoritātes principiem un kam trūkst šīs spējas gaidīt vai saņemt beznosacījuma mīlestību. Šāda rakstura attīstība vēlāk pastiprinās, ja tēvs ir valdonīgs un vienlaikus stipri pieķēries dēlam. Visiem šiem neirotiskās attīstības gadījumiem ir raksturīgi, ka viens no principiem, tēvišķais vai mātišķais, ir bijis nepilnvērtīgs vai — un šajā gadījumā novērojamas spēcīgākas neirozes — ka mātes un tēva lomas tiek sajauktas gan attiecībā pret cilvēkiem ārējā pasaulē, gan runājot par šīm lomām pašā cilvēkā. Tālāki pētījumi var liecināt par to, ka zināmi neirozes paveidi, kā, piemēram, apsēstība, vairāk attīstās uz vienpusīgas tēva mīlestības pamatiem, kamēr citi, tādi kā histērija, alkoholisms, nespēja aizstāvēt savas tiesības un reāli tikt galā ar dzīvi, depresijas, rodas no pārmērīgas pieķeršanās mātei.

3.nodaļa Mīlestības objekti

Mīlestība primārais nav attiecības ar kādu zināmu personu; tā ir attieksme, rakstura orientācija, kas nosaka cilvēka saistību ar visu pasauli tās veselumā, nevis ar vienu mīlestības "objektu". Ja cilvēks mīl tikai vienu cilvēku, bet ir vienaldzīgs pret pārējiem līdzcilvēkiem, tad viņa mīlestība nav mīlestība, bet simbioza pieķeršanās vai paplašināts egoisms. Tomēr vairākums cilvēku tic, ka mīlestības pamatelements ir nevis īpašība, bet objekts. Patiesībā viņi pat tic, ka tas ir viņu mīlestības intensitātes pierādījums, ja viņi nemīl nevienu citu, izņemot "mīlamo" cilvēku. Tie ir tie paši maldi, ko mēs jau iepriekš minējām. Cilvēks domā, ka pietiek atrast īsto objektu un tālāk viss ritēs pats no sevis, jo viņš nesaprot, ka mīlestība ir aktivitāte, dvēseles spēks. Šādu attieksmi var salīdzināt ar cilvēku, kas vēlas gleznot, bet tā vietā, lai censtos apgūt šo mākslu, apgalvo, ka viņam tikai jāpagaida īstais objekts, un, kad tas būs atrasts, tad gan viņš gleznos skaisti. Ja es patiesi mīlu vienu cilvēku, tad es mīlu visus cilvēkus, es mīlu pasauli, es mīlu dzīvi. Ja es spēju kādam pateikt: "Es tevi mīlu," — man jābūt spējīgam pateikt: "Es mīlu tevī ikvienu, caur tevi es mīlu pasauli, es mīlu tevī arī pats sevi." Apgalvojums, ka mīlestība ir orientācija uz visiem, nevis uz vienu, tomēr nenozīmē, ka nav atšķirību starp dažādiem mīlestības paveidiem, kas izriet no mīlamā objekta tipa.

Brāļa mīlestība

Visfundamentālākais mīlestības paveids, kas ir visu mīlestību amatā, ir brāļa mīlestība. Ar to es saprotu atbildības sajūtu, rūpes, cieņu, zināšanas attiecībā pret jebkuru citu cilvēku, vēlēšanos palīdzēt viņam dzīvē. Šis ir mīlestības veids, par kuru Bībelē teikts: "Mīli savu tuvāko kā sevi pašu." Brāļa mīlestība ir mīlestība uz visiem cilvēkiem; tai raksturīgs tieši šis vienīgā trūkums. Ja es esmu attīstījis spēju mīlēt, tad es nevaru nemīlēt savus brāļus. Brāļa mīlestība ir visu cilvēku vienotības, cilvēciskas solidaritātes, cilvēciskas samierināšanās pārdzīvojums. Brāļa mīlestība balstās uz pieredzi, ka mēs visi esam viens vesels. Talanta, intelekta, zināšanu atšķirības ir nenozīmīgas salīdzinājumā ar visiem kopīgās cilvēciskās būtības identitāti. Lai izjustu šo identitāti, nepieciešams virzīties no perifērijas uz centru. Uztverot otru cilvēku galvenokārt no ārpuses, es uztveru pirmkārt tās īpatnības, kas mūs atšķir. Iedziļinoties būtībā, es uztvēru mūsu identitāti, mūsu brālības faktu. Šīs attiecības centram ar centru — nevis perifērijai ar perifēriju — ir "centrālās attiecības". Vai, kā to ļoti skaisti aprakstījusi Simona Veila: "Vieni un tie paši vārdi (piemēram, vīrs saka sievai: "Es tevi mīlu") var skanēt ikdienišķi vai īpaši atkarībā no veida, kādā tie tiek pateikti. Un šis veids ir atkarīgs no tās dziļuma pakāpes cilvēka būtībā, no kuras šie vārdi nāk, turklāt griba nespēj izdarīt neko. Un kādas brīnumainas saskaņas rezultātā tie sasniedz tos pašus dziļumus cilvēkā, kas uzklausa. Tādējādi klausītājs spēj noteikt šo vārdu vērtību, ja vien viņam piemīt saprašanas spējas."*

Brāļa mīlestība ir divu vienlīdzīgo mīlestība: tiesa gan, pat kā vienlīdzīgie mēs neesam vienmēr "vienlīdzīgi"; tā kā mēs

h Sk. viņas darbu "Smagums un grācija".

esam cilvēki, mums visiem ir vajadzīga palīdzība. Šodien man, rīt — tev. Taču šī nepieciešamība pēc palīdzības nenozīmē, ka viens ir nevarīgs, bet otrs — visu varošs. Bezpalīdzība ir pārejošs stāvoklis; spēja stāvēt un staigāt pašam ar savām kājām ir pastāvīga un visiem piemītoša.

Mīla uz nevarīgo, mīla uz nabadzīgo un atstumto ir sākums brāļa mīlestībai. Mīlēt savu miesu un asinis nav nekāda māksla. Dzīvnieks mīl savus mazuļus un rūpējas par tiem. Nevarīgais mīl savu kungu, jo no tā ir atkarīga viņa dzīve; bērns mīl savus vecākus, jo tie viņam ir vajadzīgi. Mīlestība sāk atraisīties tikai tajos cilvēkos, kas nekalpo nevienam mērķim. Zīmīgi, ka Vecajā Derībā cilvēka mīlas centrālais objekts ir ubags, svešinieks, atraitne un bārenis, un beigās tautas ienaidnieks, ēģiptietis un edemīts. Sajūtot līdzcietību pret nevarīgo, cilvēkā sāk veidoties mīlestība uz tuvāko; arī mīlot sevi, viņš mīl to, kam vajadzīga palīdzība, trauslo, nedrošo, cilvēcisko būtni. Līdzjūtība ietver sevī zināšanu un identificēšanas elementus. "Tu pazīsti svešinieka sirdi," teikts Vecajā Derībā, "jo Ēģiptes zemē jūs bijāt svešinieki; .. tāpēc mīli svešinieku!"*

Mātes mīlestība

; Mēs jau aplūkojām mātes mīlestības dabu iepriekšējā nodaļā, kurā runājām par atšķirībām mātes un tēva mīlestībā. Mātes mīlestība, kā es iepriekš aprakstīju, ir bērna dzīves un viņa vajadzību beznosacījuma apliecinājums. Bet šim aprakstam ir jāpievieno kāda svarīga piebilde. Bērna dzīves apliecinājumam ir divi aspekti; viens ir rūpes un atbildība, kas ir absolūti

* Šo pašu ideju paudis Hermans Koens sava darba "Saprata reliģija no jūdaisma avotiem" (Religion der Vernunft aus den Quellen des Judentums. — Frankfurt am Main, 1929. — S. 168.

nepieciešami, lai sargātu bērna dzīvi, tam augot. Otrs aspekts iet tālāk par šo sargāšanu. Tā ir attieksme, kas iedveš bērnā dzīves mīlestību, kas dāvā viņam šādas jūtas: ir labi, ka es esmu dzīvs, ir labi, ka es esmu mazs zēns vai meitene, ir labi, ka es dzīvoju uz šīs zemes! Šie divi mātes mīlestības aspekti ļoti kodolīgi aprakstīti Bībeles stāstā par radīšanu. Dievs rada pasauli un cilvēku. Tas atbilst ikdienišķajām rūpēm par eksistenci un tās apliecinājumam. Taču Dievs iet tālāk par šīm minimālajām vajadzībām. Katru dienu pēc dabas — un cilvēka — radīšanas "Dievs redzēja to labu esam". Mātes mīlestība šajā nākamajā solī liek bērnam just: "Ir labi, ka es esmu piedzimis," — tā iedveš bērnā mīlestību uz dzīvi, ne tikai vēlēšanos būt dzīvam. Šo pašu ideju var atrast citā Bībeles stāsta simbolā. Ir rakstīts, ka apsolītajā zemē (zeme vienmēr ir mātes simbols) "plūst piens un medus". Piens ir mīlestības pirmais — rūpju un apliecinājuma — aspekts. Medus simbolizē dzīves saldmi, dzīves mīlestību un laimi, ka šī dzīve pastāv. Lielākā daļa māšu spēj dot "pienu", bet tikai nedaudzas no tām dod arī "medu". Lai spētu dot medu, mātei jābūt ne vien "labai mātei", bet arī laimīgam cilvēkam — un šo mērķi sasniedz tikai nedaudzas. Šo ietekmi uz bērnu nav iespējams pārspīlēt. Mātes mīlestība uz dzīvi ir tikpat lipīga kā viņas raizes. Abas minētās attieksmes spēcīgi ietekmē bērna personību kopumā; var nešaubīgi atšķirt tos bērnus un pieaugušos, kuri saņem tikai "pienu", un tos, kuri saņem "pienu un medu". Pretstatā brāļa mīlestībai un erotiskajai mīlestībai, kas ir vienlīdzīgo mīla, mātes un bērna attiecības jau pēc sava rakstura ir nevienlīdzīgas, tajās vienam vajadzīga palīdzība, bet otrs to sniedz. Tieši šī altruistiskā nesavtīgā rakstura dēļ mātes mīlestība tiek uzlūkota kā augstākais mīlestības paveids un kā vissvētākās no visām emocionālajām saitēm. Šķiet, ka mātes mīlestības vispatiesākā virsotne ir nevis mātišķā mīla pret zīdainīti, bet tās mīlestība pret augošu bērnu. Ir tiesa, ka vairākums sieviešu ir ārkārtīgi mīlošas mātes, kamēr vel bērns ir mazs un pilnība atkarīgs no viņas. Sievietes lielākoties vēlas bērnus, ir laimīgas ar jaundzimušu mazuli un dedzīgi to aprūpē, neraugoties uz to, ka viņas no bērna "nesaņem" pretim neko, izņemot smaidu vai apmierinājuma izteiksmi sejā. Šķiet, ka šāda mīloša attieksme daļēji sakņojas tajos instinktos, kas vērojami gan dzīvniekos, gan sievietēs. Tomēr, lai kāds būtu šī instinktu faktora īpatsvars, pastāv arī īpaši cilvēciski psiholoģiski faktori, kas ir atbildīgi par šo mātes mīlestības paveidu. Viens no tiem sakņojas mātes mīlestības narcistiskajā elementā. Tikmēr, kamēr māte izjūt mazuli kā daļiņu no sevis, viņas mīlestību un apmātību var izskaidrot kā sava narcisma apmierinājumu. Vēl viens skaidrojums var būt mātes varaskāre, īpašnieciskuma tieksmes. Bērns, kas ir bezpalīdzīgs un pilnīgi pakļauts viņas gribai, ir dabisks apmierinājuma objekts valdonīgai un varaskārei sievietei.

Lai gan šādi motīvi novērojami samērā bieži, tie, iespējams, ir mazsvarīgāki un ne tik universāli kā tas, ko varētu nosaukt par transcendences nepieciešamību. Šī transcendences nepieciešamība ir viena no vissvarīgākajām cilvēka vajadzībām, kas pamatojas sevis apzināšanās faktā — faktā, ka cilvēks nav apmierināts ar radījuma lomu, ka viņš nespēj pieņemt sevi kā spēļu kauliņu, kuru izmet no trauka. Viņam jājūtas kā radītājam, kā tādam, kas transcendē radītas būtnes pasīvo lomu. Ir daudz ceļu, kā sasniegt šo radīšanas apmierinājumu; visdabiskākais un arī visvieglāk sasniedzamais ir mātes rūpes un mīlestība pret pašas radīto. Viņa sevi transcendē bērnā, tās mīlestība pret bērnu dāvā viņas dzīvei jēgu un nozīmi. (Tieši šī vīrieša nespēja dzemdēt, tādējādi apmierinot savu transcendēšanās nepieciešamību, ir dzinulis, kas liek viņam transcendēties, radot cilvēciskas lietas un idejas.)

Taču bērnam ir jāaug. Tam jātiek ārā no mātes miesām, no mātes krūtīm, galu galā tam jākļūst par pilnīgi patstāvīgu cilvēcisku būtni. Jau pati mātes mīlestības būtība ir rūpes par to, lai bērns augtu, un tas nozīmē vēlēties bērna atšķiršanu no sevis. Šeit slēpjas mātes mīlestības un erotiskās mīlestības galvenā atšķirība. Erotiskajā mīlestībā divi šķirti cilvēki kļūst vienoti. Mātes mīlestībā divi vienoti cilvēki kļūst šķirti. Mātei ne tikai jāpacieš, viņai pat jāvēlas un jāatbalsta bērna atšķiršana. Vienīgi šajā stadijā mātes mīlestība kļūst par grūti veicamu uzdevumu, kas prasa nesavtību, spēju atdot visu un nevēlēties neko, izņemot mīļotā bērna laimi. Un tieši šajā stadijā daudzas mātes pieļauj kļūdu savā mātes mīlestībā. Narcistiskā, privāt-īpašnieciskā sieviete spēs būt mīloša māte tikmēr, kamēr bērns ir mazs. Vienīgi patiesi mīloša sieviete — sieviete, kas ir laimīgāka dodot nekā ņemot, kas ir stabila pati savā esamībā, spēj būt mīloša māte, kad ir sācies bērna atšķiršanas process. Mātes mīlestība pret augošu bērnu, mīlestība, kas neprasa sev neko, iespējams, ir visgrūtāk sasniedzamais mīlas paveids, jo maldi-nošāks tā viegluma dēļ, ar kādu māte mīl savu mazo bērnu. Bet, tieši pateicoties šim grūtumam, sieviete spēj būt patiesi mīloša māte, ja vien viņa spēj mīlēt; ja viņa spēj mīlēt savu vīru, citus bērnus, svešiniekus, visus cilvēkus. Sieviete, kas šādā nozīmē nav spējīga mīlēt, būs lolojoša māte tikmēr, kamēr bērns ir mazs, taču viņa nespēs būt mīloša māte, tiklīdz vajadzēs pierādīt savu vēlēšanos paciest šķiršanos — un pēc šīs šķiršanās vēl turpināt mīlēt.

Erotiska mīlestība

Brāļa mīlestība ir vienlīdzīgo mīlestība; mātes mīlestība ir mīlestība pret nevarīgo, lai gan abas ir atšķirīgas, to dabā ir kas kopējs — tās neaprobežojas ar vienu cilvēku. Ja es mīlu savu brāli, tad es mīlu visus savus brāļus; ja es mīlu savu bērnu, tad es mīlu visus savus bērnus; ne, vel vairāk, es mīlu visus bērnus, visus, kam vajadzīga mana palīdzība. Abiem minētajiem mīlestības paveidiem pretēja ir erotiskā mīlestība; tās ir alkas pēc pilnīgas saplūšanas, pēc vienotības ar kādu konkrētu cilvēku. Pēc savas dabas tā ir sevišķa mīlestība un nav universāla; iespējams, ka tā ir arī vismaldinošākā no visām esošajām mīlestības formām.

Pirmkārt, to bieži sajauc ar pēkšņo "iemīlēšanās" pārdzīvojumu, negaidītu barjeru sagrūšanu, kas līdz attiecīgajam brīdim pastāvēja divu svešinieku starpā. Tomēr, kā tika uzsvērts iepriekš, šīs pēkšņās tuvības pārdzīvojums pēc sava rakstura ir īslaicīgs. Kad svešinieks ir kļuvis par labi pazīstamu cilvēku, vairs nav šķēršļu, kas būtu jāpārvar, vairs nav pēkšņi sasniegtās tuvības. "Mīlamais" cilvēks ir tikpat pazīstams kā pats mīlētājs. Varbūt labāk vajadzētu teikt — tikpat nepazīstams. Ja jūs iepazītu otru cilvēku pamatīgāk, ja jūs iedziļinātos viņa personības bezgalībā, tad šis cilvēks jums nekad neliktos tik pazīstams — un šķēršļu pārvarēšanas brīnums tad varētu notikt katru dienu no jauna. Bet vairākums cilvēku ātri vien izpēta un izsmeļ gan paši sevi, gan citus. Viņi panāk tuvību pirmkārt ar dzimumkon-taktu palīdzību. Tā kā viņi uztver otra cilvēka atšķirību vispirms kā fizisku atšķirību, fiziskā savienošanās nozīmē atšķirības pārvarēšanu.

Bez tam pastāv vēl citi faktori, kas daudziem cilvēkiem nozīmē atšķirības pārvarēšanu. Runāt par savu personisko dzīvi, savām cerībām un rūpēm, demonstrēt savus bērnišķīgos uzskatus, apvienoties kopīgās interesēs par pārējo pasauli — tas viss tiek uzskatīts par atšķirības pārvarēšanu. Par tuvību tiek uzskatīta pat dusmu, naida izrādīšana, pilnīga nespēja apvaldīt savas jūtas, un ar šo var izskaidrot perversās jūtas, kādas bieži vien pastāv laulātā pāra attiecībās, kur abi partneri, šķiet, ir tuvi vienīgi tad, kad viņi atrodas gultā vai kad tiek ļauta vaļa savstarpējam naidam un niknumam. Taču visu šo paveidu tuvībai ar laiku ir tieksme aizvien vairāk vājināties. Sekas ir tādas, ka cilvēks meklē tuvību citā cilvēkā, jaunā svešiniekā. Atkal svešinieks tiek pārvērsts "tuvā" cilvēkā, atkal "iemīlēšanās" pārdzīvojums ir satraucošs un intensīvs un atkal lēnām kļūst aizvien mazāk un mazāk intensīvs, līdz beidzas ar vēlēšanos pēc jaunas uzvaras, jaunas mīlas — vienmēr ar tādu ilūziju, ka jaunā mīlestība būs citāda nekā iepriekšējās. Šīs ilūzijas stipri veicina dzimumtieksmju maldinošais raksturs.

Dzimumtieksme tīko pēc saplūšanas — un tā katrā ziņā nav vienīgi fiziska rakstura iegriba — atbrīvoties no sāpīga sasprindzinājuma. Bet dzimumtieksmi var stimulēt vientulības nemiers, vēlēšanās uzvarēt vai tikt uzvarētam, iedomība, vēlēšanās ievainot un pat iznīcināt tikmēr, kamēr to veicina mīlestība. Šķiet, ka dzimumtieksmi var izraisīt un tā viegli saplūst ar jebkurām spēcīgām jūtām, turklāt mīlestība ir tikai viena no tām. Tā kā dzimumtieksme vairākumā cilvēku prātu saistās ar mīlestības ideju, viņi viegli maldās, secinot, ka mīl viens otru tāpēc, ka fiziski grib viens otru. Mīlestība var iedvest vēlēšanos pēc seksuālās vienotības; šajā gadījumā fiziskajām attiecībām trūkst alkatības, vēlēšanās uzvarēt vai tikt uzvarētam, tās saplūst ar maigumu. Ja tieksmi pēc fiziskās vienotības neizraisa mīlestība, ja erotiskā mīlestība nav arī brāļa mīlestība, tad tā nekad nenovedīs pie vienotības, kas ir kaut kas vairāk par vienotību pārejošu orģiju nozīmē. Seksuālais pievilkšanas spēks uz īsu brīdi rada vienotības ilūziju, taču bez mīlestības šīs "vienotības" rezultātā svešinieki atrodas tikpat tālu viens no otra kā pirms tās — dažreiz viņiem ir kauns vai viņi pat ienīst viens otru, jo tad, kad ilūzijas izgaisušas, viņi izjūt atsvešinātību vēl spēcīgāk nekā iepriekš. Maigums nekādā ziņā nav seksuālā instinkta sublimāts, kā uzskatīja Freids; tas ir brāļa mīlestības tiešs rezultāts un izpaužas gan fiziskajās, gan nefiziskajās mīlestības formās.

Erotiskajai mīlestībai piemīt kaut kas sevišķs, ko nevar teikt par brāļa un mātes mīlestību. Šis erotiskās mīlestības izņēmuma raksturs noder par attaisnojumu turpmāk izklāstītajam. Erotiskās mīlas izņēmuma raksturu bieži nepareizi saprot kā privāt-īpašniecisku pieķeršanos. Bieži var sastapt divus vienu otrā "iemīlējušos" cilvēkus, kuri nemīl nevienu citu. Viņu mīlestība faktiski ir egoisms h deux*, tie ir divi cilvēki, kas savstarpēji solidarizējas un kas atrisina atšķirtības problēmu, palielinot vienu līdz diviem. Viņiem ir pieredze vientulības pārvarēšanā, bet, tā kā viņi ir atšķirti no pārējās cilvēces, tie paliek arī savstarpēji atšķirti un atsvešināti; viņu vienotības pārdzīvojums ir ilūzija. Erotiskā mīlestība ir sevišķa, bet tā mīl otrā cilvēkā visu cilvēci, visu, kas ir dzīvs. Tā ir sevišķa vienīgi tajā nozīmē, ka es pats varu saplūst pilnīgi un galīgi tikai ar vienu cilvēku. Erotiskā mīla izslēdz mīlestību pret citiem vienīgi erotiskās saplūšanas nozīmē, pilnīgas uzticēšanās nozīmē visos dzīves aspektos — bet ne dziļas brāļa mīlestības nozīmē.

Erotiskajai mīlestībai, ja tā ir mīlestība, ir viens nosacījums. Es mīlu no savas esības dziļumiem — un izjūtu otru cilvēku līdz viņa vai viņas būtības dziļumiem. Savā būtībā visi cilvēki ir vienādi. Mēs visi esam daļa no Viena Vesela; mēs esam Viens Vesels. Pastāvot šim nosacījumam, nevajadzētu īpaši izvēlēties cilvēku, ko mēs iemīlam. Mīlestībai pēc savas būtības vajadzētu būt gribas izpausmei, lēmumam pilnīgi saistīt savu dzīvi ar kāda cita cilvēka dzīvi. Lūk, te rodams loģiskais pamats, ko sevī slēpj laulību neatrisināmības ideja, kā tas rodams daudzās tradicionālo laulību formās, kur divi partneri nekad neizvēlas viens otru, bet kur tos vienu otram izvēlas — un tomēr tiek sagaidīts, ka tie mīlēs viens otru. Mūsdienu Rietumu kultūrā šī ideja šķiet absolūti maldīga. Par mīlestību tiek uzskatīts spontānas,

* Divatā. (Franču vai.)

emocionālas rīcības iznākums, stāvoklis, kad cilvēku pēkšņi sagrābj neatvairāmas jūtas. No šī viedokļa mēs redzam vienīgi tās īpatnības, kas raksturīgas diviem attiecīgajiem cilvēkiem — un nevis to faktu, ka visi vīrieši ir daļa no Ādama, bet visas sievietes — daļa no Ievas. Mēs izturamies nevērīgi pret kādu svarīgu faktoru erotiskajā mīlestībā, pret gribu. Mīlēt kādu nenozīmē vienkārši pārdzīvot spēcīgas jūtas, mīlestība ir lēmums, spriedums. Ja mīlestība būtu vienīgi jūtas, tad nebūtu pamata mūžīgās mīlestības solījumam. Jūtas atnāk un izgaist. Kā es varu apgalvot, ka tās pastāvēs mūžīgi, ja manai rīcībai trūkst sprieduma un lēmuma.

Ņemot vērā šo viedokli, mēs varam nonākt pie uzskata, ka mīlestība ir tikai un vienīgi gribas un uzticēšanās akts un ka tāpēc nav svarīgi, kas ir šīs divas personas. Vai laulību organizētāji ir cilvēki no malas, vai arī tās ir individuālas izvēles rezultāts — ja šīs laulības ir noslēgtas, tad gribai ir jāgarantē mīlestības turpināšanās. Šķiet, ka šāds viedoklis ignorē cilvēka dabas un erotiskās mīlestības paradoksālo raksturu. Mēs visi kopā esam Viens Vesels, taču katrs no mums ir unikāla, neatkārtojama vienība. Šis paradokss eksistē arī mūsu attiecībās ar citiem. Tā kā mēs visi esam Viens Vesels, mēs varam mīlēt visus vienādi ar brāļa mīlestību. Bet, tā kā mēs esam arī atšķirīgi, erotiskajai mīlestībai ir nepieciešami sevišķi, dziļi individuāli elementi, kas pastāv dažu, bet ne visu cilvēku starpā.

Abi šie viedokļi, erotiskās mīlestības kā pilnīgi individuālas, unikālas divu sevišķu cilvēku mīlestības viedoklis, kā arī otrs viedoklis, ka erotiskā mīlestība nav nekas cits kā gribas akts, ir pareizi — vai, izsakoties precīzāk, pareizs nav ne viens, ne otrs. Tātad secinājums, ka attiecības ir viegli saraujamas, ja tās ir neveiksmīgas, ir tikpat kļūdains kā doma, ka attiecības nedrīkst pārtraukt nekādos apstākļos.

Pašmīla*

Mīlestības jēdziena lietojums dažādu objektu apzīmēšanai nerada iebildumus, tomēr vispārpieņemts ir uzskats, ka sevi mīlēt ir grēks, kamēr mīlēt citus ir tikums. Plaši izplatīts ir uzskats, ka mēs nemīlam citus tik stipri, cik stipri mīlam paši sevi, ka pašmīla ir tas pats, kas patmīlība. Šo uzskatu Rietumu domātāji pauduši jau sen. Kalvins runā par pašmīlu kā par "sērgu". Freids apzīmē pašmīlu ar psihiatrijas terminiem, taču viņa vērtējums ir līdzīgs Kalvina apzīmējumam. Viņaprāt, pašmīla ir tas pats, kas narcisms, seksuālā instinkta pavēršana uz sevi. Narcisms ir cilvēka attīstības visagrīnākā stadija, un tas, kas atgriezies pie šīs narcisma stadijas vēlākā dzīves periodā, nespēj mīlēt; ārkārtējā gadījumā viņš pat ir psihiski slims. Freids pieņem, ka mīlestība ir seksuālā instinkta izpausme un ka šis instinkts ir vai nu vērsts uz citiem — mīlestība, vai uz sevi — pašmīla. Mīla un pašmīla tādējādi savstarpēji izslēdz viena otru tajā nozīmē, ka, jo vairāk ir vienas, jo mazāk otras. Ja pašmīla ir slikta, tad jāsecina, ka pašaizliedzība ir tikumiska.

Rodas vairāki jautājumi: vai psiholoģiskie pētījumi atbalsta tēzi, ka pastāv pamatpretruna starp mīlestību pret sevi un mīlestību pret citiem? Vai mīlestība pret sevi ir tā pati parādība, kas patmīlība? Vai mūsdienu cilvēka patmīlība patiešām ir rūpes par

* Pauls Tillihs sava raksta "Sapratīga sabiedrība" darba "Pastorāla psiholoģija" 1955. gada septembrī ieteicis labāk nelietot nekonkrēto terminu "pašmīla", bet aizvietot to ar "dabiskā pašapliecināšanās" vai "paradoksālā pašakceptēšana". Lai gan es saskatu šajā izteikumā zināmu vērtību, tomēr šajā jautājumā viņam nevaru piekrist. Terminā "pašmīla" paradoksālais elements ir pausts skaidrāk. Tiek atklāts, ka mīlestība ir vienāda attieksme pret visiem, ieskaitot sevi pašu. Nedrīkst aizmirst, ka terminam "pašmīla" tajā nozīmē, kā tas lietots šeit, ir sava vēsture. Bībele runā par pašmīlu, kad tā liek "mīlēt savu tuvāko kā sevi pašu", un Meistars Ekharts arī runā par pašmīlu šajā nozīmē.

sevi ka par indivīdu, ar visam ta garīgajam, emocionālajam un jutekliskajām spējām? Vai "viņš" nav kļuvis par savas sabiedriski ekonomiskās funkcijas pielikumu? Vai viņa patmīlība unpašmīla ir identiskas, vai varbūt pirmo rada tieši otras trūkums?

Pirms mēs sākam apspriest patmīlības un pašmīlas psiholoģisko aspektu, ir jāuzsver tā uzskata loģiskā kļūda, ka mīlestība pret citiem un mīlestība pret sevi izslēdz viena otru. Ja tikums ir mīlēt savu tuvāko kā cilvēku, tad tikumam — nevis netikumam — ir jābūt arī mīlestībai uz sevi, jo arī es esmu cilvēks. Nav tāda cilvēka jēdziena, kurā nebūtu ietverts es pats. Doktrīna, kas sludina šādu izņēmumu, nonāk sarežģītās pretrunās. Bībelē paustais: "Mīli savu tuvāko kā sevi pašu" — nozīmē to, ka cieņu pret savu veselumu un vienreizību, mīlestību pret sevi un sevis paša izpratni nedrīkst šķirt no cieņas, mīlestības un izpratnes attiecībā pret otru cilvēku. Mīlestība pret mani pašu ir nesaraujami saistīta ar mīlestību pret citu cilvēku.

Tagad mēs esam nonākuši pie galvenajām psiholoģijas premisām, uz kurām pamatoti mūsu secinājumi. Kopumā premisas ir šādas: ne tikai citi, bet arī mēs paši esam savu jūtu un attieksmju "objekts"; attieksme pret citiem un pret sevi, par pretrunīgumu vispār nerunājot, pamatā ir vienojoša. Attiecībā pret aplūkojamo problēmu tas nenozīmē, ka citu mīlestība un sevis mīlestība nav alternatīvas. Gluži pretēji, mīloša attieksme pret sevi vērojama tajos cilvēkos, kuri spēj mīlēt citus. Mīlestība principā ir nedalāma, ja runājam par "objekta" un sevis paša savstarpējām attiecībām. Patiesi mīla ir auglības izpausme un ietver sevī rūpes, cieņu, atbildību un zināšanas. Tā nav "ietekme" tajā nozīmē, ka kāds tiek ietekmēts, bet gan aktīva tiekšanās pēc mīlamā cilvēka pilnveidošanās un laimes, kas sakņojas paša spējā mīlēt.

Mīlēt kādu nozīmē realizēt un koncentrēt mīlestības enerģiju. Mīlestības pamatapliecinajums tiek vērsts uz mīlamo cilvēku ka būtiskāko cilvēcisko īpašību iemiesojumu. Mīlēt vienu cilvēku nozīmē mīlēt cilvēku vispār. "Darba dalīšanas" gadījums, kā to dēvē Viljams Džeimss*, kad cilvēks mīl savu ģimeni, bet neizrāda pat niecīgākās jūtas pret "svešinieku", liecina par to, ka nav šīs pamatspējas mīlēt. Mīlestība pret cilvēku, kā bieži vien uzskata, nav abstrakcija, kas seko mīlestībai pret atsevišķu cilvēku, bet gan pēdējās premisa, lai gan ģenētiski to rod, mīlot atsevišķus indivīdus.

No minētā izriet, ka man pašam ir jābūt tikpat vērtīgam savas mīlas objektam kā citam cilvēkam. Manis paša dzīves apliecinājums, laime, izaugsme, brīvība sakņojas manā spējā mīlēt, t. i., rūpēs, cieņā, atbildībā un zināšanās. Ja indivīds ir spējīgs mīlēt radoši, viņš mīl arī sevi; ja viņš spēj mīlēt vienīgi citus, tad viņš vispār nav spējīgs mīlēt.

Pieņemot, ka mīlestība pret sevi un mīlestība pret citiem principā ir vienojoša, kā gan mēs varam izskaidrot patmīlību, kas acīm redzami izslēdz jebkuru patiesu interesi par citiem? Patmīlīgs cilvēks interesējas vienīgi par sevi, vēlas visu sev, neizjūt prieku dodot, bet vienīgi saņemot. Ārējā pasaule tiek uzlūkota tikai no tā viedokļa, ko no tās var gūt; viņu neinteresē citu vajadzības, un viņš neņem vērā citu cilvēku cieņu un goda jūtas. Viņš nespēj redzēt neko, izņemot sevi pašu; viņš spriež par visiem un visu, vadoties no to lietderības paša vajadzībām; būtībā viņš nav spējīgs mīlēt. Vai tas nepierāda, ka interese par citiem un interese par sevi ir neizbēgama alternatīva? Tas tā būtu, ja patmīlība un pašmīla būtu identiskas. Taču šis pieņēmums jau ir tie maldi, kas noveduši pie tik daudziem kļūdainiem secinājumiem attiecībā pret mūsu aplūkoto jautājumu. Patmīlība unpašmīla, būdamas tik tālu no identiskuma, faktiski ir pretstati.

* Viljams Džeimss — amerikāņu psihologs un filozofs (1842-1910), darbojies galvenokārt analītiskās psiholoģijas jomā.

Patmīlīgs cilvēks mīl sevi nevis par daudz, bet par maz; faktiski viņš sevi ienīst. Šis lepnuma un uzmanības trūkums attiecībā pret sevi, kas ir tikai viena viņa produktivitātes trūkuma izpausme, izraisa viņā tukšuma un bezcerības sajūtu. Viņš noteikti ir nelaimīgs un ārkārtīgi norūpējies, kā nozagt dzīvei tos labumus, kuru iegūšanu pats kavē. Šķiet, ka viņš pārāk daudz rūpējas par sevi, bet patiesībā vienīgi neveiksmīgi mēģina noslēpt un kompensēt neizdevušās rūpes par savu patieso Es. Freids uzskata, ka patmīlīgs cilvēks ir narcistisks, ka viņš ir it kā atņēmis savu mīlestību citiem un pavērsis to uz sevi. Tiesa, patmīlīgicilvēki nespēj mīlēt citus, taču viņi nav spējīgi mīlēt arī paši sevi.

Patmīlību vieglāk izprast, salīdzinot to ar nesātīgām rūpēm par citiem, kā mēs to varam novērot, piemēram, pārāk gādīgā mātē. Lai gan viņa apzināti tic tam, ka ļoti mīl savu bērnu, patiesībā viņā ir dziļi apslēpts naids pret savu rūpju objektu. Viņa ir pārmērīgi norūpējusies nevis tāpēc, ka viņa mīl šo bērnu par daudz, bet gan tāpēc, ka viņai jākompensē sava nespēja mīlēt to vispār.

Šī teorija par patmīlības raksturu radusies uz neirotiskās "nesavtības" pētījumu bāzes psihoanalīzē; tas ir neirozes simptoms, ko novēro diezgan lielam skaitam cilvēku, kurus parasti traucē nevis šis, bet citi ar to saistītie simptomi, tādi kā depresija, nogurums, nespēja strādāt, neveiksme mīlestības attiecībās un tā tālāk. Nesavtība pat netiek uztverta kā simptoms, bieži vien tā ir rakstura glābēja īpašība, ar kuru tādi cilvēki lepojas. "Nesavtīgs" cilvēks "neko neprasa sev"; viņš "dzīvo tikai citiem", ir lepns, ka neuzskata sevi par svarīgu personu. Viņš ir apmulsis, ka, par spīti savai nesavtībai, ir nelaimīgs. Analītiski novērojumi rāda, ka viņa nesavtība ir nevis šķirta no pārējiem simptomiem, bet ir viens no tiem, faktiski vissvarīgākais; ka viņa spējas mīlēt vai priecāties par jebko ir paralizētas; ka viņu caurauž naids pret dzīvi un ka aiz šīs nesavtības fasādes ir paslēpts smalks, bet tāpēc ne mazāk spēcīgs egocentrisms. Šo cilvēku var izārstēt tikai tad, ja arī viņa nesavtību interpretē kā simptomu citu starpā, lai varētu novērst viņa radošās pieejas trūkumu, kas ir pamatā gan viņa nesavtībai, gan citām viņa nelaimēm.

Nesavtības daba kļūst sevišķi uzskatāma tās ietekmē pret citiem cilvēkiem, un mūsu sabiedrībā visbiežāk tajā iespaidā, ko "nesavtīga" māte atstāj uz savu bērnu. Viņa tic, ka, pateicoties šai nesavtībai, viņas bērns izbaudīs, ko nozīmē būt mīlētam, un otrādi, ko nozīmē mīlēt. Viņas nesavtības izraisītais rezultāts tomēr ne tuvu neatbilst viņas cerībām. Bērni nebūt neizskatās laimīgi kā cilvēki, kuri ir pārliecināti, ka viņus mīl; viņi ir satraukti, saspringti, nobijušies, ka māte varētu būt neapmierināta, un gatavi attaisnot viņas cerības.

Parasti viņus ietekmē mātes apslēptais naids pret dzīvi, kuru tie vairāk sajūt nekā skaidri apzinās, un galu galā paši piesātinās ar šo naidu. Visumā "nesavtīgas" mātes ietekme pārāk neatšķiras no patmīlīgas mātes ietekmes; faktiski tā ir pat sliktāka, jo mātes nesavtīgums aizliedz bērnam viņu kritizēt. Viņi uzņemas saistības nepievilt māti; viņiem tiek iemācīta, zem tikuma maskas, nepatika pret dzīvi. Ja jums ir dota iespēja pavērot to ietekmi, kādu uz bērnu atstāj patiesi sevi mīloša māte, tad jūs redzēsit, ka bērnam daudz vērtīgāka par šo patmīlīgās mātes mīlu ir pieredze, kas ir mīlestība, prieks un laime.

Šo pašmīlas ideju brīnišķīgs apkopojums ir Meistara Ek-harta teiktais par šo pašu tēmu: "Ja jūs mīlat pats sevi, tad jūs mīlat ikvienu citu kā sevi pašu. Tikmēr, kamēr jūs mīlēsit otru cilvēku mazāk, nekā jūs mīlat sevi, jūs nespēsit sevi mīlēt pa īstam, bet, ja jūs mīlēsit visus vienādi, sevi to skaitā, jūs mīlēsit viņus kā vienu būtni, un šī būtne būs Dievs un cilvēks vienlaikus. Tātad liels un taisnīgs ir tas, kas, mīlot sevi, vienlīdz stipri mīl visus pārējos."

Dieva mīlestība

Iepriekš jau tika konstatēts, ka mūsu prasība pēc mīlestības pamatojas uz atšķirtības pieredzi un rezultātā radušos nepieciešamību pārvarēt atšķirtības nemieru savienošanās ceļā. Reliģiskā mīlestības forma — tā, kuru dēvē par Dieva mīlestību, no psiholoģijas aspekta ir tāda pati. To izraisa vajadzība pārvarēt atšķirtību un panākt vienotību. Faktiski Dieva mīlestībai ir tikpat daudz dažādu īpašību un aspektu kā cilvēkmīlestībai — un arī atšķirības lielā mērā ir līdzīgas.

Visās Dieva reliģijās neatkarīgi no tā, vai tās ir politeistiskas vai monoteistiskas, Dievs ir visaugstākā vērtība, visiekārojamākais labums. No šejienes — Dieva īpašā nozīme ir atkarīga no tā, kas ir cilvēka visiekārotākais labums. Dieva jēdziena izpratne tāpēc jāsāk ar tā cilvēka rakstura strukturālo analīzi, kurš Dievu pielūdz.

Cilvēka attīstību, ciktāl mums par to ir kādas ziņas, var aprakstīt kā cilvēka atraušanos no dabas, no mātes, no asins un zemes saitēm. Cilvēces vēstures sākumā cilvēks, lai gan izsviests no pirmatnējās vienotības ar dabu, vēl aizvien cieši turējās pie šīm saitēm. Viņš atrada drošību, atgriežoties vai turoties pie šīm sākotnējām saitēm. Viņš vēl aizvien jutās piederošs dzīvnieku un koku pasaulei un centās rast vienotību, saglabājot šo kopību ar dabu. Daudzas pirmatnējās reliģijas ir liecinieces šādai attīstības stadijai. Dzīvnieks tika pārvērsts totēmā; dzīvnieku maskas tika uzliktas vissvinīgākajos reliģiskajos rituālos vai dodoties karā; dzīvnieks tika godināts kā Dievs. Vēlākā attīstības stadijā, kad cilvēka prasme jau sasniegusi amatnieka un mākslinieka līmeni, kad cilvēks vairs nebija atkarīgs vienīgi no dabas dāvanām — no savāktajiem augļiem un nogalinātajiem zvēriem —, viņš pārvērta par Dievu pats savu roku darbu. Šī bija māla, sudraba un zelta elku dievināšanas stadija. Cilvēks

ieprojektēja savas spējas un prasmi paša darinātajās lietas un, tādējādi atsvešinājies, dievināja savu veiklību, savu mantu. Vēlākā stadijā cilvēks piešķīra saviem dieviem cilvēcisku apveidu. Šķiet, ka tas varēja notikt vienīgi tad, kad viņš vēl spēcīgāk bija apzinājies sevi kā visaugstāko un vissvarīgāko "lietu" pasaulē. Šajā antropomorfiskajā Dieva pielūgsmes stadijā mēs novērojam attīstību divās dimensijās. Viena attiecas uz Dievu sievišķo vai vīrišķo raksturu, otra — uz brieduma pakāpi, ko cilvēks sasniedzis un kas nosaka viņa Dievu raksturu un viņa Dieva mīlestības veidu.

Vispirms parunāsim par pāreju no tādas reliģijas, kuras centrā ir māte, uz reliģiju, kuras centrā ir tēvs. Saskaņā ar Baho-fena un Morgana* lielajiem un būtiskajiem atklājumiem deviņpadsmitā gadsimta vidū un par spīti to noraidījumam zinātnieku aprindu lielākajā daļā, nav šaubu, ka pirms reliģijas patriarhālās fāzes daudzās kultūrās pastāvēja matriarhālā fāze. Matriarhātā augstākā radība ir māte. Viņa ir dieviete, viņa ir arī ģimenes un sabiedrības autoritāte. Lai izprastu matriarhālās reliģijas būtību, mums tikai jāatceras, kas ir teikts par mātes mīlestības būtību. Mātes mīlestība ir beznosacījuma mīlestība, tā ir visu sargājoša, visu aptveroša; sakarā ar to, ka tā ir beznosacījuma, to nevar arī kontrolēt vai iegūt. Tās klātbūtne dāvā mīlamajam cilvēkam svētlaimes sajūtu; tās trūkums izraisa bezcerības un galēja izmisuma izjūtu. Tā kā māte mīl savus bērnus tāpēc, ka tie ir viņas bērni, nevis tāpēc, ka viņi ir "labi", paklausīgi vai izpilda viņas vēlmes un pavēles, mātes mīlestība pamatojas uz vienlīdzību. Visi cilvēki ir vienlīdzīgi, jo viņi visi ir savas mātes bērni, jo viņi visi ir Zemes Mātes bērni.

Nākamā cilvēces evolūcijas stadija, vienīgā, par kuru mums

* L. H. Morgans (1818-1881) — amerikāņu zinātnieks, etnogrāfs, arheologs; pirmatnējās sabiedrības vēstures zinātnisko pētījumu aizsācējs.

ir pilnīgas zināšanas un kura mums nav jārestaurē vai par kuru nav jāizdara slēdzieni, ir patriarhāts. Šajā fāzē māte tika gāzta no sava valdnieces krēsla un tēvs kļuva par Visaugstāko Būtni gan reliģijā, gan sabiedrībā. Tēva mīlestībai raksturīgi, ka viņš izvirza prasības, iedibina principus un noteikumus un ka viņa mīlestība pret dēlu ir atkarīga no pēdējā pakļaušanās šīm prasībām. Viņš dod priekšroku tādam dēlam, kas visvairāk līdzinās viņam, kas ir vispaklausīgākais un vispiemērotākais, lai kļūtu par viņa pēcteci, viņa īpašumu mantinieku. (Patriarhālās sabiedrības attīstība norisinās vienlaikus ar privātīpašuma attīstību.) Tā rezultātā patriarhālā sabiedrība ir hierarhiska; brāļu mīlestību aizstāj sāncensība un savstarpējas nesaskaņas. Ja mēs aplūkojam Indijas, Ēģiptes, Grieķijas kultūras, jūdaisma un kristie-tisma vai islama reliģiju, mēs atrodamies patriarhālās pasaules centrā ar tās vīriešu kārtas dieviem, pār kuriem valda viens galvenais dievs vai kur visi dievi ir iznīdēti, izņemot Vienīgo, Visaugstāko Dievu. Tomēr, tā kā vajadzību pēc mātes mīlestības no cilvēku sirdīm izskaust nevar, tad nav nekāds pārsteigums, ka mīlošās mātes tēlu nevar pilnībā aizdzīt no Panteona. Jūdaisma reliģijā Dieva mātišķie aspekti tiek ieviesti no jauna, it īpaši dažādos misticisma strāvojumos. Katoļu reliģijā Māti simbolizē baznīca un svētā Jaunava. Pat protestantisms pilnīgi neizskauž Mātes tēlu, lai gan tas paliek apslēpts. Lutera galvenais princips bija šāds — cilvēks nespēj izdarīt neko, lai izraisītu Dieva mīlestību. Dieva mīlestība ir žēlastība, reliģijas uzdevums ir ticēt šai žēlastībai un turēt sevi mazu un nevarīgu; nekādi labie darbi nespēj iespaidot Dievu — vai likt Dievam mūs mīlēt, kā sludināja katoļticības doktrīnas. Mēs redzam, ka katoļticības labo darbu doktrīna ir patriarhālās ainas elements; es spēju izraisīt tēva mīlestību, paklausot un pildot viņa prasības. No otras puses, luteriešu doktrīna, par spīti tās acīmredzamajam patriarhālajam raksturam, nes sevī slēptu matriarhāta elementu.

Matēs mīlestību nevar iegūt; ta vai nu ir, vai tas nav. Viss, ko es varu darīt, ir ticēt (kā saka psalmu dziedātājs: "Thou hadst Iet me havefaight into my mother's breast"* — "Tu esi ļāvis man ticēt manas mātes mīlestībai") un pārvērsties nevarīgā, bezspēcīgā cilvēkā. Bet Lutera ticības īpatnība ir tā, ka mātes tēls ir izskausts no redzamās goda vietas, un to aizvieto tēva tēls; drošības vietā, ko sniegusi mātes mīlestība, par galveno īpatnību kļūst stipras šaubas, veltas cerības uz tēva beznosacījuma mīlestību.

Man vajadzēja aplūkot šo matriarhāta un patriarhāta elementu atšķirību, lai parādītu, ka Dieva mīlestības raksturs ir atkarīgs no attiecīgo matriarhālo un patriarhālo aspektu ietekmes reliģijā. Patriarhālais aspekts man liek mīlēt Dievu kā tēvu; es pieņemu, ka viņš ir taisnīgs un stingrs, ka viņš soda un apbalvo; un visbeidzot, ka viņš izraudzīsies mani par savu mīļāko dēlu, kā Dievs izraudzīja Ābramu-Izraēli, kā īzaks izraudzīja Jēkabu, kā Dievs izraudzīja savu mīļāko tautu. No reliģijas matriarhālā viedokļa es mīlu Dievu kā visus mīlošo māti. Es ticu viņas mīlestībai. Es ticu, ka viņa mani mīlēs neatkarīgi no tā, vai es esmu nabags un bezspēcīgs, neatkarīgi no tā, vai es esmu grēkojis, neviens no viņas bērniem tai nebūs mīļāks par mani; lai kas ar mani notiktu, viņa sargās mani, glābs mani, piedos man. Pats par sevi saprotams, manu mīlestību uz Dievu un Dieva mīlestību uz mani nedrīkst šķirt. Ja Dievs ir tēvs, viņš mani mīl kā dēlu un es mīlu viņu kā tēvu. Ja Dievs ir māte, viņas un manu mīlestību nosaka šis fakts.

Dieva mīlestības mātes un tēva aspektu atšķirība tomēr ir tikai viens faktors, kas nosaka šīs mīlestības iedabu; otrs faktors ir indivīda sasniegtā brieduma pakāpe, arī Dieva jēdziena izpratnē un viņa mīlestībā uz Dievu.

Tā kā cilvēce savā evolūcijā no tādas sabiedriskās un reliģiskas struktūras, kuras centra ir mīlestība pret mati, pārgāja uz struktūru, kuras centrā ir tēvs, tad nobriedušas mīlestības attīstībai varam izsekot galvenokārt patriarhālās reliģijas attīstības laikposmā.* Šī perioda sākumā mēs atrodam despotisku, greizsirdīgu Dievu, kas uzlūko paša radīto cilvēku kā savu īpašumu un kam ir tiesības darīt ar viņu, ko vien viņš vēlas. Šī ir tā reliģijas fāze, kad Dievs izraida cilvēku no paradīzes, lai tas nebaudītu no atziņas koka un pats nekļūtu par Dievu; šī ir tā fāze, kad Dievs nolemj iznīcināt cilvēci ar plūdu palīdzību, jo viņam nepatīk neviens cilvēks, izņemot Nou; šī ir tā fāze, kurā Dievs prasa Ābramam, lai tas nogalina savu vienīgo mīļoto dēku īzaku, lai pierādītu savu mīlestību uz Dievu ar galēju paklausību. Taču vienlaikus sākas jauna fāze; Dievs ar Nou noslēdz derību, kurā apsola nekad vairs neiznīcināt cilvēci, derību, ar kuru pats sevi sasaista. Dievu sasaista ne vien viņa solījumi, viņu sasaista arī viņa paša princips, taisnības princips, un, pamatojoties uz to, Dievam jāpakļaujas Ābrama prasībai zaudēt Sodomu, ja tajā vēl būs palikuši desmit godīgi cilvēki. Taču attīstība notiek vēl tālāk — Dieva pārvēršanās no despotiska cilts vadoņa mīlošā tēvā, tēvā, kuru pašu sasaistījuši viņa sludinātie principi; no tēva tēla Dievs tiek pārveidots savu principu simbolā, taisnības, patiesības un mīlestības simbolā. Dievs ir patiesība, Dievs ir taisnība. Šajā attīstības stadijā Dievs vairs nav cilvēks, vīrietis, tēvs; viņš kļūst par vienotības principu simbolu šajā parādību daudzveidībā, par zieda vīziju, kas izaugs no garīgās sēklas cilvēkā. Dievam nevar būt vārds, vārds parasti apzīmē lietu, cilvēku, kaut ko pabeigtu. Kā Dievam var būt vārds, ja viņš nav ne cilvēks, ne lieta?

* Tas jo sevišķi attiecas uz Rietumu monoteistiskajam reliģijām. Indiešu reliģijās mātes tēls saglabāja krietnu daļu savas ietekmes, piemēram, Dievietē Kali. Budismā un daoismā Dieva — vai Dievietes — jēdzienam nebija būtiskas nozīmes, vai arī tas vispār bija zudis.

Vissatraucošākais šo pārvērtību piemērs ir Bībeles stāsts par Dieva atzīšanos Mozum. Kad Mozus viņam teica, ka jūdi neticēs tam, ka viņu sūtījis Dievs, kamēr tas nepateiks viņiem Dieva vārdu (kā var elka pielūdzēji saprast bezvārda Dievu, ja pati elka būtība pastāv faktā, ka tam ir vārds?), Dievs atzīstas. Viņš stāsta Mozum, ka viņa vārds ir "Es esmu tas, kas es esmu"." ""Es esmu" ir mans vārds." "Es esmu" nozīmē, ka Dievs nav slēgta sistēma, nav cilvēks, nav "būtne". Visprecīzākais šīs sentences tulkojums būtu: saki viņiem, ka "mans vārds ir nevārds". Aizliegums radīt jebkādu Dieva tēlu, izrunāt šo vārdu veltīgi, galu galā izrunāt šo vārdu vispār virzīts uz to pašu mērķi, uz cilvēka atbrīvošanu no domas, ka Dievs ir tēvs, ka viņš ir cilvēks. Tālākā teoloģijas attīstībā šo ideju turpināja princips, ka cilvēks pat nedrīkst piedēvēt Dievam nekādu pozitīvu īpašību. Apgalvot, ka Dievs ir gudrs, spēcīgs, labs, atkal nozīmētu to, ka viņš ir cilvēks; labākajā gadījumā es varu pateikt, kas Dievs nav, nosaukt negatīvās īpašības, pieņemt, ka viņš nav aprobežots, nav nelaipns, nav netaisnīgs. Jo vairāk es zinu, kas Dievs nav, jo vairāk es zinu par Dievu.*

Sekojot monoteisma nobriedušās idejas tālākiem rezultātiem, mēs nonākam tikai pie viena secinājuma: vispār nepieminēt Dieva vārdu, nerunāt par Dievu. Tad Dievs kļūst par to, kas viņš potenciāli ir monoteistiskajā teoloģijā, par bezvārda Vienu Veselu, par neizskaidrojamu stostīšanos, kas apzīmē fenomenālā Visuma vienotību, par visas eksistences pamatu; Dievs kļūst par patiesību, mīlestību, taisnību. Dievs esmu es tiktāl, ciktāl es esmu cilvēks.

Vairāk nekā skaidrs, ka šī evolūcija no antropomorfiskā uz

* Maimonlda negatīvo īpašību koncepcija viņa "Rokasgrāmata apmulsušajiem". Maimonīds — spāņu izcelsmes rabīns, teologs un filozofs, saukts arī — Mozus ben Maimons (1135-1204).

tīri monoteistisko principu ietekmēja Dieva mīlestības raksturu. Ābrama Dievu var mīlēt vai no tā baidīties kā no tēva atkarībā no tā, vai valda viņa dusmas vai spēja piedot. Ja Dievs ir tēvs, es esmu dēls, es neesmu pilnībā atbrīvojies no garīgi slima bērna iedomas par savu viszinību un visvarešanu. Es vēl neesmu tik objektīvs, lai saprastu savus cilvēciskos trūkumus, savu nezināšanu, savu nevarību. Es vēl aizvien kā bērns uzstāju, ka jābūt tēvam, kas mani glābj, kas mani vēro, kas mani soda, tēvam, kam es patīku, kad esmu paklausīgs, kam glaimo, kad mani uzslavē, un kas dusmojas, ja es neklausu. Neapšaubāmi, ka vairākums cilvēku savā attīstībā nav pārvarējuši šo infantilo stāvokli, un tātad ticība Dievam lielākajai daļai cilvēku nozīmē to pašu ticību godīgam tēvam — bērnišķīgu ilūziju. Par spīti tam, ka daži izcili cilvēces skolotāji un cilvēces mazākums ir pārvarējis šo reliģijas koncepciju, tā tomēr ir reliģijas valdošā forma.

Tik tālu Freida paustā Dieva idejas kritika ir pilnīgi pareiza. Kļūda tomēr bija tā, ka viņš ignorēja monoteistiskās reliģijas otru aspektu un tās patieso kodolu, kura loģika noved tieši pie šāda Dieva jēdziena nolieguma. Patiesi reliģiozs cilvēks, ja viņš rīkojas saskaņā ar monoteistiskās idejas būtību, nelūdz neko, negaida no Dieva neko; viņš nemīl Dievu tā, kā bērns mīl savu tēvu vai māti; viņš ir ieguvis pazemību, lai apjaustu savus trūkumus, līdz pat tādai apziņas pakāpei, ka viņš nezina par Dievu neko. Dievs viņam kļūst par simbolu, kurā cilvēks agrākā savas attīstības stadijā ielicis to veselumu, pēc kura viņš tiecas, garīgās pasaules, mīlestības, patiesības un taisnības veselumu. Viņš tic principiem, kurus pārstāv "Dievs"; viņš domā patiesību, dzīvo mīlestībā un taisnībā un uzskata visu savu dzīvi par vērtīgu tikai tiktāl, ciktāl tā sniedz viņam iespēju aizvien pilnvērtīgāk atraisīt savu cilvēcisko varēšanu — kā vienīgo realitāti, kas ir svarīga, kā vienīgo "ārkārtējas nozīmes" objektu; un beidzot, viņš nerunā par Dievu — pat nepiemin viņa vārdu. Mīlēt Dievu,

ja viņš šo vārdkopu lietotu, nozīmētu mīlēt ar pilnu krūti, apjēgt to, ko Dievs simbolizē cilvēkā.

No šī viedokļa monoteistiskās domas loģisks rezultāts ir visas "teoloģijas" noliegums, visu "zināšanu par Dievu" noliegums. Tomēr saglabājas zināma atšķirība starp šādu radikālu neteoloģisku viedokli un to neteistisko sistēmu, ko atrodam, piemēram, agrīnajā budismā vai daoismā.

Visās teistiskajās, pat neteoloģiskajās, mistiskajās sistēmās, pastāv pieņēmums par garīgās jomas realitāti kā tādu, kas pārdzīvo cilvēku, kurš piešķir nozīmi un jēgu cilvēka garīgajām spējām un centieniem pēc pestīšanas un iekšējas piedzimšanas. Laicīgajā sistēmā garīgā joma nepastāv ārpus cilvēka, tā nav transcendentāla. Mīlestības, saprāta un taisnības lauks pastāv kā realitāte vienīgi tāpēc un tikmēr, kamēr cilvēks ir spējīgs attīstīt sevī šīs spējas savas evolūcijas gaitā. No šī viedokļa dzīvei nav jēgas, izņemot to jēgu, ko cilvēks pats tai piešķir; cilvēks ir pilnīgi viens, izņemot to situāciju, kad viņš palīdz otram cilvēkam.

Runājot par Dieva mīlestību, es gribu paskaidrot, ka es pats nedomāju teistiskās koncepcijas valodā un ka manā uztverē Dievs ir tikai vēsturiski nosacīts jēdziens, ar kura palīdzību cilvēks pauž savus augstākās enerģijas pārdzīvojumus, savu ilgošanos pēc patiesības un vienotības attiecīgajā vēsturiskajā periodā. Bet es arī domāju, ka stingra monoteisma sekas un galēji laicīgā attieksme pret garīgo realitāti ir divi viedokļi, kuriem kaut arī atšķirīgiem, nevajadzētu cīnīties vienam pret otru.

Te tomēr parādās vēl viena Dieva mīlestības jautājuma dimensija, kura jāaplūko, lai noskaidrotu minētā jautājuma sarežģīto iedabu. Es te domāju fundamentālo atšķirību Austrumu (Ķīna un Indija) un Rietumu attieksmē pret reliģiju; šo attieksmi var izteikt ar loģikas jēdzienu palīdzību. Kopš Aristoteļa laikiem Rietumu pasaule ir vadījusies no viņa filozofijas loģiskajiem

principiem. Šī loģika balstās uz vienādības likumu, kas apgalvo, ka A ir A, uz nolieguma likumu (A nav A) un uz trešā izslēgtā likumu (A nevar būt vienlaikus A ir ne-A un A nav ne-A). Aristotelis ļoti saprotami paskaidroja savu attieksmi šādā teikumā: "Nav iespējams, ka viena un tā pati lieta vienlaikus pieder un nepieder vienai un tai pašai lietai vienā un tajā pašā aspektā; un, ja vien ir iespējams pievienot kādas atšķirības zīmes, lai būtu dialektiska pretruna, pievienosim tās. Tas tad arī ir visdrošākais no visiem principiem…"

Šī Aristoteļa loģikas aksioma tik ļoti ietekmējusi mūsu domāšanas veidu, ka šķiet "dabiska" un pati par sevi saprotama, lai gan, no otras puses, apgalvojums, ka X ir A un nav A, šķiet bezjēdzīgs. (Protams, minētais apgalvojums attiecas uz subjektu X noteiktā laikā, nevis uz X tagad un X vēlāk vai uz vienu X aspektu attiecībā pret citu tā aspektu.)

Aristoteļa loģikai pretstatīta loģika, ko varētu nosaukt par paradoksālo loģiku. Tā pieņem, ka A un ne-A neizslēdz viens otru kā X izteicēji. Paradoksālā loģika bija valdošā loģika Ķīnas un Indijas domāšanas veidā, Heraklīta filozofijā, un pēc tam ar dialektikas nosaukumu tā kļuva par Hēgeļa un Marksa filozofiju. Paradoksālās loģikas pamata principu izklāstījis Laodzi: "Vārdi, kuri ir dziļi patiesi, šķiet paradoksāli," — un Džuandzi: "Tas, kas ir viens, ir viens. Tas, kas nav viens, arī ir viens." Šie paradoksālās loģikas formulējumi ir pozitīvi: tas ir, un tas nav. Cits formulējums ir negatīvs: tas nav ne šis, ne tas. Pirmās idejas izpausmi atrodam daoistu domāšanā, Heraklīta uzskatos un atkal Hēgeļa dialektikā; pēdējais formulējums bieži sastopams indiešu filozofijā.

Lai gan šajā grāmatā nav paredzēta Aristoteļa un paradoksālās loģikas atšķirību sīkāka izpēte, es tomēr minēšu dažus piemērus, lai šis princips kļūtu skaidrāks. Rietumu domāšanas veidam raksturīgās paradoksālās loģikas senākā filozofiskā

izpausme meklējama Heraklīta filozofija. Viņš pieņēma, ka visas eksistences pamatā ir pretstatu konflikts. "Viņi nesaprot, kā tas, kas vērsts uz dažādām pusēm, var būt saskanīgs pats ar sevi: atpakaļ vērsta samērība kā pie loka un liras."* Vai vēl skaidrāk: "Tajās pašās upēs iekāpjam un neiekāpjam, ieejam un neieejam."** Vai: "Viens un tas pats [mūsos] dzīvs un miris, un nomodā irošs, un gulošs, jauns un vecs."***

Laodzi filozofijā šī pati ideja izklāstīta dzejiskākā formā. Raksturīgs piemērs daoistu paradoksālās domāšanas veidam ir šāds apgalvojums:

"Grūtais ir vieglajam sakne, miers ir nemiera kungs."****

Vai:

"Ir Dao mūžīgs sava bezdarbība,

Bet it nekas nav atstāts nepaveikts."*****

Vai:

"Manus vārdus viegli saprast, viegli īstenot,

Taču nav neviena, kas tos saprastu un īstenotu."******

Daoistu filozofijā, tāpat kā Indijas un Sokrāta filozofijā,

***** ******

* "Grāmata", 1991, Nr. 2. — 29. lpp. ** Turpat.

*** Turpat. — 30. lpp.

*** Laodzi. Sacerējums par Dao un De. — R., 1986.— 59. lpp.turpat. — 73. lpp. turpat. —113. lpp.

augstāka pakāpe, līdz kurai mūs varaizvest domāšana, ir apzināšanās, ka mēs nezinām.

"Zinātājam zināt sevi nezinošu ir pats augstākais. Nožēlojami ir nezinošam tēlot zinātāju."*

Tas, ka Visaugsto Dievu nevar nosaukt vārdā, ir tikai šīs filozofijas sekas. Galējo realitāti galējo veselo nevar ietvert vārdos vai domās. Kā saka Laodzi:

"Dao, ko iespējams apjēgt, Nav mūžīgi esošais Dao. Vārds, ko iespējams pateikt, Nav mūžībai sacītais vārds."** Vai cits izteiciens: "Uzlūko viņu, bet nesaredz: Tā vārds ir vienlīdzīgais. Ieklausās viņā, bet nesadzird: Tā vārds ir saskanīgais. Sniedzas pēc tā, bet nesatver, Tā vārds ir izsmalcinātais. Šos trīs nav iespējams nošķirt, Tie saplūstot veido vienu."***

Un vēl viens tās pašas idejas formulējums:

"Kas zina daudz, tas gari nerunā."**** Kas runā daudz, tam zināšanu nav.

* Laodzi. Sacerējums par Dao un De. — R., 1986. —114. Ipp** turpat. — 28. ipp. *** turpat. — 45. ipp. **** Turpat. — 96. Ipp.

Brahmaņu filozofija tika aplūkotas daudzveidības (parādību) un vienotības (brahmaņa) savstarpējās attiecības. Taču paradoksālo filozofiju ne Indijā, ne Ķīnā nedrīkst sajaukt ar duālis-tisko viedokli. Harmonija (vienotība) pastāv tajā pretrunīgajā stāvoklī, kas to rada. "Brahmaņu" filozofijas uzmanības centrā no sākuma bija lietu pasaules acīm redzamo spēku un parādību pretrunīguma — tomēr arī identitātes vienlaicīguma — paradokss."* Galējā enerģija gan Visumā, gan cilvēkā transcendē kā jēdzieniskās, tā sensuālās sfēras robežas. Tādēļ tā nav "ne viens, ne otrs". Taču, kā aizrāda Zimmers, "šajā izteikti neduālistiskajā izpratnē nav pretrunu starp reālo un nereālo".** Meklējot vienotību daudzveidībā, braminu domātāji secināja, ka novēroto pretstatu pāris atspoguļo nevis lietu, bet novērotāja prāta dabu. Uztvertajai domai ir jāiet tālāk par sevi, ja tā vēlas sasniegt patiesību. Opozīcija ir cilvēka prāta kategorija, nevis realitātes elements pats par sevi. Rigvēdā šis princips izteikts šādā formā: "Es esmu abi, gan dzīvības spēks, gan dzīvības viela, abi vienlaikus." Šīs idejas galīgais rezultāts, ka domāt iespējams vienīgi pretrunās, sasaucas ar vēl radikālāku secinājumu Vēdu filozofijā, kas sludina, ka doma — ar visām tās smalkajām niansēm — bija "vienīgi vēl netveramāks neziņas apvārsnis, faktiski visnetveramākais no visiem mānīgajiem māja".***

Paradoksālā loģika spēcīgi ietekmējusi Dieva jēdzienu. Tā kā Dievs pārstāv galēju realitāti un cilvēka prāts uztver realitāti pretrunās, tad par Dievu nevar dot pozitīvu slēdzienu. Vēdās ideja par visu zinošo un visu varošo Dievu tiek uzskatīta par neziņas galējo formu. Šeit mēs redzam sakarību starp Dao bez-vārdību, Dievu, kuram nav vārda un kurš sevi atklāj Mozum,

' Zimmer H. R. Philosophies of India. — New York, 1951. ' Turpat. — 424. lpp. '' Turpat.

un Meistara Ekharta "absolūto Neko". Cilvēks spēj apzināties vienīgi galējās realitātes noliegumu, bet apstiprinājumu — nekad. "Tajā pašā laikā cilvēks nevar zināt, kas ir Dievs, kaut arī viņš tik labi apzinās, kas Dievs nav…" Un tā, ar visu neapmierināts, prāts pieprasa visaugstāko labumu." Meistaram Ekhartam "dievišķais ir noliegumu noliegums un aizliegumu aizliegums… Katra radība ietver sevī noliegumu: viena noliedz otru." Tikai vēlāk Dievs Meistara Ekharta uztverē kļūst par "absolūto Neko", tāpat kā galējā realitāte kabalistu uztverē ir En Sof, Bezgalīgais.

Es aplūkoju Aristoteļa un paradoksālās loģikas atšķirības, lai sagatavotu augsni būtiskajām atšķirībām Dieva mīlestības jēdzienā. paradoksālās loģikas skolotāji apgalvo, ka cilvēks uztver realitāti tikai tās pretrunīgumā, bet nekad nespēj saprast ar prātu galējo realitāti kā vienotību, kā Vienu Veselu. Rezultātā cilvēks vairs neizvirza sev gala mērķi — rast atbildi prātā. Prāts mūs var novest pie apzināšanās, ka tas nespēj dot galīgo atbildi. Domu pasaule netiek vaļā no paradoksiem. Vienīgais ceļš, kā pasauli var līdz galam apjēgt, meklējams nevis prātā, bet darbībā, vienotības pārdzīvojumā. Tādējādi paradoksālā loģika liek secināt, ka Dieva mīlestība nav ne mūsu zināšanas par Dievu mūsu prātā, ne doma par mūsu mīlestību uz Dievu, bet gan sevis un Dieva vienotības pārdzīvojums.

Tas piešķir sevišķu nozīmi pareizam dzīvesveidam. Visa dzīve, ikviena niecīga un ikviena svarīga rīcība ir veltīta Dieva izzināšanai, taču izzināšanai nevis ar pareizu domāšanu, bet gan ar pareizu rīcību. Tas ir uzskatāmi novērojams Austrumu reliģijās. Hinduismā, tāpat kā daoismā un budismā, reliģijas galīgais mērķis ir nevis pareiza ticība, bet pareiza rīcība. Šis uzsvars atrodams arī ebreju reliģijā. Ebreju ticības piekritēju vidū nav novērots gandrīz neviens šķelšanās gadījums (vienīgais lielais izņēmums bija atšķirība starp farizejiem un sadukejiem, divām pretējam sabiedrības šķiram). Ebreju reliģijā īpaša vērība tiek veltīta pareizam dzīvesveidam (sevišķi mūsu ēras sākumā), Halahai (šim vārdam faktiski ir tā pati nozīme, kas vārdam Dao).

Mūsdienu vēsturē šis princips atrodams Spinozas, Marksa un Freida teorijā. Spinozas filozofijā uzsvars tiek pārbīdīts no pareizas ticības uz pareizu dzīvesveidu. Markss vadījās pēc tā paša principa, kad teica: "Filozofi skaidrojuši pasauli dažādos veidos — svarīgi ir to pārveidot." Freida paradoksālā loģika noveda viņu pie psihoanalītiskās terapijas procesa, aizvien dziļāka sevis pārdzīvojuma.

No paradoksālās loģikas viedokļa uzsvars netiek likts uz domāšanu, bet gan uz rīcību. Šādai attieksmei bija vēl citas sekas. Pirmkārt, tā noveda pie tolerances, kuru mēs sastopam Indijas un Ķīnas reliģijā. ja pareiza doma nav galējā patiesība un ceļš uz glābiņu, tad nav iemesla noliegt citus, kuri savā domāšanā nonākuši pie atšķirīgiem slēdzieniem. Šī iecietība skaisti attēlota stāstā par vairākiem cilvēkiem, kuriem lūdza aprakstīt ziloni tumsā. Viens, aptaustījis tā snuķi, teica: "Šis dzīvnieks atgādina šļūteni," — otrs, aptaustījis ausi, teica: "Šis dzīvnieks atgādina vēdekli," — trešais, aptaustījis kājas, aprakstīja šā dzīvnieka līdzību ar pīlāru.

Otrkārt, paradoksālais viedoklis pievērsa galveno uzmanību cilvēka pārveidošanai, nevis dogmas attīstībai, no vienas puses, un zinātnes attīstībai, no otras. Saskaņā ar indiešu, ķīniešu, un mistiķu viedokļiem cilvēka reliģiskais uzdevums ir nevis pareizi domāt, bet pareizi rīkoties un kļūt vienotam ar Veselo koncentrētas meditācijas procesā.

Rietumu filozofijas pamatvirzieniem raksturīgs pretējais. Tā kā galējā patiesība tiek meklēta pareizā domāšanā, galvenais uzsvars tiek likts uz domu, lai gan arī pareiza rīcība tiek uzskatīta par svarīgu. Reliģijas attīstībā tas noveda pie dogmu rašanas, neskaitāmam diskusijām par dogmatiskajiem apgalvojumiem un pie neiecietības attiecībā pret "neticīgajiem" vai ķeceriem. Tas noveda pie tā, ka uzsvars tika likts uz "ticību Dievam" kā reliģiskas attieksmes galveno mērķi. Tas, protams, nenozīmēja, ka blakus neeksistēja arī uzskats, kas aizstāvēja pareizu dzīvošanu, tomēr cilvēks, kas ticēja Dievam — pat ja viņš nedzīvoja tā, kā to vēlējās Dievs, — jutās pārāks par cilvēku, kurš dzīvoja tīkami Dievam, taču "neticēja" Viņam.

Tam, ka uzsvars tiek likts uz domāšanu, ir vēl kāda vēsturiski ļoti būtiska nozīme. Šī ideja, ka patiesību var rast domāšanā, noveda ne vien pie dogmas, bet arī pie zinātnes. Viss, kas nepieciešams zinātniskai domāšanai, ir precīza doma gan no intelektuālā godīguma, gan no zinātniskās domas praktiskās lietošanas viedokļa — respektīvi, tehnikā.

īsi sakot, paradoksālā domāšana noveda pie iecietības un sevis pārveidošanas centieniem. Aristoteļa viedoklis noveda pie dogmas un zinātnes, pie katoļu baznīcas un atomenerģijas atklājuma.

Sekas šo divu viedokļu atšķirībai attiecībā pret Dieva mīlestības problēmu jau netieši ir izskaidrotas, un ir nepieciešams vienīgi īss apkopojums.

Rietumu valdošajā reliģijas sistēmā mīlestība uz Dievu savā būtībā ir tas pats, kas ticība Dievam, Dieva eksistencei, Dieva taisnībai, Dieva mīlestībai. Mīlestība uz Dievu savā būtībā ir domas pārdzīvojums. Austrumu reliģijās un misticismā Dieva mīlestība ir spēcīgs vienotības jūtu pārdzīvojums, kas nešķirami saistīts ar šīs mīlestības izpausmi ikvienā dzīves norisē. Šajā sakarībā visradikālāko formulējumu devis Meistars Ekharts: "Ja mani tāpēc pārvērš par Dievu un Viņš savieno mani ar Sevi, tad, Dievam dzīvam esot, starp mums nav atšķirību… Daži cilvēki iedomājas, ka viņi ieraudzīs Dievu, it kā viņš stāvētu tur, bet viņi šeit, bet tas tā nav. Dievs un es: mēs esam Viens. Pazīstot Dievu, es viņu uzņemu sevī. Mīlot Dievu, es saplūstu ar Viņu." Tagad mēs varam atgriezties pie svarīgās paralēles starp mīlestību pret saviem vecākiem un mīlestību uz Dievu. Bērns dodas ceļā, būdams saistīts ar māti kā "visa esošā pamatu". Viņš jūtas nevarīgs un viņam ir nepieciešama visaptverošā mātes mīlestība. Pēc tam viņš griežas pie tēva kā pie jauna savas mīlestības centra, kā pie domas un rīcības vadošā principa; šajā stadijā viņu vada nepieciešamība iegūt tēva uzslavu un izvairīties no viņa neapmierinātības. Sasniedzot savu brieduma stadiju, viņš ir atbrīvojies no mātes un tēva personas kā aizbildnieciska un komandējoša spēka; viņš ir iedibinājis mātes un tēva principus sevī. Viņš ir kļuvis pats par savu tēvu un māti; viņš ir tēvs un māte. Tādu pašu attīstību mēs vērojam un varam paredzēt cilvēces vēsturē: sākot ar Dieva mīlestību kā nevarīgu pieķeršanos mātei dievietei — caur paklausīgu pieķeršanos tēvam Dievam uz brieduma stadiju, kur Dievs vairs nav ārējs spēks, kur cilvēks iemiesojis mīlestības un taisnības principus sevī, kur viņš un Dievs kļuvuši vienoti, un beidzot ar to brīdi, kad viņš runā par Dievu vienīgi dzejiskā, simboliskā nozīmē.

No šiem apsvērumiem izriet, ka mīlestību uz Dievu nevar nošķirt no mīlestības pret saviem vecākiem. Ja cilvēks nešķiras no savas asinsgrēcīgās pieķeršanās mātei, klanam, nācijai, ja viņš saglabā savu bērnišķīgo atkarību no tēva vai jebkuras citas autoritātes, kas soda un uzslavē, viņa mīlestība uz Dievu nespēj sasniegt augstāku brieduma pakāpi; tādā gadījumā viņa reliģija ir iepriekšējās stadijas reliģija, kurā Dievs tika pārdzīvots kā sargājoša māte vai sodītājs un uzslavētājs tēvs.

Mūsdienu reliģijā sastopam visas šīs fāzes — sākot ar visagrīnāko un primitīvāko attīstības stadiju un beidzot ar visaugstāko, vēl aizvien pastāvošo. Ar vārdu "Dievs" apzīmē cilts vadoni, kā arī "absolūto Neko". Tādā pašā veidā katrs indivīds saglabā sevī, savā zemapziņā, kā aprakstījis Freids, visas stadijas, sakot ar nevarīga bērna pakāpi. Svarīgi ir tas, līdz kurai stadijai viņš ir izaudzis. Viens ir skaidrs: viņa Dieva mīlestības raksturs atbilst viņa cilvēkmīlestības raksturam, bez tam šīs Dieva un cilvēkmīlestības patiesā vērtība bieži ir neapzināta — to aizklāj un racionāli paskaidro vairāk nobriedusi doma par to, kas ir mīlestība. Tālāk cilvēkmīlestību, lai gan tā ir tieši ieviju-sies viņa attiecībās ar ģimeni, analītiski nosaka tās sabiedrības struktūra, kurā viņš dzīvo. Ja sociālajā struktūrā novērojama pakļaušanās autoritātei — atklātai autoritātei vai tirgus un sabiedrības uzskatu nosacītai anonīmai autoritātei —, viņa Dieva jēdziens droši vien ir infantils un tāls no tā nobriedušā jēdziena, kura sēklas meklējamas monoteistiskās reliģijas vēsturē.

treša daļa Mīlestība un tās sairšanas process mūsdienu Rietumu sabiedrībā

Ja mīlestība ir spējas, kas piemīt nobriedušam, radošam raksturam, tad no minētā izriet, ka jebkurā kultūrā dzīvojoša indivīda spējas mīlēt ir atkarīgas no ietekmes, kādu šī kultūra atstāj uz vidusmēra līmeņa cilvēka raksturu. Ja mēs runājam par mīlestību mūsdienu Rietumu sabiedrībā, tas nozīmē, ka gribam uzdot jautājumu, vai Rietumu civilizētās sabiedrības struktūra un gars, kas radies šīs struktūras rezultātā, veicina mīlestības attīstību. Uzdot šādu jautājumu nozīmē atbildēt uz to noliedzoši. Neviens objektīvs mūsu Rietumu dzīves novērotājs nešaubīsies, ka mīlestība — brāļa mīlestība, mātes mīlestība un erotiskā mīlestība — ir relatīvi reta parādība un ka tās vietu aizņem virkne pseidomīlestības paveidu, kas patiesībā ir neskaitāmi mīlestības sairšanas paveidi.

Kapitālistiskā sabiedrība balstās uz politiskās brīvības principu, no vienas puses, un uz tirgus principu, kā visu ekonomisko, tātad arī sociālo attiecību regulētājprincipu, no otras puses. Preču tirgus nosaka preču apmaiņas noteikumus, darba tirgus regulē darbaspēka pirkšanu un pārdošanu. Gan vērtīgās lietas, gan vērtīgā cilvēka enerģija un prasme tiek pārvērstas precēs, kuras tiek mainītas bez spēka lietojuma un bez krāpšanās, ievērojot tirgus noteikumus. Kurpēm, lai cik noderīgas un nepieciešamas tās būtu, nav ekonomiskas vērtības (maiņas vērtības), ja tirgū pēc tām nav pieprasījuma; cilvēka enerģijai un prasmei nav maiņas vērtības, ja pēc tām nav pieprasījuma, pastāvot attiecīgajiem tirgus noteikumiem. Kapitāla īpašnieks var nopirkt darbaspēku un likt tam strādāt, lai kapitāls tiktu izdevīgi ieguldīts. Darbaspēka īpašniekam jāpārdod šis darbaspēks kapitālistiem saskaņa ar pastāvošajiem tirgus noteikumiem, citādi viņam nāksies ciest badu. Šī ekonomiskā struktūra ir atspoguļota vērtību hierarhijā. Kapitāls valda pār darbaspēku; uzkrātās lietas, tas, kas ir miris, ir vērtīgāks par darbaspēku, par cilvēka spējām, par to, kas ir dzīvs.

Tāda ir bijusi kapitālisma pamatstruktūra kopš tā sākumiem. Bet, lai gan tā vēl aizvien ir raksturīga mūsdienu kapitālismam, tomēr ir izmainījusies virkne faktoru, kas piedod laicīgajam kapitālismam tā specifiskās īpašības un spēcīgi ietekmē mūsdienu cilvēka rakstura veidošanos. Kapitālisma attīstības rezultātā mēs novērojam aizvien pieaugošu kapitāla centralizācijas un koncentrācijas procesu. Lielo uzņēmumu apjoms aizvien pieaug, mazie tiek izspiesti. Šajos uzņēmumos ieguldītā kapitāla īpašuma tiesības tiek aizvien vairāk šķirtas no to vadīšanas funkcijas. Uzņēmums "pieder" simtiem tūkstošu akcionāru; to vada direktoru birokrātija, kurai labi maksā, bet kurai uzņēmums nepieder. Šo birokrātiju mazāk interesē, kā gūt maksimālus ienākumus, vairāk — kā paplašināt savu un uzņēmumu varenību. Paralēli augošajai kapitāla koncentrācijai un direktoru birokrātijas atdalīšanās procesam attīstās strādnieku kustība. Pateicoties darbaspēka apvienošanai arodbiedrībās, individuālajam strādniekam nav jākaulējas darbaspēka tirgū pašam par sevi; viņš ir iesaistīts lielā strādnieku arodbiedrībā, kuru arī vada varena birokrātija, kas pārstāv viņu vis- -vis attiecībās ar rūpniecības kolosiem. Gan kapitāla, gan darbaspēka jomas iniciatīva, vai nu uz labu, vai ļaunu, ir pārvietota no indivīda uz birokrātiju. Aizvien lielāks cilvēku skaits zaudē savu neatkarību un kļūst atkarīgi no lielo ekonomisko impēriju vadītājiem.

Vēl kāda būtiska iezīme, kas rodas kapitāla koncentrācijas rezultātā un ir raksturīga mūsdienu kapitālismam, meklējama specifiskajā darba organizācijas veidā. Plaši centralizēti uzņēmumi ar izteiktu darba dalīšanu noved pie tādas darba organizācijas, kur indivīds zaudē savu individualitāti, kur viņš kļūst par nolietojamu zobratu kopējā mašīnā. Cilvēka problēmu mūsdienu kapitālismā var formulēt šādi.

Mūsdienu kapitālismam ir vajadzīgi cilvēki, kuri sadarbojas lielā vairumā un bez aizķeršanās, kuri grib patērēt aizvien vairāk un vairāk un kuru gaumes ir standartizētas, viegli ietekmējamas un prognozējamas. Tam vajadzīgi cilvēki, kuri jūtas brīvi un neatkarīgi, kuri nav pakļauti nekādai autoritātei, principam vai sirdsapziņai — tomēr, kuri vēlas, lai viņus komandē, kuri vēlas darīt to, ko no viņiem sagaida, iekļauties sabiedrības mašīnā bez berzes; kurus var virzīt bez spēka, vadīt bez līderiem, mudināt bez mērķa — ja par mērķi neuzskata to, ka viņi gūst labumu, atrodas kustībā, funkcionē un iet uz priekšu.

Kāds ir rezultāts? Mūsdienu cilvēks tiek atsvešināts no sevis, no sava līdzcilvēka un no dabas.* Viņš ir pārvērsts par preci un uztver savus dzīvības spēkus kā ieguldījumu, no kura viņš sagaida maksimālu labumu, pastāvot attiecīgajiem tirgus noteikumiem. Cilvēku attiecības būtībā ir atsvešinātu automātu attiecības, kur katrs stiprina savu drošību, turoties cieši pie pūļa un cenšoties neatšķirties no pārējiem savās domās, jūtās vai rīcībā. Kaut arī visi cenšas turēties cik vien iespējams tuvu pārējiem, tomēr katrs no viņiem paliek pilnīgi viens, dziļu nedrošības, nemiera un vainas jūtu pārņemts, kuras rodas vienmēr, kad nav iespējams pārvarēt cilvēku atšķirtību. Mūsu civilizācija piedāvā cilvēkiem daudz līdzekļu, kas palīdz tiem apzināti aizmirst šo vientulību; pirmkārt birokratizētā mehāniskā darba stingrā rutīna, kas palīdz cilvēkiem saglabāt neziņu par savām fundamentālākajām cilvēciskajām vēlmēm, par ilgām pēc

* Sīkāku aprakstu par atsvešināšanos un mūsdienu sabiedrības ietekmi uz cilvēka raksturu meklējiet E. Fromma grāmatā "Saprātīga sabiedrība" (Ņujorka, 1955).

transcendences un vienotības. Ta ka šāda veida rutīna viena pati ar vientulību galā netiek, cilvēks pārvar savu neapzināto izmisumu ar izpriecu rutīnas palīdzību, ar izpriecu industrijas piedāvāto skaņu un tēlu pasīvu patērēšanu; bez tam viņš gūst apmierinājumu, pērkot aizvien jaunas lietas un ātri nomainot tās pret citām. Mūsdienu cilvēks faktiski ļoti līdzinās tam tēlam, ko Hakslijs aprakstījis savā romānā "Brašā jaunā pasaule": labi paēdis, turīgi ģērbies, seksuāli apmierināts, taču bez sava Es, bez jebkāda kontakta ar līdzcilvēkiem, ja neskaita gluži ārīgo. Tas ir cilvēks, kura devīzes ir tādi kodolīgi, Hakslija formulēti izteicieni kā: "Indivīds jūt, bet sabiedrība reibst" vai "Nekad neatliec uz ritu to prieku, ko spēj izbaudīt šodien", vai arī neatkārtojamais izteiciens — "Mūsdienās visi ir laimīgi". Cilvēka laime šodien nozīmē "patīkami pavadīt laiku". Patīkami pavadīt laiku nozīmē gūt apmierinājumu, patērējot un "uzsūcot" preces, skaistus skatus, ēdienus, dzērienus, cigaretes, cilvēkus, lekcijas, grāmatas, filmas — viss tiek patērēts un norīts. Pasaule ir viens milzīgs objekts mūsu ēstgribas apmierināšanai, liels ābols, liela pudele, liela krūts; mēs esam zīdaiņi, mūžīgi gaidošie, cerošie — mūžīgi vīlušies. Mūsu raksturs ir ieregulēts tā, lai mai-nītu un ņemtu, lai kaut ko ietirgotu un patērētu; viss — gan garīgie, gan materiālie objekti — kļūst par maiņas un patēriņa precēm.

Ja runājam par mīlestību, šī situācija atbilst, kā to pieprasa nepieciešamība, mūsdienu cilvēka sociālajam raksturam. Roboti nespēj mīlēt; viņi apmainās ar savām "rakstura paciņām" un cer uz godīgu darījumu. Viena no svarīgākajām mīlestības izpausmēm, jo īpaši runājot par laulībām ar to atsvešinātības struktūru, ir "komandas" ideja. Jebkurā sacerējumā par laimīgu ģimeni aprakstītais ideāls ir vienmērīgi funkcionējoša brigāde. Šāds apraksts pārāk neatšķiras no vienmērīgi funkcionējoša darbinieka idejas; viņam jābūt "saprātīgi neatkarīgam", sabiedriskam, izturīgam un tajā pašā laikā godkārīgam un agresīvam.

Piemēram, laulību konsultants mūs māca, ka vīram jāsaprot sava sieva un jāpalīdz viņai. Viņam jāuzliela viņas jaunā kleita un garšīgais ēdiens. Viņai savukārt jābūt saprotošai, kad vīrs pārrodas mājās noguris un saīdzis, viņai uzmanīgi jāklausās, kad viņš stāsta par nepatikšanām darbā, viņai nav jādusmojas, bet jābūt iecietīgai, kad vīrs aizmirst apsveikt viņu dzimšanas dienā. Šāda veida attiecību augstākā pakāpe ir labi ieeļļotas divu tādu cilvēku attiecības, kuri visu mūžu paliek viens otram sveši, kuri nekad nesasniedz "centra attiecības", bet kuri izturas savstarpēji laipni un cenšas, lai otrs justos pēc iespējas labāk.

Šādā laulības un mīlestības izpratnē galvenā uzmanība tiek pievērsta glābiņa meklēšanai no citādi neizturamās vientulības sajūtas. "Mīlestībā" cilvēks beidzot ir atradis patvērumu no vientulības. Veidojas divu cilvēku savienība pret pasauli, un šo egoismu a deux kļūdaini uzskata par mīlestību un tuvību.

Komandas garīgajai saskaņai, savstarpējai iecietībai uzmanību sāka pievērst salīdzinoši nesen. Pirms tam, pēc Pirmā pasaules kara, pastāvēja tāda mīlestības koncepcija, kura savstarpēju seksuālu apmierinātību uzskatīja par pamatu labvēlīgām mīlestības attiecībām un laimīgām laulībām jo sevišķi. Uzskatīja, ka biežo nelaimīgo laulību cēloņi meklējami tajā apstāklī, ka laulības partneri nav pareizi "seksuāli pielāgojušies"; šīs neveiksmes cēloni meklēja "pareizas" seksuālās uzvedības neprasmē, no šejienes — viena vai abu partneru neveiksmīgajā seksuālajā metodikā. Lai "izārstētu" šo neveiksmi un lai palīdzētu nelaimīgajiem pāriem, kas nespēja viens otru mīlēt, neskaitāmas grāmatas sniedza instrukcijas un padomus, kā seksuāli pareizi jāuzvedas, un kategoriski un nepārprotami apsolīja, ka nāks laime un mīlestība. Pamatdoma bija tāda, ka mīlestība ir seksuālas baudas bērns, un, ja divi cilvēki iemācās apmierināt viens otru seksuāli, tad viņi mīlēs viens otru. Tas atbilda tālaika vispārējai ilūzijai, ka, izmantojot pareizo

metodiku, var atrisināt ne tikai rūpnieciskas ražošanas tehniskās problēmas, bet arī visas pārējās cilvēciskās problēmas. Tika ignorēts fakts, ka patiesība ir tieši pretēja šai idejai.

Mīlestība nav pietiekama seksuālā apmierinājuma rezultāts, bet seksuālā laime — pat tā saucamās seksuālās metodikas pārvaldīšana — ir mīlestības rezultāts. Ja piedevām ikdienas novērojumiem šo tēzi ir nepieciešams pierādīt, tad pierādījumu var atrast psihoanalīzes rezultātu bagātīgajā klāstā. Visbiežāk sastopamo seksuālo problēmu — sieviešu frigiditātes un vīriešu psihiskās impotences vairāk vai mazāk izteikto formu — pētījumi rāda, ka to cēlonis nav meklējams pareizās tehnikas zināšanu trūkumā, bet gan aizliegumos, kas neļauj mīlēt. Bailes vai naids pret pretējo dzimumu ir to grūtību pamatā, kas kavē cilvēku atdoties pilnīgi, rīkoties spontāni, uzticēties seksuālajam partnerim tūlītējā un tiešā fiziskā tuvībā. Ja seksuāli bremzēts cilvēks spēj atbrīvoties no bailēm vai naida un tātad iegūst spēju mīlēt, viņa vai viņas seksuālās problēmas ir atrisinātas. Ja nespēj, tad nelīdzēs arī seksuālās metodikas apjomīgās zināšanas.

Lai gan psihoanalītiskās terapijas fakti liecina par minētā uzskata maldīgumu (it kā seksuālā laime un mīlestība rodas, pateicoties pareizas seksuālās metodikas zināšanām), pamatideja, ka mīlestība ir savstarpēja seksuālā apmierinājuma sekas, lielā mērā ir attīstījusies Freida teoriju ietekmē. Freida uztverē mīlestība būtībā bija seksuāla rakstura parādība. "Cilvēks, pieredzes rezultātā atklājis, ka seksuālā (dzimum-) mīlestība sniedz viņam vislielāko apmierinājumu, faktiski kļūstot par visas laimes prototipu, droši vien tādējādi tika mudināts turpmāk meklēt šo laimi pa seksuālo attiecību ceļu, izvirzīt dzimuma erotiku par savas dzīves centrālo jautājumu."* Brāļa mīlestības pārdzīvojumu

* Freud S. Abrifi der Psychoanalyse und das Unbehagen in der Kultur. — F.a.M, 1955. — S. 136.

Freids uzskatīja par seksuālo tieksmju rezultātu, kura seksuālais instinkts tiek pārvērsts impulsā ar "aizliegtu mērķi". "Mīlestība ar aizliegtu mērķi sākotnēji patiešām bija pārpilna ar juteklisku mīlu — un cilvēka zemapziņā tāda tā ir vēl aizvien."* Ja runājam par saplūšanas, vienotības sajūtu ("Okeāna sajūtu"), kas ir mistiskās pieredzes būtība un pamats visspēcīgākajam savienošanās pārdzīvojumam ar otru cilvēku vai ar saviem līdzcilvēkiem, Freids to interpretēja kā patoloģisku parādību, kā virzīšanos atpakaļ uz "neierobežotā narcisma"** agrīno stāvokli.

Freida uztverē tikai soli tālāk atrodas mīlestība kā savā būtībā iracionāla parādība. Viņaprāt, iracionālā mīlestība neatšķiras no mīlestības kā nobriedušas personības izpausmes. Savā rakstā par transferento mīlestību*** viņš uzsvēra, ka tā būtībā neatšķiras no normālās mīlestības fenomena. Iemīlēšanās vienmēr atrodas uz nenormālības robežas, to vienmēr pavada aklums pret realitāti, obligātuma princips, un tā ir aiziešana no bērnības laika mīlestības objektiem. Mīlestība kā racionāla parādība, kā brieduma augstākā pakāpe nebija Freida pētījumu objekts, jo reāli tā nepastāvēja.

Tomēr būtu nepareizi pārvērtēt Freida ideju ietekmi uz vispārējo priekšstatu, ka mīlestība ir seksuālās pievilcības rezultāts vai, pareizāk, ka tā ir seksuālais apmierinājums, kas atspoguļots apzinātajā jūtu pasaulē. Būtībā cēloņsakarība noris pretējā virzienā. Freida idejas daļēji ietekmēja deviņpadsmitā gadsimta gars; daļēji tās ieguva popularitāti, pateicoties Pirmā pasaules kara pēckara gadu valdošajam noskaņojumam. Daži no šādiem

* Freud S. Abrifi der Psychoanalyse… — 138. Ipp. ** Turpat. — 101.lpp.

*** Freud S. Gesammelte Werke. — Bd. X. — London, 1946. — S. 306-321.

faktoriem, kas ietekmēja gan sabiedrības, gan Freida uzskatus, bija, pirmkārt, reakcija uz Viktorijas laikmeta stingrajiem liku-ŗ miem. Otrs faktors, kas ietekmēja Freida teoriju, meklējams valdošajā priekšstatā par cilvēku, priekšstatā, kas pamatojās uz kapitālisma struktūru. Lai pierādītu, ka kapitālisms atbilst cilvēka dabiskajām vajadzībām, vajadzēja parādīt, ka cilvēka dabā ir sacensties un ka viņā kūsā naids. Kamēr ekonomisti to "pierādīja", atsaucoties uz ekonomisko ienākumu nepiesātināmo vēlēšanos, darvinisti — atsaucoties uz bioloģisko likumu par dabisko izlasi, Freids nonāca pie tā paša rezultāta, pieņemot, ka vīrieti vada nebeidzama vēlēšanās gūt seksuālu uzvaru pār visām sievietēm un ka vienīgi sabiedrības spiediens neļauj cilvēkam rīkoties tā, kā viņš vēlas. Rezultātā cilvēki ir neizbēgami skaudīgi, un šī savstarpējā skaudība un sacensība turpināsies pat tad, kad visi veicinošie sociālie un ekonomiskie cēloņi izzudīs.*

Visbeidzot Freida uzskatus lielā mērā ietekmēja deviņpadsmitajā gadsimtā valdošais materiālisma paveids, uzskats, ka visu garīgo parādību substrāts ir rodams fizioloģiskajās parādībās. No šī viedokļa Freids izskaidroja mīlestību, naidu, godkāri, skaudību kā seksuālā instinkta daudzveidīgo formu neskaitāmos rezultātus. Viņš nesaprata, ka pamatrealitāte meklējama cilvēka eksistences veselumā, pirmkārt, cilvēciskajā stāvoklī, kas kopīgs visiem cilvēkiem, un, otrkārt, dzīves pieredzē, kuru nosaka sabiedrības specifiskā struktūra. (Izšķirošo soli pēc šī materiālisma paveida spēra Markss savā "vēsturiskajā materiālismā", kurā nevis ķermenis vai instinkts, kā, piemēram, nepie-

* Vienīgais Freida skolnieks, kurš nekad nenovērsās no sava skolotāja, bet kurš tomēr savas dzīves pēdējos gados mainīja uzskatus par mīlestību, bija Šāndors Ferenci. Spīdošu diskusiju par šo tēmu jūs atradīsit Izetes de Forestes darbā "Mīlestības ieraugs" (Ņujorka, 1954). ciešamiba pēc pārtikas vai īpašuma, der par atslēgu cilvēka izpratnei, bet gan kopējais cilvēka dzīves process, viņa "dzīves pieredze".) Saskaņā ar Freidu visu instinktīvo vēlmju pilnīgs un nebremzēts apmierinājums sniedz garīgo veselību un laimi. Taču acīm redzami klīniski fakti liecina par to, ka vīrieši — un sievietes —, kas velta savu dzīvi neierobežotai seksuālo vēlmju apmierināšanai, negūst laimi un ļoti bieži cieš no spēcīgiem neirotiskiem konfliktiem vai to simptomiem. Visu instinktīvo vajadzību pilnīgs apmierinājums ne tikai nav laimes pamats, tas pat negarantē veselību. Freida ideja varēja gūt popularitāti vienīgi laika posmā pēc Pirmā pasaules kara, pateicoties izmaiņām kapitālisma raksturā, sākot no pašiznīcināšanās kā ekonomiskās veiksmes līdzekļa un beidzot ar patērēšanu kā bāzi aizvien augošam tirgum un kā galveno mierinājumu nemierīgajam automatizētajam indivīdam. Tendence neatlikt uz vēlāku laiku jebkuras vēlmes apmierinājumu kļuva par galveno tendenci seksa jomā, kā arī visā materiālā patēriņa jomā.

Ir interesanti salīdzināt Freida uzskatus, kas atbilst kapitālisma garam, kāds tas bija vēl nesalauzts šī gadsimta sākumā, ar vienu no visizcilākajiem mūsdienu psihoanalītiķiem, ar nelaiķa H. S. Salivana teorētiskajiem uzskatiem. Salivana psihoanalītiskajā sistēmā atšķirībā no Freida sistēmas mēs atrodam seksualitātes un mīlestības striktu nodalījumu.

Ko nozīmē mīlestība un tuvība Salivana uztverē? "Intimitāte ir tāda situācija, kurā iesaistīti divi cilvēki un kura pieļauj visu personīgās vērtības sastāvdaļu legalizēšanu. Personīgās vērtības legalizēšana pieprasa tādas attiecības, kuras es saucu par sadarbību, ar to es domāju skaidri formulētu cilvēka izturēšanās modeli attiecībā pret otra cilvēka paustajām vajadzībām, meklējot aizvien identiskākus — tas ir, aizvien līdzvērtīgākus savstarpējus apmierinājumus — un veicot aizvien līdzīgākas drošības operācijas."* Ja mēs atbrīvojam Salivana apgalvojumu no sarežģītā valodas ietērpa, tad mīlestības būtība atklājas sadarbības situācijā, kurā divi cilvēki jūt: "Mēs spēlējam saskaņā ar spēles noteikumiem, lai saglabātu mūsu prestiža, pārākuma un vērtības sajūtu."**

Kā Freida mīlestības koncepcija ir patriarhālā vīrieša pieredzes apraksts deviņpadsmitā gadsimta kapitālisma valodā, tā Salivana apraksts attiecināms uz divdesmitā gadsimta atsvešinātās merkantilās personības pieredzi. Tas ir apraksts par "egoismu a deux, par diviem cilvēkiem, kas apvieno savas intereses un kopīgi nostājas pret naidīgo un atsvešināto pasauli. Faktiski viņa tuvības definīcija ir attiecināma uz jebkuras brigādes izjūtām, kurā notiek sadarbība un kurā ikviens "izturas saskaņā ar otra cilvēka paustajām vajadzībām kopīgu mērķu meklējumos". (Svarīgi, ka Salivans šeit runā par paustajām vajadzībām, lai gan par mīlestību jau nu vismazāk varētu teikt, ka tā ietver sevī reakciju uz nepaustām vajadzībām divu cilvēku starpā.)

Mīlestība kā savstarpējs seksuāls apmierinājums un mīlestība kā "brigādes darbs", kā osta, kur paglābties no vientulības, ir mīlestības — sociāli modelētas mīlestības patoloģijas — divas "normālas" sairšanas formas mūsdienu Rietumu sabiedrībā. Pastāv daudzas patoloģiskās mīlestības individualizētās

* Sullivan H. S. The Interpersonal Theory of Psychiatry. — 246. lpp. Jāatzīmē, ka, lai gan Salivans dod šo definīciju sakarā ar pusaudžu centieniem, viņš runā par tiem kā par apvienojošām tendencēm, kuras izpaužas pusaudža gados "un kuras pēc tam, kad tās ir pilnīgi izveidojušās, mēs saucam par mīlestību". Viņš apgalvo, ka šī mīlestība pusaudža gados "pārstāv sākumu kaut kam tādam, kas ļoti līdzinās pilnīgi uzplaukušai, psihiatrijā definētai mīlestībai".

** Sullivan H. S. Turpat. Vēl kādā Salivana mīlestības definīcijā teikts, ka mīlestība sākas tad, kad cilvēks uztver otra cilvēka vajadzības tikpat svarīgas kā savējās, tirgošanās aspekts te ir mazāk uzkrītošs nekā minētajā formulējumā. formas, kuru sekas ir apzinātas ciešanas un kuras psihiatri un aizvien lielāks nespeciālistu skaits uzskata par neirotiskām.

Dažas no biežāk sastopamajām formām īsumā aprakstītas šādos piemēros.

Neirotiskās mīlestības pamatnosacījums slēpjas faktā, ka viens vai abi "mīlētāji" aizvien vēl ir pieķērušies savu vecāku tēliem un pārnes savā pieauguša cilvēka dzīvē tās jūtas, cerības un bailes, kuras reiz lolojuši pret tēvu vai māti, vai savu iemīļoto; šie cilvēki vispār nekad nav atbrīvojušies no bērnišķīgo attiecību modeļa un meklē šo modeli pieauguša cilvēka dzīves emocionālajās prasībās. Šajos gadījumos cilvēks emocionāli palicis divgadīga, piecgadīga vai divpadsmitgadīga bērna līmenī, kamēr intelektuāli un sociāli viņš atrodas sava hronoloģiskā vecuma līmenī. Smagākos gadījumos šis emocionālā brieduma trūkums izraisa traucējumus viņa sabiedriski lietderīgajā darbā; mazāk nopietnos gadījumos konflikts aprobežojas ar personisko attiecību intīmo jomu.

Sakarā ar iepriekšējo diskusiju par personību, kas orientēta uz māti vai tēvu, nākamais piemērs par šādu neirotiskās mīlestības attiecību paveidu, kas šodien tik bieži sastopams, stāsta par vīriešiem, kuri savā emocionālajā attīstībā ir apstājušies bērna mīlestības līmenī pret māti. Tie ir vīrieši, kas nekad nav tikuši šķirti no mātes. Šie vīrieši vēl aizvien jūtas kā bērni; viņi vēlas mātes aizbildniecību, siltumu, rūpes un apbrīnu; viņi vēlas mātes beznosacījuma mīlestību, mīlestību, kura tiek dāvāta vienīgi tādēļ, ka tā viņiem vajadzīga, ka viņi ir mātes bērni, ka viņi ir bezpalīdzīgi. Šādi vīrieši bieži vien ir samērā simpātiski un apburoši, ja viņi mēģina izraisīt sievietes mīlestību, pat vēl pēc tam, kad viņiem tas ir izdevies. Taču viņu attieksme pret sievieti (tāpat kā faktiski pret visiem pārējiem cilvēkiem) paliek virspusēja un bezatbildīga. Viņu mērķis ir būt mīlētiem, nevis mīlēt. Šā tipa vīriešos parasti ir krietni daudz iedomības, vairāk vai mazāk slēptas grandiozas idejas. Ja viņi ir atraduši īsto sievieti, viņi jūtas droši kā pasaules valdnieki un spēj būt ļoti patīkami un apburoši, un tieši šī iemesla dēļ minētie vīrieši tik bieži ir neuzticami. Tomēr, kad pēc kāda laika sieviete vairs nedzīvo saskaņā ar viņa fantastiskajām cerībām, sāk rasties konflikti un aizvainojumi. Ja sieviete viņu pastāvīgi neapbrīno, ja viņa izvirza pretenzijas attiecībā pret savu dzīvi, ja viņa pati vēlas būt mīlēta un sargāta un ārkārtējos gadījumos viņa nevēlas piedot viņam mīlas sakarus ar citām sievietēm (vai pat izrādīt par tām apbrīnas pilnu interesi), tad vīrietis jūtas dziļi aizvainots un vīlies un racionāli izskaidro šīs izjūtas ar domu, ka sieviete "viņu nemīl, ir patmīlīga vai valdonīga". Viss, kā pietrūkst mīlošai mātei attieksmē pret burvīgu bērnu, tiek uztverts kā mīlestības trūkuma pierādījums. Šie vīrieši parasti jauc savas simpātijas, savu vēlēšanos patikt ar patiesu mīlestību un tādējādi nāk pie secinājuma, ka pret viņiem izturas netaisni; viņi iedomājas, ka ir lieli mīlētāji, un skaļi sūdzas par savu mīlas partneru nepateicību.

Tikai retos gadījumos šāds uz māti orientēts cilvēks spēj funkcionēt bez spēcīgām nesaskaņām. Ja māte viņu mīlējusi "pārāk aizbildnieciski" (varbūt valdonīgi, tomēr ne iznīcinoši), ja viņš atrod tādu pašu mātes tipa sievu, ja viņa īpašā apdāvinātība un talanti ļauj viņam izmantot savu šarmu un tikt apbrīnotam (kā dažreiz notiek ar veiksmīgiem politiķiem), tad viņš ir sabiedriski "labi pielāgojies", lai gan nekad nesasniedz augstāku brieduma pakāpi. Taču mazāk labvēlīgos apstākļos — tādi, protams, ir novērojami biežāk — viņa intīmā, ja ne sabiedriskā dzīve būs nopietna vilšanās; radīsies konflikti un bieži vien stiprs nemiers un depresija, kad šī tipa personība tiks atstāta viena.

Vēl smagākas patoloģijas gadījumā pieķeršanās mātei ir vēl dziļāka un nesaprātīgāka. Šajā līmenī pastāv vēlēšanās, tēlaini izsakoties, nevis atgriezties mātes sargājošajās rokās vai pie viņas dāsnas krūts, bet viņas visu pieņemošajā un visu iznicinošajā klēpī. Ja saprāts liek izaugt no klēpja pasaulē, tad smaga garīgā slimība vilina atpakaļ klēpī, vedina būt iesūktam tajā — un tas nozīmē tikt atrautam no dzīves. Šāda veida piesaistīšana parasti novērojama tajos gadījumos, kad mātes izturas pret saviem bērniem aprijoši un iznīcinoši. Dažreiz mīlestības, dažreiz pienākuma vārdā viņas grib paturēt bērnu, pusaudzi, vīrieti sevī; viņš nespētu elpot citādi, vienīgi caur māti; viņš nespētu mīlēt citādi, vienīgi virspusēju dzimumattiecību līmenī, — pazemojot visas pārējās sievietes; viņš nespētu būt brīvs un neatkarīgs citādi, vienīgi kā mūžīgais kroplis vai noziedznieks.

Šāds iznīcinošais un aprijošais ir mātes tēla negatīvais aspekts. Māte spēj dot dzīvību, un viņa spēj atņemt dzīvību. Viņa ir tā, kas atmodina, un tā, kas iznīcina; viņa spēj radīt mīlestības brīnumus — un neviens nespēj ievainot sāpīgāk par viņu. Reliģiskajos tēlos (tādos kā indusu dieviete Kali) un sapņu simbolikā bieži var atrast divus pretējus mātes aspektus.

Citāda neirotiskās patoloģijas forma sastopama tādos gadījumos, kad galvenā ir pieķeršanās tēvam.

Šāds gadījums novērojams, ja vīrietim ir auksta un norobežojusies māte, bet tēvs (daļēji pateicoties sievas vēsumam) koncentrē visu savu mīlestību un interesi pret dēlu. Viņš ir "labs tēvs", tomēr vienlaikus autoritārs. Ja viņš ir apmierināts ar dēla uzvedību, viņš to paslavē, dod dāvanas, ir sirsnīgs. Ja dēls viņu neapmierina, viņš attālinās vai rājas. Dēls, kuram tēva mīlestība ir vienīgais, kas viņam pieder, verdziski pieķeras tēvam. Viņa vienīgais dzīves mērķis ir izdabāt tēvam — un, ja viņam tas izdodas, viņš jūtas laimīgs, drošs un apmierināts. Bet, ja viņš kļūdās, ja viņam neveicas vai neizdodas apmierināt tēvu, viņš jūtas sīks, nemīlēts un atstumts. Vēlākā dzīvē tāds cilvēks centīsies atrast tēva tēlu, kuram viņš pieķersies līdzīgā veidā.

Visa viņa dzīve kļūs par kāpumu un kritumu virkni, atkarība no tā, vai viņam ir izdevies gūt tēva uzslavu vai ne. Tādiem cilvēkiem bieži ir ļoti veiksmīga sabiedriskā karjera. Viņi ir apzinīgi, uzticami, enerģiski — ar noteikumu, ka viņu izvēlētais tēva tēls saprot, kā ar viņiem apieties. Taču savās attiecībās ar sievietēm viņi saglabā norobežotību un distanci. Sievietei viņu acīs nav centrālā loma; parasti viņi izturas pret to ar vieglu nicinājumu, ko bieži maskē ar tādām kā tēvišķām rūpēm par mazu meiteni. Sākumā viņi varbūt spēj ietekmēt sievieti ar savu vīrišķību, taču sagādā aizvien pieaugošu vilšanos, kad sieviete, ar kuru viņi apprecas, atklāj, ka viņai lemts spēlēt otro vijoli blakus tēva tēlam, kurš saglabā savu pārākumu jebkurā laulātā drauga dzīves brīdī; tas ir, ja vien sieviete nesaglabā mīlestību pret savu tēvu, tādējādi juzdamās laimīga ar vīru, kas izturas pret viņu kā pret kaprīzu bērnu.

Komplicētāks ir tāds neirotisko traucējumu paveids mīlestībā, kas balstās uz cita veida vecāku attiecībām, — kad vecāki nemīl viens otru, bet ir pārāk savaldīgi, lai strīdētos vai ārēji izrādītu kādas neapmierinātības pazīmes. Tajā pašā laikā atsvešinātība novērš arī spontānu izturēšanos attiecībās ar bērniem. Maza meitene dzīvo "pareizā" atmosfērā, taču tajā nekad nav iespējamas sirsnīgas attiecības ar tēvu vai māti, un tāpēc meitene jūtas apjukusi un nobijusies. Viņa nekad nav īsti droša par to, ko vecāki jūt vai par ko domā; atmosfērā pastāvīgi jūtams neziņas, noslēpumainības elements. Rezultātā meitene ievelkas savā pasaulē, kļūst sapņaina, norobežojas un šādu pašu attieksmi saglabā vēlāk savās mīlestības attiecībās.

Vēlāk šī ieraušanās sevī kļūst par iemeslu spēcīgam satraukumam, nedrošības sajūtai un bieži noved pie mazohistiskām tieksmēm, vienīgā veida, kā gūt spēcīgu pārdzīvojumu. Bieži vien tādām sievietēm labāk patīk, ka vīrs rīko skandālu un kliedz nekā izturas normāli un saprātīgi, jo tas vismaz noņem viņām sprieguma un baiļu nastu; nereti viņas neapzināti izaicina uz šādu uzvedību, lai izbeigtu jūtu neitralitātes mokošo neziņu.

Pārējās biežāk sastopamās iracionālās mīlestības formas ir aprakstītas nākamajās nodaļās, neanalizējot tos īpašos faktorus, kuri ir bērnības perioda attīstības pamatā.

Pseidomīlestības formu, kas nereti tiek novērota un bieži baudīta (vēl biežāk attēlota kinofilmās un stāstos) kā "lielā mīlestība", sauc par elku mīlestību. Ja cilvēks nav sasniedzis tādu līmeni, kurā viņš apzinās savu esamību, savu Es, kas sakņojas paša spēju produktīvā atklāsmē, viņš tiecas "padarīt par elku" mīļoto cilvēku. Viņš ir atsvešinājies pats no savām spējām un ieprojicējis tās mīļotajā cilvēkā, kurš tiek dievināts kā summum bonum, visas mīlestības, visas gaismas, visas svētlaimes nesējs. Šajā procesā viņš sev atņem visu spēka apziņu un tā vietā, lai atrastu, pazaudē sevi iemīļotajā. Tā kā neviens cilvēks nevar ilgi dzīvot saskaņā ar savas pielūdzējas (vai pielūdzēja) cerībām, vilšanās ir neizbēgama, un kā glābiņš tiek meklēts jauns elks, dažreiz kā apburtā lokā. Šāda veida elku mīlestībai sākumā ir raksturīga jūtu intensitāte un pēkšņums. Šo elku mīlestību bieži attēlo kā patiesu lielu mīlestību; un, lai gan ar to labprāt raksturo mīlestības intensitāti un dziļumu, tā tomēr norāda vienīgi uz dievinātāja izsalkumu un izmisumu. Nav noslēpums, ka nereti divi cilvēki savstarpēji viens otru dievina, un tas dažreiz, ārkārtējos gadījumos, izskatās pēc folie a deux*.

Vēl viena pseidomīlestības forma ir tā sauktā "sentimentālā mīlestība". Tās būtība meklējama faktā, ka mīlestība tiek pārdzīvota vienīgi fantāzijā, nevis pašreizējās attiecībās ar otru, reālu cilvēku. Šā mīlestības tipa visizplatītākā forma ir mīlestību aizstājošais apmierinājums, ko gūs kinofilmu, žurnālu mīlas stāstu un mīlas dziesmu patērētājs. Visas mīlestības, vienotības

* Muļķība divatā. (Franču vai.)

un tuvības nepiepildītas velēšanas rod apmierinājumu, patērējot šos produktus. Vīrietis un sieviete, kuri attiecībā pret saviem laulātajiem draugiem nav spējīgi izurbties cauri atšķirtības sienai, ir aizkustināti līdz asarām, piedaloties uz ekrāna attēlotā pāra laimīgajā vai nelaimīgajā mīlas stāstā. Daudziem pāriem šī ekrāna romānu vērošana ir vienīgā iespēja izbaudīt mīlestību — nevis vienam pret otru, bet kopīgi, kā citu cilvēku "mīlestības" skatītājiem. Tikmēr, kamēr mīlestība ir sapnis dienas laikā, viņi var piedalīties; tiklīdz lieta nonāk līdz divu reālu cilvēku attiecībām — viņi ir kā sasaluši.

Vēl viens sentimentālās mīlas aspekts ir mīlestības abstra-hēšanās laikā. Kādu pāri var dziļi aizkustināt atmiņas par pagājušo mīlestību, lai gan toreiz, kad pagātne bija tagadne, nekādas mīlestības nebija, — vai arī fantazēšana par mīlestību nākotnē. Cik daudzi saderināti vai tikko apprecējušies pāri sapņo, ka nākotnē viņus pārņems mīlestības svētlaime, kaut gan jau attiecīgajā dzīves brīdī viņi sāk viens otram apnikt! Šī tendence atbilst vispārējai attieksmei, kas raksturīga mūsdienu cilvēkam. Viņš dzīvo pagātnē vai nākotnē, tikai ne tagadnē. Viņš vai nu sentimentāli sapņo par savu bērnību vai māti, vai arī lolo laimes sapņus par nākotni. Neatkarīgi no tā, vai mīlestība tiek aizstāta ar piedalīšanos citu cilvēku fiktīvajos pārdzīvojumos vai arī tā tiek aizbīdīta no tagadnes uz pagātni vai nākotni, šī abstrahētā un atsvešinātā mīlestības forma kalpo kā opijs, kas remdē dzīves īstenības, indivīda vientulības un atšķirtības izraisītās sāpes.

Vēl viena neirotiskās mīlestības forma ir projekcijas mehānismu izmantošana, kas palīdz nedomāt par savām problēmām, bet gan interesēties par "mīļotā" cilvēka trūkumiem un vājībām. No šī viedokļa indivīdi ļoti bieži izturas tāpat kā grupas, nācijas vai reliģijas. Viņi smalki novērtē pat niecīgus otra cilvēka trūkumus un svētlaimē aizmirst par savējiem — vienmēr aizņemti, cenšoties vainot vai pārveidot otru. Ja tā dara abi — un tā gadās

visai bieži ■—, mīlestības attiecības tiek

savstarpēja projekcijā. Ja es esmu valdonīgs vai neizlēmīgs, vai nepiesātināms, es vainoju savu partneri, un atkarībā no sava rakstura es vēlos vai nu izārstēt viņu, vai sodīt. Otrs cilvēks dara to pašu — un tādā veidā abi veiksmīgi aizmirst par savām problēmām, bet līdz ar to viņiem neizdodas veikt pasākumus, kas palīdzētu sevi pilnveidot.

Vēl viena projekcijas forma ir savu problēmu uzprojicešana bērniem. Pirmkārt, šāda projicēšana nereti notiek bērnu labklājības vārdā. Šādos gadījumos ilgas pēc bērniem galvenokārt ir savas eksistences problēmas uzprojicešana bērnu eksistences problēmai. Kad cilvēks saprot, ka viņš nav spējīgs piešķirt jēgu pats savai dzīvei, viņš mēģina rast tai jēgu savu bērnu dzīvē. Taču šie centieni ir lemti neveiksmei gan attiecībā pret sevi, gan pret bērniem. Pirmajā gadījumā tāpēc, ka vienīgi katrs pats var atrisināt savu eksistences problēmu, nevis aizbildnis; otrajā gadījumā tāpēc, ka cilvēkam trūkst tieši to īpašību, kas nepieciešamas, lai vadītu bērnus savas atbildes meklējumos. Bērni kalpo projekcijas mērķiem arī tad, kad jāšķir nelaimīga laulība. Vecāku spēcīgākais arguments tādā situācijā ir: viņi nedrīkst šķirties, lai neatņemtu bērniem saliedētas ģimenes svētību. Jebkuri dziļāki pētījumu tomēr pierāda, ka sprieguma un nelaimes gaisotne "saliedētajā ģimenē" ir vēl nelabvēlīgāka kā atklāta šķiršanās — tā vismaz māca viņiem, ka cilvēks ir spējīgs pārtraukt neciešamu situāciju ar drosmīgu lēmumu.

Šeit jāmin vēl kāda bieži sastopama kļūda. Konkrēti — ilūzija, ka mīlestība katrā ziņā nozīmē konflikta trūkumu. Tāpat kā cilvēki parasti uzskata, ka no sāpēm un bēdām par katru cenu jāizvairās, tā viņi tic, ka mīlestība nozīmē jebkāda konflikta trūkumu. Šīs idejas cēloņus viņi rod tajā apstāklī, ka cīņas, kas norisinās visapkārt, viņiem šķiet vienīgi kā destruktīvi savstarpēji sakari, kas nenes labumu nevienai no iesaistītajām

pusēm. Taču patiesais cēlonis slēpjas tajā apstākli, ka vairākumam cilvēku šie "konflikti" patiesībā ir mēģinājumi izvairīties no īstajiem konfliktiem. Tās ir nesaprašanās par mazsvarīgām vai ārišķīgām lietām, kas būtībā neļauj sevi noskaidrot vai atrisināt, īsti konflikti divu cilvēku starpā, tie, kas nekalpo maskēšanās vai projicēšanas nolūkiem, bet tiek pārdzīvoti iekšējās esamības dziļumos, nav destruktīvi. Tie noved pie ap-skaidrotības, tie izraisa katarsi, kuras rezultātā abi cilvēki top gudrāki un stiprāki. Tas vēlreiz apstiprina iepriekšrunāto.

Mīlestība ir iespējama tikai tad, kad divi cilvēki savstarpēji sazinās viens ar otru no savas esamības, tātad ja katrs no viņiem pārdzīvo sevi savas esamības centrā. Vienīgi šajā "centra pārdzīvojumā" meklējama cilvēciskā būtība, vienīgi šeit ir dzīvība, vienīgi šeit ir mīlestības pamats. Šādi pārdzīvota mīlestība ir nepārtraukts izaicinājums, tā nav vieta atpūtai, bet gan kustība, augšana, kopīga strādāšana; pat tas, vai pastāv harmonija vai konflikts, prieks vai skumjas, ir otršķirīgi attiecībā pret to fundamentālo faktu, ka divi cilvēki izjūt sevi savas esamības dziļumos, ka viņi ir savstarpēji vienoti sevī, nevis bēgot no sevis. Ir tikai viens pierādījums mīlestības esamībai: attiecību dziļums un katras ieinteresētās personas dzīvīgums un spēks; šis ir tas auglis, pēc kura var pazīt mīlestību.

Kā roboti nespēj mīlēt viens otru, tā viņi nespēj mīlēt Dievu. Dieva mīlestības iziršana ir sasniegusi tos pašus apjomus, ko cilvēkmīlestības iziršana. Šis fakts ir kliedzošā pretrunā ar ideju, ka šajā laikmetā mēs pārdzīvojam reliģijas atdzimšanu. Nekas nevar būt tālāk no patiesības kā šāds apgalvojums. Mēs esam liecinieki (lai gan pastāv izņēmumi) atpakaļvirzībai uz elkdievības koncepciju un Dieva mīlestības pārveidošanu tādās attiecībās, kas noderētu atsvešināta rakstura struktūrai. Atpakaļvirzība uz elkdievības koncepciju ir acīm redzama. Cilvēki ir satraukti, bez principiem, bez ticības, viņiem nav mērķa, vienīgi tas, ka

jāiet uz priekšu; tātad viņi vel aizvien turpina būt bērni cerība, ka tēvs vai māte nāks palīgā, kad palīdzība būs nepieciešama.

Tiesa, reliģiskajās kultūrās, piemēram, viduslaikos, vidusmēra cilvēks arī uzlūkoja Dievu kā gādīgs tēvs vai māte. Tomēr vienlaikus viņš uztvēra Dievu arī nopietnāk, tajā nozīmē, ka viņa dzīves augstākais mērķis bija dzīvot saskaņā ar Dieva principiem, padarīt "pestīšanu" par augstāko uzdevumu, kuram pakārtota visa pārējā darbošanās. Šodien nekas tamlīdzīgs nepastāv. Ikdienas dzīve ir strikti nodalīta no jebkādām reliģiskajām vērtībām. Tā tiek veltīta centieniem pēc materiālajām ērtībām un veiksmes personību tirgū. Mūsu laicīgās pūles celtas uz vienaldzības un egoisma principiem (pēdējo bieži vien marķē kā "individuālismu" vai "individuālo iniciatīvu"). Patiesi reliģiozu kultūru cilvēku var salīdzināt ar astoņgadīgu bērnu, kuram vajadzīgs tēvs, kas palīdz, bet kas jau sāk piemērot tēva mācības un principus savā dzīvē. Laicīgais cilvēks ir kā trīsgadīgs bērns, kas raud un sauc tēvu, tiklīdz tas viņam vajadzīgs, bet citādi spēlējas pats savā nodabā.

Šajā aspektā, būdami infantilā atkarībā no antropomorfiskā Dieva tēla, nepārveidodami dzīvi saskaņā ar Dieva principiem, mēs esam tuvāk elkdievības ciltij nekā viduslaiku reliģijas kultūrai. Citā aspektā mūsu reliģijā parādās jaunas pazīmes, kas ir raksturīgas vienīgi modernajai Rietumu kapitālistiskajai sabiedrībai. Es atsaukšos uz saviem apgalvojumiem šīs grāmatas iepriekšējā nodaļā. Mūsdienu cilvēks ir pārvērtis sevi precē; viņš uzskata savu dzīves enerģiju par ieguldījumu, ar kura palīdzību iespējams gūt vislielākos labumus atkarībā no sabiedriskā stāvokļa un situācijas personību tirgū. Viņš ir atsvešinājies no sevis, no saviem līdzcilvēkiem un no dabas. Viņa galvenais mērķis ir savu prasmju, zināšanu un sevis paša, savas "personības paketes" izdevīga apmaiņa pret citām, tikpat mērķtiecīgām "paketēm" godīgās un izdevīgās derībās. Dzīvei

nav cita mērķa ka vien kustība, nav cita principa ka vien godīgs tirgus, nav cita prieka kā vien patērēšana.

Ko varētu nozīmēt Dieva jēdziens šādos apstākļos? Tā sākotnējā reliģiskā nozīme ir pārveidota tādā nozīmē, kas būtu piemērota atsvešinātajai veiksmes kultūrai. Nesenajā reliģijas atdzimšanas procesā ticība Dievam ir pārvērsta psiholoģijas līdzeklī, kas palīdz labāk piemēroties konkurences cīņai.

Reliģija biedrojas ar autogēno treniņu un psihoterapiju, lai palīdzētu cilvēkam viņa lietišķajos darījumos. Divdesmitajos gados vēl neviens nepiesauca Dievu ar nolūku "pilnveidot savu personību". 1936. gadā izdotais Deila Kārnegija bestsellers "Kā iegūt draugus un iepatikties cilvēkiem" palika strikti laicīgā līmenī. To pašu funkciju, kuru Kārnegija grāmata pildīja toreiz, šodien veic mūsu laika izcilākais bestsellers "Pozitīvās domāšanas spēks", kuru sarakstījis garīdznieks N. V. Pīls. Šajā grāmatā pat netiek diskutēts, vai mūsu valdošā interese par veiksmi ir saskaņā ar monoteistiskās reliģijas garu. Tieši otrādi, šis augstākais mērķis nekad netiek apšaubīts, bet ticību Dievam un lūgšanas iesaka kā līdzekli, lai stiprinātu cilvēka spējas būt veiksmīgam. Tāpat kā mūsdienu psihiatri iesaka gādāt par strādājošo laimi, lai viņi būtu patīkamāki saskarē ar klientiem, tā daži mācītāji rekomendē Dieva mīlestību veiksmes vairošanai. Sakāmvārds "Lai Dievs stāv tev klāt" nozīmē vēlējumu, lai Dievs stāv klāt biznesa lietās, nevis lai cilvēks savienotos ar viņu mīlestībā, taisnības un patiesības meklējumos. Kā brāļu mīlestība tika aizstāta ar bezpersonisku godīgumu, tā Dievs tika pārvērsts par attālinātu Visuma Asociācijas Ģenerāldirektoru; jūs zināt, ka viņš tur ir, viņš ir diriģents (lai gan iespējams, ka orķestris spēlētu arī bez viņa), jūs viņu nekad neredzat, bet atzīstat viņa virsvadību, kamēr pats "spēlējat savu vijoli".

Ceturta daļa Mīlestības prakse

Esam aplūkojuši mīlas mākslas teorētisko aspektu, tagad mums jāapskata daudz grūtāks jautājums — mīlestības prakse. Vai iespējams gūt priekšstatu par kādas mākslas praktisko pusi citādi, kā vien to praktizējot?

Šo jautājumi vēl vairāk apgrūtina fakts, ka šodien lielākā daļa lasītāju, tāpat arī daudzi šīs grāmatas lasītāji, cer saņemt priekšrakstus, "kā to pašam darīt", un mūsu gadījumā tas nozīmē iemācīt, kā jāmīl. Baidos, ka ikviens, kas uzlūkos šo nodaļu ar tādām cerībām, būs smagi vīlies. Mīlestība ir personisks pārdzīvojums, kuru bauda katrs pats un katrs sev; patiesībā diez vai atradīsies kāds, kurš nebūtu baudījis šo pieredzi kādā rudimentārā veidā, vismaz kā bērns, kā pusaudzis, kā pieaudzis cilvēks. Diskusijā par mīlestības praksi var aplūkot vienīgi mīļas mākslas premisas, dažādos viedokļus un šo premisu un viedokļu izpausmi praksē. Katram pašam jāsoļo pretim mērķim, un diskusija beidzas, pirms tiek sperts izšķirošais solis. Tomēr es ticu, ka diskusija par to var palīdzēt apgūt šo mākslu — vismaz tiem, kas atbrīvojušies no "recepšu" gaidām.

Jebkuras mākslas praksē jāievēro zināmas vispārējas prasības neatkarīgi no tā, vai mums ir darīšana ar galdniecības, medicīnas vai mīlas mākslu. Pirmkārt mākslas praktizēšana prasa disciplīnu. Man nekad nekas neizdosies, ja es to nedarīšu disciplinēti; viss, ko es daru vienīgi tad, kad "esmu attiecīgā noskaņojumā", būs jauks vai aizraujošs vaļasprieks, taču es nekad nekļūšu par šīs mākslas meistaru. Tomēr šis nav tikai jautājums par disciplīnu kāda atsevišķa mākslas veida praktizēšanā

(piemēram, strādājot katru dienu zināmu stundu skaitu), bet gan par disciplīnu visas dzīves laikā. Varētu iedomāties, ka nekas nav vieglāk kā mūsdienu cilvēkam kļūt disciplinētam. Vai gan viņš nepavada astoņas stundas dienā, visdiscisplinētākajā veidā strādājot izteikti vienmuļu darbu? Tomēr patiesība ir tā, ka mūsdienu cilvēkam ir ārkārtīgi trūcīga pašdisciplīna ārpus darba lauka. Kad viņš nestrādā, viņš grib slinkot, laiskoties vai, izsakoties smalkāk, "relaksēties". Pati šī tieksme uz slinkumu ir lielākoties reakcija uz dzīves rutinizēšanu. Tieši tāpēc, ka astoņas stundas dienā cilvēks ir spiests tērēt savu enerģiju nevis saviem, bet citu mērķiem, nevis tā, kā viņš grib, bet kā pieprasa darba ritms, viņš atriebjas un viņa atriebība pieņem infantilas pašapceres veidu. Piedevām, cīnoties pret autoritārismu, viņš ir zaudējis ticību jebkādai disciplīnai, gan tai, kuru uzspiedusi nejēdzīgā vara, gan paša iedvestajai saprātīgajai disciplīnai. Tomēr bez šādas disciplīnas dzīve kļūst nestabila, haotiska, tai trūkst koncentrēšanās spējas.

Diez vai ir nepieciešams pierādīt, ka koncentrēšanās ir obligāts nosacījums mākslas apgūšanai. Ikviens, kas kādreiz mēģinājis apgūt kādu mākslu, to zina. Taču koncentrēšanās mūsu sabiedrībā ir vēl retāka parādība nekā pašdisciplīna. Mūsu sabiedrība, tieši pretēji, noved pie nekoncentrēta un izplūduša dzīvesveida, kāds droši vien nav sastopams nevienā citā sabiedrībā. Jūs darāt vienlaikus daudzas lietas; jūs lasāt, klausāties radio, sarunājaties, smēķējat, ēdat, dzerat. Jūs esat patērētājs ar vaļēju muti, kārs un gatavs norīt visu — gleznas, liķieri, zināšanas. Šis koncentrēšanās trūkums ir skaidri redzams tajā faktā, ka mums ir grūti būt vienatnē ar sevi. Lielākā daļa cilvēku nespēj sēdēt mierīgi, bez runāšanas, lasīšanas, smēķēšanas, dzeršanas. Viņi kļūst nemierīgi un nervozi, viņiem kaut kas jādara ar muti vai ar rokām. (Smēķēšana ir viens no

koncentrēšanas nespējas simptomiem; ta nodarbina roku, muti, acis un degunu.)

Trešais faktors ir pacietība. Atkal jāsaka, ka ikviens, kas jebkad centies apgūt kādu no mākslām, zina, ka pacietība ir nepieciešama, ja grib kaut ko sasniegt. Ja kāds cer gūt ātrus rezultātus, tad viņš nekad neapgūs nevienu mākslu. Bet mūsdienu cilvēkam ar pacietību ir tikpat grūti kā ar disciplīnu un koncentrēšanos. Visa mūsu industriālā sistēma veicina tieši pretējo — steigu. No visām mūsu mašīnām tiek prasīts ātrums: auto un lidmašīna mūs ātri aizved līdz mērķim — un, jo ātrāk, jo labāk. Mašīna, kura saražo vienu un to pašu daudzumu uz pusi īsākā laikā, ir divtik laba kā vecā un lēnākā mašīna. Protams, tam ir svarīgi ekonomiski iemesli. Taču jau daudzos aspektos ekonomiskās vērtības sākušas valdīt pār cilvēciskajām vērtībām. Tam, kas ir labs mašīnām, jābūt labam arī cilvēkam — tāda ir loģika. Mūsdienu cilvēkam šķiet, ka viņš kaut ko pazaudē — piemēram, laiku —, ja nerīkojas ātri; taču viņš nezina, ko lai dara ar šo ietaupīto laiku — viņš to nosit.

Gala rezultātā jebkuras mākslas apgūšanas nosacījums ir ārkārtēja ieinteresētība tās apgūšanā. Ja šī māksla neliktos ārkārtīgi svarīga, māceklis to nekad neapgūs. Labākajā gadījumā no viņa iznāks kārtīgs diletants, taču viņš nekad nebūs meistars. Šis nosacījums ir svarīgs mīlas mākslai, tāpat kā jebkurai citai mākslai. Tomēr šķiet, ka svari, kuru kausos atrodas meistari un diletanti, mīlas mākslā vairāk nekā citās mākslās nosveras uz diletantu pusi.

Jāpiebilst vēl kaut kas attiecībā uz mākslas apgūšanas vispārējiem nosacījumiem. Mākslu nesāk mācīties tieši, bet gan netieši. Pirms ķeraties pie pašas mākslas, jums jāapgūst daudz kas cits — bieži vien šķietami nesaistīts ar mākslu. Galdnieka māceklis sāk ar to, ka iemācās ēvelēt; māceklis klavierspēles meistarībā sāk ar gammām; dzenbudisma māceklis, apgūstot stopa

šaušanas mākslu, sāk ar elpošanas vingrinājumiem.* Ja jūs vēlaties apgūt kādu mākslu, tad jums tai jāvelta vai vismaz ar to jāsaista visa sava dzīve. Jūs pats kļūstat par šīs mākslas instrumentu, un jums jābūt sagatavotam tās specifiskajām funkcijām, kuras šim instrumentam jāveic. Attiecībā uz mīlestības mākslu tas nozīmē, ka ikvienam, kas tiecas kļūt par šīs mākslas meistaru, ir jāsāk ar disciplīnas praktizēšanu, koncentrēšanos un pacietību katrā savā dzīves fāzē.

Kā lai praktizē disciplīnu? Mūsu vectēvi daudz labāk mācētu atbildēt uz šādu jautājumu. Viņi ieteica celties agri no rīta, neaizrauties ar lieku greznību, intensīvi strādāt. Šim disciplīnas paveidam bija acīm redzami trūkumi. Tas bija koncentrēts uz pieticību un taupību un daudzējādā ziņā ļauns pret dzīvi. Kā reakcija uz šāda veida disciplīnu bija vērojama augoša tendence neuzticēties nekādai disciplīnai, bet pretstatīt un līdzsvarot nedisciplinētību un slinkumu atlikušajā dzīves laikā ar rutinizeto dzīvesveidu, kas mums tiek uzspiests astoņas stundas dienā. Celties noteiktā stundā, veltīt noteiktu laika daudzumu dienā tādām aktivitātēm kā meditēšana, lasīšana, mūzikas klausīšanās, pastaiga; neaizrauties, vismaz vairāk par nepieciešamo minimumu, ar bēgšanu no realitātes, piemēram, ar šausmu stāstiem un filmām, nepārēsties un nepārdzerties — lūk, daži acīm redzami un rudimentāri likumi. Svarīgi tomēr, lai disciplīna netiktu lietota kā likums, kas uzspiests no ārpuses, bet lai tā kļūtu par jūsu paša gribas izpausmi; lai tā tiktu uztverta kā kaut kas patīkams un lai jūs pamazām pieradinātu sevi pie tādas uzvedības, kuru pārtraucot jūs galu galā izjustu tās trūkumu. Viens no mūsu Rietumu disciplīnas jēdziena (tāpat kā visu tikumu) nelaimīgajiem aspektiem ir tas, ka tās praktizēšana tiek uzska-

* Lai gūtu priekšstatu par koncentrēšanas, disciplinētības, pacietības un ieinteresētības nepieciešamību mākslas apgūšanā, gribu ieteikt lasītājam E. Herigēla grāmatu "Dzenbudisms loka šāvēja mākslā".

tīta par sava ziņa sāpīgu procedūru, un tā var būt "laba" tikai tad, ja ir sāpīga. Austrumos jau izsenis ir atzīts, ka tam, kas ir labs cilvēkam — viņa ķermenim un viņa dvēselei —, jābūt arī patīkamam, lai gan sākumā jāpārvar zināma pretestība.

Koncentrēšanās ir daudz grūtāk panākama mūsu kultūrā, kurā, šķiet, viss ir vērsts pret šo spēju koncentrēties. Vissvarīgākais solis, apgūstot koncentrēšanās prasmi, ir iemācīties būt vienatnē ar sevi bez lasīšanas, radiouztvērēja klausīšanās, smēķēšanas vai dzeršanas. Patiešām, spēt koncentrēties nozīmē spēt būt vienatnē ar sevi — un šī spēja ir tieši tas nosacījums, kas nepieciešams, lai spētu mīlēt. Ja es esmu pieķēries otram cilvēkam tāpēc, ka nevaru nostāvēt pats uz savām kājām, viņš vai viņa var būt mans glābējs, taču šīs nebūs mīlestības attiecības. Paradoksāli, bet māka būt vienam ir priekšnosacījums spējai mīlēt. Katrs, kas mēģinās palikt vienatnē ar sevi, sapratīs, cik tas ir grūti. Viņš kļūs nemierīgs, nervozs vai jutīsies pat ievērojami satraukts. Viņš centīsies racionāli izskaidrot savu nevēlēšanos turpināt šādu stāvokli ar domām, ka tam nav nekādas jēgas, ka tas ir vienkārši muļķīgi, ka tas aizņem pārāk daudz laika un tā tālāk, un tā tālāk. Viņš ievēros, ka viņa prātu pārņem visdažādākās domas. Viņš drīzāk domās par to, ko darīs vēlāk, vai par kādām grūtībām, kas viņu sagaida darbā, vai par to, uz kurieni aiziet vakarā, vai visdažādākajām lietām, kas vien var ienākt prātā, nekā ļaus sev iztukšoties. Šajā gadījumā palīdzētu daži pavisam vienkārši vingrinājumi, piemēram, sēdēšana atbrīvotā pozā (ne nošļukušā, ne stīvā), acu aizvēršana, centieni iztēloties baltu ekrānu un mēģinājumi aizbīdīt visas traucējošās ainas un domas, pēc tam — elpošanas kontrole, nedomāšana par to, arī nesasprindzināšanās, bet vienkārša vērošana — un tās izjušana; tālāk — mēģinājums apjēgt savu Es; Es — es pats, kā savu spēju centrs, kā savas pasaules radītājs. Šādu koncentrēšanās vingrinājumu vajadzētu veikt vismaz katru rītu divdesmit

minūtes (bet, ja iespējams, ari ilgāk) un katru vakaru pirms gulētiešanas.*

Piedevām šādiem vingrinājumiem jums jāiemācās koncentrēties visā, ko darāt, — klausoties mūziku, lasot grāmatu, sarunājoties ar cilvēku, aplūkojot kādu skatu. Tam, ko jūs konkrētajā momentā darāt, jābūt vienīgajai svarīgajai lietai, kurai esat pilnīgi atdevies. Ja jūs esat koncentrējies, tad nav tik svarīgi, ko jūs darāt, kā svarīgās, tā nesvarīgās lietas iegūs jaunu dimensiju, jo tām pievērsta visa uzmanība. Lai iemācītos koncentrēties, nepieciešams cik vien iespējams izvairīties no nenozīmīgām sarunām, tas ir, nepatiesām sarunām. Ja divi cilvēki sarunājas par abiem zināma koka augšanu vai par nupat kopā apēstas maizes garšu, vai par kopējiem pārdzīvojumiem darbā, šāda saruna, iespējams, ir būtiska ar nosacījumu, ka viņi pārdzīvo runāto, nevis aplūko to abstrahēti; un otrādi — sarunā var tikt apspriesti politiska un reliģiska rakstura jautājumi, bet tā tomēr būs triviāla; tā tas notiek, ja abi cilvēki apmainās ar nodrāztām frāzēm, ja viņi nerunā no sirds. Es šeit gribu piebilst, ka tikpat svarīgi, kā izvairīties no paviršām sarunām, ir izvairīties no sliktas sabiedrības. Ar sliktu sabiedrību es šeit nedomāju tikai tos cilvēkus, kuri ir netikumīgi un kaitīgi, jums vajadzētu izvairīties no viņu sabiedrības tāpēc, ka viņu biolauks ir postošs un nomācošs. Es šeit iekļauju tā saukto "zombiju" sabiedrību, to cilvēku, kuru dvēsele ir mirusi, lai gan ķermenis dzīvo; to cilvēku, kuru domas un sarunas ir garlaicīgas, kuri pļāpā, nevis runā un kuri operē ar nodrāztiem teikumiem, nevis domā. Tomēr ne vienmēr ir iespējams izvairīties no šādu cilvēku sabied-

* Lai gan par minēto jautājumu ir krietni daudz teorijas un praktiskas pieredzes Austrumos, jo īpaši Indijas kultūrās, tas pats pēdējo gadu laikā sakāms par Rietumiem. Vissvarīgākā, manuprāt, ir Gindlera skola, kura par mērķi uzskata sava ķermeņa sajušanu. Lai izprastu Gindlera metodi, varat izlasīt arī Šarlotes Selveras lekciju kursu, kas izdots Ņujorkā.

ribas, tas pat nav nepieciešams. Ja jūs nereaģējat ta, ka tiek gaidīts, tas ir, klišejās un triviāli, bet gan tieši un cilvēcīgi, tad nereti var vērot, ka šie cilvēki maina savu izturēšanos, ko bieži vien veicina pārsteigums, kuru izraisījis negaidītas situācijas šoks.

Koncentrēties attieksmē pret citiem cilvēkiem nozīmē pirmām kārtām prast klausīties. Lielākā daļa cilvēku uzklausa otru vai pat dod padomu, patiesībā nemaz neieklausoties teiktajā. Viņi neuztver otra cilvēka sarunu nopietni, viņi neuztver nopietni arī paši savas atbildes. Rezultātā šī saruna viņus nogurdina. Viņiem rodas ilūzija, ka, klausoties ar iedziļināšanos, viņi būtu vēl vairāk noguruši. Taču patiesībā ir otrādi. Jebkura rīcība, ja tā tiek veikta koncentrējoties, liek jums būt pilnīgā nomodā (lai gan pēc tam iestājas dabisks un svētīgs nogurums), bet jebkura rīcība bez koncentrēšanās padara jūs miegainus — lai gan pēc tam dienas beigās parasti ir grūti aizmigt.

Būt koncentrētam nozīmē dzīvot absolūti tagadnē, šeit un tagad, un, kaut ko darot tieši tagad, nedomāt par to, ko es darīšu pēc tam. Nav nepieciešams atgādināt, ka koncentrēšanās jāpraktizē galvenokārt tiem cilvēkiem, kas mīl viens otru. Viņiem jāmācās būt tuviem, neskrienot projām vienam no otra tajos daudzajos veidos, kādos tas parasti notiek. Sākums šai koncentrēšanās praksei būs grūts; jums šķitīs, ka mērķis nekad nebūs sasniedzams. Droši vien nav jāatgādina, ka šeit vajadzīga pacietība. Ja jūs nezināt, ka visam savs laiks, un gribat pasteidzināt lietu norisi, tad jums patiešām neveiksies ne ar koncentrēšanos, ne ar mīlas mākslu. Lai saprastu, kas ir koncentrēšanās, jums vajag tikai pavērot, kā bērns mācās staigāt. Viņš krīt, vēlreiz krīt un vēlreiz krīt, bet tomēr mēģina atkal, jau veiksmīgāk, līdz kādu dienu viņš jau staigā un nekrīt. Ko gan spētu sasniegt pieaudzis cilvēks, ja viņš savos centienos, kas viņam ir tik svarīgi, būtu tikpat pacietīgs un koncentrējies kā bērns!

Jūs nespēsit apgūt koncentrēšanas maku, nekļūstot jutīgs pret sevi. Ko tas nozīmē? Vai jums vajadzētu visu laiku domāt par sevi, "analizēt" sevi vai darīt vēl kaut ko? Ja mēs runātu par jutīgumu attiecībā pret automašīnu, mums nerastos nekādas grūtības, lai izskaidrotu, ko tas nozīmē. Piemēram, ikviens, kurš vada mašīnu, ir jutīgs attiecībā pret to. Tiek ievērots pat niecīgs neierasts troksnis, tas pats sakāms par nelielām izmaiņām motora paātrinājumā. Tikpat jutīgi vadītājs uztver ceļa virsmas nelīdzenumus, priekšā un aizmugurē braucošo automašīnu kustības. Taču viņš nedomā par visiem šiem faktoriem; viņa prāts ir atslābinātas modrības stāvoklī, sagatavots visām būtiskām izmaiņām tajā situācijā, kurai viņš ir koncentrējies — drošai automašīnas vadīšanai.

Ja mēs aplūkojam tādu situāciju, kurā izpaužas jūtīgums attiecībā pret otru cilvēku, visspilgtāko piemēru atradīsim mātes jūtīgumā un atsaucībā pret savu bērnu. Viņa pamana zināmas ķermeņa izmaiņas, vajadzības, nemieru, pirms tie izpaužas atklāti. Viņa pamostas no sava bērna raudām, tajā pašā laikā nedzirdot citu, vēl skaļāku troksni. Tas nozīmē, ka viņa ir jūtīga pret bērna dzīvības izpausmēm; viņa nav satraukta vai norūpējusies, bet ir modra līdzsvara stāvoklī, gatava uztvert jebkuru ziņu, kas nāktu no bērna. Tādā pašā veidā jūs varat būt jūtīgs pret sevi. Piemēram, jūs uztverat noguruma vai depresijas sajūtu, bet tā vietā, lai ļautos tai un veicinātu ar nomācošām domām, kuras vienmēr ir pie rokas, jūs vaicājat sev: "Kas noticis? Kāpēc es esmu nomākts?" To pašu dariet, ja pamanāt, ka esat nokaitināts vai dusmīgs, vai sapņains, vai kā citādi bēgat no īstenības. Katrā no šiem gadījumiem svarīgi ir apzināties un necensties racionāli izskaidrot tūkstoš un vienā iespējamā veidā; tālāk — ieklausieties savā iekšējā balsī, kas pastāstīs — bieži vien pavisam ātri —, kāpēc esat satraukts, nomākts vai uzbudināts.

Vidusmēra cilvēks ir jutīgs attiecībā pret sava ķermeņa pro-

cesiem; viņš pamana izmaiņas vai pat niecīgākas sāpes tajā; šādā veida ķermeņa jutīgums ir relatīvi viegli saprotams, jo lielākajai daļai cilvēku ir zināma nojēga par to, ko nozīmē labi justies. Tāds pats jūtīgums attiecībā pret mentālajiem procesiem ir sasniedzams daudz grūtāk, jo daudzi cilvēki nekad nav pazinuši tādu cilvēku, kas rīkotos optimāli. Viņi uztver savu vecāku un radinieku vai tās sociālās grupas, kurā viņi dzimuši, garīgo uzvedību kā normu, un tikmēr, kamēr viņi neatšķiras no iepriekšminētajiem, jūtas normāli un nav ieinteresēti kaut ko novērot. Piemēram, ir daudz tādu cilvēku, kas nekad nav redzējuši mīlošu vai godīgu, vai drosmīgu, vai koncentrēties spējīgu cilvēku. Pats par sevi saprotams, ka jums jābūt sajēgai par cilvēka pilnvērtīgu, veselīgu funkcionēšanu, ja gribat būt jūtīgs attiecībā pret sevi, — bet kā lai jūs gūstat šādu pieredzi, ja tā jums nav bijusi pieejama bērnībā vai vēlākā dzīvē? Protams, uz šo jautājumu atbilde nav vienkārša; taču šis jautājums norāda uz kādu ļoti kritisku faktu mūsu izglītības sistēmā.

Mācoties mēs pazaudējam to mācību, kura cilvēces attīstībai ir vissvarīgākā: mācību, kuru var sniegt vienīgi nobrieduša mīloša cilvēka klātbūtne. Mūsu pašu kultūrā iepriekšējos laikmetos, arī Ķīnā un Indijā, visaugstāk vērtēja cilvēku ar izcilām garīgām īpašībām. Pat skolotājs nebija tikai vai nebija pirmām kārtām informācijas avots, viņa uzdevums bija atklāt zināmas cilvēciskas attiecības. Mūsdienu kapitālistiskajā sabiedrībā — un tas pats attiecas uz Krievijas komunismu — apbrīnas un atdarināšanas vērti ir visdažādākie cilvēki, tikai ne nozīmīgu garīgo īpašību nesēji. Uzmanības centrā patiesībā ir tie, kas vidusmēra cilvēkam sniedz apmierinājuma aizstājējus. Filmu zvaigznes, radio izklaidētāji, feļetonisti, ievērojamas biznesa vai valdības figūras — tie liekas modeļi, kam vērts līdzināties. Viņu galvenā vērtība bieži vien ir tā, ka viņiem ir izdevies radīt sensāciju. Tomēr situācija visumā nešķiet bezcerīga. Ja ņem vērā

faktu, ka tāds cilvēks ka Alberts Šveicers spēja kļūt slavens Savienotajās Valstīs, ja iztēlojas tās daudzās iespējas, kā likt mūsu jaunatnei iepazīt dzīvās un vēsturiskās personības, kuras ir uzskatāms piemērs tam, ko cilvēki spēj sasniegt kā cilvēki, nevis kā laika kavētāji (šā vārda plašākajā nozīmē), ja padomā par visu laikmetu lielajiem literatūras un mākslas darbiem, šķiet, ka pastāv iespēja iztēloties pareizas cilvēciskas funkcionēšanas ainu un no šejienes arī jūtīgumu attiecībā pret nepareizu darbošanos. Ja mums neizdotos uzturēt pilnvērtīgas dzīves ainu, mums patiesi aci pret aci būtu jāsastopas ar tādu iespēju, ka visa mūsu kultūras tradīcija sairst. Šī tradīcija pirmām kārtām balstās nevis uz atsevišķu zināšanu paveidu, bet gan uz atsevišķu cilvēcisko īpašību pārmantošanu. Ja nākamās paaudzes šīs īpašības vairs nesaskatīs, piecus tūkstošus gadu vecā kultūra sabruks, pat ja tās zināšanas tiks pārmantotas un attīstītas tālāk.

Tiktāl esmu aplūkojis, kas ir nepieciešams ikvienas mākslas praktizēšanā. Tagad es runāšu par tām īpašībām, kas ir sevišķi svarīgas, lai spētu mīlēt. Saskaņā ar manis teikto par mīlestības dabu galvenais nosacījums mīlestības sasniegšanai ir narcisma pārvarēšana. Narcisms izpaužas tādējādi, ka cilvēks kā kaut ko reālu izjūt vienīgi to, kas eksistē viņā pašā, bet parādības ārējā pasaulē viņam nepastāv kā realitāte par sevi, tās tiek uztvertas no to derīguma vai bīstamības viedokļa attiecībā pret cilvēku. Narcisma pretpols ir objektivitāte; tā ir spēja redzēt cilvēkus un lietas tādas, kādas tās ir, objektīvi, un māka atšķirt šo objektīvo ainu no tās ainas, kas veidojas mūsu vēlmju un baiļu rezultātā. Visu veidu psihozes liecina par absolūtu nespēju būt objektīvam. Nenormālam cilvēkam vienīgā esošā realitāte ir tā, kas atrodas viņā, viņa baiļu un vēlmju realitāte. Viņš redz apkārtējo pasauli kā savas iekšējās pasaules simbolu, kā sava darba rezultātu. Sapņojot tas notiek ar mums visiem. Sapnī mēs radām noti-

kumus, mēs inscenējam lugas, kas pauž mušu vēlmes un bailes (lai gan dažreiz arī mūsu vērīgo prātu un uzskatus), un, kamēr esam aizmiguši, mēs esam pārliecināti, ka mūsu sapņu produkts ir tikpat īsts kā realitāte, kuru uztveram nomoda stāvoklī.

Nenormālam cilvēkam vai sapņotājam nav ne mazākā objektīvā priekšstata par ārējo pasauli; bet mēs visi esam vairāk vai mazāk nenormāli, vairāk vai mazāk aizmiguši; mums visiem ir neobjektīvs pasaules uzskats, kuru izkropļojis mūsu narcisms. Vai lai es minu piemērus? Ikviens tos viegli atradīs, pavērojot sevi, savus kaimiņus vai palasot avīzes. Tie ir atšķirīgi atkarībā no narcistiskā īstenības izkropļojuma pakāpes. Piemēram, sieviete piezvana ārstam, lai pateiktu, ka vēlas ierasties pie viņa uz pieņemšanu tās pašas dienas pēcpusdienā. Ārsts atbild, ka minētajā pēcpusdienā viņš ir aizņemts, bet ka viņa var atnākt nākamajā dienā. Viņa atbild: "Bet, dakter, es dzīvoju tikai piecu minūšu gājiena attālumā no jūsu klīnikas." Viņa nespēj saprast ārsta paskaidrojumu, ka nelielais attālums no viņas mājām neietaupa viņa laiku. Sieviete uztver šo situāciju nar-cistiski: ja viņa ietaupa laiku, tātad arī viņš ietaupa laiku; viņas vienīgā realitāte ir viņa pati.

Ne tik galējas — vai varbūt vienīgi mazāk acīm redzamas — ir novirzes, kuras vērojamas cilvēku savstarpējās attiecībās. Cik daudz vecāku uzlūko bērnu izturēšanos no tā viedokļa, cik viņš ir paklausīgs, vai viņš dāvā vecākiem prieku, attaisno viņu lepnumu utt., tā vietā, lai saprastu vai pat interesētos par to, kas bērnam pašam patīk un ko viņš pats jūt! Cik daudzi vīri uzskata savas sievas par valdonīgām tāpēc, ka viņu pašu pieķeršanās mātei liek tiem iztulkot jebkuru prasību kā savas brīvības ierobežojumu! Cik daudzas sievas uzskata savus vīrus par nevarīgiem un stulbiem tāpēc, ka tie neatbilst iedomātajam mirdzošā bruņinieka tēlam, par kuru tās, iespējams, sapņojušas bērnībā!

Bēdīgi slavens ir objektivitātes trūkums, runājot par svešām

nācijām. Dienu no dienas tiek mēģināts pieradīt, ka otra nācija ir morāli absolūti samaitāta un ļauna, bet mūsu nācija iemieso visu, kas ir labs un cildens. Par katru ienaidnieka rīcību spriež pēc vieniem kritērijiem, par katru savējo — pēc citiem. Pat ienaidnieka labie darbi tiek uztverti kā īpaša velnišķīguma pazīme, ar kuras palīdzību viņš grasās krāpt mūs un pasauli, toties mūsu sliktie darbi ir nepieciešami, un tos attaisno cēlie mērķi, kuriem tie kalpo. Patiesi, ja jūs papētīsit nāciju attiecības, arī indivīdu attiecības, tad nāksit pie secinājuma, ka objektivitāte ir izņēmums, bet narcisma novirzes lielākā vai mazākā mērā — likums.

Lai objektīvi domātu, ir nepieciešams prāts; emocionālā attieksme zem šī prāta ir pazemība. Būt objektīvam un lietot prātu iespējams vienīgi tad, kad esat iemācījies būt pazemīgs, kad esat pamodies no viszinības un visvarenības sapņiem, kādus parasti sapņo bērns.

Saskaņā ar šīm pārdomām par mīlas mākslas praksi tas nozīmē — tā kā mīlestība ir atkarīga no relatīva narcisma trūkuma, tās attīstībai ir nepieciešama pazemība, objektivitātes un saprāta spējas. Visa dzīve jums jāvelta šim mērķim. Pazemība un objektivitāte ir neredzama gluži tāpat kā mīlestība. Es nespēju būt patiesi objektīvs pret savu ģimeni, ja es nespēju būt objektīvs pret svešinieku, un otrādi. Ja es vēlos apgūt mīlas mākslu, man jātiecas pēc objektivitātes jebkurā situācijā un vairāk jājūt tās situācijas, kurās es neesmu objektīvs. Man jācenšas saskatīt atšķirību starp to cilvēka tēlu un viņa uzvedību, kuru Es uztveru izkropļotu caur narcisma prizmu, un reālo cilvēku, kāds tas pastāv neatkarīgi no manām interesēm, vajadzībām un bailēm. Apgūt objektivitātes un prāta spējas nozīmē atrasties pusceļā uz mīlestības mākslu, taču tās jāapgūst attiecībā pret katru, kuru jūs sastopat. Ja jūs vēlaties pataupīt savu objektivitāti mīļotajam cilvēkam un domājat, ka varat iztikt bez tās savās attiecībās ar pārējo pasauli, tad drīz vien sapratīsit, ka esat zaudējis abas.

Spēja mīlēt ir atkarīga no mūsu varēšanas atbrīvoties no narcisma un grēcīgās pieķeršanās mātei un savam klanam; tā atkarīga no mūsu spējām augt, radoši orientēt mūsu attiecības ar pasauli un sevi. Šim atbrīvošanās, piedzimšanas, pamošanās procesam kā obligāts nosacījums nepieciešama viena īpašība — ticība. Mīlas mākslas praktiskai apgūšanai nepieciešama ticības praktiska apgūšana.

Kas ir ticība? Vai šai ticībai noteikti jābūt ticībai Dievam vai reliģiskām mācībām? Vai ticība nepieciešamības dēļ ir pretstatīta jeb šķirta no saprāta un racionālās domāšanas? Pat lai sāktu izprast ticības jautājumu, jums jāprot atšķirt racionālo ticību no iracionālās. Ar iracionālu ticību es saprotu ticību (cilvēkam vai idejai), kas balstās uz jūsu padevību iracionālai varai. Racionālā ticība, tieši pretēji, ir pārliecība, kura sakņojas jūsu paša domu vai jūtu pieredzē. Racionālā ticība primāri nav ticība kaut kam, bet to raksturo tādas īpašības kā nelokāmība un stingrība, kas piemīt mūsu pārliecībai. Ticība ir vairāk rakstura īpašība, kas caurstrāvo visu personību, nevis kāda viena īpaša ticība.

Racionālā ticība sakņojas radošā intelektuālā un emocionālā darbībā. Racionālajā domāšanā, kurā, kā uzskata, ticībai nav vietas, svarīga loma ir ierādīta racionālajai ticībai. Piemēram, kā zinātnieks nonāk pie jauna atklājuma? Vai gan viņš taisa eksperimentu pēc eksperimenta, vāc faktu pie fakta, neiztēlojoties, ko viņš cer atrast? Reti kad kādā nozarē šādā veidā ir veikts patiesi nozīmīgs atklājums. Pie svarīgiem secinājumiem cilvēki nav nonākuši arī tad, ja dzinuši pēdas vienīgi savai fantāzijai. Radošs domāšanas process jebkurā cilvēciskas uzdrošināšanās jomā bieži sākas ar to, ko varētu saukt par "racionālo iztēli", kas ir pamatīgu iepriekšēju studiju, pārdomu un vērojumu rezultāts. Ja zinātniekam izdodas savākt pietiekami daudz faktu vai izstrādāt matemātisku formulu, kas piešķir viņa sākotnējam iztēles auglim maksimālu ticamību, var apgalvot, ka viņš ir

nonācis pie izmēģinājuma hipotēzes. Šis hipotēzes rūpīga analīze, lai pamanītu kādus aplinku norādījumus, un apstiprinošo datu vākšana noved pie vēl precīzākas hipotēzes un galu galā, iespējams, pie tās iekļaušanas visaptverošā teorijā.

Zinātnes vēsture ir bagāta ar tādiem piemēriem, kuros pausta ticība prātam un patiesības vīzijām. Koperniks, Keplers, Galilejs un Ņūtons — viņi visi bija pārņemti ar nesatricināmu ticību prātam. Par to Bruno tika sadedzināts uz sārta, bet Spi-nozu izraidīja no baznīcas. Ticība ir nepieciešama uz katra soļa, sākot ar racionālās iztēles jēdzienu un beidzot ar teorijas formulēšanu: ticība iztēlei kā racionāli pastāvošam mērķim, kuram jāseko, ticība hipotēzei kā iespējamam un ticamam priekšlikumam un ticība galīgajai teorijai, vismaz tik ilgi, kamēr nav sasniegta vispārēja vienprātība par tās pamatotību. Šī ticība sakņojas jūsu paša pieredzē, paļāvībā uz savas domas spēku, novērošanas un spriešanas spējām. Iracionālā ticība kaut ko pieņem par patiesu vienīgi tāpēc, ka tā apgalvo kāda autoritāte vai vairākums, racionālā ticība sakņojas neatkarīgā pārliecībā, kas izriet no jūsu paša auglīgajiem novērojumiem un domāšanas, par spīti vairākuma viedoklim.

Doma un spriedums nav vienīgā pieredzes joma, kurā izpaužas racionālā ticība. Cilvēcisko attiecību jomā ticība ir jebkuras vērā ņemamas draudzības vai mīlestības nepieciešama vērtība. "Ticēt" otram cilvēkam nozīmē paļauties uz viņa uzticību, uz viņa pamatattieksmju, personības kodola, mīlestības patstāvību. Es negribu teikt, ka cilvēks nedrīkst mainīt savus uzskatus, bet gan to, ka viņa pamatmotīvi paliek nemainīgi; ka, piemēram, viņa nopietnā attieksme pret dzīvi un cilvēciskā pašcieņa ir tā viņa sastāvdaļa, kas nepakļaujas izmaiņām.

Tādā pašā veidā mēs ticam paši sev. Mēs apzināmies, ka pastāv kāds Es, kāds kodols mūsu personībā, kurš ir nemainīgs un turpina eksistēt visā mūsu dzīves laikā, par spīti mainīgiem

apstākļiem un zināmam izmaiņām mūsu uzskatos un jutas. Šis ir tas kodols, kurš ir vārda Es realitāte un uz kuru balstās mūsu pārliecība par savu identitāti. Ja mēs neticam sava Es pastāvēšanai, tiek apdraudēta mūsu personības izjūta un mēs kļūstam atkarīgi no citiem cilvēkiem, kuru vērtējums rezultātā kļūst par pamatu mūsu personības izjūtai. Tikai tāds cilvēks, kas tic pats sev, var būt uzticams citiem, jo tikai viņš var būt drošs, ka nākotnē viņš būs tāds pats kā šodien un tāpēc domās un rīkosies tā, kā viņš to darītu šodien. Ticība sev nozīmē mūsu spējas apsolīt, un, kā teicis Nīče, tā kā cilvēku var pazīt pēc viņa spējām apsolīt, ticība ir viens no cilvēces eksistences nosacījumiem. Runājot par mīlestību, svarīga ir ticība savai mīlestībai, tās spējai izraisīt mīlestību pārējos un tās uzticamībai.

Ticība cilvēkam var nozīmēt arī ticību citu spējām. Visprimitīvākajā formā šī ticība pastāv kā mātes ticība savam jaun-piedzimušajam zīdainim — ka viņš dzīvos, augs, staigās un runās. Taču bērna attīstība šajā ziņā notiek tik normāli, ka tās gaidīšanas procesā ticība, šķiet, nav nepieciešama. Citādi ir ar tām potencēm, kuras var nerealizēties, — bērna spēja mīlēt, būt laimīgam, izmantot saprātu un vēl citas specifiskākas spējas — mākslinieciskie talanti u. c. Tās ir sēklas, kuras aug un kļūst redzamas tad, kad ir radīti attiecīgie nosacījumi to attīstībai, bet tās var sastingt, ja šo nosacījumu nav.

Viens no būtiskākajiem nosacījumiem — lai cilvēks, kuram ir svarīga loma bērna dzīvē, ticētu šīm potencēm. Šīs ticības klātbūtne parāda izglītošanas un manipulācijas atšķirību. Izglītošana nozīmē palīdzēt bērnam apjēgt savas iespējas.* Audzināšanai pretēja ir manipulācija, kas balstīta uz ticības trūkumu bērna iespēju izaugsmei un uz pārliecību, ka bērns rīkosies

* Vārda "izglītošana" sakne ir e-ducere (latīņu vai), burtiski — vest uz priekšu vai izvest ārā kaut ko, kas ir potenciāli klātesošs.

pareizi vienīgi tad, kad pieaugušie ieliks viņa veļamo un nomāks to, kas šķiet nevēlams. Nav nepieciešams ticēt robotam, jo arī tajā nav dzīvības.

Ticība citiem cilvēkiem sasniedz savu kulmināciju ticībā cilvēcei. Rietumu pasaulē šī ticība izpaudās ar jūdaisma un kristietības reliģiskās valodas palīdzību, bet laicīgajā pasaulē tā savu spēcīgāko izpausmi radusi pēdējo simt piecdesmit gadu humānisma politiskajās un sociālajās idejās. Tāpat kā ticība bērnam, tā balstās uz domu, ka cilvēkam piemīt spējas, ar kuru palīdzību, pastāvot attiecīgiem nosacījumiem, viņam izdotos radīt tādu sabiedrisku iekārtu, kurā valdītu vienlīdzības, taisnības un mīlestības principi. Cilvēks vēl nav radījis tādu iekārtu, tāpēc apgalvojumam, ka viņš to spēj izdarīt, ir nepieciešama ticība. Tāpat kā visu veidu racionālā ticība, arī šī nav ilgu pilna sapņošana, bet gan ticība, kas balstīta uz cilvēces pagātnes sasniegumu liecībām un katra indivīda iekšējo pieredzi, uz personiskiem prāta un mīlestības pārdzīvojumiem.

Iracionālā ticība sakņojas padevībā tādai varai, kura tiek uztverta kā ārkārtīgi spēcīga, visu zinoša un visu varoša, tā sakņojas savas varenības un spēka noliegumā, bet racionāla ticība balstās uz pretēju pieredzi. Mēs ticam kādai domai tāpēc, ka tā ir mūsu pašu novērojumu un domāšanas rezultāts. Mēs ticam savējām, citu cilvēku un visas cilvēces iespējām tāpēc un tikai tiktāl, ciktāl mēs esam izbaudījuši paši sava spēka vairošanos, augšanas realitāti sevī, paši sava saprāta varu un mīlestības spēku. Racionālās ticības pamats ir produktivitāte; dzīvot saskaņā ar savu ticību nozīmē dzīvot produktīvi. No tā izriet, ka pakļaušanās varai (kundzības nozīmē) un varas izmantošana ir pretstats ticībai. Pakļaušanās varai, kas eksistē, ir tas pats, kas neticība to spēju augšanai, kuras vēl ir neapjaustas. Tā ir nākotnes paredzēšana, kas balstās vienīgi uz acīm redzamo tagadni; bet izrādās, ka tā ir bijusi smaga pārrēķināšanās, absolūti nesa-

prātīgs un kļūdains cilvēka iespēju un cilvēka izaugsmes novērtējums. Nav racionālas ticības varai. Ir pakļaušanās tai vai vēlēšanās to paturēt tiem, kam šī vara jau pieder. Lai gan daudziem šķiet, ka vara ir visreālākā no visām lietām, cilvēces attīstības vēsture ir pierādījusi, ka tas ir visnepastāvīgākais no visiem cilvēces sasniegumiem. Pateicoties tam, ka ticība un vara viena otru izslēdz, visas reliģijas un politiskās sistēmas, kuras sākotnēji ir balstījušās uz racionālo ticību, top amorālas un galu galā zaudē savu spēku, ja tās paļaujas uz varu vai apvienojas ar to.

Ticībai vajadzīga drosme, spēja riskēt, pat gatavība izciest sāpes un vilšanos. Tas, kas uzskata, ka drošība un paļāvība ir dzīves primārie nosacījumi, nespēj ticēt; tas, kas sevi iesloga aizsardzības sistēmā, kur atturība un īpašums ir viņa drošības līdzekļi, pats sevi padara par cietumnieku. Lai tiktu mīlēts un lai mīlētu, ir vajadzīga drosme, drosme novērtēt zināmas vērtības kā ārkārtīgi svarīgas — tad saņemties un likt uz spēles visu pret šīm vērtībām.

Šī drosme ļoti atšķiras no tās drosmes, par kuru izteicās slavenais lielībnieks Musolīni savā devīzē "dzīvot bīstami". Viņa drosme bija nihilisma drosme. Tā sakņojās iznīcinošā attieksmē pret dzīvi, vēlmē aizsviest dzīvi prom, jo viņš nebija spējīgs to mīlēt. Izmisuma drosme ir pretstats mīlestības drosmei, tāpat kā ticība varai ir pretstatā dzīves ticībai.

Vai ir iespējams kaut kādā veidā lietot ticību un drosmi? Jā, ticība ir lietojama jebkurā brīdī. Ticība ir nepieciešama, lai uzaudzinātu bērnu; ticība ir nepieciešama, lai aizmigtu; ticība ir nepieciešama, uzsākot jebkuru darbu. Taču mēs visi esam pieraduši pie šīs ticības. Ja kādam tās nav, viņš cieš no pārmērīgām rūpēm par savu bērnu, no bezmiega vai no nespējas veikt jebkādu radošu darbu; vai arī viņš ir aizdomīgs un izvairās no jebkādām tuvākām attiecībām vai grūtsirdīgs, vai nespēj izdomāt nekādus tālejošākus plānus. Turēties pie saviem

spriedumiem par kādu cilvēku, pat ja tos šķietami atspēko sabiedrības uzskati vai kādi neparedzēti apstākļi, turēties pie savas pārliecības, kaut arī tā ir nepopulāra, — tas prasa ticību un drosmi. Ticība un drosme ir vajadzīga, lai uztvertu dzīves grūtības, šķēršļus un bēdas kā izaicinājumu, kuru pārvarot mēs kļūstam stiprāki, nevis kā pelnītu sodu, kuram nevajadzēja skart mūs.

Ticības un drosmes lietošana sākas ar ikdienas sīkumiem. Vispirms ir jāpavēro, kur un kad jūs pazaudējāt ticību, jāpārlūko visas racionālās metodes, kuras tiek izmantotas, lai apslēptu šo ticības zudumu, ir jāsaprot, kad jūs rīkojaties gļēvi, un atkal — ar kādu paņēmienu jūs pārvarat šādu situāciju. Ir jāsaprot, kā jūs kļūstat vājāks katru reizi, kad jūs nododat ticību, un kā pavairots vājums ved pie jaunas nodevības un tā aizvien, kā apburtā lokā. Tālāk jūs sapratīsit arī to, ka, lai gan apzināti jūsbaidāties no tā, ka jūs nemīl, īstās, kaut arī parasti neapzinātās bailesir bailes mīlēt. Mīlēt nozīmē uzticēties bez garantijām, atdot sevi pilnīgi, cerot, ka mūsu mīlestība izraisīs pretmīlu iemīļotajā cilvēkā. Mīlestība ir ticības akts, un, kam ir vāja ticība, tam ir arī vāja mīlestība. Vai kāds var pateikt par ticības lietojumu vēl ko vairāk? Kāds varbūt varētu; ja es būtu dzejnieks vai sprediķo-tājs, es varētu pamēģināt. Bet, tā kā es neesmu ne viens, ne otrs, es pat nedrīkstu mēģināt teikt kaut ko vairāk par ticības lietojumu, taču es esmu pārliecināts, ka ikviens, kas ir patiesi ieinteresēts, spēj iemācīties ticēt, tāpat kā bērns iemācās staigāt.

Vēl par kādu attieksmi, kura nepieciešama mīlestības mākslas praksei un kura līdz šim tikusi pieminēta bez tālākiem paskaidrojumiem, vajadzētu pārrunāt sīkāk, jo mīlestības praksē tai ir būtiska nozīme, proti, par aktivitāti. Es jau iepriekš minēju, ka ar šo aktivitāti jāsaprot nevis "kaut kā darīšana", bet iekšēja aktivitāte, jūsu spēju produktīvs lietojums. Mīlestība ir aktivitāte; ja es mīlu, es pastāvīgi esmu aktīvas intereses stāvoklī attie-

cībā pret mīļoto cilvēku, bet ne tikai pret viņu. Es vairs nespēšu aktīvi saistīt sevi ar mīļoto cilvēku, ja es būšu slinks, ja es pastāvīgi nebūšu zinošs, modrs un aktīvs. Miegs ir vienīgais pieņemamais stāvoklis bezdarbībai; nomoda stāvoklī slinkums nedrīkst rast sev vietu. Ļoti daudzi cilvēki šodien ir paradoksālā situācijā — viņi ir pa pusei aizmiguši, būdami nomodā, un pa pusei pamodušies, kad viņi guļ vai vēlas gulēt. Pilnīgs nomoda stāvoklis ir nosacījums tam, lai jūs netiktu traucēts vai lai jūs nebūtu par traucēkli, un, patiešām netraucēt vai netikt traucētam ir viens no galvenajiem mīlestības nosacījumiem. Būt aktīvam domās, jūtās, ar acīm un ausīm visu cauru dienu, izvairīties no iekšēja slinkuma — vai tas izpaustos kā uzmanīga klausīšanās, mantas krāšana vai atklāta laika tērēšana — tas ir obligāts nosacījums mīlas mākslas praksei. Ir maldīgi ticēt iedomām, ka jūs varēsit sadalīt dzīvi tā, lai spētu būt ražīgs mīlas laukā un neražīgs visos citos laukos. Produktivitāte nepieļauj šādu darba dalīšanu. Mīlestības spējām nepieciešams intensīvs nomoda stāvoklis, iedvesmas pilna vitalitāte, kas var rasties vienīgi kā radošas un aktīvas orientācijas rezultāts daudzās citās dzīves jomās. Ja jūs neesat radošs citās jomās, jūs neesat radošs arī mīlestībā.

Runājot par mīlas mākslu, nevar aprobežoties vienīgi ar to, ka tiek apgūtas un pilnveidotas tās personiskās īpašības un attieksmes, kuras aprakstītas šajā nodaļā. Tā ir nesaraujami saistīta ar sociālo jomu. Ja mīlēt nozīmē izturēties ar mīlestību pret visiem, ja mīlestība ir rakstura iezīme, tai noteikti jāizpaužas jūsu attiecībās ne vien ar jūsu ģimeni un draugiem, bet arī ar tiem cilvēkiem, ar kuriem jūs saskaraties savā darbā, lietišķos darījumos, savā profesijā. Mīlestība sev un mīlestība citiem neatzīst savstarpēju "darba dalīšanu". Gluži otrādi, otrās esamība ir nosacījums pirmās esamībai. Uztvert šo apgalvojumu nopietni nozīmē patiešām radikāli izmainīt jūsu sabiedriskās

attiecības salīdzinājuma ar jau pierastajam. Lai gan ar vardu plūdiem tiek apliecināts reliģiskais mīlestības ideāls uz savu tuvāko, patiesībā mūsu attiecības nosaka labākajā gadījumā godīguma princips. Godīgums nozīmē nekrāpt un neblēdīties savstarpējā preču un pakalpojumu apmaiņā. "Es dodu tev tikpat, cik tu dod man" — gan materiālajā izteiksmē, gan mīlestībā tāds ir kapitālistiskās pasaules valdošais ētikas princips. Var pat apgalvot, ka godīguma ētikas attīstība ir kapitālistiskās sabiedrības īpašs ieguldījums ētikā.

Šā fakta iemesli meklējami pašā kapitālisma sabiedrības raksturā. Pirmskapitālistiskajās sabiedrībās preču apmaiņu diktēja vai nu tiešais spēks, tradīcijas, vai arī mīlestības un draudzības personiskās saites. Kapitālismā visu noteicošais spēks ir maiņas tirgus. Vai mēs runājam par preču tirgu, darba tirgu vai pakalpojumu tirgu, katrs cilvēks maina to, kas viņam ir pārdodams, pret to, ko viņš vēlas nopirkt, pastāvot attiecīgajiem tirgus noteikumiem, nelietojot ne spēku, ne krāpšanos.

Godīguma ētika ļauj sevi sajaukt ar Zelta likuma ētiku. Principu "Darīt citiem tā, kā tu vēlētos, lai viņi dara tev" var skaidrot šādi — "esi godīgs maiņas darījumā ar otru". Sākotnēji tas tika formulēts kā Bībeles izteiciena "Mīli savu tuvāko kā sevi pašu" populārāks variants. Patiesībā jūdaisma un kristietības brāļu mīlestība ir pilnīgi atšķirīga no godīguma ētikas. Pirmā nozīmē mīlēt savu tuvāko, tas ir, justies atbildīgam par viņu un vienotam ar viņu, bet godīguma ētika nenozīmē justies atbildīgam un vienotam, tā nozīmē distancēšanos un šķiršanos; tā nozīmē sava tuvākā tiesību cienīšanu, nevis mīlēšanu. Tā nav nejaušība, ka Zelta likums šodien kļuvis par vispopulārāko reliģisko principu; tā kā to var izskaidrot ar godīguma ētikas vārdiem, tad tas ir reliģisks princips, kuru katrs saprot un vēlas lietot. Bet mīlestības praksei jāsākas ar prasmi atšķirt godīgumu no mīlestības.

Te tomēr rodas nopietns jautājums. Ja visa mušu sabiedriskā un ekonomiskā organizācija ir balstīta uz to, ka ikviens meklē savu labumu, ja pār visu valda egoisma princips, kuru mīkstina vienīgi godīguma ētikas princips, kā jūs varat nodarboties ar tirdzniecību, kā jūs varat darboties pastāvošajā sabiedrībā un vienlaikus mīlēt? Vai tad mīlestība nenozīmē atmest visas laicīgās lietas un dalīties ar visnabadzīgākajiem? Šādu jautājumu uzdeva un uz to sniedza radikālu atbildi kristiešu mūki un tādi cilvēki kā Tolstojs, Alberts Šveicers un Simona Veila. Bija vēl arī citi*, kas piekrita uzskatam, ka mūsu sabiedrībā mīlestība un normāla laicīga dzīve ir savā būtībā nesavienojamas. Viņi nonāca pie secinājuma, ka runāt par mīlestību šodien nozīmē piedalīties vispārējā krāpšanā; viņi apgalvoja, ka vienīgi moceklis vai vājprātīgais var mīlēt šodienas pasaulē, un tātad visas runas par mīlestību nav nekas cits kā moralizēšana. Šis ļoti cienījamais viedoklis bez grūtībām un racionāli ļauj izskaidrot cinismu. Faktiski tas neapšaubāmi piemīt vidusmēra cilvēkam, kas domā: "Es gribētu būt labs kristietis, bet man būs jābadojas, ja es par to domāšu nopietni." Šī "radikālisma" rezultātā rodas morālais nihilisms. Gan "radikālie domātāji", gan vidusmēra cilvēki ir mīlēt nespējīgi cilvēki, un viņu vienīgā atšķirība ir tā, ka pēdējie to neapzinās, toties pirmie to zināja un saprata šī fakta "vēsturisko nepieciešamību".

Esmu pārliecināts, ka šī atbilde par mīlestības un "normālas" dzīves absolūtu nesavienojamību ir pareiza tikai abstraktā nozīmē. Princips, kas ir pamatā kapitālistiskajai sabiedrībai, un mīlestības princips ir nesavienojami. Taču mūsdienu sabiedrība, ja to aplūko konkrēti, ir sarežģīta parādība. Nederīgas preces pārdevējs, piemēram, nevar ekonomiski funkcionēt bez

* Herberta Markuzes raksts "Psihoanalītiska revizionisma sociālas izpausmes" (Ņujorka, 1955).

melošanas; prasmīgs strādnieks, ķīmiķis vai fiziķis — var. Līdzīgā veidā fermeri, strādnieki, skolotāji un daudzu citu veidu biznesmeņi var mēģināt praktizēt mīlestību, nezaudējot ekonomiskas funkcionēšanas spējas. Pat ja jūs atzīstat, ka kapitālisma princips nav savienojams ar mīlestības principu, jums jāatzīst, ka "kapitālisms" kā tāds ir sarežģīta un pastāvīgi mainīga struktūra, kas tomēr pieļauj lielu devu nepakļāvības un personiskas iecietības.

To apgalvojot, es tomēr nedomāju, ka mums vajadzētu ticēt, ka pašreizējā sociālā sistēma turpināsies bezgalīgi, un tajā pašā laikā cerēt, ka piepildīsies brāļu mīlestības ideāls. Cilvēki, kas pastāvošajā sistēmā spēj mīlēt, katrā ziņā ir izņēmums. Nepieciešamības dēļ mīlestība mūsdienu Rietumu pasaulē ir blakus parādība. Ne tik daudz tāpēc, ka neskaitāmie darbi neļautu mīlēt, bet tāpēc, ka uz ražošanu orientētās, preču kārās sabiedrības gars ir tāds, pret kuru vienīgi disidents* ir spējīgs veiksmīgi aizsargāties. Tiem, kas nopietni uzskata mīlestību par vienīgo racionālo atbildi uz cilvēka eksistences jautājumu, jānonāk pie secinājuma, ka mūsu sabiedriskajā struktūrā ir nepieciešamas nopietnas un būtiskas izmaiņas, ja mīlestībai jākļūst par sabiedrisku un nevis dziļi individuālu blakus parādību. Šajā grāmatā varam dot vienīgi mājienu par šādu izmaiņu virzienu.** Mūsu sabiedrībā valda direktoru birokrātija, profesionāli politiķi; cilvēkus virza masu suģestijas spēks, viņu mērķis ir vairāk ražot un vairāk patērēt, tas ir pašmērķis. Visa darbība tiek pakļauta ekonomiskiem mērķiem, līdzekļi ir kļuvuši par mērķiem; cilvēks ir robots — labi paēdis, labi apģērbies, taču bez mazākās intereses par savu sevišķo cilvēcisko īpašību un funkciju. Ja cil-

* Non-confirmist — disidents jeb anglikāņu baznīcas pretinieks. (No angļu vai.)

** Esmu mēģinājis aplūkot šo jautājumu sīkāk savā grāmatā "Saprātīgā sabiedrība".

vēkam jābūt spējīgam mīlēt, viņam jāierāda visizcilākā vieta, kas viņam pienākas. Ekonomikas mašīnai jākalpo cilvēkam, nevis otrādi. Viņam jādod iespēja dalīties pieredzē, dalīties darbā, nevis, labākajā gadījumā, dalīt ienākumus. Sabiedrība jāorganizē tā, lai cilvēka draudzīgā, mīlošā daba tiktu nevis šķirta no viņa eksistences sabiedrībā, bet gan vienota ar to. Ja ir taisnība, kā esmu centies pierādīt, ka mīlestība ir vienīgā saprātīgā un apmierinošā atbilde uz cilvēka eksistences jautājumu, tad jebkurai sabiedrībai, kura relatīvi izslēdz mīlestības problēmu, laika gaitā jāiet bojā pašai no savām pretrunām ar cilvēka dabas pamatvajadzībām. Patiesi runāt par mīlestību nenozīmē "sprediķot" tā vienkāršā iemesla dēļ, ka tas nozīmē runāt par ārkārtēju un reālu nepieciešamību jebkurā cilvēkā. Tas apstāklis, ka šī nepieciešamība ir bijusi apslēpta, vēl nenozīmē, ka tā nepastāv. Analizēt mīlestības dabu šodien nozīmē atklāt tās vispārējo trūkumu un kritizēt tos sociālos apstākļus, kuri ir atbildīgi par šo trūkumu. Ticība mīlestības kā sociāla, ne tikai individuāla fenomena iespējamībai ir racionāla ticība, kas balstās uz cilvēka dabas dziļākās būtības izpratni.

Par autoru

Ērihs Fromms dzimis 1900. gadā Frankfurtē Vācijā, saņēmis filozofijas doktora grādu Minhenes universitātē 1923.-1924. gadā, pēc tam studējis Psihoanalīzes institūtā Berlīnē. Pēc tā beigšanas, līdz 1932. gadam, viņš strādājis Frankfurtē, gan turienes Psihoanalīzes institūtā par pasniedzēju, gan Frankfurtes universitātes Sociālo pētījumu institūtā.

No 1934. līdz 1939. gadam doktors Fromms tika uzaicināts strādāt starptautiskajā Sociālo pētījumu institūtā Ņujorkā. 1941. gadā viņš pievienojās Beningtonas koledžas pasniedzēju kolektīvam, strādāja par vieslektoru Kolum-bijas universitātē, par pasniedzēju Jeila universitātē un turpmākos gadus bija Sociālo pētījumu jaunās skolas pasniedzējs. Vienlaikus viņš bija Viljama Alansona Vaita Psihiatrijas, psihoanalīzes un psiholoģijas institūta fakultātes dekāns, tajā viņš turpināja lasīt lekcijas, zināmu laiku gadā uzturoties kā profesors arī Mehiko nacionālajā universitātē.

Miris 1980. gadā.

apgāds

JUMAVA

piedāvā

Leslijs M. Lekrons PASHIPNOZE

www.jumava.lv

Izdevējs — SIA "J.L.V.", Dzirnavu ielā 73, Rīgā LV 1011. Iespiests un iesiets SIA 'Tipogrāfija Ogrē" Brīvības ielā 31, Ogrē LV 5001.

Content

Fromms Ēriks Mīlestības māksla

Priekšvārds

Pirmā daļa Vai mīlestība ir māksla

Otra daļa Mīlestības teorija

1 .nodaļa Mīlestība — atbilde uz cilvēka eksistences jautājumu

2.nodaļa Mīlestība starp vecākiem un bērniem

3.nodaļa Mīlestības objekti

Brāļa mīlestība

Mātes mīlestība

Erotiska mīlestība

Pašmīla*

Dieva mīlestība

treša daļa Mīlestība un tās sairšanas process mūsdienu Rietumu sabiedrībā

Ceturta daļa Mīlestības prakse

Par autoru