Lūiss Tomass

Amini Fari

Lenons Ričards

Mīlestības teorijas pamati

Tomass Lūiss

Mīlestības teorijas pamati

PRIEKŠVĀRDS

Kas ir mīlestība un kādēļ daži to nespēj atrast? Kas ir vientulība un kādēļ tā sāp? Kas ir cilvēku attiecības, kā un kādēļ tās strādā tā, kā tās strādā?

Rast atbildes uz šiem jautājumiem, atklāt cilvēka sirds dziļākos noslēpumus ir šīs grāmatas uzdevums. Kopš mūsu sugas pirmsākuma cilvēciskās būtnes strīdējušās ar savu nepakļāvīgo emocionālo kodolu, kas izturas tik neparedzami un pārsteidzoši. Līdz šim šajā nozarē zinātne izrādījusies bezspēcīga. Rietumu pasaules pirmais ārsts Hipokrats 450 gadus pirms Kristus rakstīja, ka emocijas rodas smadzenēs. Tā bija patiesība, bet nākošajos 25 gadusimtos medicīna par emocionālo dzīvi nepateica nekā jauna. Sirdslietas palika mākslas pārziņā – literatūrai, dziesmām, dzejai, glezniecībai, skulptūrām, dejām. Līdz pat šodienai.

Pēdējā zinātnisko pētījumu desmitgade ir nākusi ar veselu atklājumu lavīnu smadzeņu pētniecībā, tā radījusi revolūciju, kas sola radikāli izmainīt to, ko mēs domājam par sevi, par mūsu attiecībām, par mūsu bērniem un sabiedrību. Beidzot zinātne pievērsusi savu pētošo skatienu cilvēces senākajiem jautājumiem. Tās pēdējie atklājumi sagatavojušies satricināt daudzus modernus mītus par mīlestības būtību un darbību.

Tradicionālās apziņas teorijas māca, ka Kaislība ir cilvēces mežonīgās pagātnes traucējoša palieka, un intelektuāla emociju pakļaušana ir civilizācijas sasniegums. Tālāk seko loģiski, bet apšaubāmi secinājumi: emocionāls briedums tiek pielīdzināts emociju apspiešanai. Skolās izveidot bērnus bez emocionālas izglītības ir tikpat viegli, cik viegli ir iemācīt viņiem vēstures un ģeometrijas faktus. Lai justos drošāk, ignorē savu muļķīgo un nepaklausīgo sirdi. Tāda ir konvencionālā gudrība.

Šajā grāmatā mēs parādīsim, ka tad, kad saduras intelekts un jūtas, gudrāko risinājumu dod sirds. Dzīves karuselī zinātne – Saprāta labā roka – to apstiprina. Senā smadzeņu emocionālā arhitektūra nav apnicīgs no dzīvniekiem mantots traucēklis. Tieši otrādi, tā ir mūsu dzīves izpratnes atslēga. Mēs dzīvojam neredzamu spēku un klusējošu ziņojumu jūrā, kas veido mūsu likteni. Indivīda un visas sabiedrības spēja būt laimīgiem atkarīga no mūsu spējas saprast slēpto pasauli, kas neredzami, dažreiz neticami, bet nenoliedzami saistīta ar mīlestību.

No dzimšanas līdz pat kapam mīlestība ieņem centrālo vietu cilvēka pieredzē, tā ir apziņas dzīves spēks, kas nosaka mūsu labsajūtu, stabilizē ķermeņa procesus un pat nosaka smadzeņu struktūru. Ķermeņa fizioloģija iekārtota tā, ka mūsu savstarpējās attiecības nosaka un veido to, kas mēs paši esam. Mīlestība veido mūs un nosaka, par ko mēs varam kļūt. Šajā grāmatā mēs paskaidrosim, kā un kāpēc tas notiek.

Daudzus gadsimtus zinātne snauda, un cilvēcei bija jāiztiek ar to, kā sirdslietas un mistērijas skaidro māksla. Šīs uzkrātās mākslas zināšanas nenoniecināsim. Šī grāmata, kaut arī ceļos dziļi zinātnes pasaulē, bez tam vēl cieši turēsies pie humānisma, jo tas piešķirs ceļojumam jēgu. Nereti zinātnieku, pētnieku, dzejnieku, filosofu un karaļu domas sakrīt. Sākuma punkti var atšķirties telpā, laikā un pēc temperamenta, bet visas balsis šajā grāmatā sakrīt un runā par vienu kopēju mērķi.

Katra grāmata, ja tā ir ko vērta, ir apliecinājums: tā ir sakārtotu vārdu bulta ar spalvām, iegriezumiem un iesvētītu akmens uzgali, kas traucas cauri paragrāfiem uz savu mirdzošo mērķi. Šī grāmata ilustrē vecāku gādības veidojošo ietekmi, romantisma bioloģiskos pamatus, savstarpējās pieķeršanās un atbalsta dziedinošo spēku, tā visur runā par mīlestību. Pāršķiriet lapu un bulta būs izšauta. Sirds, kuru tā meklē, ir jūsējā.

SATURS

Priekšvārds

1.       Sirds pils: Zinātne pievienojas mīlestības meklēšanai

2.       Pūķi, kaķi, maisi un nenoteiktība: Kā smadzeņu uzbūve rada mīlestības problēmas

3.       Arhimeda princips: Kā mēs uztveram citas sirds iekšējo pasauli

4.       Trakojošā jūra: Kā savstarpējās attiecības piepilda cilvēka ķermeni, saprātu un dvēseli

5.       Gravitācijas iemiesošanās: Kā atmiņa uzglabā un veido mīlestību

6.       Ceļa pagrieziens: Kā mīlestība iespaido, kas mēs esam un par ko mēs varam kļūt

7.       Dzīves grāmata: Kā mīlestība vada, veido un maina bērna iekšējo pasauli

8.       Starp akmeņiem un debesīm: Kā var dziedēt salauztas sirdis

9.       Staigāšana ēnu pasaulē: Kā kultūra padara mūs nespējīgus redzēt mīlestību

10.    Atvērtās durvis: Ko glabā nākotne

Piezīmes

Literatūra

Pateicības

1.nodaļa.

Sirds pils: Zinātne pievienojas mīlestības meklēšanai

Mazā dzejoļa rindā divas meitenes atklāj dzīves noslēpumu.

Es, nezinādama šo noslēpumu, uzrakstīju dzejas rindu. No trešās personas uzzināju, ka viņas to atradušas, bet ne to, ko es uzrakstīju. Tagad, nedēļu vēlāk, nav šaubu, ka viņas aizmirsušas noslēpumu, manu dzejoli un tā nosaukumu. Bet es mīlu viņas par to, ka viņas var atrast to, ko es nevaru, par to, ka viņas mīl mani mana dzejoļa dēļ, un par to, ka viņas to aizmirsušas tā, ka tūkstošiem reižu, līdz nāve viņas atradīs, viņas to atklās citos dzejoļos un notikumos. Un par to, ka viņas grib to zināt, jau iepriekš zinot, ka tur ir noslēpums. Jā, par to visvairāk.

Denīze Levertova (Denise Levertov), Noslēpums.

Dažam var likties dīvaini, ka grāmata par mīlestības psihobioloģiju sākas ar dzeju, bet tēma to prasa. Poēzija sākas tur, kur sastopas jūtas un prāts; arī cilvēka emocionālā dzīve sākas šajā vietā. Vairāk nekā pirms 300 gadiem franču matemātiķis Bleizs Paskāls (Blaise Pascal) rakstīja: Sirdij ir prāts, par ko Saprāts nekā nezina [146]. Paskālam bija taisnība, kaut gan, iespējams, viņš nezināja, kāpēc. Tagad, dažus gadsimtus vēlāk, mēs zinām, ka nervu sistēmas daļas, kas vada un pārvalda emocijas un intelektu, nav vienotas; tas rada bezdibeņus cilvēku domās un dzīvēs. Šī plaisa padara mīlestības mistērijas cilvēkiem nepieejamas un nesaprotamas, neskatoties uz visnopietnāko vēlēšanos. Smadzenes ir veidotas, uzbūvētas tā, ka emocijas pārspēj saprātu vēl vairāk kā citētajā dzejā. Kā mirāža vasaras dienā tās izvairās no analīzes un izpratnes.

Kaut gan mīlestības būtību nav viegli nodefinēt, tai piemīt iekšēja kārtība, arhitektūra, kuru var ‘atrakt’, atklāt un izpētīt. Emocionālā pieredze visā tās mirdzošajā sarežģītībā nevar rasties ex vacuo[3] : tā rodas, tā izveidojas dinamiskajās nervu sistēmās, kas, no vienas puses, izpilda standarta, specifiskus, bet, no otras puses, sarežģītus fizioloģiskus procesus. Mīlestībai ir jābūt izpētāmai, saprotamai, likumsakarīgai, jo tā ir fizikālā universa sastāvdaļa. Tā pat kā visas pārējās pasaules daļas, to pārvalda un apraksta likumi, kurus mēs varam atklāt, bet nevaram izmainīt. Ja tik mēs zinātu, kur un kā skatīties, mēs varētu atrast emociju likumus, kuru iedarbei neviens nevar pretoties vairāk kā gravitācijas spēkam, kad viņš krīt no klints.

Mīlestības spēles noteikumu atklāšana ir visai bezcerīgs uzdevums. Jebkura priekšstatu sistēma jeb mīlestības izpratnes koncepcija neizbēgami saistīta ar emocionālo smadzeņu kopumu. Līdz pat cilvēces vēstures pēdējam, līdzšinējam brīdim mums nebija zinātnes, kas nodarbojas un spēj izskaidrot mūsu saprātu. Klasiskās grieķu zinātnes nodarbojās ar ģeometriju, astronomiju, medicīnu, botāniku, bet nevienam nebija zināšanas par cilvēka emocijām, kurām varētu ticēt vairāk kā tā laika tēlainajiem mītiem. Šis zināšanu trūkums ilga vairākus tūkstošus gadu. Filosofi skaidroja, klāstīja un debatēja par emocionālo dzīvi, brīžiem par dažādiem noskaņojumiem, brīžiem – par dēmoniskām kaislībām, bet pasaule gaidīja sistemātiskus pētījumus par jūtām un kaislībām līdz pat 19.g.s. beigām.

Kad zinātne pievērsās sirds mistērijām, to pētīšanai nepieciešamās tehnoloģijas vienkārši vēl nebija. 19.g.s. beigās daži domātāji – Zigmunds Freids (Sigmund Freud), Viljamss Džeimss (William James), Vilhelms Vunds (Wilhelm Wundt) – strādāja pie pirmo zinātnisko datu cilvēka garīgo spēju izpausmes faktu savākšanas un aprakstīšanas. Lai arī cik spoži pētnieki viņi bija, viņi neko nevarēja zināt par smadzeņu fizikālajiem procesiem, par miniatūrajiem neiroloģiskajiem procesiem, kas kombinējas un slepeni apvienojas, lai radītu apziņas dzīves vielu – nopūtas, skaņas, domas, ambīcijas, jūtas. Mīlestības noslēpumi palika ieslēgti visnepieejamākajā dārgumu krātuvē, kādu vien pasaule pazinusi: tas ir simtiem miljardu šūnu mudžeklis, kura neskaitāmās elektriskās strāvas un ķīmiskie signāli apvienojas kopā un rada vienotas, dzīvas cilvēka smadzenes.

No 20.g.s. sākuma līdz beigām profesionālu zinātnieku mīlestības skaidrojumi nebalstījās uz bioloģiju. Tika sacīts, ka neirotiķi debesīs ceļ pilis, psihopāti tajās dzīvo, bet psihiatri ievāc īres maksu. Bet patiesībā tie ir psihiatri un psihologi, kas dzīvoja virs tukšas neziņas aizas būvētā teorijas pilī. Viņi izveidoja savas emocionālās dzīves izpratnes, bet smadzenes joprojām glabāja šifra atslēgu. Viņu uzceltās ēkas pamati tika veidoti no vienīgās vielas, kas vienmēr pietiekamā daudzumā dabūjama – tā ir tīra izdoma jeb spekulācija.

Pirmie cilvēces kaislību pētnieki pieņēma izaicinājumu, liekot lietā tīru izdomu. Kā svētvietas ceremonijmeistari, kas nebaidās kritikas un atspēkošanas, viņi izdomāja brīnumu skaidrojumus un metaforas, kam nebija atbilstības fizikālajā realitātē. Zigmunds Freids nebija vienīgais sapņotājs, kurš izveidoja impresionistisku apziņas vīziju, bet viņš visnelokāmāk savām fantāzijām piedēvēja solīdumu un pamatīgumu, kuru tām laikam gan nebija. Un tā Freida citadeles sienas un torņi uzsprāga gaisā, kur tie ir arī vēl šodien: miglā tītais nepielūdzamā superego bruņutornis, cēlās izpratnes velves un būdīgā id[4] apakšzemes cietums. Neskatoties uz to, ka Freida mācībai nav pamata īstenībā, vecais emocionālās dzīves modelis met garu ēnu. Katrai jaunai paaudzei Freids tiek pasniegts no jauna. Viņa izdomājumi dažādos veidos caurvij mūsu kultūru, un viņa pieņēmumi tiek lietoti tik ilgi, kamēr tie tiek uzskatīti par faktiem.

Freida laika kultūras atmosfēra bija pārpludināta ar aizdomām par masturbācijas morālo un fizisko kaitējumu. Freids izturējās noraidoši pret masturbāciju, viņš bija pārliecināts, ka viņa laika cilvēku emocionālās patoloģijas nemieru, pagurumu un virkni histērisku simptomu – radīja onānisms un coitus interruptus [5] . Viņš nolēma, ka visu problēmu cēlonis ir seksuālā pašapmierināšanās bērnībā. Pēc tam viņa uzmanība pievērsās jauniešu fantāzijām par kopošanos ar vecākiem. Freids savu viedokli nemainīja arī tad, kad viņa klīniskie pretinieki atklāja, ka vairākums pacientu noliedza visus pāragra erotisma paveidus. Viņš paziņoja, ka pacienti neatceras bērnības jutekliskos piedzīvojumus tāpēc, ka viņu apziņa tos no atmiņas izmetusi. Kad viņš analizēja savu pacientu simptomus un sapņus, viņš nolēma, ka viņš redz veikli noslēptu mīklu atrisinājumus, kas liecina par tumšu seksuālo pieredzi, to pašu, kuru viņš neprata atrast, bet jau agrāk bija paredzējis, ka tādai jābūt.

Šis priekšstats par jūtu pasaules uzbūvi satur pazīstamo Freida mašinēriju: cilvēka slēpto vēlmju katls burbuļo zem apziņas sliekšņa; saules apspīdētā es dienišķā eksistence neapzinās viltīgi glūnošos zemākos instinktus; un dziedinošā draudīgās erotiskās pagātnes atklāšana, kas katrā noteikti ir pēc definīcijas. Šāda cilvēku emocionālo vajadzību izpratne bezcerīgi neatrisināmā veidā mīlestību reducē uz seksuālu baudu un perversiju – tā uzskata, ka mīlestība nav nekas cits, kā nedaudz pārveidota aizliegto, pretīgo, grēcīgo dziņu izpausme. Emblēmu un izpratnes standartu Freids paņēma no grieķu mitoloģijas – tas bija Edips, dievu nolādēts, it kā negribot perverss un asinsgrēka izpildītājs, kas padara sevi aklu un aiziet postā. Izmantotās leģendas morāle mācīja, ka civilizācijas spēkiem, saprātam un inteliģencei jāvalda pār cilvēka dzīvniecisko dabu, kas var novest pie neaprakstāmām šausmām.

Cilvēks ir lētticīgs dzīvnieks, un viņam kaut kam ir jātic, rakstīja Bertrans Rasels (Bertrand Russel) [168]. Ja šai ticībai nav stipra loģiska vai zinātniska pamata, tad pietiek ar vāju. Cilvēki vienmēr labāk pieņem kaut kādu skaidrojumu, lai cik tas kļūdains vai neticams arī nebūtu, nekā nekādu. Kad Freids paziņoja, ka reizi priekš visām reizēm viņš izdibinājis tumšos cilvēka kaislību dziļumus, pasaule, ilgodamās pēc galīgā slēdziena drošības, pievienojās viņa vīzijai.

Rezultātā, kā jebkuras vienīgās patiesības gadījumā, uzskatu anarhija izbeidzās. Freida loģika bija kā Mēbiusa lente. Kad pacienti atzina, ka viņiem ir Freida paredzētā agrīnā seksuālā pieredze, viņš tos nosauca par gudriem; kad viņi neatzina, viņš teica, ka viņi pretojas un slēpj patiesību. (Nolieguma pielīdzināšana atzīšanai ir drošs, bet zemisks ierocis, kas kalpojis dažādiem mērķiem, sākot ar Salemas [6] burvju sadedzināšanu un beidzot ar inkvizīcijas procesiem). Freida piekritēji saka, ka viņu slēdzienus apstiprinot uz izpratni bāzēta psihoterapija, bet šī aktivitāte ir to cilvēku darbības lauks, kuri jau pieņēmuši principus, kurus viņi grib pierādīt. Šāda rotējošo durvju loģika var apstiprināt jebkuru izteikumu, vienalga, cik aplamu [7] .

Psihoanalītiskās koncepcijas par cilvēka prātu un sirdi iespaidoja populāro kultūru vairāk kā jebkuras citas idejas. Bet Freida modelis parādījās pirms zinātniskās pieejas pielietošanas mīlestības noslēpumu pētīšanā. Šādu mitoloģiju rašanās vienmēr iespējama. Par cik smadzeņu darbība bija mistērija, saprāta fizikālā būtība bija nepieejama un nezināma, pierādāmu zināšanu trūkums par cilvēka emocionālo dzīvi pieļāva brīvu apgalvojumu plūsmu. Tāpat kā politikā, izteikuma ilgmūžību un popularitāti nosaka nevis tā patiesīgums, bet gan tā izplatīšanai veltītā enerģija un atjautība.

Gados, kad apkārt brīvi klejoja nekritiski spriedelējumi par cilvēka prātu, kā priekšvēlēšanu solījumi parādījās savādi paziņojumi. Viena teorija mācīja, ka apkampiens esot slēpta orgasma ekstāzes izpausme. Lasīšanas un rakstīšanas prasmē atpalikuši bērni esot prasīga bērna atriebība vecākiem par izstumšanu no kopējās gultas. Migrēnas galvassāpes liecinot par seksuālām deflorācijas fantāzijām. Šie krāsainie apgalvojumi bija populāri laikā, kad zinātniskas izpratnes par smadzeņu darbību vēl nebija.

Tā kā mēs strādājam klīnikā, mums nepieciešamas atbildes uz jautājumiem, kurus uzdod ikdienas dzīve. Mīlestības izpratnes mērķis nav sarunas ziloņkaula pilī vai tīksmināšanās ap akadēmiskām diskusijām. Tieši otrādi, mūsu darbs skaidri parāda, ka pasaule ir pilna cilvēkiem, kuriem ir grūtības kādu mīlēt un kurus neviens nemīl, kuru laime kritiski atkarīga no šīs situācijas atrisināšanas. Tā viņiem ir galēja nepieciešamība. Lai cik arī neeleganta vai mitoloģiska kādam liksies mūsu pieeja un cilvēka emocionālā saprāta modelis, ja mēs konstatējam, ka tas strādā klīnikā, ja mēs ar to varam palīdzēt cilvēkiem sākt saprast pašiem savas sirdis, tad mēs to arī lietosim.

Kad mēs mēģinājām lietot Freida modeli un tā daudzās izpratnes, tad konstatējām, ka modeļa derīgums jeb darbaspēja nepieder pie tā priekšrocībām. Kad mēs mēģinājām tikt galā ar savu pacientu emocionālajām problēmām, tad redzējām, ka vecie modeļi pēta diagrammas teritorijās, kuras pie reāliem cilvēkiem nav atrodamas. Mūsu pacienti tā nekad neizturējās, kā mācīja šie modeļi. Viņiem nepalīdzēja tas, ko modeļi ieteica, bet tas, kas viņiem palīdzēja, mums nekad nebija mācīts. Lai kā arī mēs centāmies izveidot patoloģiju izpratnes pat ārpus teoriju rāmjiem, esošie emocionālās dzīves izpratnes standarti nespēja izskaidrot to, ko stāstīja pacienti klīnikā. Tādēļ mēs cilvēka sirds sarežģīto mīklu atrisinājumus sākām meklēt citā virzienā.

Pagājušā gadsimta sākumā cilvēka emocionālās pasaules zinātne veidojās ļoti lēni, bet gadsimta otrā pusē tā sajuta vēju, kas sola piedzīvojumus. Franču ārsti, meklējot histamīna (pretalerģijas preparāts) neitralizētāju, pa ceļam izveidoja antipsihozes zāles. Tika novērots, ka tuberkulozes zāles uzlabo garastāvokli, un pēc dažiem ķīmiskās sintēzes soļiem antidepresantu izgatavošana gāja pilnā sparā. Kāds austrālietis nejauši novēroja, ka litijs padara jūras cūciņas viegli apmācāmas, un darba turpinājumā viņš nonāca pie maniakālās depresijas ārstēšanas. Mazās molekulas, apēstas un nogādātas smadzenēs, izrādījās spējīgas izdzēst murgus, atvieglot depresiju, izlīdzināt krasas garastāvokļa svārstības un aizgaiņāt nemieru. Kā gan var savietot, saskaņot visu to ar vispārpieņemto atziņu, ka visu emocionālo problēmu cēlonis ir apspiestas seksuālās vēlmes?

90-os gados farmakoloģisko preparātu efektivitāte bija tik krasā pretrunā ar pastāvošajiem psihoanalītiskajiem skaidrojumiem, ka tie sajuka gabalu gabalos. Šīs valdošās paradigmas sabrukums atstāja mūs bez sakarīgas dzīves un mīlestības izpratnes. Freida mācības atmešana pagājušā gadsimta pēdējā dekādē noveda pie tā, ka mūsu ilgas, vēlēšanās un sapņi vairs nebija bezcerīgi neizskaidrojami, bet tikai neizskaidroti.

Kaut gan zinātne ir sagatavojusies ieņemt Freida darba turpinātāja vietu, tā nav spējusi piedāvāt saprātīgu un lietojamu mīlestības izpratni. To traucē divi stūrgalvīgi šķēršļi.

Pirmkārt, starp zinātnes stingrību un bezpersoniskumu pastāv dīvaina sakarība: jo vairāk uz faktiem balstīts apziņas modelis, jo svešāks tas mums ir. Biheiviorisms [8] bija pirmais piemērs: kaut tas uz katra stūra vicināja empīrisma zobenu, tas bija pilnīgi nepieņemams ar to, ka neatzina tādas cilvēka dzīves svarīgus aspektus kā doma un vēlēšanās. Izziņas (cognitive) psiholoģijas shēmas bija piezīmētas pilnas ar kastēm un bultām, kas savienoja uztveri un darbību, bet tai nekā nebija ko teikt par nedomājošo es , kuru cilvēki lolo visvairāk. Evolucionārā psiholoģija veiksmīgi izskaidroja dažādus cilvēka prāta trūkumus, bet tādas cilvēka īpašības, kā draudzība, labestība, reliģija, māksla, mūzika un poēzija, kurām nav acīmredzamas izdzīvošanas priekšrocības, tā nosauca par ilūzijām.

Līdzīgi arī mūsdienu neiroloģijas zinātne ir vainīga nesimpātiska un bezdvēseliska redukcionisma izplatīšanā [9] . Cilvēku dzīvošanai psihoanalītiķi ir uzbūvējuši rokām netaustāmu gaisa pili, bet neiroloģijas zinātne – konkrētu patvērumu. Vai noskaņa, vai izturēšanās ir labāk saprotama, ja mēs pasakām, ka tas ir molekulāro biljarda bumbu spēlēšanas rezultāts galvaskausā? Kad mums rodas emocionālas problēmas, vai tad ritalīna (Ritalin) diēta bērniem un prozaks (Prozac) pieaugušajiem ir vienīgā mūsu nacionālā medicīna? Tad, kad sieviete zaudē vīru un nonāk depresijā, vai tad viņas bēdas kaut ko nozīmē, vai tas ir tikai nepareizu ķīmisko reakciju gadījums? Cilvēka dabas, cilvēka būtības izpratnē zinātne ir jaunienācējs, bet līdz šim tā ir bijusi sveša humānismam. Jēgas meklētāji ir tikuši atraidīti.

Otrs mīlestības zinātniska apraksta izveidošanas šķērslis ir precīzu datu trūkums. Tiem, kuri grib saprast smadzeņu darbību, sistemātiski pētījumi dod vilinošus solījumus. Bet, no otras puses, ko empīrika dod ar vienu devīgu žestu, ar otru tā to atkal atņem. Neskatoties uz kosmiska mēroga soļiem tehnoloģijā, smadzeņu zinātne vēl joprojām ir un paliek bezcerīgi juceklīgu un neskaidru mājienu krājums. Šie mājieni var rādīt pareizu virzienu, bet tie neļauj iegūt skaidrus slēdzienus. Zinātne ir pavirzījusies pa smadzeņu izpratnes ceļu, bet ceļa beigas vēl ir aiz apvāršņa. Mīlestības students vēl joprojām tiek konfrontēts ar problemātisku sakarību starp sirdslietu datu ticamību un derīgumu: tikai nedaudzas lietas, kuras ir vērts zināt, var pierādīt, bet tikai nedaudzas lietas, kuras var pierādīt, ir zināšanas vērtas.

Ja bezkompromisa empīrists riskē doties mīlestības jomā, tad viņam nav daudz par ko runāt. Bērna drudžainā un neartikulētā pieķeršanās vecākiem, jaunu mīlētāju vētrainās jūtas vai mātes nesatricināmā uzticība – tie ir kā gaistoši tvaiki, kas tikai pasmejas par objektivitātes nopietno mēģinājumu piedēvēt tos kādiem gēniem vai šūnām. Droši vien, ka kādreiz tas viss būs zināms, bet tā diena mums māj no liela attāluma. Bet pagaidām, bez piesaistes pie pārbaudāmiem faktiem, katrs var neierobežoti sacerēt pārspīlētas fantāzijas par mīlestību, kam ir tāds pats pierādījumu statuss kā tasītes bīdīšanai spiritisma seansā.

Kāda gan ir cerība iegūt darbaspējīgu cilvēka sirds izpratni, ja empīrisms ir nepilnīgs un neauglīgs, bet impresionistiskā minēšana vienmēr kaut kur ved, bet tikai kaut kur? Vladimira Nabokova vārdiem runājot [134], nav iespējama zinātne bez fantāzijas un māksla bez faktiem. Mīlestība rodas no smadzenēm, smadzenes ir fizikālas un tādēļ pakļautas zinātniskai analīzei tāpat kā gurķi un ķīmija. Bet mīlestība nesaraujami saistīta ar personu un subjektīvo, un tādēļ mēs nevaram to nonāvēt un piespraust tās spārnus pie kartona gabala kā kukaiņu pētnieks krāsainu tauriņu. Neskatoties uz to, ko māca zinātne, tikai delikāts pieredzes un intuīcijas apvienojums var dot emocionālās apziņas pareizu attēlu. Lai izvairītos no abām briesmām – tukša redukcionisma un nepamatotas lētticības – ir jārespektē pierādījums, saglabājot interesi par nepārbaudīto un nepierādāmo. Veselajam saprātam līdzīgā mērā jāapvieno iztēles lidojumu un nepatiku pret ortodoksiju (tipveida, standartveida domāšana pēc gataviem šabloniem).

Zinātne ir izveidojusi efektīvus ieročus apkārtējās pasaules pētīšanai, bet cilvēciskās būtnes ‘ekipētas’, apgādātas ar senākiem, vecākiem līdzekļiem – tā ir spēja saprast apkārtējo cilvēku sirdis. Šī otrā spēja ir tik pat stipra, cik loģika, daudzos gadījumos – vēl stiprāka. Šī grāmata satur abu metožu derīgumu un nepieciešamību, kas ļauj lasīt drauga, partnera, bērna un jūsu paša sirds noslēpumus [i] .

Daudzus gadus mēs visi trīs ‘ķemmējām’ cauri neiroloģijas zinātnisko literatūru, meklējot spožus faktus, kas varētu apgaismot savstarpējo pieķeršanos, pētījumus, kas varētu atraisīt mezglus un atbrīvot saites, kas sasaista. Īsi sakot, mēs meklējām zinātni par mīlestību. Neatraduši šādu sistēmu mūsu, psihoterapijas laukā, mēs turpinājām meklēt citās nozarēs. Lielās meklēšanas beigās mēs bijām savākuši ziņas par neiroloģiju, evolūcijas teoriju, psihofarmakoloģiju, neonatoloģiju (neonatology), eksperimentālo psiholoģiju un datorzinātni.

Kaut arī šī grāmata izmanto minēto zinātņu rezultātus, mēs nevaram apstiprināt tuvredzīgo pieņēmumu, ka akadēmiskās publikācijas satur mīlestības mistēriju atslēgu. Cilvēku dzīves ir visbagātākā šīs informācijas glabātuve. Viljams Oslers (William Osler) sacīja, ka tie, kuri mēģina studēt, saprast tēmu bez grāmatām, kuģo jūrā bez kartes, bet tie, kuri studē tikai grāmatas, jūrā vispār nekuģo. Un tā mēs vienmēr, kur vien iespējams, salīdzinājām to, ko saka zinātne, ar to, ko teica mūsu pacientu, mūsu ģimeņu un mūsu pašu emocionālā pieredze.

Pēc vairāku gadu dažādu disciplīnu datu ‘savstarpējas apputekšņošanas’ sāka veidoties starpdisciplinārais ‘kokteilis’. Mēs sākām domāt par mīlestību un aprakstīt to viens otram vārdiem un jēdzieniem, kādus nekad nebijām dzirdējuši. Pamazām izveidojās revolucionāra, radikāli atšķirīga paradigma (izpratņu struktūra), kuru lietojam arī šodien. Šīs paradigmas, šīs izpratnes robežās mēs atradām jaunas atbildes uz svarīgākajiem cilvēka dzīves jautājumiem: kas ir jūtas un kāpēc mums tās ir? Kas ir savstarpējās attiecības un kāpēc tās ir? Kas izsauc, kas rada dvēseles sāpes, un kā tās var mazināt – ar zālēm, ar psihoterapiju, vai ar abiem? Kas ir terapija, un kā tā ārstē? Kā mums būtu jāveido sabiedrība, lai uzlabotu tās emocionālo veselību? Kā mums jāaudzina savus bērnus, un ko viņiem jāmāca?

Šo jautājumu pētīšana nav intelektuāla ekskursija: lai zinātu dzīves jēgu, cilvēkiem ir jāzina atbildes. Katru dienu mēs redzam šo zināšanu nepieciešamību un nezināšanas traģiskās sekas. Cilvēki, kuri neievēro paātrinājuma un momentu likumus, lauž kaulus; tie, kuri nezina mīlestības likumus, nodzīvo dzīvi bezmērķīgi un salauž savas sirdis. Šīs sāpes redzamas visur: neveiksmīgas laulības, rupjas attiecības, pamesti bērni, nepiepildītas cerības un sapņi. Un lielākā mērogā, kopā sasummējoties, šie ievainojumi bojā mūsu sabiedrību, kur visdažādākās ciešanas sastopamas ik uz soļa. Šo ciešanu cēloņi netiek apzināti, bet tiek nodoti tālāk. Tradicionālās zāles un ārstēšana nelīdz, jo tās nepamatojas uz emociju likumiem, kurus mūsu kultūra vēl nezina.

Šie likumi kā akmenī iekalti ir ierakstīti kaut kur sirds dziļumos neatkarīgi no tā, cik ilgs laiks vēl būs vajadzīgs to atklāšanai. Un, ievērojot šo noslēpumu mājvietas mikroskopiskos izmērus, var paiet gadsimti, kamēr smadzenes ļaus atklāt savus pēdējos noslēpumus. Neviens no mums nenodzīvos tik ilgi, lai varētu ielūkoties aiz šī atklāsmes laikmeta rītausmas.

Šajās lapaspusēs mēs pieņemam izaicinājumu – noskaidrot mīlestības būtību atbilstoši mūsdienu zinātnes iespējām: izmantojot iedvesmu, izdomu un zinātniskās informācijas pārākumu, kuru mūsu rīcībā nodevusi biotehnoloģija. Pēc ieceres tā nav smadzeņu zinātnes enciklopēdija. Šajās lapaspusēs neslēpjas sarežģītas neiroanatomijas diagrammas. Mēs neesam stādījuši mērķi attēlot saprātu smalkā shēmā, bet gan izmanīgu izlūkošanas karti par laukiem, kas guļ apslēpti cilvēka dvēselē.

Sava ceļojuma laikā mēs apmeklēsim laukus, kurus daudzi uzskata par psiholoģijas teritoriju. Pa ceļam mēs pieskarsimies mazu, nomaldījušos kucēnu vaimanāšanai, atmiņas matemātikai, prērijas suņu pāru uzticībai un Klusā okeāna salu iedzīvotāju sejas izteiksmēm. Mēs aplūkosim viduslaiku imperatora bērnu audzināšanas eksperimentu, psihoterapijas paņēmienus, jaunpiedzimušā intuitīvo ģenialitāti, un kāpēc cilvēki tur viens otra roku filmas skatīšanās laikā. Mēs jautāsim, kāpēc vajadzīgas ģimenes, kas ir jūtas, un kas nav mīlestība; kā akli bērni prot smaidīt un kāpēc rāpuļi neprot. Uz šo atšķirīgo nozaru robežām sāk pamazām veidoties jauna izpratne par mīlestību, kuras ietvaros mēs varam sākt saprast emocionālo dzīvi saskaņā ar cilvēcisko būtņu fizioloģiju un dzīves pieredzi, viņu kaislībām un sāpēm.

Zinātnieki un ārsti nav vienīgie šīs teritorijas pētnieki, un viņi arī nav pirmie. Vēlēšanās izkristalizēt un izteikt sirds noslēpumus var gūt savu izpausmi nepārspējamā noveles tekstā, teātrī, stāstā, esejā. Tik pat kompaktā un pārsteidzošā simetrijā kā sakarība starp matēriju un enerģiju, mīlestības poēzija un zinātne uzrāda negaidītu līdzību. Abas līnijas lieto intelekta ieročus, lai sasniegtu nesasniedzamo; abas mēģina pateikt nepasakāmo un padarīt to zināmu, ar patiesībai raksturīgu pēkšņu pārsteigumu par izpratni. Tagad, kad zinātne ir ieceļojusi poēzijas nozarē, vienas nozares sasniegumi var noderēt otrā.

Sen pirms zinātnes parādīšanās asa prāta un domāšanas vīri un sievas stāstīja teikas par cilvēkiem, šie stāsti arī šodien nav zaudējuši spēju iedvesmot un palīdzēt saprast. Cilvēka dabas zinātnes mērķis un uzdevums nav šos stāstus atmest, bet gan tos bagātināt un padziļināt. Roberts Frosts (Robert Frost) rakstīja, ka ļoti daudzi dzejnieki maldās, domājot, ka prāts ir bīstams un to jāatstāj, jānostumj malā. Šī pieeja redzama arī smadzeņu pētīšanā, kur daudzi speciālisti baidās pieminēt mīlestību.

Mēs domājam, ka sirds ir bīstama un to jāieslēdz pētījumos. Poētiskais un pārbaudāmais, pierādāmais un nepierādāmais, prāts un sirds – kā pretējas polaritātes lādiņi, kuru spēki darbojas pretējos virzienos. Tur, kur tos saved kopā, rodas gaisma.

Šajā kvēlošajā savienojumā mīlestība sāk sevi atklāt. Ceļojums, kuru mēs uzsākam, nav pabeigts: mūsdienu zinātne uzrāda struktūras, bet vēl nevar tās izskaidrot. Emocionālās apziņas pils vēl nebalstās uz faktiem, vēl tajā ir pietiekoši daudz vietas minējumiem, izdomai un poēzijai. Neiroloģijas zinātne atklāj smadzeņu noslēpumus un pārsteidzošas izpratnes par smadzeņu būtību. Par to ir šī grāmata, un, ja tā nav visas dzīves jēga un noslēpums, tad mēs nezinām, kur tā ir.

2. nodaļa

Pūķi, kaķi, maisi un nenoteiktība: Kā smadzeņu uzbūve rada mīlestības problēmas

Mīlestība iederas trubadūra dungojošā sirdī un dzejnieka kuplejā. Mentālajā balansā, kurš sver un salīdzina šīs lietas, neapstrīdami iederas arī mīlestība. Bet izredzes novietot cilvēces pulsējošo sirdi zem zinātnieka tēraudcietā skata nepiepildīsies nekavējoties. Zinātne strādā saskaņā ar vienkāršu, bet efektīvu principu: lai saprastu kādu pasaules daļu, to atdala no kopējā. Bet mīlestība nav reducējama uz kaut ko vienkāršu. Izskatās, ka mūsu priekšā ir bezdibenis. Kā turpināt pētījumus? Ko var saprast strikta objektivitāte par gaistošu, pārejošu, personīgu mīlestību?

Ir noticis tā, ka zinātne ir kļuvusi mazāk naidīga pret spokiem nekā kādreiz. Divdesmitā gadsimta pirmie gadi sagrāva priekšstatu par pasauli, kas sastāv no maziem zobratiem, kuru iekšējā uzbūve atklājas katram pētniekam, kas apbruņojies ar pietiekoši stipru vairojamo glāzi delikātumu. Kad fiziķi un matemātiķi dziļāk ierakās realitātes vielā, viņi nonāca pie tā, ka tur vairs nevalda objektivitāte.

O, ķermenis, kas šūpojas mūzikā, O, mirdzošais skats/ Kā lai mēs iepazīstam dejotāju pēc dejas? jautāja Viljams Batlers Jīts [202] (William Butler Yeats) 1928.g. Šeit dzejnieks ir pilnīgā harmonijā ar sava laika zinātnes prasību, kas mēģināja atdalīt pētnieku no pētāmā. Šīs grūti iegūtās stundas zinātniskajā subjektivitātē ļauj mums saprast, kāpēc mūsu laiks ir pietuvojies jaunai zinātnes vīzijai par pašas sirdi.

Pirmais trieciens pulksteņmehānisma universam nāca no Alberta Einšteina. Viņa relativitātes teorija parādīja, ka laika ritējums ir atkarīgs no tā, kur jūs atrodaties, un, ka dažādi novērotāji nevar vienoties par notikumu secību, kurus viņi novēro. Dažus gadus vēlāk Kurts Gēdels (Kurt Gődel) parādīja, ka jebkura loģiska sistēma kā mirgojoši dārgakmeņi nepieejamā pūķa midzenī satur pareizus izteikumus, kurus nevar pierādīt. Starplaikā atnāca Verners Heizenbergs (Werner Heisenberg) ar savu nenoteiktības principu. Heizenbergs parādīja, ka, jo precīzāk nosakām elementārdaļiņas vietu, jo mazāk mēs varam zināt par tās kustības ātrumu. Šīs pieticīgās īpašības prot mainīties lomām: jo precīzāk izmēram elementārdaļiņas ātrumu, jo nenoteiktāka kļūst tās atrašanās vieta.

Heizenberga atklājuma nozīme izplatījās tālāk par elementārdaļiņu pasauli, tā izmainīja zinātniskās pieejas pamatus. Zinātne nepēta un neapraksta dabu, sacīja Heizenbergs [75], bet mēs to ieraugam savas metodes gaismā. Kopā ar Gēdeli un Einšteinu viņš ieveda zinātniekus nepierasti nenoteiktā pasaulē, kurā precīzo zināšanu lielums bezcerīgi saraujas, un tādi netaustāmi jēdzieni, kā skata punkts un pētījuma metode, aizvieto līdz šim neapgāžamas patiesības. Pēc 1930.g. mistērijas no zinātnes perifērijas pārvietojās uz pašu centru. Lai zinātne varētu saprast mīlestības būtību, bija jāuzlabo tās uzstādītie jautājumi.

Sena mīkla ilustrē, kā jautājuma forma nosaka meklējamo:

Kad es gāju uz Sen-Aivs (St. Ives),

Es satiku vīru ar septiņām sievām,

Katrai sievai bija septiņi maisi,

Katrā maisā bija septiņi kaķi,

Katram kaķim bija septiņi kaķēni.

Kaķēni, kaķi, maisi un sievas

Cik tad gāja uz Sent-Aivs?

Bērni zina, ka labākā atbilde ir viens: ir zināms, ka tikai pantiņa skaitītājs iet uz Sent-Aivs. Par pārējiem gājējiem nav zināms, uz kurieni viņi iet Jautājums uzstādīts tā, lai klausītājs nejustu, ka viņa zināšanas ir nepilnīgas. Jautājumam Cik tad gāja uz Sent-Aivs? ir atbilde tikai pēc tam, kad uzstādam jautājumu: Uz kurieni katrs iet? Bet šim jautājumam mīklas tekstā atbildes nav. Viens otram sekojošie septiņnieki novērš uzmanību tik pat veikli kā triku meistars kārti piedurknē. Apmierināts ar saprotamo un zināmo, klausītājs tiek novirzīts nevajadzīgai rēķināšanai.

Mēs nevaram cerēt saprast sirds lielos noslēpumus, nezinot, kas mīlestība ir, no kā tā sastāv, un kā tā strādā. Atzīto un populāro priekšstatu veidošanā par mīlestību bioloģijai nav bijusi gandrīz nekāda loma, jo, kā to pierādīja Heizenbergs un rāda mīkla par Sent-Aivs, jautājumi, kurus mēs uzstādam, izmaina pasauli, kuru mēs novērojam. Ko smadzeņu struktūra un uzbūve var mums pateikt par mīlestību? pirms simts gadiem mēs nevarējām iedomāties šādu jautājumu. Neviens nevarēja iedomāties, ka zināšanu trūkums par smadzenēm varētu būt emocionālās dzīves izpratnes šķērslis. Patiešām, šo zināšanu iztrūkumu reti kad ievēroja.

Šodien mīlestības fizioloģija pieder pie smadzenēm. Divās pēdējās divdesmitā gadsimta dekādēs mīlestība pati nav pakļāvusies redukcionismam, bet smadzeņu zinātne gan. Modernās neiroloģijas zinātnes sasniegumi ar tās miniatūrajiem smalko operāciju instrumentiem un jaunāko tehnoloģiju skeneriem [10] beidzot iedeva to, kas mīlestības studijām vienmēr bija trūcis: fizikālais substrāts, ko var atdalīt un pētīt.

Sirds noslēpumu meklētāji var krist kārdinājumā apiet smadzeņu uzbūves būtiskos faktus, baidoties, ka priekšmets ir ārkārtīgi tehnisks un iemidzinošs. Tā tas nav. Neviens neapstrīd, ka smadzeņu blīvā, delikātā, sarežģītā tīkla struktūra iedveš apbrīnu un nereti arī apjukumu. Bet tiem, kas grib dzert pilnībā, nav nepieciešams slīkt. Gandrīz katrs var lietot auto bez inženiera diploma. Ir nepieciešamas tikai pamatzināšanas par iekšdedzes dzinēju – kas ir degviela, kur to lej, un kāpēc degvielas bākā nevajadzētu skatīties ar aizdegtu sērkociņu. Lai saprastu, kas ir mīlestība, jums nav jāizēdas cauri Scientific American[11] iepriekšējiem numuriem, bet, pirms sāk sprēgāt kaislību dzirksteles, smadzeņu izcelsmes un darbības pamatu zināšana ļaus izvairīties no dažām kļūdām.

Stāsts par iekšpusi

Smadzenes ir nervu sistēmas šūnu – neironu – tīkls. Saskaņā ar šo izpratni smadzenes ir tādas pašas kā sirds vai aknas – tie ir orgāni, kas sastāv no līdzīgām šūnām. Katram orgānam nozīmi un ‘identitāti’ piešķir specializētas funkcijas, kuras šī orgāna šūnas var izpildīt. Neirona speciālā funkcija ir signālu pārvadīšana no šūnas uz šūnu. Šie signāli ir elektriski un ķīmiski; molekulas, kuru nepārtrauktā piedalīšanās ķīmiskās reakcijās nodrošina ķīmisko ziņojumu pārvadi, sauc par neirotransmiteriem[12]. Kad cilvēki saka, ka kāds sirgst ar ‘ķīmisku disbalansu’ [13] tad tas nozīmē, ka viens signālu pārvades virziens nestrādā – tiek ignorēti neirona elektriskie signāli. Nedaudzi ir pieredzējuši elektrības spēju izmainīt apziņu, bet katrs zina, ka ķīmiskās vielas to var. Kafija stimulē možumu, alkohols samazina, noārda aiztures, LSD [14] rada halucinācijas un prozaks atvieglo depresiju, apsēstību un zemu pašapziņu. Visas ķīmiskās vielas to panāk, stimulējot vai bremzējot nervu signālu pārvadi. Jebkura ķīmiska viela, kura atdarina vai bloķē dabiskos neirotransmiterus, var iedarboties uz apziņu: redzi, atmiņu, domām, sāpēm, emocionalitāti un, protams, mīlestību.

Kāda jēga ir šai šūnu kopai, kas nepārtraukti signalizē viena otrai? Kāda derīga īpašība rodas no šī sarunu, sazināšanās festivāla, kāds ir tās mērķis? Izdzīvošana. Ziņojošās šūnas var radīt, izsaukt pēkšņas reakcijas uz ārējo apstākļu maiņu. Informācija no apkārtējās vides tiek pārvērsta iekšējos signālos un pēc ‘iekšējās apspriedes’ kņadas galvenajā neironu centrā tā ārējie signāli rada darbību: sitiens pa lidojošu pārtikas kumosu vai arī bēgšana, lai izvairītos no plēsoņas ķēriena. Dzīvnieki, kas apgādāti ar labākiem neironiem, kas ātrāk un pareizāk strādā, dzīvo ilgāk. Ja viņi izdzīvo līdz nākošajai vairošanās sezonai, viņi vinnē. Dabiskā izlase par otro vietu balvas nedod.

Lai arī cik mēs neesam lepni uz nervu sistēmu, kas džinkst mūsu galvaskausā, mums jāierauga, ka šāda pieeja dzīves spēlei ir tikai viena no daudzām iespējamām izdzīvošanas stratēģijām. Zemes veiksmīgākajām dzīvajām būtnēm nav smadzenes un nav vajadzības pēc tām. Baktērijas, visdaudzskaitliskākie zemes radījumi, ir vienkāršas šūnas, kas pastāvējušas un izdzīvojušas bez sarežģītas savstarpējas daudzšūnu sadarbības un saskaņotas rīcības, kuru šāda komunikācija nodrošina. Neskatoties uz šādu šķietamu trūkumu, baktērijas aizpildījušas jebkuru ekoloģisko nišu no arktiskās tundras līdz vāroša ūdens sēravotiem. Un planētas visilgāk dzīvojošais organisms – gigantiskais Ziemeļkalifornijas sarkankoks, kura dzīves laiks ir četri tūkstoši gadu, katru savas gandrīz bezgalīgās dzīves minūti nodzīvo, iztiekot bez spējas ātri reaģēt vienalga uz ko.

Pirmie ziņojošo, ar savstarpējiem signāliem apmainīties spējīgo šūnu sakopojumi bija pieticīgi apvienojumi, kas saturēja instrukcijas priekš vienkāršākajām apkārtējās vides iedarbēm: ja sastopi kaitīgu stimulu no kreisās, tad virzies pa labi, un otrādi. Pagāja daudzas mūžības, kamēr simts miljardi neironu izveidoja cilvēka smadzenes. Bizantiskais [15] smadzeņu iekārtojums pilnīgi nosaka cilvēka dabu, tai skaitā arī mīlestības būtību.

Trejādās smadzenes

Cilvēka smadzenes nav veidojusi saskaņota attīstība. Evolūcija ir gadījuma meklējumu process, kurā dažādi iespaidi, ieskaitot gadījuma notikumus un ārējos apstākļus, cauri laikmetiem veidojuši bioloģiskās struktūras. Evolūcija ir kaprīzs un untumains konstruktors, kura darbi pieblīvēti ar attīstības mēģinājumiem un šķēršļiem, kompromisiem un akliem attīstības zariem, kas strādā, kamēr pamazām organismu paaudzes piemērojas nemitīgajām apstākļu fluktuācijām. Mēs esam raduši šo piemērošanos uzskatīt par pakāpenisku un progresējošu, bet pirms 25 gadiem Nils Eldridžs (Nils Eldrege) un Stīvens Golds [53] (Stephen Jay Gold) atklāja, ka arheoloģiskie izrakumi šo uzskatu neapstiprina. Evolūcijas process veidots nevis no pakāpeniskām pārejām, bet gan no strauju, pēkšņu maiņu virknēm. Ja pēkšņi izmainās apkārtējā vide vai parādās veiksmīga mutācija, dažādu organismu modifikācijas var sākt vairoties eksplozīvi.

Arī cilvēka smadzeņu attīstība nebija plānota vai gludi, vienmērīgi izpildīta. Tā vienkārši notika – un šī izcelsme neapstiprina saprātīgos pārspriedumus par to, kā smadzenēm vajadzētu būt iekārtotām. Apriori, nevienam nenāks prātā, ka augsti attīstītai nervu sistēmai nepieciešama tās saimnieka iekrišana bezpalīdzīgā sastingumā, kad uzbrūk plēsīgs zvērs. Turpretim miegs ir universāla parādība zīdītāju pasaulē, kaut arī tā nepieciešamība tā arī palikusi pilnībā neizprasta. Parastais veselais saprāts saka, ka cilvēka smadzenēm vajadzētu būt vienotam un harmoniskam veidojumam. Bet tas tā nav. Vienotas, homogēnas jeb nepretrunīgas smadzenes strādātu labāk, bet cilvēkiem tādu nav. Evolūcijas izveidotās struktūras neatbilst loģikas likumiem, bet gan izdzīvošanas uzvaru izcīnīšanai izveidoto nepieciešamību ķēdei.

Kalifornijas Nacionālā Psihiskās Veselības Institūta vecākais zinātniskais līdzstrādnieks, evolūcionārās neiroanatomijas speciālists Dr. Pauls Mak-Līns [117] (Paul MacLean) izteica domu, ka cilvēka smadzenes sastāv no trim atšķirīgām daļām, katra no tām veidota atšķirīgā evolūcijas laikmetā. Šis trio sadarbojas un sarunājas, bet daļa informācijas pārsūtīšanas un ‘tulkošanas’ procesā neglābjami tiek pazaudēta, jo sastāvdaļas atšķiras pēc funkcijām, īpašībām, un pat ar ķīmisko uzbūvi. Šis neiroevolucionārais atradums, trīs-vienā jeb smadzeņu uzbūves trejādības atklājums palīdz saprast, kā smadzeņu izcelsmes vēsture veidojusi dažas lielās cilvēka emocionālās drāmas, ieraudzīt, kā daža laba mīlestības ‘anarhija’ rodas no smadzeņu veidošanās vēstures.

Pirmatnējās smadzenes

Vecākās, pirmatnējās [ii] jeb reptiļ smadzenes [16] ir muguras smadzeņu lodveida nobeigums. Šīs smadzenes satur svarīgus vadības centrus: nervu šūnas (neironus), kas vada elpošanu, barības norīšanu, sirdsdarbību un arī vizuālo atsekošanas sistēmu, kādu, piem., lieto vardes, lai noķertu gaisā lidojošu spāri. Šeit atrodas arī izbīļa centrs, jo momentāna reakcija uz pēkšņu kustību vai troksni ir galvenais iemesls, kādēļ dzīvniekiem smadzenes vispār vajadzīgas.

Iegrimušas, ‘aizrāvušās’ ar izdzīvošanas fizioloģijas nodrošināšanu, pirmatnējās smadzenes strādā arī tad, kad cilvēka domāšana vairs nestrādā. Bet, ja iet bojā pirmatnējās smadzenes, tad ķermenis tām seko; pārējās divas smadzeņu daļas dzīvības uzturēšanai ir mazāk svarīgas. Aplūkosim, piemēram, Anglijas dzelzceļa strādnieka Fīnes Geidža (Phineas Gage) nelaimi, kas kļuva par veselu neiroloģijas leģendu. 1848.g. kādas eksplozijas rezultātā cauri viņa galvaskausam izdūrās tērauda stienis; tas iegāja galvā zem kreisās acs un iznāca ārā galvas virspusē, paņemdams līdzi palielu neokorteksa smadzeņu gabalu, un līdz ar to arī domāšanas spēju. Pēc notikuma Geidžs bija pilnīgi cits cilvēks, viņa čaklums un kārtīgums uz visiem laikiem bija pārvērties kūtrumā un nesakārtotībā. Kādu brīdi pēc sprādziena Geidžs varēja iet un normāli runāt; viņš varēja ēst, gulēt, elpot, skriet un skalot kaklu kā jebkurš cilvēks. Viņš nodzīvoja vēl 30 gadus bez zaudētās smadzeņu daļas. Ja sprādziens būtu sabojājis Geidža pirmatnējās smadzenes, viņš būtu nomiris pirms pirmās asinslāses skar zemi.

Kamēr pirmatnējās smadzenes ir veselas, tās nodrošina sirdsdarbību, plaušu saraušanos un izplešanos, un sāļu balansu asinīs. Kā saprogramētas iekārtas mājā, kuras saimnieki izbraukuši, pirmatnējās smadzenes var strādāt gadiem ilgi, neskatoties uz to, ka bojā gājusi tā daļa, kas padara smadzenes cilvēciskas. Sabiedrībā ar apjukumu tiek uztverti cilvēki, kuru smadzeņu vienīgā dzīvā daļa ir pirmatnējās smadzenes: vai šāds cilvēks ir dzīvs vai miris? Vai viņš ir persona ? Cik arī tas bēdīgi nebūtu, ķermenis, kuru kustina tikai pirmatnējās smadzenes, nav vairāk cilvēks kā nogriezts pirksts. Īpašības, kas mūs atšķir no citiem dzīvniekiem, vai tās, ar ko viens cilvēks atšķiras no otra, nav veidotas šajā arhaiskajā šūnu konglomerātā.

Mēs kļūdīsimies, ja iedomāsimies, ka pirmatnējās smadzenes spēlē noteicošo lomu emocionālās apziņas struktūrā. Reptiļiem nav emocionālās dzīves. Pirmatnējās smadzenes pieļauj rudimentāras savstarpējās attiecības: agresija vai uzmanības parādīšana, pārošanās un teritorijas aizstāvēšana. Mak-Līns atzīmē, kā dažu sugu ķirzakas uzbrūk un atbaida robežpārkāpējus no apgabala, kuru viņas apzīmējušas par savējo, parādot, cik primitīvas cīņas veidojušas zemes mugurkaulnieku vēsturi. Kad lielpilsētu gangsteri iezīmē savu rajonu un soda šīs robežas pārkāpējus, vai arī zila krekla nēsātājus sarkano kreklu valdīšanas rajonā, tad daļēji mēs esam šo aizvēsturisko smadzeņu produkta liecinieki, kas vairāk atbilst nesociālu gaļasēdāju dzīvnieku dzīvei, kam šīs smadzenes arī tika izveidotas.

Limbiskās smadzenes.

1879.g. franču ķirurgs un neiropatologs Pauls Broka [173] (Paul Broca) publicēja svarīgu atklājumu: visu zīdītāju smadzenēm ir viena kopēja daļa, kuru viņš nosauca par lielo kustību daivu (le grand lobe limbique). Tā kā viņš bija ievērojis skaidru ‘demarkācijas līniju’ starp šo rievoto veidojumu un pārējo smadzeņu puslodi, Broka atvasināja tā nosaukumu no latīņu valodas vārda limbus, kas nozīmē mala, apmale, robeža. Viņa atklātā struktūra iezīmē evolūcijas veidotu dalījumu starp diviem atšķirīgiem dzīvības procesiem, tāpēc viņa apzīmējums izrādījies neparasti trāpīgs.

Cilvēka otrās jeb limbiskās smadzenes [iii] veiksmīgi un saskaņoti aptver pirmās. Starp to gludajiem ielokiem atrodas nervu veidojumi. Šīs daļas sastāvdaļu nosaukumi izklausās kā burvju mākslinieka murmināšana: hippocampus, fornix, amygdala, septum, cingulate girus, perirhinal un perihippocampal .

Pirmie zīdītāji izveidojās no maziem ķirzakveidīgiem rāpuļiem. Īpatnējais zīdītāju jaunizgudrojums – iznēsāt pēcnācējus savā siltasiņu ķermenī un nevis ‘nolikt’, izdēt to ārpusē olas veidā – bija izveidojies jau sen, pirms kāds nomaldījies asteroīds trāpīja zemei un radīja aukstuma laikmetu dinozauriem. Ātrā gigantisko rāpuļu bojāeja atbrīvoja vietu kustīgāku zvēru uznācienam. Brīvajā vietā iespraucās zīdītāji un sāka vairoties kā truši, par ko daļa no viņiem arī kļuva. Pēc sešdesmit pieciem miljoniem gadu Zīdītāju Ēra vēl ir pilnā plaukumā.

Augstskolas bioloģija galveno atšķirību starp rāpuļiem un zīdītājiem attēlo kā somatisku [17] : zīdītāji uzaudzē spalvas, neveido lielus izmērus un apsilda sevi paši, turpretim rāpuļi ķermeņa temperatūras regulēšanai izmanto sauli; zīdītāji dzemdē bērnus, bet nedēj olas. Bet Mak-Līns norādīja, ka šī klasifikācija nav pamanījusi galveno – smadzeņu atšķirību. Kad no rāpuļu bioloģiskās līnijas atdalījās zīdītāji, viņu galvaskausos izveidojās jauna nervu struktūra. Šīs jaunās smadzenes izmainīja ne tikai reprodukcijas mehānismu, bet arī visa organisma orientāciju attiecībā pret pēcnācējiem. Savrupība un vienaldzība izteic tipisku rāpuļu vecāku attieksmi pret pēcnācējiem, turpretim zīdītāji pret saviem pēcnācējiem veido izsmalcinātas un netveramas attiecības.

Zīdītāji dzemdē savus pēcnācējus dzīvus; viņi par tiem rūpējas, aizsargā un pieskata, kamēr tie kļūst pieauguši. Citiem vārdiem, zīdītāji rūpējas par savējiem . Uzaudzināšana un rūpēšanās par pēcnācējiem cilvēkiem šķiet tik dabiska, ka mēs šīs īpašības iedomājamies par pašsaprotamām, bet kādreiz šīs īpašības bija jaunievedums – tā bija revolūcija sociālajā evolūcijā. Visizplatītākā rāpuļu attieksme pret pēcnācējiem ir vienaldzība; tas izdēj olas un aiziet (vai aizšļūc) projām. Zīdītāji izveido cieši saistītas viens otru barojošu indivīdu grupas – ģimenes – kuru locekļi pavada laiku, savstarpēji saskaroties un rūpējoties vienam par otru. Vecāki baro un aizsarga savus bērnus un viens otru pret naidīgo pasauli grupas ārpusē. Zīdītāji riskē un dažreiz pat zaudē savu dzīvību, aizsargājot savus bērnus vai dzīvesbiedru. Raibā čūska (garter snake) vai salamandra noskatās savu asinsradinieku bojāejā, pat aci nepamirkšķinot.

Limbiskās smadzenes ļauj zīdītājiem dziedāt priekšā saviem bērniem. Vokālā komunikācija starp vecākiem un pēcnācējiem ir universāla zīdītāju īpašība. Atņemiet māti kaķēniem vai kucēniem, un viņi sāk nepārtrauktu gaudošanu – vientulības kliegšanu, kuras griezīgās sāpes nav panesamas neviena normāla cilvēka ausij. Paņemiet Komodo ķirzakas bērnu prom no likumīgajiem vecākiem, un tas būs kluss. Jaunās komodo ķirzakas cenšas neuzsvērt savu klātbūtni pārējām, jo pieaugušie eksemplāri ir kāri kanibāli. Starp rāpuļa māti un pēcnācējiem ir dzīvību saudzējošs vakuums. Neaizsargātības izrādīšanai ir jēga tikai starp tiem dzīvniekiem, kuru smadzenes spēj veidot vecāku rūpes.

Zīdītāju spēja rotaļāties ir unikāla aktivitāte, tā pieder tikai tiem dzīvniekiem (un cilvēkiem), kam ir limbiskās smadzenes. Katrs, kas rotaļājas ar suni, cīnoties par vecu čību, un pieļauj, ka čību aiznes, zina, kas sekos – suns nāks atpakaļ. Savstarpēja cīkstēšanās ir tas, ko viņš grib, bet ne čība. Tas pats suns gūst lielu prieku, ja kāds slēpj zeķi. Viņam tā nemaz nav vajadzīga, jo, kad viņš to atrod, tad nes atpakaļ. Ko piepilda, kam vajadzīgas šādas aktivitātes? Suns nedabū pārtiku, nepārojas, nerūpējas par pēcnācējiem, nedara neko, saistītu ar izdzīvošanu vai vairošanos. Tad kāpēc visi zīdītāji grib draiskoties, lēkāt, kūleņot un taisīt traci? Varbūt tādēļ, ka mēmajam dzīvniekam spēle ir fizikāla poēzija: tā dod iespēju sacīt vienu un domāt otru, tāpat kā dzejā. Pateicoties limbiskajām smadzenēm, zīdītāji atrod šādu līksmu metaforu par nepārspējamu.

Jaunākās smadzenes jeb neokortekss.

Neokortex[18] ir vēlākais, pēdējais evolūcijas veidojums, un cilvēkiem tā ir lielākā smadzeņu daļa. Zīdītājiem, kas izveidojušies senāk, piem., oposumam, ir tikai plāna neokorteksa kārta, kas pārklāj senākās izcelsmes smadzenes. Jaunākas izcelsmes zīdītājiem neokorteksa kārta palielinājusies, piem., suņiem un kaķiem tā ir lielāka, bet mērkaķiem – vēl lielāka. Cilvēkiem neokortekss ir masīvi izplēties līdz nesamērīgām proporcijām.

Cilvēka neokortekss ir divas simetriskas loksnes, katra krietna linu kabataslakata izmērā, pie kam tās sakrunkotas, ‘saburzītas’, lai labāk ievietotos mazajā, saplacinātajā galvaskausā. Tāpat kā smadzeņu lielākā daļa, neokortekss ir noslēpumu un neatbildēto jautājumu glabātājs. Neskatoties uz to, zinātne ir pavirzījusies uz priekšu un noteikusi dažas šīs masīvās neironu armijas funkcijas un iespējas. Runa, rakstīšana, rīcības plānošana un domāšana – viss tas notiek neokorteksā. Tāpat tur atrodas mūsu sajūtu pieredze, ko mēs saucam par sevis apzināšanos, un apzinātā rīcības izvēle, ko mēs saucam par brīvo gribu.

Ārējās pieredzes pasaules atspoguļošana smadzenēs dažreiz noved pie pārsteidzošas apziņas sadalīšanās, iekšējā es optiskām ilūzijām. Vizuālā neokorteksa bojājums var radīt t.s. aklo redzi, kad akls pacients atklāj, ka priekšstats par viņa pilnīgu aklumu nav īsti pareizs. Kaut arī priekš viņa maņas orgāniem pasaule ir blīva un nepārtraukta nakts, ja viņam liek uzminēt kustīgas gaismas atrašanās vietu, viņa minējums ir pareizs daudz biežāk nekā tas būtu vienkāršiem gadījuma minējumiem. Ārējam novērotājam tas liecina par redzes it kā pārdabiskajām spējām, kas uz visiem laikiem paliek apslēptas neredzīgajam pašam. Olivera Saksa (Oliver Sacks) interesantajos stāstos aprakstīts vīrs, kurš savu sievu uzskatīja par cepuri, vīrs, kurs paša kāju uztvēra kā neiemiesotas, bezķermeņa, bezveida šausmas, un sieviete, kura pazaudējusi simetriskās pasaules izjūtu, jo aizmirsusi jēdzienu ‘pa kreisi’. Tie visi ir bojātas neokorteksa datu apstrādes piemēri.

Kad cilvēki iet cauri ikdienas dzīvei, viņi ir svētlaimīgā neziņā par to, kādas milzīgas sadarbības operācijas izpilda smadzenes, lai veiktu vienkāršākos ikdienas uzdevumus. Sniegšanās pēc kafijas tasītes, automātiska sasveicināšanās, lūkošanās 5.avēnijā pēc taksometra – visas šīs kustības prasa miljoniem mazu muskuļu šķiedru saraušanos ārkārtīgi komplicētā secībā. Šo darbību virkne beidzas ar skeleta muskuļu saraušanos, bet sākas neokorteksā, vismaz tā mēs domājam. Cilvēki, kuri slimo ar kustību paralīzi (bieži pēc infarkta), ir zaudējuši spēju izpildīt apziņas izvēlētās kustības. Ja tuvējās smadzeņu nervu šūnas var pārņemt nedarbojošos, bet darboties spējīgo muskuļu vadīšanu, slimnieks atgūst, gan ierobežoti, kustību spēju [112]. Šeit neokortekss ieraugāms kā kustību komandu veidotājs, kā vieta, kurā notiek izvēle un lēmumu pieņemšana.

Pētot kustību izcelšanos dziļāk nervu džungļu samudžinātajā krūmājā, ieraugām smadzeņu tendenci nelietot tādas naivas koncepcijas kā tiešus, skaidrus signālu pārvades ceļus. Encefalografisko signālu pieraksti rāda, ka starp izrobotajiem pīķiem un hieroglifu virpuļiem pēdas ved dziļumā: nervu kustības uzdevums pārvietojas, tas veido t.s. gatavības vilni [111]. Kustību kortekss vada kustību, bet gatavības vilnis jau iepriekš signalizē par nodomu. Izskatās, ka gribas radīto izvēli mums jāmeklē šeit. Kad eksperimentētāji pārbaudāmo priekšā novietoja pulksteni, izrādījās, ka apzināts lēmums par kustības izdarīšanu notiek pēc tam, kad gatavības vilnis jau pārskrējis. Tas, ko mēs paši sajūtam kā apzinātu lēmuma pieņemšanu, šajā gadījumā izrādās tikai doma pēc tam, t.i., kā notikuša fakta konstatācija, kam nav majestātiskā sakara ar iniciatīvu, kā mēs to varētu iedomāties. Tieši kur un kā rodas nodoma atblāzma kā mirdzošas putekļu daļiņas, kā no pudeles izlaistu džinu deja, tas atrodas ārpus mūsdienu zinātnes pieredzes. Jo vairāk mēs atklājam, jo vairāk mēs uzzinām, ko nezinām. E.E. Kamings (E.E. Cummings) sacīja: Jo gudrāks jautājums, jo gudrāka atbilde [40].

Kaut arī neokorteksā nevaram atrast nospiežamu brīvās gribas jeb izvēles veidošanas pogu, pavisam nelieli neokorteksa bojājumi var radīt specifiskus kustību traucējumus: nespēju kustināt roku, runāt un pat koncentrēt uzmanību. Senāko smadzeņu darbība notiek neapzināti. Piemēram, pirmatnējās smadzenes regulē sāļu koncentrāciju asinīs bez mazākās apziņas līdzdalības. Līdzīgi ir ar izbīļa reakciju – pat pie sīki un detalizēti izteikta brīdinājuma neviens nevar pilnīgi noslāpēt saraušanos pie skaļa trokšņa.

Mums zināma vēl viena neokorteksa dāvana – abstrakcijas spēja. Katra uzdevuma risināšanas štābs, kura izpildei nepieciešama simboliska shēma, stratēģija, plānošana vai problēmu atrisināšana, atrodas neokorteksā. Šī ģeogrāfija uzrāda ciešas saites starp neokorteksu un to, ko mēs saucam par inteliģenci. To sugu pārstāvjiem, kuri ir labāki problēmu risinātāji, ir arī relatīvi lielāks neokortekss. Cilvēkiem starp visām bioloģiskajām būtnēm ir vislielākā attiecība neokortekss / pārējā smadzeņu masa , netaisnīga proporcija, kas nodrošina mūsu spēju domāt. Ietilpīgā neokorteksa abstrakcijas spēja ir vēl vienas unikālas cilvēka spējas pamatā – tā ir runātās un rakstītās valodas izveidošana, kurā it kā bezsatura zilbēm un kliedzieniem atbilst reāli cilvēki, dažādi priekšmeti un darbības. Valoda ir visderīgākais un droši vien arī grandiozākais cilvēka abstrakcijas spēju produkts.

Simbolizēšanas spēja neradās tādēļ, lai atrastu pielietošanu runas dāvanām, bet gan tādēļ, ka tā veicina izdzīvošanu. Abstrakcijas spēja ļauj izveidot priekšstatu par nākotni. Tā ļauj ceļot hipotētiskā pasaulē, neokorteksa smadzenes spēj iedomāties, kur un kā viss notiks, atļaujot savam procesoram veidot stratēģiju, mēģināt un uzlabot, šos mēģinājumus nevirzot uz izpildi, tādējādi pieļaujot fiktīvas kļūdas, kuras bioloģiskais ķermenis nevar atļauties. Neirofiziologs Kalvins (W.H. Calvin) izteicis domu [28], ka mugurkaula neokortekss sākuma izveidojās, lai tā īpašnieks varētu izpildīt ballistiskas kustības – komplicētas vienreizējas kustības, reakcijas, kuras notiek pārāk ātri, lai tās varētu mainīt to izpildes laikā. Mūsdienu Homo sapiens pirms saburzīta papīra sviešanas uz attālu papīrgrozu vai, pasniedzot atslēgas paziņam, vēl šodien kādreiz sajūt mistisku kavējumu pirms kustības izpildes, it kā lai pamēģinātu metienu, lai notēmētu. ‘Kā būtu,ja’ spriedumu vizualizācijas spēja var uzlabot akmens sviedēja un arī šaha spēlētāja rezultātu. Minētā piemērotība nodrošināja neokorteksa nesējiem nepārtrauktus un ilgstošus panākumus.

Daudzi iedomājas evolūciju kā augšupejošas kāpnes, kā atritinošos notikumu virkni, kas veido aizvien progresīvākus organismus. No šī viedokļa neokorteksa sasniegumi – runa, spriešanas spēja, abstrakcijas spēja – iedomājami kā augstākās cilvēka spējas. Bet šī vertikālā evolūcijas koncepcija nav pareiza. Evolūcija ir kaleidoskops, bet ne piramīda: sugu veidi un dažādība nepārtraukti mainās, bet mums nav pamata kādam sasniegumam piedēvēt pārākumu vai definēt smaili, uz kuru sistēma tiecas. Pirms piecsimt miljoniem gadu katras sugas pārstāvis bija piemērots šai pasaulei vai mainījās, lai tāds kļūtu. Tas pats notiek šodien. Mums ir iespēja pasludināt sevi par evolūcijas galaproduktu nevis tādēļ, ka tas tā ir, bet gan tādēļ, ka mēs dzīvojam pašlaik. Pietiek atteikties no šīs mazliet pašslavināšanās virzienā nobīdītās izpratnes, kas centrā novieto mūs pašus, un mēs ieraudzīsim, ka neokorteksa smadzeņu daļa ir nevis visaugstāk attīstītā no visām trim, bet vienkārši – visnesenāk veidotā.

Trīs sastāvdaļu problēmas

Saraustītais, sarežģītais evolūcijas klupienu, meklējumu un atradumu ceļš ir izveidojis smadzenes, sastāvošas no dažādām daļām un neharmoniskas, var sacīt, tajās darbojas spēlētāji ar atšķirīgām interesēm. Mak-Līna trejādības modeļa kritiķi nokritizējuši tā it kā patvaļīgo smadzeņu iedalījumu intelekta un emociju daļā, nosaucot to par nemodernu romantismu. Kaut arī visas trīs daļas atšķiras pēc izcelsmes un funkcijām, neviens nerunā par neiroloģisku autonomiju. Katra sastāvdaļa izveidojusies, lai sadarbotos ar pārējām, un to savienojošās līnijas kā krēsla un rīta blāzma vairāk līdzīgas ēnotām pārejām, nekā strikti un redzami nodalītas. Bet ir viena lieta sacīt, ka diena nomaina nakti un pati izdziest, kad nāk nakts, un ir pavisam cita lieta paziņot, ka diena un nakts ir viens un tas pats. Konflikts starp prātu un jūtām ir sena tēma, tas nav anahronisms. Tas visu laiku ir pastāvējis, tas izteic dziļu cilvēka pieredzi, kas liecina, ka viņa apziņa ir dalīta.

Smadzeņu dalījums neokorteksā un limbiskajā daļā balstās uz solīdu neiroanatomisko šūnu pētījumu un citu pierādītu faktu bāzes. Aplūkojot mikroskopā, redzam, ka limbiskajai daļai ir daudz primitīvāka šūnu organizācija nekā neokorteksam. Dažas radiografiskas krāsvielas iezīmē limbiskās struktūras, uzrādot viegli redzamus atšķirīgus apgabalus. Kāds pētnieks [119] izgatavoja antivielu, kas pieķeras, piesaistās hipokampa (limbisko smadzeņu sastāvdaļa) šūnām, un atklāja, ka šie fluoroscējošie marķeri piesaistās visām limbisko smadzeņu daļām, izgaismojot tās kā Ziemassvētku eglīti, bet nemaz nepieskaras neokorteksam. Lielas dažu medikamentu devas sagrauj limbisko smadzeņu audus, bet atstāj neskartu neokorteksu. Šī snaipera precizitāte iespējama pateicoties tam, ka evolūcija izveidojusi atšķirīgas limbisko smadzeņu un neokorteksa šūnu membrānas[109].

Tāpat nav nekāda pamata apšaubīt, ka barības uzņemšanas, sociālās izturēšanās, kontaktēšanās un spēles centri atrodas limbisko smadzeņu teritorijā. Ja kāmja mātei izoperē neokorteksu, viņa joprojām spēj izaudzēt savus mazuļus, bet pat neliels limbisko smadzeņu bojājums iznīcina viņas mātes spējas [148]. Limbisko smadzeņu bojājums mērkaķim noved pie tā, ka viņš pilnīgi neuztver, nejūt pārējos bara indivīdus. Pēc limbisko smadzeņu lobotomijas kāds izoperēts mērkaķis staigāja pāri saviem saniknotajiem līdziniekiem kā pa baļķiem vai akmeņiem un no viņu rokām ņēma pārtiku ar tādu nevērību, it kā viņi nemaz neeksistētu [196]. Mak-Līns atkārtoja šo pašu eksperimentu ar grauzējiem. Pēc limbisko smadzeņu izņemšanas pieaugušie kāmji ignorēja savu mazuļu saucienus un kliedzienus, bet izoperēts mazulis staigāja pa virsu pārējiem tā, it kā viņu nemaz nebūtu. Bija pazudusi ne tikai spēja citus uztvert, atpazīt, bet, protams, arī spēja rotaļāties ar sev līdzīgajiem.

Cilvēkiem neokorteksa veidotā vienkāršā domāšana var nereti padarīt neskaidras, aizsegt citas, mazliet mistiskas, neskaidrākas mentālās aktivitātes. Tiešām, nepārprotamā, neapšaubāmā domāšanas acīmredzamība paver ceļu vispārējai domāšanas kļūdai: ‘Es domāju, tādēļ viss, kas es esmu, ir domāšana’. Bet Einšteins ir teicis: Mums jāievēro, ka intelektu nedrīkstam stādīt pārāk augstu; tam, protams, ir vareni muskuļi, bet nav personības. Tas nevar vadīt; tas var tikai kalpot [48].

Cilvēka smadzeņu trīs daļu virpuļojošā sadarbība kā uzpirksteņu vai glāzīšu bīdīšana cirkus mākslinieka izpildījumā smalki nomaskē emociju likumus un mīlestības būtību. Cilvēki vairāk apzinās savu smadzeņu verbālās, racionālās daļas darbību un pieņem, ka arī pārējām apziņas daļām vajadzētu būt pakļautām argumenta spēkam un gribai. Bet tas tā nav. Vārdi, labas idejas un loģika nekā nenozīmē vismaz divām no trim smadzeņu daļām. Liela cilvēka saprāta daļa neklausa pavēlēm. Neiroloģijas zinātnieki raksta: Ir acīmredzams, ka visu cilvēka neokorteksu vēl joprojām regulē, iestāda limbisko smadzeņu apgabali, no kuriem tas pats ir veidojies [193]. Rakstnieks Džīns Volfs (Gene Wolfe) izdarījis līdzīgu, tikai skaistāk izteiktu novērojumu:

Mēs sakām ‘Es gribu’ un ‘Es negribu’ un iedomājamies, ka mēs paši nosakām, ko darām (kaut arī katru dienu mēs izpildām citu cilvēku rīkojumus), bet patiesībā mūsu īstais komandētājs guļ. Kad viņš mūsos pamostas, mēs tiekam dzīti kā zirgi, kura jātnieks ir kāda līdz šim neapzināta, neiepazīta mūsu pašu daļa [200].

Zinātnieks un mākslinieks, abi runā par sajukumu, kuru cilvēka dzīvē rada šī smadzeņu trejādā uzbūve. Cilvēks nevar vadīt savu emocionālo dzīvi tik pat vienkārši, kā viņš izmanto savu motorisko (kustību) sistēmu, lai paņemtu kafijas tasīti. Cilvēks nevar sev pavēlēt kaut ko gribēt vai kādu mīlēt vai arī būtlaimīgs pēc vilšanās. Un pat ne vienmēr var būt laimīgs, kad viņam labi klājas. Cilvēkiem nav šīs spējas nevis tādēļ, ka viņiem trūkst disciplīnas vai gribasspēka, bet tāpēc, ka griba spēj iespaidot tikai jaunākās smadzenes un to pārvaldītās funkcijas, un pati ir to produkts. Emocionālo dzīvi var iespaidot, bet to nevar komandēt. Mūsu modernā dzīve piepildīta ar ierīcēm, kas vadāmas ar podziņām, šī pieredze mūs vāji sagatavo veiksmīgai sadarbībai ar mūsos mītošo organisma saprātu, kas nepakļaujas likumiem. Mūsdienu cilvēki pieraduši uzskatīt, ka viss, kas viņiem neklausa, ir slikti uzkonstruēts un jāsalauž, ieskaitot pašu sirdis.

Tikai pēdējā no trim smadzeņu daļām klausa loģikai un spriedumam, tikai tā spēj lietot abstraktos simbolus, kurus mēs saucam par vārdiem. Smadzeņu daļa, kurā rodas emocijas, kaut arī bez vārdiem un loģiskās analīzes, strādā intuitīvi, bet izteiksmīgi. Tāpat kā māksla, limbiskās smadzenes var radīt iedvesmu un virzīt mūs pa tādiem izjūtu ceļiem, kas ir ārpus loģikas, un kurus tikai aptuveni var pārtulkot valodā, kuru neokortekss saprot.

Emocionālā materiāla vārdiskais attēlojums prasa sarežģītu tulkošanu. Nereti cilvēki ir spiesti stipras jūtas ietērpt vārdiskās izteiksmes drošības vestē. Sakāpinātas emocijas nereti pavada buldurēšana, žestikulēšana un arī klusa apātija. Poēzija ir tilts starp neokorteksu un limbiskajām smadzenēm, tā ir vienlaicīgi spēcīga un nereāla. Frosts (Frost) rakstīja, ka poēzija sākas kā kamols kaklā, kā sajūta, ka kaut kas ir nepareizi, kā ilgas pēc mājām un pēc mīlestības. Tā nekad nesākas ar loģisku domu.

Tāpat arī mīlestība nesākas ar loģisku domu. Smadzeņu izcelsmes sarežģītība neļauj vienkārši nodefinēt mīlestību. Tas būs tik pat neveiksmīgs mēģinājums kā ēst zupu ar dakšiņu. Lai saprastu, kas ir mīlestība, mums jāsāk ar jūtām. Bet par to nākošajā nodaļā.

3.nodaļa

Arhimeda princips. Kā mēs uztveram citas sirds iekšējo pasauli

Uz ūdenī iegremdētu ķermeni darbojas spēks, kas ir vienāds ar šī ķermeņa izspiestā ūdens svaru. Tas ir Arhimeda likuma formulējums, pareizs no matemātikas un fizikas viedokļa, bet nejūtams, netaustāms. Bet dzīvību šim likumam iedveš leģenda. Tā stāsta, ka pirms 22 gadsimtiem Sirakūzu ķēniņš Hīro II (Hiero) licis Arhimedam noskaidrot, vai viņa kronis ir tīra zelta, vai blēdīgs viltojums.

Kad Arhimeds bija vannā, viņam ienāca prātā, kā pārbaudīt, vai kronis ir īsts. Ja viņš iemērcēs kroni ūdenī un salīdzinās tā izspiestā ūdens daudzumu ar līdzīga svara zelta izspiesto ūdens daudzumu, tad jebkura atšķirība liecinās, ka salīdzināmo materiālu blīvumi ir atšķirīgi, un kronis nav tīra zelta. Šis ‘ūdens atrisinājums’ radīja Arhimeda likumu un tā slaveno formulējumu. Leģenda stāsta, ka pēc šī atklājuma Arhimeds pliks skrējis pa pilsētas ielām un saucis: Eirēka ![19]

Galvenais šajā stāstā nav kronis, zelts vai atjautība, bet Arhimeda karstā sajūsma. Plutarhs par Arhimedu rakstīja: Bieži Arhimeda kalpotāji pretēji viņa gribai aizstiepa viņu uz pirti, lai tur nomazgātu un ieziestu ar smaržīgām eļļām. Bet pat tur viņš gailējošās oglēs un krāsns pelnos zīmēja ģeometriskas figūras. Kamēr kalpotāji iezieda viņa ķermeni ar eļļām un smaržīgām zālēm, viņš ar pirkstiem vilka līnijas uz sava kailā ķermeņa, tik ļoti viņš bija aizņemts ar sevi un savām ģeometrijas studijām, viņš bija kā ekstāzē vai transā.

Lai arī cik elegants ir Arhimeda atklājums, cauri gadsimtiem mūs uzrunā viņa emociju spēks. Viņa trīsas, viņa aizrautība un nevis atjautība ir padarījusi slavenu viņa likumu. Galvenais likums, ko izteic Arhimeda atklājums, ir tas, ka ļaužu vairākums nezinās, nesapratīs tā matemātiku vai fiziku, bet viņa aizrautību pazīst katrs. Šis prieka uzplūds dažam rodas, redzot kādu no cietuma mājās pārnākam, citiem – vērojot saules rietu Klusajā okeānā vai skatoties jaundzimuša bērna acīs. Arhimeda sajūsma sniedzas pāri diviem gadu tūkstošiem.

Kādēļ mēs jūtam radniecību ar Arhimeda entuziasmu, pat ja viņa fizika atstāj mūs vienaldzīgus? Lai atbildētu uz šo jautājumu, mums vispirms jāatrod atbildes uz pamatjautājumiem: kas ir emocijas? Kā tās strādā? No kurienes tās rodas, un kādēļ tās vajadzīgas?

Paviršākais emociju skaidrojums ir vienkāršs. Uzjautrinājums, ilgas, skumjas, uzticība, dusmas, mīlestība, tie ir mirgojošie pigmenti, kas apzeltī mūsu dzīves un piepilda tās ar trīsām un jēgu. Bet emocijas ir vairāk nekā pigmenti, kas izkrāso mūsu sajūtu pasauli – tās ir pamatā visam, ko mēs darām, tās ir jebkuras rīcības, kas sarežģītāka par vienkāršu refleksu, avots, pamats un neatņemama sastāvdaļa. Valdzinājums, kaislība un pieķeršanās mūs pievelk pie cilvēkiem, turpretī bailes, kauns, vainas sajūta un nepatika – atgrūž. Pat ‘vissausākās’ neokorteksa abstrakcijas pildītas ar emocionālu saturu. Nereti mantkārība un ambīcijas slēpjas zem ekonomiskās darbības virskārtas, bet atriebība un draugu būšana atrodama aiz tiesu sistēmas fasādes. Jebkurā gadījumā, emocijas ir cilvēku rīcības motivētājs un visurklātesošs virzītājs.

Mūsu sabiedrība nepietiekami novērtē emociju svarīgumu. Identificējusi sevi ar neokorteksa funkcijām, mūsu kultūra analīzi vērtē augstāk par intuīciju, un loģiku – par jūtām. Saprāts un zināšanas var sagādāt bagātības, cilvēka intelekts padarījis mūsu dzīves vieglākas un ērtākas, sākot ar sanitāro mezglu dzīvoklī un beidzot ar Internetu. Mūsdienu Amerika ievāc saprāta ražu, bet emocijas iear zemē – tā ir dārga prakse, kas atņem cilvēkiem spēju būt laimīgiem un rada nepareizu priekšstatu par viņu dabu un dzīves nozīmīgumu.

Šis patvaļīgi izvēlētais disbalanss ir graujošāks, nekā pirmajā mirklī liekas. Aiz dažādām izjūtām un derīgām motivācijām zinātne ir atklājusi emocionalitātes dziļāko jēgu: sen senais un laikā nodeldētais emociju mehānisms atļauj diviem cilvēkiem uztvert otra apziņas saturu. Emocija ir mīlestības sūtnis, tas ir mehānisms, kas pārnes jebkuru signālu no vienas pāri plūstošas sirds otrai. Cilvēciskajām būtnēm dziļi just ir dzīvības sinonīms. Šajā nodaļā mēs noskaidrosim, kāpēc.

Slepenā zīdītāju biedrība

Pirmais zinātnieks, kas nodarbojās ar emociju pētīšanu, bija Čārlzs Darvins. Pēc Sugu Izcelšanās Darvins uzrakstīja trīs apcerējumus, kas paplašināja viņa idejas par evolūciju un dabisko izlasi: Dzīvnieku un augu izmaiņas pieradināšanas apstākļos; Cilvēka izcelsme un selekcija atkarībā no dzimuma; Cilvēku un dzīvnieku emociju izpausmes, pēdējais bija publicēts 1872.g. Kā to rāda nosaukums, Darvins uzskatīja, ka emocijas ir organismu evolucionārās adaptācijas produkts neatkarīgi no saimnieka dažādām ķermeņa īpašībām: žokļi, kājas, dzeloņi, žaunas vai spārni. Dabiskā izlase veicina emocionalitāti tāpat kā jebkuru īpašību, kas veicina izdzīvošanu. Organismiem ar uzlabotu ķermeņa struktūru izdzīvošanas sacensībā ir priekšroka, tie biežāk nodod savus gēnus nākošajai paaudzei, bet tie, kam priekšrocību nav, izzūd paleontoloģijas nogulumos. Darvins uzskatīja, ka emocijas ir ķermeņa funkcijas, kas pastāv tādēļ, ka tās ir derīgas. Viņš sāka klasificēt dažādas emociju izpausmes, lai atrastu, ieraudzītu to bioloģisko derīgumu, par kura pastāvēšanu viņš nešaubījās [42].

Pēc gadiem ilga darba pie emocionālo izpausmju kataloga, kuru viņš veidoja tik pat rūpīgi kā Galapalāgas žubīšu sarakstu, Darvins noformulēja savus slēdzienus. Viņš izteica domu, ka uzacu pacelšana pārsteiguma brīdī palielina acu kustīgumu un paplašina redzes lauku, elpas aizturēšana pēc pēkšņa izbīļa sagatavo indivīdu cīņai, un prominentākas personas nievājošs mutes kaktiņu pacēlums ir suņa uzrūciena palieka, kurā tas parāda ilkņus, lai brīdinātu pretinieku. Dažas Darvina hipotēzes, piemēram, par emociju izcelsmi, nav uzlabotas vēl šodien, citas var mums likties pārsteidzošas un dīvainas. Lai cik precīzi viņa izteikumi par individuālo izteiksmju derīgumu ir vai nav bijuši, Darvina pieeja kopumā bija trāpījums naglai uz galvas. Emocijām ir bioloģiska funkcija, dzīvniekam tās dod kaut ko tādu, kas palīdz izdzīvot; ja mēs tās studēsim pietiekoši rūpīgi, mēs uzzināsim, kas tas ir.

Diemžēl Darvina evolucionārā pieeja emociju pētīšanā nomira pāragrā nāvē. Kad 20.g.s. sākumā sākās apziņas pētījumi, psiholoģijā sāka dominēt biheiviorisms, tāpat kā psihoanalīze psihiatrijā. Abās nozarēs tika izteikti uzskati par emocijām, kas bija tik pat tālu no zemes būtņu evolūcijas kā Zeme no Mēness. Uz vairākiem gadu desmitiem Darvina idejas tika nodotas aizmirstībai. Vairāk kā 50 gadus valdošās teorijas par emocijām psiholoģijā un psihiatrijā bija vairāk filosofija nekā zinātne: tās tika bezgalīgi diskutētas un apspriestas, bet mērītas un pierādītas – reti; tām bija maz kopīga ar cilvēka bioloģiju. Tomēr 60-to gadu vidū daži zinātnieki atjaunoja Darvina oriģinālo emociju koncepciju: emocijas ir mantojama priekšrocība. Jaunākie atklājumi emociju zinātnēs ir pa jaunam izveidojuši modernus priekšstatus par cilvēka apziņu, dabu un mīlestību.

Tā nav tikai izteiksme

Pirms 30 gadiem emociju pētnieki Pauls Ekmans (Paul Ekman) un Kerols Izards (Carrolo Izard) neatkarīgi viens no otra apstiprināja Darvina emociju evolūcijas teorijas galveno tēzi: uz visas pasaules jebkurā kultūrā visiem cilvēkiem sejas izteiksmes ir līdzīgas, identiskas. Nav nevienas sabiedrības, kurā cilvēki izteiktu dusmas ar paceltiem lūpu kaktiņiem, nav neviena cilvēka, kas pārsteigumā piever acis. Dusmīgs cilvēks tiek uztverts kā dusmīgs vienādi visā pasaulē, līdzīgi ir arī ar laimīgu vai arī nepatīkamu [93].

Emociju izteiksmju universalitātes pārliecinošu pierādījumu sagādāja Ekmans, kad viņš nodemonstrēja 100000 pēdu garu filmu, kurā viņš bija uzņēmis vientuļas Jaungvinejas salas lasīt un rakstīt nepratēju cilšu iedzīvotājus. Uzņēmumi atklāja, ka jaungvinejieši ‘lieto’ tādas pašas sejas izteiksmes kā amerikāņi. Neskatoties uz atšķirībām apģērbā un izturēšanās veidā, sociālajā līmenī un parašās, un, kaut arī neviens no viņiem nekad nebija redzējis cilvēku no citas kultūras, Jaungvinejas iedzīvotāju sejas izteiksmes bija ‘totāli pazīstamas’.

Bez tam vēl Ekmans pārbaudīja viņu spēju pazīt citu, viņiem svešu cilvēku sejas izteiksmes, un atklāja tādu pašu sakrišanu. Viņš rādīja viņiem trīs amerikāņu meiteņu fotogrāfijas ar dusmīgu, laimīgu un nepatīkamu seju un lika iedzimtajiem izvēlēties sejas, kas atbilst stāstam ‘Ir atnākuši viņas draugi’, vai ‘Viņa gatavojas cīnīties’. Pirmajai situācijai jaungvinejieši izvēlējās smaidošo foto, bet dusmīgo seju pievienoja otrajam sižetam. Līdzīgi iedzimtie spēja atrast sejas izteiksmes, kas atbilst sižetam ‘Jūsu bērns ir nomiris’ vai arī ‘Jūs redzat beigtu cūku, kas tur guļ jau sen’. Ekmans konstatēja, ka kultūra nenosaka sejas izteiksmes: tās ir cilvēces universālas valodas zīmes [49].

Lai iegūtu pierādījumu, ka sejas izteiksmes ir iedzimtas, nemaz nav jābrauc uz dienvidu puslodi. Darvins jau zināja, ka no dzimšanas akls bērns smaidīs, kad rotaļāsies ar savu māti. Mazais bērns jau prot šo smaidu, kaut gan vēl nespēj runāt, staigāt un pat sēdēt, bet viņš jau zina, kā izteikt laimi ar muskuļu savilkšanos, kuru viņš nekad, ne uz vienas sejas nav redzējis. Viņa zināšanām jābūt iekšējām. Akla bērna smaids liecina par mantotu, iedzimtu iekšējo emocionālo arhitektūru.

Ekmana darbi atklāja, ka emociju izteiksmes spēja apbruņo cilvēkus ar sarežģītu savstarpējās sazināšanās sistēmu. Šīs sistēmas uztverošā daļa ļauj katram iegūt plašas zināšanas par citu cilvēku emocionālo stāvokli neatkarīgi no cilts vai dialekta. Mēs visi nepārtraukti raidām informāciju par mūsu iekšējiem stāvokļiem, kuru katrs uzmanīgs cilvēks var uztvert. Tā kā cilvēka emocijas veidotas senāko indivīdu izcelsmes laikā, to iepriekšējām izpausmēm vajadzētu būt nolasāmām, atrodamām pie dzīvniekiem. Izrādās, ka tā arī ir: mūsu ‘tuvāko radinieku’ – rezus pērtiķu sejas izteiksmes līdzīgas mūsējām.

Attēls 40.lpp.: Rezus pērtiķa sejas izteiksmes. Neitrāla, dusmas, sajūsma, bailes.

Zīdītāji lieto dažādas sejas izteiksmes, bet vai tas nozīmē, ka viņiem ir jūtas – viņu izrādīto emocionālo stāvokļu subjektīva pieredze? Vēl pavisam nesen šī ideja zinātnieku aprindās tika uztverta ar smaidu. Šodien daudzi emociju zinātnieki [33], [142] uzskata, ka zīdītāji apzinās savas emocijas, ka viņi jūt. Šis pavērsiens iedrošinājis dažus dzīvnieku aizstāvjus izteikt domu par universālu dzīvās vielas saskaņotību. Kad zoologs Marks Derrs (Mark Derr) raksta: Jautājums, vai dzīvniekiem piemīt apziņa, inteliģence, nodomi un jūtas, jau sen atbildēts apstiprinoši, tad jādomā, ka tas ziņo nevis par mūsējās, bet par kādas citas sugas vienprātību [45]. Iespējams, ka dzīvnieki šo jautājumu jau sen atrisinājuši tā, kā viņiem labpatīk, bet cilvēki par to vēl aizvien debatē.

Jautājumus par dzīvnieku subjektivitāti mēs esam spiesti risināt, izmantojot netiešu pieredzi. Piemēram, mēs zinām, ka dažiem dzīvniekiem un cilvēkiem ir līdzīga nervu sistēma, kas ļauj izveidoties un uzkrāties baiļu pieredzei. Ja šāds dzīvnieks izskatās sabijies (viņa seja rāda izbailes), un izturas bailīgi (izrāda tādas baiļu pazīmes kā salšana, trīcēšana, bēgšana), tad daudzi saprātīgi cilvēki, zinātniekus ieskaitot, nāks pie slēdziena, ka dzīvnieks jūtas nobijies.

Neatkarīgi no tā, vai kāds vēlas atbalstīt vai noraidīt priekšstatu par jūtu zooloģisko pamatu, neziņas tukšuma samazināšanai pagaidām pierādījumu nav. Indivīda subjektivitāte, atbilstoši šī jēdziena dabai, nav pārnesama uz otru indivīdu. (Pat pieņēmums, ka citi cilvēki arī jūt, atrodas aiz pārbaudāmības robežas, un, kā redzēsim, dažreiz šis vispāratzītais pieņēmums ir nepareizs). Zinātne priekš nākošajām paaudzēm vēl glabā brīnumus, bet eža vai susura iekšējo izjūtu saprašana nebūs starp tiem.

Ja mēs uzskatām, ka emociju kluba biedru sarakstā ir vairāk nekā viena suga, tad kur lai mēs ierakstām citus radījumus? Emocionalitāte ir limbiskais produkts, tā piemīt tikai zīdītājiem. Čūskas, ķirzakas, bruņurupuči un zivis, lai arī cik mīļi tie nebūtu dažiem cilvēkiem, nav spējīgi uztvert vai izteikt emociju ziņojumus. Viņiem nav nepieciešamo rekvizītu limbiskās smadzenes.

Emociju evolūcijas hierarhija sniedzas no pirmo rāpuļu izpausmēm līdz mūsu bagāti niansētajām jūtām. Bailes droši vien ir limbisko smadzeņu pēdējais, nesenākais produkts, kas attīstījies, izveidojies no pirmatnējo rāpuļu izbīļa. Apkārtējo briesmu, apdraudējuma sajūta ļāva pirmajiem zīdītājiem droši lavierēt pasaulē, kas pilna ar dzīvām un nedzīvām briesmām – asi zobi, tumšas alas, gari nagi un spīles, un reibinoši augstumi. Līdzīgi arī nepatika (Pastēra mikrobu teorijas bezvārdu iemiesojums) kalpo zīdītājiem, lai brīdinātu tos par draudošām briesmām – tā liecina par pūstošu barības vielu un želatīnveidīgu ekskrementu klātbūtni. Šāds dzīvībai noderīgs šķebīgums ir tik pat sens, cik dzīvnieks, kas to liek lietā: Mephitis mephitis, strīpainais sesks.

Nākošās emocijas, kas izplauka uz evolūcijas koka, palīdzēja zīdītājiem izveidot savstarpējo sarunu valodu. Dusmas sagatavo zīdītāju cīņai un brīdina citus, ka gaidāms nikns pretinieks. Greizsirdība cenšas atturēt pārējos no reproduktīvās funkcijas uzurpācijas. Vēlākās emocijas – nicinājums, lepnums, vainas sajūta, kauns, pazemojums – smalki un precīzi informē zīdītāju sociālās grupas locekļus par viņu statusu. Visjaunākās, visnesenākās emocijas, kuras, visticamāk, citiem zīdītājiem nav, prasa neokorteksa abstrakciju. Piemēram, reliģiskā sajūsma dzīvniekiem nav pieejama. Tāpat kā trīsas, kas pavada Pitagora teorēmas vai Ņūtona gravitācijas likuma kompaktās elegances atklāšanu.

Bet lielākā daļa emociju domāšanu vispār neprasa. Daudzus gadus pacienti mums ir stāstījuši par saviem mājdzīvniekiem, kas nāk viņus mierināt, kad viņi ir satraukti un nomocīti. Mūsu medicīniskā izglītība (bieži vien sirds lietās vairāk traucēklis nekā palīgs) šādus apgalvojumus liek mums uztvert ar skepsi. Kā gan suns vai kaķis ar savām mazajām smadzenēm var saprast tik sarežģītu lietu kā cilvēka emocijas? Bet suņi un kaķi ir zīdītāji ar primitīvu neokorteksu, bet labi attīstītām limbiskajām smadzenēm. Iespējams, ka šī kopējās izcelsmes daļa – limbiskās smadzenes – atļauj tiem nolasīt un atbildēt uz viņu saimnieku emocionālajiem stāvokļiem. Un tā, ja kāds saka, ka viņa kaķis var noteikt, ka viņam bijusi grūta diena, un paslēpjas zem gultas, kad saimnieks saīdzis atgriežas mājās, vai suns sajūt nomāktību un nāk viņu mierināt, tad mēs vairs nedomājam, ka mūsu pacients ir ekstravaganti antropomorfisks. Pretējais process ir ārkārtīgi vienkāršs – uzmanīgs saimnieks vienmēr var pateikt, kad viņa suns ir noguris, sakāvies, bailīgs, rotaļīgs, dusmīgs vai sajūsmā.

Nekas tamlīdzīgs nenotiek ar dzīvnieku, kam nav limbisko smadzeņu – pamēģiniet nolasīt bruņurupuča, zelta zivtiņas vai Amerikas tropisko mežu ķirzakas noskaņojumu. Dzīvniekiem ar kopēju filoģenētisko [20] vēsturi ir kopējas īpašības, piemēram, zīdītāju ķepu un ceļu locītavu kauli ir līdzīgi, tāpat tiem ir līdzīga emocionālā uztvere un izteiksmes. Visā zīdītāju klasē sastopamas dažādas emociju valodas, dažas mums nesaprotamas, bet citas – samērā tuvas un mūsu interpretācijas instrumentam (limbiskajām smadzenēm) saprotamas.

Mūzika un maijvaboles

Emociju izpausmes zīdītājiem nosaka kopēja neiroloģiskā arhitektūra. Emociju zinātnes uzdevums ir ‘izrakt’, atklāt šīs arhaiskās struktūras un, kad tas būs izdarīts, tad varēsim teikt, ka esam atklājuši mīlestības būtību.

Cilvēkiem darbarīkus veidotājām būtnēm piemīt tendence svarīgumu un nozīmīgumu apvienot ar ilglaicīgumu. Panteona kolonnas vai arī grandiozo piramīdu milzīgie akmens bloki rada mūsu apbrīnu un sajūsmu. Bet cilvēku emociju ātrā rašanās ir pārsteidzošā kontrastā ar to īslaicīgumu. Emocijas ir kā apziņas maijvaboles, kas ātri rodas un tik pat ātri mirst. Videoieraksti rāda, ka sejas izteiksmes rodas dažas milisekundes pēc to veidojošā ārējā notikuma, un tūlīt pat izzūd. Mēs varam attēlot normālas emocijas rašanos un izdzišanu zīmējumā, uz horizontālās ass atliekot laiku, bet uz vertikālās – emocijas intensitāti [51].

Attēls 43.lpp.: vertikāli – emocijas intensitāte horizontāli laiks

Emocijām piemīt muzikālas nots gaisīgums. Kad pianists uzsit pa taustiņu, āmuriņš iesvārsta stīgu ar tai atbilstošo rezonanses frekvenci. Kad svārstību amplitūda samazinās, skaņa kļūst klusāka un pamazām izdziest. Emocijas darbojas līdzīgi: kāds notikums aizskar ‘atbilstošo taustiņu’, un cilvēkā skan nots, kas pamazām izdziest. (Pazīstamie teicieni spēlēt uz kāda sirds stīgām un manī skan kāda nots nav radušies bez pamata). Smadzeņu emociju šūnu ierosināšana nerada skaņu, bet, starp dažām citām lietām, arī sejas izteiksmes. Kad ierosinājums jeb nervu kairinājums pārsniedz ēnaino apziņas slieksni, tad rodas jūtas – apzināta emocionālās ierosmes pieredze. Kad neiroloģiskā aktivitāte noplok, jūtu intensitāte arī samazinās, bet kaut kāda paliekošā aktivitāte saglabājas arī pēc tam. Kā Hamleta tēva gars mūsu dzīves drāmās emocijas parādās pēkšņi, lai pamudinātu, pabikstītu aktierus vajadzīgajā virzienā, un pēc tam izzūd nebūtībā, atstājot vienīgi vāju savas bijušās klātbūtnes ēnu.

Attēls 44.lpp.: JŪTAS Apziņas slieksnis

Noskaņa ir kā emocijas neiroloģiskās aktivitātes muzikāls aspekts, kura klusākā daļa nav dzirdama mūsu apziņas ausīm. Mēs dosim savu definīciju (kas aizgūta no Ekmana) [51]: noskaņa ir palielināta gatavība noteiktas emocijas uztveršanai. Ja emocija ir viena atsevišķa piesitiena nots, kas kādu brīdi izskan gaisā, tad noskaņa ir tai sekojoša un gandrīz nedzirdama, bet ilgstoša atskaņa. Šos vājos signālus apziņa reģistrē vāji vai nereģistrē nemaz. Tādējādi dienas satraucošie notikumi var atstāt mūsos paaugstinātu emocionālu jūtīgumu, kas gaida (izpausmes iespēju) zem apziņas sliekšņa.

Ja kāds sevi no rīta aplej ar kafiju, viņa omas sabojājums ir samērā īslaicīgs, dažas minūtes. Pēc tam, kad apzinātās emocijas beigušās, kaut kāda paliekošā dusmu aktivitāte tomēr vēl apziņā kavējas. Cilvēks pāriet vieglas aizkaitināmības noskaņā, tā būs vienīgā kafijas izliešanas ierosināto ķēžu paliekošā aktivitāte. Ja pēc kāda brīža viņš paklūp pār dēla pamesto skrituļdēli, viņa dusmas būs ātrākas un lielākas nekā tas būtu notikumam un situācijai atbilstoši. Nervu šūnu aktivitāte, kas rada, izsauc doto emociju, samazinās pamazām, tās pašas emocijas atkārtota ‘izsaukšana’ līdzšinējā noskaņas logā prasa mazāku ierosmi.

Attēls 45.lpp.: Izlej kafiju Paklūp pār skrituļdēli

Ja emocijas ir gaistošas, kā lai saprot cilvēku, kurš no rīta ir skumjš un visu dienu jūtas nelaimīgs? Šai sakarā mums jāatceras ģeometrisku punktu īpašība, kas atļauj bezdimensijas punktiem veidot nepārtrauktu līniju vai līkni. Ilgstošas emocijas pastāvīgumu bieži veido īslaicīgi, bet nemitīgi atkārtotu ierosinājumu sērija, atkārtota vienas un tās pašas emocijas virkne, kas atkal un atkal nospēlē savu apnicīgo noti.

Šo atkārtoto emociju galvenais uztvērējs ir apziņa: cilvēki pārdomā, domās atkārtoti ‘nospēlē’, atceras satraucošus notikumus, liekot pieredzei cirkulēt apziņā, bet tas izsauc atbilstošās emocijas tāpat kā pirmatnējais, primārais notikums. Šī cilvēku aizraušanās, šī tieksme domās atkārtot notikumus var daudzkārtīgi palielināt emocijas psiholoģisko iespaidu. Dusmas īslaicīgi, bet strauji palielina asinsspiedienu, daudziem jūtīgiem cilvēkiem atkārtota emocijas izraisošo notikumu ‘nospēlēšana’ apziņā var izsaukt, izveidot hipertenziju. Šī neokorteksa tendence tad kļūst patoloģiska. Limbiskās smadzenes, nespēdamas atšķirt neokorteksa veidotos attēlus no reālās pieredzes, liek organismam pārdzīvot emocijas, bet tas nav piemērots šādai pārslodzei.

Daži smadzeņu stāvokļi atļauj kādai emocijai nepārtraukti ‘taurēt’, tai nav iespējama, nav pieejama normāla emocijas norimšana. Šāds patoloģisks stāvoklis ir vispārējā depresija, kurā nepārtraukti, nedēļām un mēnešiem ilgi dominē sāpīgs izmisums, nereti izstumjot no apziņas jebkuras citas izjūtas, domas un motivācijas. Bipolārās patoloģijas cits piemērs ir maniakālā galējība (manic extremity): neapslāpējamās jūtas tiecas uz eiforiju un lielummāniju. Neviens tā īsti nezina, kas liek smadzenēm ‘ieciklēties’, noskaņoties uz vienas emocijas atkārtošanu, bet daudzos gadījumos piedabūt tās pie normālas darbības nav viegls uzdevums [iv] .

EMOCIONĀLA POĒMA

Mērogi un auklas

Iedomāsimies scēnu pirms 200 miljoniem gadu. No olas izšķīlies krokodila mazulis nekustīgi guļ zem noliekušās papardes mitrajām lapām, viņa rievotā āda saplūdusi ar netīrumiem un dubļiem. Žokļi pavērti, mazie zobi labi redzami, acis nekustīgas, pats kā no akmens izcirsts. Pa kreisi no strauja sitiena nošalc un zemu noliecas zars, un kaut kas liels aizdrāžas garām un pazūd džungļos. Ar īsās kājas spēcīgu atspērienu jaunais krokodils ielēc ūdenī un pazūd. Līdz nākošajai reizei viņš ir izdzīvojis.

Attēls 47.lpp.: Pirmatnējās jeb reptiļsmadzenes

Un tagad ļausim laikam skriet cauri gadsimtiem līdz mūsu dienām. Kontinenti atdalās un pārvietojas, ledus cepures izplešas un atkāpjas, neskaitāmas dzīvnieku sugas parādās un aiziet nebūtībā. Bet krokodiļi un viņu smadzenes šo gadsimtu laikā gandrīz neizmainās. Bet mūsu galvaskausos pirmatnējās smadzenes nav saglabājušās šajā pirmatnējā stāvoklī – tās ir mainījušās, pielāgojušās un iemācījušās sarunāties ar divām jaunākajām sastāvdaļām, kas parādījās evolūcijas gaitā. Bet pirmatnējo smadzeņu mantojums un pirmatnējo emociju iedīgļi vēl joprojām ir mūsu galvās. Pirmatnējās smadzenes it kā uzsēdinātas muguras smadzeņu auklas augšgalā, pēc izskata līdzīgas lodveida vardei, kas uztupusies un pieplakusi lilijas kātam. Šeit mēs varam atrast senos svarīgu ķermeņa funkciju vadības centrus un pirmatnējos emocionālo reakciju iedīgļus.

Katrs sapnis ved pie nākošā, tā tas atkārtojas, un ilūzijām nav gala. Dzīve ir noskaņu pērļu virkne, kad mēs tām ejam cauri, tās ir kā daudzkrāsainas lēcas, kas katra rāda pasauli savā, atšķirīgā gaismā…Temperaments ir tērauda stieple, uz kuras savērtas šīs pērles. Ralfs Valdo Emersons (Ralf Waldo Emerson) uzrakstīja šīs rindas 1844.gadā, iespējams, ka viņš bija pirmais, kas izteica domu, ka emocionalitāte ir ielikta ģenētiski (programētāju žargonā ielikta ‘dzelžos’) [56]. Viņam bija taisnība: iedzimtā emocionalitāte nav noliedzama. Tikko izkļuvuši no mātes miesām, daži bērni izrādās bļāvēji, turpretī, citi ir klusi; daži sniedzas pēc jauna grabuļa, bet citi novēršas. Roberts Kloningers (Robert Cloninger) izteica domu [36], ka iedzimtos temperamentus nosaka emociju vadības centri pirmatnējās smadzenēs. Šajās smadzeņu šūnu grupās atbildes jau ir ieprogramētas, tādēļ pirmatnējās smadzenes nosaka indivīda emocionālās dzīves pamattoni. Šīs senās smadzenes ir bāze, tā ir aukla, uz kura vēlāk domājošās smadzenes saver daudzkrāsainos, mirdzošos kristālus, kas izveido mūsu jūtu dzīves mozaīku.

Kaprīzā struktūra

Daži cilvēki nemīl risku jau no dabas, saka, tas viņos ielikts kopš dzimšanas, viņi labprātāk taupa nekā tērē, labprātāk izvairās nekā riskē, labprātāk atturas, nekā metas kaut kur iekšā. Viņu temperaments liek viņiem vienmēr uztraukties par to, kā tas iznāks. Kloningers (Cloninger) [36] domā, ka šo emocionālo noskaņojumu nosaka pirmatnējo smadzeņu daļa raphe nucleus. Norūpētība, uztraukšanās par visu, kas var notikt, ir iedzimta tendence baidīties, iedomāties nākotni kā draudīgu, lai iedarbinātu bēgšanas mehānismu tad, kad tas ir nepieciešams.

Pirmatnējās smadzenēs parasti saprogramēts mērens, veselīgs baiļu sindroms, tas ir kompromiss, kas maksimizē izdzīvošanu: pārāk liels bailīgums visu totāli aizliedz, bet pārāk mazs rada kaitīgu paviršību. Pirmsvēsturiskajam krokodilam vajadzēja pietiekoši daudz drosmes, lai laiku pa laikam iedrošinātos doties kādā pasākumā, bet viņam bija vajadzīgs arī piesardzīgums, kas ļāva vajadzīgā brīdī momentāni ieslīdēt dīķī. Vairākumam cilvēku ir iedzimts mērens bailīgums, bet mūsu popkultūra rāda idealizētus indivīdus, kuri bailes nepazīst. Arnolds Švarcenēgers (Arnold Schwarzeneger) un Brūss Villis (Bruce Willis) ir aktieru rindas beigās, kuras ekrāna varoņi ‘vēsā mierā’, asprātīgi darbojas sirdi apstādinošu briesmu priekšā. Kad mēs identificējamies ar viņu bravūru, mēs piedzīvojam tādas uzvaroša temperamenta trīsas, kādas vairākums no mums nekad nevar pieredzēt.

Mēs varam būt priecīgi, ka mums šāda temperamenta nav. Evolūcijas vēstures džungļos mazs baiļu līmenis pārāk bieži izsauca nelaimi. Ļoti daudzus mūsu pazeminātu baiļu (pārāk ‘drošsirdīgus’, tātad) priekštečus sakoda čūskas, sabadīja ragi, un viņi nokrita no kokiem. Šīs priekšlaicīgās nāves nobīdīja gēnu plūsmu lielāka bailīguma, lielākas piesardzības virzienā. Mūsdienu bērniem ar pazeminātu baiļu līmeni, kuru emocionālā fizioloģija pasīvi reaģē uz sasprindzinājumu, jauniem, nepierastiem apstākļiem un tiešu apdraudējumu, ir daudz lielāka varbūtība izaugt un kļūt par noziedzniekiem [21], nekā pārējam veselīgajam vairākumam. Sen zināms, ka tendence uz noziedzīgumu daļēji tiek ģenētiski mantota, un pazemināts apdraudējuma, satraukuma līmenis pirmatnējās smadzenēs ir daļa no šī mehānisma. Bailes cilvēku attur no riskantiem pasākumiem. Tie, kuri emocionāli nejūt kaitīgās sekas, netiks pietiekoši brīdināti. Viņi nezinās, ka viņi gatavojas darīt kaut ko tādu, no kā, pēc pieredzes vadoties, vajadzētu baidīties un izvairīties.

Kad DNA [21] molekulas gēnu plūsmā veido gadījuma kombinācijas, tie, kam nepaveicas, iegūst, manto temperamenta galējības. Visbiežāk šīs ekscentriskās novirzes viņu īpašniekiem nekā laba nedod. Pirms viņi iedrošinājās izlīst no sargājošās papardes apakšas, reptiļu īpašība baidīties iedeva mūsu priekštečiem vilcināšanos pirms darbības un priekšrokas došanu bēgšanai, un tas pasargāja viņu dzīvības. Kaut gan briesmu līmenis mūsu dzīvē ir mainījies, dziļi gulošie neiroloģiskie mehānismi paliek. Šīs ‘rūpju ķēdes’ vēl joprojām turpina savu darbu: viņu iespaidā cilvēki spēj iedomāties priekšāstāvošās briesmas, atkāpties, izvairīties no potenciāliem draudiem, un viņu sirds, plaušas un sviedru dziedzeri tiek sagatavoti pēkšņai lietošanai. Ļoti nedaudzi cieš no šīs sistēmas pārlieku liela jūtīguma. Kad neiroloģiskais trauksmes aparāts it kā ar sprādzienu tiek iedarbināts, rezultāts ir panika – šausmu lēkme, somātisku jūtu un reakciju eksplozija (kakla muskuļu savilkšanās, paātrināta sirdsdarbība, nosvīdušas rokas, rūcošs vēders) un vesela gūzma baiļu plūdu vīziju un plānu.

Kad bailes kļūst par problēmu, vairākums cilvēku cenšas izdomāt kādu risinājumu vai uzvedības maiņu. Bet baiļu sindroms sakņojas pirmatnējās smadzenēs, kas maz pakļautas gribai. Par šo autonomo nervu sistēmu (kas pārvada no pirmatnējām smadzenēm izejošos baiļu signālus) kāds psihoanlītiķis [154] esot sacījis: Tā ir tik tālu no galvas, ka tā nemaz nezina, kur galva ir. Bet paaugstinātā bailīguma temperaments nenolemj tā īpašnieku mūža bailēm. Vienkārša gribas piepūle temperamentu nepārtaisīs. Bet, kā mēs to redzēsim nākošajās nodaļās, ir zināmi smalki emociju iespaidošanas paņēmieni, kas var pieradināt un iegrožot pat mežonīgāko panikas zvēru.

Emociju ķēdes pirmatnējās smadzenēs, piemēram, tās, kuras atbildīgas par bailēm, rada plašu izturēšanās, uzvedības variantu klāstu. Mēs tajā varam ieraudzīt senākās nervu sistēmas darbību, kas nopēta apkārtni un sagatavo dzīvnieka fizioloģiju dzīvību saglabājošai reakcijai – līdzīgi kā jauns rāpulis ieslīd piekrastes ūdens drošībā pie vismazākās plēsoņas klātbūtnes zīmes. Bet rāpuļa uztveres diapazons ir ierobežots, tā smadzenes spēj novadīt tikai vienkāršus fizioloģiskus procesus. Ar limbisko smadzeņu parādīšanos nervu resursi, kas nepieciešami fizioloģijas un apkārtnes saskaņošanai, stipri palielinājās. Kad evolūcija radīja zīdītājus, tā radīja orgānu, kam piemita jauna neiroloģiskās uzvedības spēja – spēja izveidot mīlestību.

Tilts, kas savieno pasaules

1792.g. Džordžs Šovs (George Shaw), Londonas Karaliskās Zooloģijas biedrības zinātnieks, no Austrālijas saņēma vienu dzīvnieku. Tas bija drukns un durstīgs radījums, kas mazliet atgādināja nelielu dzeloņcūku ar pagaru, uz priekšu izvirzītu snuķi. Šovs nezināja, ka viņa priekšā ir viens no evolūcijas krustceļu nozīmīgākajiem produktiem, kas noveda pie zīdītāju parādīšanās.

Attēls 51.lpp.: Austrālijas ezis

Dzīvnieks, kuru Šovs saņēma, bija Austrālijas ezis [22] , kurš zinātniski tiek klasificēts kā zīdītājs, bet ir visīstākais rāpuļu klases zīdītājs un zīdītāju klases rāpulis, kādu vien varam iedomāties. Echidna pārvietojas tādā pašā piezemētu, elastīgu palēcienu gaitā kā ķirzakas. Tās dzīvo vientuļi un kopā sanāk tikai tik daudz, cik nepieciešams, lai sapārotos. Šīs pārošanās produkts ir spalvaina rāpuļu ola, kuru mātīte nes starp divām iegarenām ādas krokām – vaļējā, atklātā uterus[23] . Olu dējējs zīdītājs deviņpadsmitā gadsimta zinātnes klasificētājiem bija mulsinošs apvienojums. Ekspertu vairākums nespēja noticēt, ka monotrīmi [24] tiešām dēj olas. Dabaszinātnieks Viljams Kaldvels (William Caldwell) par to pats pārliecinājās, kad viņš ar savām acīm redzēja olu echidna ’s primitīvajā somā. Viņa telegrammas teksts civilizētajai pasaulei Monotremes oviparous[25] satricināja zinātnes pasauli.

Monotrīmi radās pirms 100 līdz 150 miljonu gadiem, tie parāda atdalīšanos no rāpuļu dzīves veida. Kaut arī pirmajiem taksonomistiem (klasifikācijas izstrādātājiem) tas bija tālu no acīmredzamā, īpašība, kas atšķir zīdītājus no rāpuļiem, bija jaunu smadzeņu parādīšanās viņu galvaskausos, un proti, tās bija limbiskās smadzenes. Echidna ’ai ir ne tikai dabas visprimitīvākā dzemde, bet arī visprimitīvākais limbiskais aparāts. Echidna ’ām vienīgajām nav viens citiem zīdītājiem piemītošs process: viņas miegā nesapņo.

Patreizējā formā limbiskās smadzenes ir ne tikai sapņu ‘mājvieta’, bet arī augstākās emocionalitātes centrs. Pirmatnējais limbisko smadzeņu uzdevums bija novērot ārējo pasauli un iekšējos ķermeņa parametrus, un saskaņot abu darbību. Tas, ko mēs redzam, dzirdam, jūtam un saožam, tiek ievadīts limbiskajās smadzenēs. Līdzīgi tajās tiek ievadīti dati par ķermeņa temperatūru, asinsspiedienu, sirdsdarbību, gremošanu un citu somātisko parametru ‘saraksti’. Limbiskās smadzenes atrodas šo abu informācijas plūsmu krustpunktā; tās koordinē un pieskaņo fizioloģiju, lai pielāgotu ķermeni ārējai pasaulei.

Attēls 52.lpp: Limbiskās smadzenes

Dažas izmaiņas notiek nekavējoties, piemēram, svīšana, elpošana, sirdsdarbība. Limbiskās smadzenes iespaido, rada šīs izmaiņas, izmantojot savas saites ar pirmatnējo smadzeņu vadības centriem. Citas limbisko smadzeņu radītās ķermeņa izmaiņas notiek lēnāk, pēc kāda laika: to saites ar endokrīno sistēmu (dziedzeri, kas ievada dažādas vielas tieši asinīs) ļauj emocionālajiem stāvokļiem iespaidot globālas ķermeņa funkcijas, tādas kā imunitātes regulēšana un metabolisms. Neokortekss, kaut arī jaunpienācējs uz emociju skatuves, arī saņem limbisko smadzeņu direktīvas. Tās iespaido simbolisko aktivitāšu – valodas, stratēģikās darbības, rīcības plānošanas – nokrāsu. Limbiskās smadzenes iespaido arī tās neokorteksa daļas, kas vada komunikāciju – atbildot uz limbisku stimulāciju, sīkie zīdītāja sejas muskuļi savelkas, veidojot precīzas, izteiksmīgas konfigurācijas. Seja ir vienīgā ķermeņa vieta, kur muskuļi pievienoti tieši ādai. Vienīgais šī iekārtojuma uzdevums ir izteiksmes signālu brāzmu pārvadīšana.

Aplūkosim, piemēram, šādu situāciju: cilvēks ar autobusu brauc uz darbu San-Francisko piepilsētas finansu rajonā. Tetovēts pusaudzis ar skūtu galvu (kas nav retums šādās vietās) iekāpj autobusā, nedraudzīgi paskatās uz mūsu braucēju un uzgrūžas viņam. Uztvertā pieredze uzzibsnī limbiskajās smadzenēs, tās izanalizē notiekošo, novērtē tā svarīgumu un sagatavo dotajai situācijai piemērotu fizioloģiju. Mūsu varoņa limbiskās smadzenes uztver pārkāpēja sejas izteiksmi, viņa skolniecisko augumu, kermeņa pozu un kustības, un varbūt pat, kā viņš ož. Limbiskās smadzenes novērtē viņa izturēšanos – vai tā ir bezrūpīga, agresīva, draudzīga, seksīga, paklausīga vai vienaldzīga. Limbisko smadzeņu apgabals, kas ‘nodarbojas ar šo lietu’, izmanto ģenētiski izveidotos sakarus un iepriekšējo pieredzi no līdzīgām situācijām, un izdara slēdzienus. Pieņemsim, ka šajā gadījumā mūsu varoņa limbiskais aparāts detektē naidīgumu, un, atbilstoši situācijai, apgādā savu saimnieku ar dusmu emocijām.

Attēls 53.lpp: Limbisko smadzeņu iekārtojums

Kad limbiskās smadzenes ierosinātas, tās piesūta signālus neokorteksam, izveido, uzglezno, uzraksta apzinātu domu (Ko gan, velns parāvis, tas puika domā, kas viņš tāds ir?). Tajā pašā laikā limbisko smadzeņu izejas uz neokorteksu sāk vadīt rīcības plānošanu. Signāli endokrīnās sistēmas ieejā radīs stresa hormonu izdalīšanos, kas var iespaidot visu ķermeni uz vairākām stundām un pat dienām. Limbisko smadzeņu signāli, kas pienāk zemākajiem centriem, izsauks sejas muskuļu savilkšanos dusmu grimasē: acis sašaurinātas, uzacis savilktas, lūpas saspringtas, mutes kaktiņi uz leju. Limbiskās smadzenes liks pirmatnējām smadzenēm izmainīt sirdsdarbību. Pulss paaugstināsies, palielināsies asiņu pieplūde rokām un kājām, jo dusmu rezultāts var būt cīņa. Limbiskās smadzenes sagatavo fizioloģiskās sistēmas dūru cīņai. Visi šie manevri tiek izpildīti ar balerīnas piruetes ātrumu un grāciju. Pirms brīža cilvēks nogrimis savās domās, bet pāris sekundes vēlāk parādās dusmas, uzacis sakrunkojas un sirds sažņaudzas.

Iedomāsimies, ka aiz kareivīgā jaunekļa stāv sieviete. Redzot konfliktu, viņa mūsu ceļotājam uzmet simpātisku atzinības un smaidoša nosodījuma skatienu. It kā sacītu: Iedomājieties tik, kas šodien notiek autobusos. Bet viņa nekā nesaka. Bet mūsu ceļotāja limbiskās smadzenes uztvers ziņojumu, kas lasāms viņas acīs un sejā. Emocionāli nejūtīgam organismam abas darbības liksies vienādas: kādā brīdī viens cilvēks paskatījās uz otru. Bet niecīgo, mazo atšķirību emocionālās sekas ir milzīgas. Pateicoties limbisko smadzeņu sekunžu desmitdaļu precizitātei mēs varam veiksmīgi atšķirt draudošu cīņu no radniecīga gara mājiena.

Ieslodzījums vieninieka kamerā

Tūkstošiem reižu dienā limbiskās smadzenes uztver sensoru (maņu orgānu) informāciju, izfiltrē, novērtē tās emocionālo nozīmīgumu, un derīgo informāciju nosūta pārējām smadzeņu daļām. Visbiežāk šī informācijas apstrāde notiek bez kļūdām, bet dažreiz limbiskās smadzenes sāk kļūdīties. Viens veids, kā novērtēt veselīgu emocionalitāti, ir izpētīt, kas notiek, kad šīs limbiskās smadzenes sāk nestrādāt pareizi. Cilvēki ir iegremdēti sociālo attiecību jūrā, kas veido neredzamu komunikāciju tīklu, kuru vairākums neievēro un neapzinās. Limbiskās smadzenes ir kriptogrāfijas (atšifrēšanas) ierīce, kas ļauj momentāni saprast sarežģīto ziņojumu plūsmu. Bet, kad atšifrēšana sabojājas, tad parādījušās problēmas ļauj mums ieraudzīt, ar kādām vērtīgām spējām emocionalitāte mūs apveltījusi.

Pirms dažiem gadiem pie mums atveda sešpadsmit gadu vecu studentu, sauksim viņu par Ivanu. Viņa māte gribēja, lai viņš apmeklē psihiatru, jo viņam nebija neviena drauga. Kad viņš bija jaunāks, citi bērni bija viņu kaitinājuši un atstūmuši.

Pēc tikšanās ar Ivanu nebija grūti saprast nievājošo attiecību izveidošanos. Ivans bija patīkams un draudzīgs, bet viņa sociālā izturēšanās bija neharmoniska un nepatīkama. Piemēram, sasveicinoties viņš stāvēja pārāk tuvu un runāja ļoti skaļi. Viņa balss bija pārsteidzoši neizteiksmīga, acis šaudīgas, un ģērbies viņš bija Kalifornijas pusaudžiem netipiski: rūtains krekls un liela, zila kaklasaite.

Ivana ilgotais mērķis nebija iegūt lielu ievērību starp vienaudžiem. Viņš bija neviltoti pārsteigts par viņu naidīgo attieksmi un gribēja zināt, kā pareizi izturēties. Viņa prāts bija ass un vērīgs, viņa skolas atzīmes teicamas, bet, kad mēs viņu iepazinām tuvāk, atklājās, ka Ivans bija pilnīgi nespējīgs uztvert, nojaust sociālo attiecību likumus, to liecināja viņa apģērbs, izturēšanās, sasveicināšanās. Reiz viņš gribēja parunāties ar kādu meiteni un piedāvāja tai bērnu konfekti cukurgaili. Viņa nodomāja, ka viņš par viņu smejas, un kļuva dusmīga. Viņš, savukārt, bija pilnīgā nesaprašanā par viņas izturēšanos. Mums viņš sacīja, ka cilvēki taču viens otram kā draudzības apliecinājumu dod dāvanas, tai skaitā arī konfektes.

Mēs zinām, ka mīlētāji viens otram dod puķes, saldumus un dzejoļus, bet cukurgaiļus dod bērniem un dzimšanas dienas gaviļniekiem. Kas var pateikt, kāpēc cukurgailis nav romantiska dāvana? Zīmes, kas iekodē šo izturēšanos (piešķir tai noteiktu nozīmi), ir visai nenoteiktas, bet cilvēku vairākumam nav grūtības ar to interpretāciju. Mūsu zēns neuztvēra sociālās izturēšanās konvencijas tā, kā citiem tas likās pilnīgi dabiski; lai kā viņš centās, tās viņu vienmēr maldināja. Viņš spēja uztvert konkrētus norādījumus par to, kādā attālumā jāstāv, kad ar kādu sarunājas, bet viņš nespēja uztvert sadarbības garu, viņš nekad nespēja uztvert sarunu biedra diskomfortu un atbilstoši mainīt savu izturēšanos, kā to spēj limbiski attīstīta, izkopta persona. Emocionālie signāli priekš viņa bija un palika nesaprotami hieroglifi. Limbiskās smadzenes, kuru pienākums un uzdevums bija iedot viņam Rozetas akmeni [v] , bija viņu pievīlušas. Viņš tā arī palika pazudis, sociāli akls nepielūdzamajā sociālajā pasaulē.

Šo likstu pirmo reizi aprakstīja Vīnes pediatrs Hanss Aspergers (Hans Asperger) 1940.g.; šodien tas ir pazīstams kā Aspergera sindroms . Bērni ar Aspergera sindromu var būt intelektuāli spoži un talantīgi, bet emocionāli viņi ir neveikli, nejūtīgi pret niansēm citos, un dažreiz arī – pašos. Kad mēs jaunai Aspergera slimniecei jautājām, kas viņu dara nelaimīgu, viņa mūs nekavējoties palaboja: ‘Es zinu, ka vārdi laimīgs un nelaimīgs citiem kaut ko izteic, es esmu dzirdējusi viņus par to runājam, bet es nezinu, ko tie nozīmē. Cik es saprotu, man nav pieredzes nedz attiecībā pret vienu, nedz otru. Es nevaru atbildēt uz jūsu jautājumu.’ Pārsteigti mēs mēģinājām atrast kādu citu, plašāku emocionalitātes lauku, kas viņai būtu pazīstams. ‘Vai jūs zināt, kā tas ir, kad rotaļājas?’, viens no mums jautāja. Viņa pārsteigta brīdi uz mums lūkojās, tad pajautāja: ‘Attiecībā uz ko?’ [vi]

Nobeidzošie otas vilcieni.

Evolūcijas vēlākais produkts neokortekss veido abstrakto domāšanu, mēs ieraugām, ka tas ir cilvēka izziņas sasniegumu – valodas, problēmu risināšanas, fizikas un matemātikas – autors, veidotājs un uzkrājējs. Emocionālās funkcijas neprasa lielu izdomu, tas ir neokorteksa ģēnijs, kas izveido relativitātes teoriju, bet tas nav neokortekss, kas ir noskumis pēc zaudējuma vai sajūsmā, kad cilvēku pieblīvētā telpā ierauga to, kuru mīl. Bet, kaut arī neokortekss nerada, neveido emocijas, tas piedalās: tas iespaido jūtas un apvieno tās ar kādu no savām simboliskajām funkcijām.

Attēls 57.lpp. augšā: Neokortekss

Citādā balsī

Izmantojot savu spēju izveidot un atšķetināt abstrakcijas, neokortekss radīja arī valodu – patvaļīgu simbolu virkni, kas satur ziņojumu. Emociju lietošana atrodas zem limbiskās kontroles, bet runāšana par tām ir neokorteksa daļā. Šī darba dalīšana rada savstarpējās saprašanās problēmas. Šo spraugu aizpilda prosodija (dzejas teorija, prozas pārveidošana dzejā) – process, kuru neokortekss aizņemas, lai savām sausajām koncepcijām piešķirtu emocionālu atbilstību un vērtību.

Abi smadzeņu valodas centri atrodas kreisajā pusē pie deniņiem.

Attēls 57.lpp. apakšā: Neokorteksa valodas centri

Vernikes (Wernicke) centrs pārtulko iekšējās runas klikšķus un svilpienus, piešķir tiem jēgu, bet Brokas (Broca) centrs savērpj, pārveido domas sakarīgu vārdu virknē. Cilvēki ar bojātu Vernikes centru nesaprot, ko viņiem saka, kaut arī paši var izteikties, bet tie, kam bojāts Brokas centrs, nevar parunāt, bet saprot, ko saka citi.

Attēls 58.lpp.: Emociju valodas centri neokorteksa labajā pusē

Neokorteksa labās puses centri ir kreisās puses spoguļattēls, tie arī iespaido runas emocionālo saturu [165]. Cilvēki, kuriem bojāti šie rajoni, cieš no aprosodijas : daudzi no viņiem nespēj uztvert sacītā emocionālo saturu, bet citi savā runā nespēj ielikt emocijas. Tie tiešām ir kroplīgi defekti, jo teikumiem ar vienādu semantisko (jēgas) saturu var būt atšķirīgas nozīmes, ja tiem ir atšķirīga prosodija. Sarkasms eksistē, tikai pateicoties tonim. Šķietami tik vienkāršs teikums kā ‘Tev ir skaista frizūra’ ir pilnīgi neskaidrs bez prosodijas, tā vārdi var nozīmēt jebko, sākot ar ‘Es gribu ar tevi iet gultā’ līdz ‘Tu izskaties galīgi stulbi’. Katrs, kas dzīvojis kopā ar pusaudzi, zina ka vienzilbīgie vārdiņi jā, oh, oi, var izteikt piekrišanu, nicinājumu, sajūsmu, vienaldzību vai tūkstošiem citu smalki iekrāsotu nianšu. Cilvēks ar labās puses Vernikes centra bojājumu nevar atšķirt daudzās iespējas, kuras satur izteikti vārdi. Tie, kam bojāts labās puses Brokas centrs, nespēj piepildīt savu runu ar emocionālu saturu, tā vietā, lai paņemtu no emociju krāsu paletes un iekrāsot savus sacītos vārdus, viņu runa paliek neizteiksmīga un necaurspīdīga. Viņu vārdi nespēj skanēt draudīgi, rotaļīgi vai mīļi. Veiksmīgu saprašanos ar citiem emocionāli veseliem cilvēkiem tas padara gandrīz neiespējamu, jo viņi, lai saprastu runātāja nodomus, paļaujas uz šiem izjūtu pieturas punktiem.

Neokorteksa labās puses bojājums ir samērā reta parādība, bet miljoniem cilvēku katru dienu ir spiesti pieredzēt aprosodiju savos elektroniskajos ziņojumos. Naktī visi kaķi ir pelēki, un elektroniskajos ziņojumos visi ir aprosodiski, jo tīkls pārraida tikai teikumus bez emociju iekrāsojuma. Tas ir iemesls tam, ka cilvēki interneta sarakstē bieži viens otru pārprot; Internetā ir vieglāk melot nekā citās saskarsmēs. Šeit atņemts balss tonis, acu kontakts un izteiksme, E-pasta ziņojumi vieglāk rada emocionālus maldus un nesaprašanās, gadās, ka šādos kontaktos cilvēki pieņem ļaunprātīgi veidotu identitāti tikai tāpēc, ka tas ir iespējams.

Cilvēku vajadzība pēc prosodijas ir pārāk liela, lai paliktu nepiepildīta, tādēļ sarakstē parādījušies emociju simboli, emotikoni (emoticons, angl.). Emotikoni attēlo sejas izteiksmes ar dažādu pieturas zīmju palīdzību – lai nolasītu nozīmi, iztēlē jāpagriež uzdrukāto simbolu par 90 grādiem pulksteņa rādītāja kustības virzienā. Patika un nepatika bija pirmie plaši lietotie emocionālie stāvokļi, kurus šādā veidā attēloja un sūtīja :

:) :(

E-ziņojumu popularitāte strauji pieauga, emociju simbolu veidotāju aktivitāte – arī. Tā, piemēram, divus augšējos simbolus vairs iztēlē nav jāpagriež, to vietā parādījušies ‘gatavi ģīmji’:

J     J

Tagad zināmi vairāk nekā divi simti emotikonu, kas attēlo visdažādākos garastāvokļus no smaidoši draiskulīga >J līdz izbrīnam #:-0.

Lielais emotikonu skaita pieaugums apstiprina neokorteksa simbolisko darbarīku (emotikonu) nepietiekamo izteiksmīgumu un uzrāda problēmu, kas radusies limbisko radījumu komunikācijā. Neatkarīgi no tā, cik radoši izdomāti, emotikoni nevar sacensties ar emocijām – skaisti izdekorētas iekavas nevar attēlot nostaļģiju, greizsirdību, skumjas vai skaudību. Mūsu aizvien vairāk informācijas bitu pildītajā pasaulē elektroniskais ziņojums ir ērts dialoga aizvietojums, bet tas nevar saturēt bagātību, kuru cilvēki nedomājot pārraida, kad viņi lieto emocilnāli iekrāsotu valodu un sejas izteiksmes.

Šie iztrūkstošie limbiskie dati ir ārkārtīgi vajadzīgi. Telekomunikāciju giganti tērē simtiem miljonu dolāru sacensībā par divvirziena video attēla pārraidi pa tālruņa līniju vai kābeļtelevīzijas kābeli. Pat, lietojot modernākos informācijas kompresijas algoritmus, lai nodrošinātu izšķiršanas spēju, kas attēlo sejas izteiksmju nianses, jāpārsūta datu plūsma 400 kilobit/sec. Tas mums var dot priekšstatu par informācijas plūsmu, kuru limbiskās smadzenes mums pievada, lai mēs atšķirtu nožēlu no nicinājuma, labpatiku no šausmām un necieņu no apbrīnas.

Laimes atbalsošana

Dzīvniekiem ar nelielu neokorteksu, suņiem, kaķiem, oposumiem, ir emocijas. Tās ir arī pasaules visinteresantākajam sevi neapzinošajam zīdītājam, cilvēka zīdainim. Zīdaiņi jau agrā vecumā ir emociju lasīšanas un izteikšanas meistari, tas ļauj saprast viņiem piemītošo iedzimto labpatiku ‘seju’ taisīšanā un vērošanā. Ja jūs vēlaties piesaistīt zīdaiņa uzmanību, tad vislabāk to izdosies izdarīt, sataisot izteiksmīgu seju, nekā rādot jebko citu pasaulē. Bērniem ir iekšēja labpatika pret sejām: viņi uz tām skatās, blenž, lūr un vēro. Bet ko viņi cenšas ieraudzīt? [95].

Pētnieki tagad zina, ka bērni skatās sejas izteiksmes. Pētot, kas piesaista bērna uzmanību, zinātnieki izmanto skatiena parametrus, jo, piemēram, uz jauniem objektiem bērni skatās ilgāk. Izmantojot šo īpašību, noskaidrots, ka tikai dažas dienas veci zīdaiņi var atšķirt dažādas sejas izteiksmes [60].

Kāpēc bērnam ir svarīgi zināt mātes emocionālo stāvokli? Uz šo jautājumu dod atbildi tā sauktais vizuālās klints eksperiments [55]. Bērnu novieto uz paaugstinājuma, kura viena puse izgatavota no caurspīdīga orgstikla. Kad viņš tuvojas caurspīdīgajai daļai, bērnam liekas, ka viņš tuvojas bezdibenim, viņš baidās nokrist. Šī vizulālā ‘klints’ rada neskaidrus draudus. Bērnam liekas, ka viņš kritīs, bet, tā kā orgstikls uz tausti ir ciets, bērns nav drošs. Kā lai viņš to saprot?

Parasti bērns aizrāpjas līdz ‘klints’ malai, ierauga iespējamo bezdibeni, palūkojas uz māti – un izdara slēdzienu par klints bīstamību pēc mātes sejas izteiksmes. Ja viņa ir mierīga, bērns turpina rāpties uz priekšu, bet, ja viņas sejā redz satraukumu, bērns apstājas un sāk raudāt. Neatkarīgi no tā, vai viņas to apzinās vai ne, mātes, lai pateiktu savam bērnam kaut ko par apkārtējo pasauli, lieto universālus emociju signālus. Tā kā mātes sejas izteiksmes ir iedzimtas, pārraidāmās emocijas sniedzas pāri ne tikai kultūrām un sugām, bet arī mātes un bērna atšķirīgās attīstības bezdibenim. Emocionalitāte abiem dod kopēju valodu jau vairākus gadus pirms bērns apgūs runāto valodu, neokorteksa patvaļīgo simbolu sistēmu.

Zīdainis vēro mātes seju ne tikai tad, kad ir neskaidra, draudīga situācija, bet vienmēr. Ja mātes seja ir noslēgta, bērns kļūst nospiests un itin drīz sāk raudāt [19]. Cik daudz izteiksmīguma bērniem vajaga? Iedomājieties divas video kameras, kurās bērns un māte viens otru var redzēt. Māte un bērns viens uz otru skatās, smaida un smejas, un abi ir perfekti laimīgi. Bet, ja bērnam reālā laika bildes vietā rāda videoierakstu, tas ātri kļūst nemierīgs un neapmierināts. Izrādās, viņam nav svarīga mātes sejas starojošā izteiksme, bet gan sinhronisms – savstarpējā sadarbība. Pietiek tik atjaunot viņa monitorā mātes seju reālā laikā, un viņa apmierinātība atjaunojas. Pietiek tik ievest video ķēdē laika kavējumu, un bērns atkal kļūst neapmierināts [191].

Bērns prot ievērot ļoti niecīgas emocionālo atbilžu izmaiņas laikā. Un šo attīstības līmeni uzrāda organisms, kas vēl sešus mēnešus nestāvēs pats uz savām kājām. Kādēļ gan radījumam ar tik nedaudzām iemaņām vajadzētu būt tik maniakāli fokusētam uz cita radījuma sīku sejas zemādas muskuļu savilkšanos?

Atbilde meklējama limbisko smadzeņu evolūcijas vēsturē. Dzīvniekiem ir dažas augsti attīstītas speciālas informācijas apstrādes sistēmas. Sikspārņu lokācijas sistēma ļauj viņiem apbrīnojami veikli ķert mazus kukaiņus piķa melnā naktī; ultraskaņas atstaroto signālu kakofonijā viņi redz pasauli, kurā mēs esam akli. Dažu šūnu specifiskā uzbūve atļauj viņiem iegūt precīzu tuvumā esošo elektrisko lauku izmaiņu karti; zutis pazīst citas zivis, tai skaitā arī savu laupījumu, pēc elektriskā lauka, kuru rada viņu muskuļi.

Limbiskās smadzenes ir vēl viens delikāts fiziskais aparāts, kurš specializējies tikai vienas fizikālās pasaules daļas uztveršanai un analīzei. Šī daļa ir citu zīdītāju iekšējais stāvoklis. Limbisko radījumu sociālo sajūtu orgāns ir emocionalitāte. Redze ļauj mums uztvert atstarotos elektromagnētiskā starojuma viļņus, dzirde dod informāciju par skaņas spiediena viļņiem apkārtējā gaisā, bet emocionalitāte zīdītājiem ļauj sajust tuvumā esošo zīdītāju iekšējos stāvokļus un rīcības motīvus.

Reptiļu smadzenes, kas spēj nolasīt apkārtējo pasauli un izmainīt iekšējo fizioloģiju tā, lai pielāgotos mainīgajiem ārējiem apstākļiem, satur emociju iedīgļus. Zīdītājiem emocionalitāte attīstījusies līdz daudz augstākam līmenim. Jauns krokodils spēj sajust uzbrucēju aiz trīsošas papardes lapas un spēj sagatavot savu fizioloģiju tā, lai izvairītos. Bet zīdītājs var uztvert ne tikai nedzīvo pasauli, bet arī citus dzīvniekus, un saņemt emocionālu atbildi. Zīdītājs spēj uztvert otra zīdītāja iekšējo stāvokli un pieskaņot paša fizioloģiju situācijai. Šo maiņu savukārt sajūt otrs un dara to pašu. Reptiļu neiroloģiskā sistēma uzrāda tikai vāju emociju atblāzmu, bet zīdītāji dzied duetu pilnā kaklā un veido divu kustīgu, jūtošu un mainīgu smadzeņu emociju apmaiņu.

Pateicoties savām jaunajām smadzenēm, zīdītāji izveidojuši spožu spēju, kuru mēs saucam par limbisko rezonansi – iekšējās adaptācijas un savstarpējās apmaiņas simfoniju, kuras laikā divi zīdītāji savstarpēji pieskaņojas viens otra iekšējiem stāvokļiem. Tā ir limbiskā rezonanse, kas ļauj, lūkojoties otra cilvēka sejā, piedzīvot dziļi emocionālu un daudzslāņainu pieredzi. Kad mēs lūkojamies otra cilvēka acīs, mūsu skatiens iet dziļumā, divu spožu podziņu vietā mēs redzam limbisko smadzeņu vizuālo portālu, un sajūtas tiek pastiprinātas kā divos pretīm novietotos spoguļos, kuru attēli turpinās līdz bezgalībai. Acu kontakts, kaut arī tas notiek dažu jardu attālumā, nav metafora. Kad mēs sastopam otra cilvēka skatienu, divas nervu sistēmas iegūst taustāmu un dziļi intīmu saskarsmi.

Limbiskās rezonanses veidotā savstarpējā neiroloģiskā saprašanās ir tik pierasta un pašsaprotama, ka, ja tā iztrūkst, cilvēki to izjūt kā lielu traucējumu. Nopētiet, pārbaudiet haizivs vai sauļojošās salamandras acis, un jūs nesaņemsit nekādu atbalsi, nekādu atpazīšanas mājienu, nekā. Tukšums aiz šī skatiena rada neomulīgas trīsas zīdītāja mugurā. Čūskām kronētā Medūza [vii] , ķirzakveidīgais bazilisks [viii] , kuru no gaiļa olas izperējis krupis vai čūska, mītiskie radījumi, kas var nonāvēt ar vienu skatienu, nav izdomāti bez pamata. Šie mīti radīja monstrus no vienkāršiem rāpuļiem, piešķirot, piedēvējot viņiem īpašības, kuras katrs zīdītājs var nolasīt no viņu acīm: aukstu, bezjūtīgu matēriju, kam sveši limbiskās dzīvības pārdzīvojumi.

Dzīvniekiem, kas spēj ‘pārlēkt’ spraugu starp dažādām, atšķirīgām būtnēm, limbiskā rezonanse ir durvis uz savstarpēju harmoniju. Limbiskā rezonanse rada bezvārdu harmoniju, kuru mēs redzam visur, bet uzskatām par pašsaprotamu – tā ir saprašanās starp māti un zīdaini, starp zēnu un suni, starp mīlētājiem, kuri tur viens otra rokas zem restorāna galda. Šī klusā sadarbība starp apziņām ir tik pierasta mūsu esības daļa, kā veselu nieru vai aknu darbība, kas notiek tik ideāli, ka mēs to nemaz nemanām.

Tā kā limbiskie stāvokļi ir pārraidāmi un uztverami, jūtas ir ‘lipīgas’, bet loģiskie jēdzieni – nav. Ja kāds izteic spožu ideju, nav nekāds brīnums, ka apkārtējie to neuztver tūlīt vai pieņem negribīgi. Bet ap mums esošo cilvēku limbiskā aktivitāte gandrīz vienmēr ierosina mūsos līdzīgas emocijas. Tieši šī iemesla dēļ filma, noskatīta kinozālē sajūsminātu fanu kompānijā, rada daudz lielāku iespaidu, nekā tā pati filma dzīvojamās istabas versijā – šeit nav tik svarīgi ekrāna izmēri vai skaļruņu jauda (kā to domā dažs labs mājas elektronikas speciālists), bet tie ir pārējie klātesošie, kas rada stāstījuma maģiku, būtisko, kopējo, daudzkāršoto brīnumu. Līdzīgs limbiskais ierosinājums izplata emociju viļņus, kuri veļas pāri pūlim, kad tā atsevišķie indivīdi kļūst par vienotu. panikas dzītu baru vai naida dzītu linča tiesu.

Tā ir dīvaina ironija, ka mums vajadzīga vesela zinātne, lai atjaunotu ticību senajai spējai lasīt domas. Tā ir sena māksla, tā mums piemīt tik dabiski, ka daudzi tai netic. Tie, kuri pavada savas dienas bez klusējošās klausīšanās, var pavadīt visu dzīvi un neiemācīties sajust, uztvert otru cilvēku. Psihiatrijas profesija tās magiem sagādā dažus bagātas pieredzes brīžus, un viens no tiem ir šāds. Tā ir piedalīšanās procesā, kuru mūsu modernā pasaule gandrīz pilnīgi aizmirsusi: vairākas stundas bez speciāla mērķa būt kopā ar kādu cilvēku un viņu uztvert, sajust. Tad jūsu priekšā kā dzīva parādās, atveras cita pasaule, un jūs esat tajā un redzat spēkus un procesus, kas bija pazīstami jau tad, kad cilvēku vēl nebija.

4.nodaļa

Trakojošā jūra

Kā savstarpējās attiecības piepilda cilvēka ķermeni, saprātu un dvēseli

Kad Romeo uzzina par Džuljetas nāvi (šī ziņa vēlāk izrādās nepatiesa), viņš nekavējoties dodas uz Džuljetas mauzoleju, lai viņai nāvē pievienotos. Sabrucis no bēdām un domām par viņu apvienošanos nāvē, viņš savam uzticamam kalpam Baltazaram saka, lai tas viņu nekavē:

Šodien mīlestība nav mazāk mežonīga. Romeo izmisīgais kliedziens izklausās īsts, tas saskan ar to pašu izpratni, kuru lietoja Bards. No kā sastāv zaudējuma sāpes un izmisīga vajadzība būt atkal kopā ar tiem, kurus mīlam? Kas padara šīs jūtas mežonīgas un nepielūdzamas? Mūsu kultūra ir aizmirsusi šīs pirmatnējās zināšanas, tās apraktas zem necaurredzamu lekciju un pamācošu videoierakstu kārtas. Cilvēku savstarpējās attiecības kļuvušas līdzīgas gaidāmā laika prognozei: visi par to prot runāt, bet neviens nezina, kāds tas būs.

Radniecība, pieradums, uzticība un rūpēšanās tik pamatīgi ieaustas mūsu dzīvēs, ka mēs piedēvējam šīs īpašības visai dzīvnieku pasaulei. Bet lielākā daļa dzīvnieku šīs attiecības nepazīst. Kanibālisms, kad vecāki izmanto bērnus kā barības vielu, cilvēkos rada riebumu, bet daudziem dzīvniekiem robežlīnija starp pēcnācēju un delikatesi ir izplūdusi. Mana draudzene, kura turēja gapijas [ix] , no tām atteicās, viņa bija uzzinājusi, ka jaunos zivju mazuļus jātur atsevišķā traukā, lai vecāki tos neapēstu. Veikala pārdevējs viņai paskaidroja, ka šādas neizsmalcinātas pusdienošanas parašas pieaugušām gapijām ir normāla parādība. ‘Tikai ne manā mājā’, viņa atbildēja nepielūdzami un izlēja zivis tualetē. Ja tās nokļuva līdz jūrai, tad viņas turpina savu kanibālismu varbūt vēl šodien. Mazais krokodils, kuru mēs sastapām iepriekšējā nodaļā, bija piesardzīgs pamatoti: deviņi no desmit krokodilu mazuļiem līdz viena gada vecumam beidz savu dzīvi kāda plēsoņas vēderā; visbiežāk šis ‘malu mednieks’ ir pieaugušais krokodils. Ievērojot to, cik primāra ir vajadzība aprīt mazāko organismu, maigums, rūpes par mazākajiem un neaizsargātajiem mums pamatoti liekas gandrīz kā brīnums. Tie ir limbisko smadzeņu talanti, tāpat kā niknums un asaras, kas rodas, kad trūkst zīdītāju emociju saites. No kā šīs brīnumainās saites ir izgatavotas? Tādiem sociāliem dzīvniekiem kā mēs šis jautājums nosaka visu dzīvi.

Saites, kas mūs saista

Austriešu ārsts Nobela prēmijas laureāts Konrāds Lorencs (Konrad Lorenz) sāka savus dzīvnieku un cilvēku izturēšanās pētījumus bērnībā lasītas grāmatas iespaidā. Lorencs uzauga lielā muižā Altenburgā, Vācijā, viņa vecāki bija ‘ārkārtīgi iecietīgi pret manu neikdienišķo mīlestību pret dzīvniekiem ’, viņam tur bija insektu, zivju, rāpuļu, suņu un pat mērkaķu ‘sabiedrības’. Kad viņš izlasīja grāmatu Nila brīnišķīgie piedzīvojumi , kurā piedzīvojumu kārs zēns dodas līdzi pārlidojošu zosu baram, šie lidojošie stāsta varoņi kļuva par viņa mūža mīlestību. No tā brīža es ilgojos kļūt par meža zosi, bet, tā kā sapratu, ka tas nav iespējams, es šausmīgi gribēju, lai man vismaz kāda būtu pašam, rakstīja Lorencs. Rūpīgie ūdensputnu novērojumi muižas pagalmā viņu pārliecināja, ka putnu izturēšanās pa lielākai daļai, ieskaitot mātes un pēcnācēju saites, ir instinktīvas. Lorenca visvairāk pazīstamie pētījumi ir par pīlēm un zoslēniem, kuri drūzmējas pie mātes, kad viņa atpūšas, un klunkuro tai nopakaļ, kad tā pārvietojas [116].

Mazi pīlēni, kas tipina aiz savas mātes, ir pazīstams skats ikkatram, kas lasījis bērnudārza grāmatas. Bet kā viņi zina, kam jāseko?, Lorencs brīnījās. Kad viņš bija zēns, viņam patika vērot, kā putnēni seko nevis mātei, bet viņam. Kad viņš bija zinātnieks, Lorencs atklāja, ka pīlēni seko jebkam, ko viņi redzējuši savas dzīves pirmajās stundās, neatkarīgi no tā, cik neīsta šī ‘mamma’ arī nebūtu.

Lorencs saprata, ka tad, kad zoslēni brīvībā seko savai mātei, viņi tā dara tādēļ, ka viņi pazīst māti, kas ved viņus pie pārtikas un prom no briesmām. Evolūcija zoslēnus ,nokomplektējusi’ ar ierakstītu likumu ‘seko tam’ , un šī pavēle attiecas uz jebkuru objektu, kas kaut aptuveni atgādina māti: ‘kādreiz agrāk redzēts’ un ‘kustas’. Pirmā ‘lieta’, ko svaigi izšķīlies putnēns normāli redz, ir viņa māte, bet putna nervu sistēma programēta tā, ka tā uztver tikai dažus mātes būtiskos raksturlielumus, pirms viņš to pieņem, tādēļ sistēmu var piemānīt. Šo putnu un zīdītāju tendenci, pieņemt par savu kādu no pirmajiem iepazītajiem objektiem, Lorencs apzīmēja ar vārdu imprinting, latviešu valodā to varētu tulkot kā pirmā iespaida izveidošana. Līdz šim izpildītajos zinātniskajos pētījumos atklāts, ka jērus var piemānīt, pieradināt pie televizoriem, jūras cūciņas – koka klučiem, un pērtiķus – stiepļu veidojumiem, kas aptuveni atgādina pērtiķa māti [27, 73, 77], .

Pirmā iespaida efekts ir rudimentārās nervu sistēmas nemākulīgs, ‘neprofesionāls’ mēģinājumus radniecisko attiecību veidošanā, tā noturīgums liecina par šo ķēžu primitīvo uzbūvi. Cilvēku attiecības uzrāda līdzīgas izcelsmes īpašības. Kaut arī primātu pieķeršanās ir vieglāk veidojama un izmaināma, tā tomēr pakļaujas ietekmei mazāk, nekā daudziem gribētos.

13.g.s.Dienviditālijas karalis un Romas imperātors Frederiks II neapzinoties izpildīja pirmā iespaida izveidošanas eksperimentu. Viņa Karaliskā Augstība prata vairākas valodas, un viņš nolēma mēģināt noskaidrot visas cilvēces ‘iedzimto valodu’, uzdodot klosterī izaudzināt bērnu grupu, kuri nekad nebūs dzirdējuši runāto valodu. Franciskāņu mūks Saltimbēne de-Parma (Saltimbene de Parma), kurš rakstīja monarha-eksperimentētāja hroniku, ziņoja, ka Frederiks ‘aizliedza mūķenēm un auklēm zīdīt, mazgāt un peldināt bērnus, nekādā gadījumā neatļaujot pļāpāt vai runāt ar viņiem. Majestāte gribēja noskaidrot, vai bērni sāks runāt ebreju, (kas saskaņā ar Bībeli bija pirmā), vai grieķu, latīņu, vai arābu valodā. Vai arī to vecāku valodā, kuriem viņi bija piedzimuši.’ Bet, lāga brālis rakstīja, Frederika eksperiments beidzās [39], nedevis nekādu lingvistikas rezultātu: visi bērni nomira, neizrunājuši ne vārda. Imperators bija uzdūries kaut kam dīvainam: ‘bērni nevarēja dzīvot bez plaukšķināšanas ar rokām, bez smiešanās, bez žestiem un bez aizrautības’ [26]

800 gadus vēlāk, 1940. gadā psihoanalītiķis Renē Špics (Renи Spitz) ziņoja [181] par maziem bērniem, pie kuriem ticis atkārtots Frederika eksperiments – tie bija bāreņi atradeņu namos un citās iestādēs, kā arī bērni, kas atdalīti no mātēm cietumos. Aiz cieņas pret tajā laikā uzradušos mikrobu teoriju bērnus bija jāizolē no saskarsmes ar baciļu iznēsātājiem – citiem cilvēkiem. Šo bērnu namu audzēkņi tika baroti un apģērbti, viņi dzīvoja siltumā un tīrībā, bet viņus neviens neturēja rokās, un neviens ar viņiem nerotaļājās. Tika uzskatīts, ka kontakts ar citiem cilvēkiem pakļauj bērnus inficēšanās riskam.

Špics konstatēja, ka, kaut gan bērnu fiziskās vajadzības bija apmierinātas, viņi bija atpalikuši, vāji un slimīgi. Daudzi no viņiem nomira. Tā bija nāvīga ironija, ka bērni bija daudz vairāk nenoturīgi pret infekcijas slimībām, no kurām viņi tik rūpīgi tika sargāti. Četrdesmit procentu bērnu, kas saslima ar masalām, nomira, kaut gan pārējā sabiedrībā mirstība no šīs slimības bija tikai 0.5 procenti. Špics rakstīja: Slimībām un nāvei visvairāk pakļauti bija bērni no vislabāk iekārtotajiem un higiēniskākajiem institūtiem. Gadsimta sākumā nāves gadījumu skaits tā sauktajos sterilajos bērnu dārzos bija ap 75%, bet vienā gadījumā tas sasniedza gandrīz 100 procentus. Špics bija atkārtoti atklājis, ka cilvēciskās sadarbības – turēšanas rokās, dūdošanas, glāstīšanas, lallināšanas un rotaļāšanās – iztrūkums noved pie zīdaiņu nāves.

Kādēļ gan cilvēciskie kontakti – žesti un uzmundrinājums – ir tāda pati fizioloģiska nepieciešamība kā barība un ūdens? Šo jautājumu atkārtoti uzstādīja pagājušā gadsimta piecdesmitajos gados angļu psihoanalītiķis Džons Baulbijs (John Bowlby) [16, 17, 18]. Talantīgais atkritējs Baulbijs tikko kā bija beidzis savu psihoanalītiķa praksi, kad viņš uzsāka dumpi pret māti baznīcu. Viņa radošā pieeja no Freida metapsiholoģijas un Lorenca etoloģijas izveidoja pieķeršanās teoriju, kas ierauga paralēles starp cilvēku un dzīvnieku savstarpējo pieķeršanos. Baulbijs sprieda, cilvēku bērni piedzimst ar smadzeņu sistēmu, kas rada drošības sajūtu, kad tiek izveidotas instinktīvas izturēšanās saites starp bērnu un māti. Šīs saites rada milzīgu stresu, kad mātes nav, un milzīgu vajadzību vienam pēc otra, kad bērns ir izbijies vai kaut kādā veidā traumēts. Šīs pašas izturēšanās īpašības vērojamas pie citu zīdītāju mazuļiem, kas tāpat kliedz, meklē māti un piekļaujas tai, kad draud kaut kādas briesmas [97].

Piecdesmitajos gados Baulbija idejas bija ne tikai jaunas, tās bija skandalozas. Freida piekritēji uzskatīja mātes-zīdaiņa tuvību par sava veida ‘mīlestības trauku skapi’: zīdainis pieķeras mātei, jo tā pieņem, apmierina viņa id , piemēram, tad, kad viņa to baro. Baulbija bioloģisko saišu sistēma un id’ a pārākuma neatzīšana saniknoja psihoanalītiķus. Viņi pārmaiņus apsaukāja Baulbiju par naivu un zaimotāju. Pēc tam, kad Baulbijs publicēja savu kardināli atšķirīgo darbu Bērna un Mātes Saišu Pamati, Anna Freida (Anna Freud) viņu ledaini un karaliski norāja [65]: Mēs nenodarbojamies ar ārējās pasaules notikumiem kā tādiem, bet ar to atbalsošanos apziņā. Tie ir stipri vārdi. Pārmest psihoanalītiķim nodarbošanos ar ārējo realitāti nozīmē viņu nolīdzināt ar zemi, tas ir tā pat, kā par komponistu sacīt, ka viņam nav muzikālās dzirdes vai par ķirurgu – ka viņam ir šim darbam nederīgas rokas (ham-fisted). Anglijas Psihoanalītiķu Biedrības toreizējais prezidents, bērnu ārsts un psihoanlītiķis Donalds Vinnikots (Donald Winnicot) rakstīja [23], ka Baulbija teorijas viņam iedveš ‘riebumu’. Pat Baulbija personīgais ārsts Džoans Rivjēra (Joan Riviere) nosodīja viņu kādā no sapulcēm, kas bija sasaukta šo jautājumu apspriešanai.

Baulbija laikā gandrīz visi Amerikas psihoanalītiķi bija psihiatri, un otrādi. Kamēr Spics un Baulbijs cīnījās pret ortodoksiju vienā profesijā, viņu kolēģus Amerikā apgrūtināja cita, bet ne mazāk aprobežota ideoloģija. Psiholoģija, izturēšanās zinātņu ne-medicīniskā nozare, gadu desmitiem atradās zem biheiviorisma dzelžainas uzraudzības. Mātes-zīdaiņa attiecību psiholoģiskie modeļi saturēja šīs iznīcinošās valdīšanas zīmogu. Atalgojums un sods bija divi monolīti, kas mācīja baložiem kustināt sviras un žurkām orientēties labirintos, tie tika uzskatīti un pielietoti kā universāli līdzekļi, kas nosaka cilvēku izturēšanos. Biheivioristi ieteica vecākiem izturēties pret bērniem kā pret nepaklausīgiem laboratorijas dzīvniekiem. Mierināt raudošu bērnu bija aizliegts, stresa kompensēšana ar pastiprinātu uzmanību, viņi mācīja, tikai pastiprina un veicina kaitīgu čīkstēšanu. Mātes mīlestība ir bīstams instruments, brīdināja slavenais biheiviorists Džons Vatsons [197] (John Watson), kurš uzskatīja, ka vecāku pieķeršanās parasti pārvērš veselīgus bērnus par nožēlojamiem emocionāliem invalīdiem. Nekad neapskaujiet un neskūpstiet viņus, viņš mācīja vecākus, nekad neļaujiet viņiem sēdēt jums klēpī. Ja tas ir neizbēgami, noskūpstiet viņus vienreiz uz pieres, kad viņi dodas gulēt.

Piecdesmitajos gados varenus āmura belzienus pa Freida un Pavlova savstarpējo attiecību modeļiem sagādāja Harija Hārlova (Harry Harlow) slavenie darbi [73]. Eksperimentā, kurš droši vien ilgi saglabāsies koledžu mācību grāmatās, aprakstīts, kā Hārlovs jauniem pērtiķiem piedāvā divas ‘surogātmammas’ – cilindrisku metāla stiepļu tīklu ar piena pudeli un no frotē auduma gatavotu lelli bez jebkāda ēdamā. Jaunie pērtiķi bez kļūdīšanās apmeklēja ‘stiepļu mammu’ tikai tik ilgi, cik tas bija nepieciešams, lai paēstu, bet pret ‘frotē mammu’ izturējās kā pret īsto: viņi to apkampa, spiedza, spaidīja un slēpās aiz viņas. Piens nedarbojās ne kā uzmundrinošs atalgojums nedz arī kā id -apmierinošs eliksīrs, tas vienkārši nespēja izveidot kaut kādu pieķeršanos. Atkārtoti mēģinājumi rādīja, jo vairāk frotē lelle atgādināja īsto pērtiķu mammu, jo vairāk savaldzināti bija ‘bērni’.

Tikai Baulbija pieķeršanās teorija, kas uzskatīja, ka kontakts ar māti ir iedzimta nepieciešamība, sakrita ar realitāti, ar faktiem. Viņš skaidroja, ka bērnam piedzimstot jau piemīt dažas vienkāršākās motoriskās prasmes: ja māte attālinās, viņš var noturēt viņu savā tuvumā kliedzot – tā ir ģenētiski mantotas taures pūtiens, kas normālai mātei liek bērnu sameklēt. Kad bērnam izveidojas kustību koordinācija, pieķeršanās izturēšanās kļūst izsmalcinātāka: bērns rāpo, sniedzas, tver, aicina vai klaigā, lai tik noturētu māti savā tuvumā. Šī pieķeršanās izturēšanās, līdzīgi kā visas, sākumā ir naiva un neveikla, bet ar laiku tā kļūst par mātes un bērna izkoptas, izsmalcinātas savstarpējās sadarbības daļu. Šķiršanās radītu diskomfortu bērni sākumā izteic ar neapmierinātu īdēšanu vai klaigāšanu, bet vēlāk – skaidriem, nepārprotamiem vārdiem (‘Es gribu, lai tu turi manu rokutagad’). Bet kliegšana nav tik universāls signāls kā varētu iedomāties: izsalkuša zīdaiņa kliedziens ir specifisks [203]. Kad māte ņem pudeli un nevis autiņu, tad izskatās, ka viņa ir vairāk nekā uzminējusi, kas viņas bērnam vajadzīgs.

Daži apstākļi uzrāda izteiktu bērna instinktīvo vēlmi būt vecāku tuvumā: tās ir svešas vietas, sveši cilvēki vai lietas; bailes, sāpes, aukstums, slimība un piespiedu šķiršanās. Pieaugušie piedzīvo šīs pašas izjūtu gammas, bet mēs reti atpazīstam to izcelsmi. Baiļu tendence pastiprināt savstarpējās saites ir iemesls, kāpēc studentu pārīši mīl skatīties šausmu filmas kopā. Līdzīgs mehānisms vij saites starp cilvēkiem, kuriem ir kopēja traumējoša pieredze, piemēram, karā vai stihiskā nelaimē.

Šos stipros cilvēka instinktus vairāk vai mazāk apzināti izmanto dažādu speciālu komandu, studentu un dažādu biedrību vienību veidotāji, kad nepieciešams izveidot saliedētību starp atšķirīgiem svešiniekiem kopēja, svarīga uzdevuma veikšanai.

Kad bērni paaugas, viņi aizvien mazāk atklāj un izrāda no ārpuses redzamas pieķeršanās zīmes. Astoņgadīgs bērns ne pārāk gribēs veikalā turēties pie mātes rokas kā četrgadīgais, bet četrpadsmitgadīgais negribēs turēties pie vecāku rokas nekādā gadījumā. Bet pieķeršanās saites turpina dzīvot. Šī pieķeršanās var dzīvot bez ārēji redzamām pazīmēm, līdz kāds negaidīts notikums liek tai parādīties. Cilvēki apkampjas pie šķiršanās un tikšanās, tas liekas tik parasti, ka var domāt, ka tā ir tikai paraža. Bet patiesībā šī apkampšanās satur klusu pieķeršanās pierādījumu: uzspiesta šķiršanās vai tās iespējamība refleksu līmenī liek cilvēkiem atjaunot saskarsmes kontaktu.

Veidojamie gadi

Ir pazīstams slavens psihiatru paziņojums, ka cilvēka personību nosaka galvenie notikumi viņa pirmajos dzīves gados. Daži skeptiķi šo izteikumu uztver aizdomīgi, bet cilvēku pieķeršanās studijas liecina, ka tā ir patiesība.

Pirms vairāk nekā divdesmit gadiem attīstības psiholoģe Mērija Einsvorfa (Mary Ainsworth), novērojot mātes un viņu jaundzimušos bērnus, nāca pie slēdziena, ka tas, kāda bērnam ir māte, nosaka emocionālās ievirzes un tendences visā viņa turpmākajā dzīvē [2]. Sākumā viņa vēroja, kā mātes izturas pret saviem bērniem un atbilstoši tam šos izturēšanās stilus iedalīja trīs kategorijās. Pēc gada Einsvorfa pārbaudīja bērnu emcionalitāti, salīdzinot viņu reakciju uz īslaicīgu šķiršanos. Māte, kura bija vienmēr uzmanīga, palīdzīga un maiga pret savu bērnu, bija izveidojusi, izaudzinājusi drošu bērnu, kuram māte ir droša osta un patvērums, no kurienes vērot un izzināt pasauli. Tāds bērns ir neapmierināts un trokšņo, kad māte dodas projām, un nomierinās un priecājas, kad viņa ir atpakaļ. Auksta, viegli aizvainojama un skarba māte izaudzina nedrošu un noslēgtu bērnu, kurš demonstrē vienaldzību, kad māte dodas projām, un uzsvērti ignorē viņas atgriešanos, uzgriezdams viņai muguru vai aizrāpojot pie pēkšņi svarīgas kļuvušas rotaļlietas istabas kaktā. Satrauktas, nenosvērtas mātes, kuras izturēšanās pret bērnu arī ir nenosvērta, izveido tādu pašu nestabilu, nedrošu, mētājošos raustekli , kas izmisīgi turas pie mātes, kad viņa ir, un sāk kliegt un vaimanāt, kad viņa ir prom, un nenomierinās arī tad, kad viņa atgriežas.

Kad bērni paaugās, mātes spēja rūpēties par viņiem aizvien vairāk un vairāk noteica plaukstošās personības rakstura īpašības. Atbildīgu māšu bērni attīstījās par veiksmīgiem skolēniem, kas bija laimīgi, sociāli kompetenti, elastīgi un neatlaidīgi, patīkami un iejūtīgi pret citiem. Viņiem bija vairāk draugu, viņi bija brīvi, kompleksiem nesasaistīti attiecībā uz intimitāti, kad varēja, tad savas problēmas atrisināja paši, un bez problēmām meklēja palīdzību, kad tā bija vajadzīga. Vēsākas, vienaldzīgākas, vieglāk aizvainojamas mātes izaudzināja noslēgtus bērnus, kuri naidīgi izturas pret autoritātēm, izvairās no kopības, un nelūdza palīdzību, sevišķi, kad viņiem bija problēmas. Bieži viņiem bija nedraudzīgs raksturs, un likās, ka viņiem sagādā prieku citu bērnu aizskaršana vai provocēšana. Nenosvērtu, neprognozējamu vecāku bērni izveidojās sociāli absurdi, pārāk jūtīgi, pārāk kautrīgi, viņiem trūka pašpārliecinātības. Izsalkuši pēc uzmanības un viegli ievainojami, viņi bieži lūdza palīdzību pat tādu uzdevumu atrisināšanai, kurus viņi var atrisināt.

Pieticīgā studija, kuru Einsvofa iesāka [2,22], tagad izveidojusies par milzīgu un rūpīgu pētījumu kalnu. Turpina pienākt ilgstošos pētījumos iegūtie dati. Ir novēroti bērni no zīdaiņa gadiem līdz pusauga vecumam. Izrādās, ka izveidotie pieķeršanās pamati nosaka panākumus un veiksmi visā turpmākajā dzīvē. Emocionālā drošībā augušiem bērniem ir augsta pašvērtības sajūta, liela popularitāte studentu vidē, bet emocionālā nedrošībā un nestabilitātē veidotie izrādās stipri pakļauti nožēlojamām jaunības gadu lamatām: likumpārkāpumiem, narkotikām, grūtniecībai, AIDS. Apmēram divdesmit gadu pēc piedzimšanas milzīgs izglītības, sociālo un personīgo īpašību daudzums izrādās esam saskaņā ar māti, kura noliecās pār bērnu viņa šūpulī.

Einsvorfas un daudzu viņas sekotāju pētījumi parādīja, ka tam, ko māte dara ar savu bērnu, ir nozīme. Mātes veido savus bērnus ilgstošā, redzamā un mērāmā sadarbībā, piešķirot viņiem emocionālās īpašības, kuras viņiem būs piesaistītas, uz kurām viņi paļausies, sev par labu vai sliktu, uz visa atlikušā mūža laiku. Šo zinātnisko pētījumu rezultāti acīmredzami sakrīt ar veselo saprātu. Ja bērnu audzināšana ir talants un prasme, ja kāds saprot, ka būt vecākiem ir daudz komplicētāk nekā izveidot nosacījuma refleksu, tad šie cilvēki neapstrīdami būs vairāk piemēroti emocionāli veselīgu bērnu izveidošanai. Palūkojoties, izpētot kāda bērna pieķeršanās parametrus, mēs varam ieraudzīt un uzzināt, kas ir viņa vecāki un kā viņi dara to, ko viņi dara.

Einsvorfa nekonstatēja tiešu, vienkāršu sakarību starp laiku, kuru māte pavada sadarbībā ar savu bērnu, un viņa vispārējo emocionālo veselību. Drošie, stabilie, veselīgie bērni obligāti nebija tie, kurus māte visbiežāk un visilgāk bija turējusi rokās. Einsvorfa novēroja, ka stabila emocionalitāte izveidojās tad, kad bērns tika apskauts, kad viņam tas ir vajadzīgs, un nolikts zemē tad, kad viņš grib iet un skriet. Kad bērns ir izsalcis, viņa māte to zina un pabaro, kad viņš sāk nogurt, māte viņam palīdz iemigt, ievīstot, iekārtojot viņu gultiņā. Kad māte juta sava bērna neartikulētās vajadzības un rīkojās saskaņā ar tām, ne tikai viņu kopējais prieks bija lielāks, bet pēc gadiem izauga emocionāli veselīgs bērns [97].

Pateicoties šai brīnumainajai savstarpējai izpratnei mātes zina, kad bērnam vajag tuvoties un kad viņu jāatstāj vienu, kad bērnam vajadzīgs apskāviena siltums un kad viņam vajadzīga telpa, lai brīvi elpotu. Šīs telepātijas spējas viņai piešķir limbiskā rezonanse. Ielūkojoties bērna acīs un izjūtot viņa iekšējo stāvokli, māte var nemaldīgi noteikt sava bērna vajadzības un jūtas. Šo zināšanu regulāra pielietošana iespaido bērna emocionālo veidošanos. Nervu sistēmas dziļākie, slēptākie procesi, kas ir savstarpējo attiecību pamatā, sāk atklāt dažus savus noslēpumus, un mēs ieraugām šo procesu redzamās daļas. Baulbijs domāja, ka pieķeršanās mērķis ir zīdaiņa fiziskās drošības sajūtas izveidošana, jo viņa bezpalīdzība taču prasa kaut kādu aizsardzību. Viņa izpratne bija piemērota viņa laikam, bet savstarpēji veidoto attiecību iespaids ir daudz lielāks, nekā viņš iedomājās. Pētījumi savstarpējo attiecību fizioloģijā šodien mums parāda, ka pieķeršanās spēja veido to, ko mēs saucam par cilvēka būtību [80].

MĪLESTĪBAS ANATOMIJA

Kad sāpes taisa trauksmi

Paņemiet kucēnu prom no viņa mātes un novietojiet viņu skalu būdiņā, un jūs pieredzēsit universālu zīdītāju reakciju uz pieķeršanās saišu pārraušanu – limbiskās arhitektūras izpausmi, kas kopēja visiem zīdītājiem. Īslaicīga šķiršanās izraisa akūtu reakciju, kas pazīstama ar vārdu protests, bet ilgstoša piespiedu šķiršanās radīs fizioloģisko stāvokli, kuru mēs apzīmējam ar vārdu izmisums [80].

Vientuļais kucēns vispirms sāk ar ‘protesta fāzi’. Viņš riņķo savā ieslodzījumā, izpēta to no visām pusēm, rej un bezcerīgi skrāpē zemi. Viņš izdara enerģiskus uzbrukuma mēģinājumus sava cietuma sienām, un saraujas bezpalīdzīgā čokurā pēc katras neveiksmes. Viņš palaiž žēlabainas vaimanas, augstos toņos un kaitinošas. Visi viņa izturēšanās aspekti ziņo par viņa satraukumu, to pašu satraukumu, kuru uzrāda visi sociālie dzīvnieki, kad viņi šķirti no tiem, kam pieķērušies. Pat jaunas žurkas uzrāda protestu: kad viņu māte ir prom, viņas nepārtraukti raida ultraskaņas kliedzienus, tas ir vesels žēlabu koris, kuru mūsu pērtiķa auss nedzird.

Pieauguši cilvēki uzrāda protesta izpausmes tāpat kā visi zīdītāji. Katrs, kas bijis neprātīgi iemīlējies (tas ir, gandrīz katrs no mums), ir pieredzējis protesta fāzi, tā sacīt, no pirmavota – neglābjamu iekšēju nemieru, milzīgu, ārkārtīgi spēcīgu vajadzību satikties ar to otru (‘tikai parunāt’), neveiksmīgus mēģinājumus kaut kur ieraudzīt pazaudēto (modras apkārtnes pētīšanas un aklas cerības bezcerīgs savienojums). Visas šīs izpausmes ir daļa no protesta. Vajadzība atjaunot kontaktu ir tik pavēloša, ka cilvēki bieži tai nespēj pretoties, pat tad, kad viņi saprot, ka tas otrs negrib tikties. Šī cilvēcisko būtņu vajadzība izpaužas meklēšanā un garās vēstulēs, drudžainos tālruņa zvanos un atkārtotos E-pasta ziņojumos, un pat zvanīšanā, lai tikai dzirdētu mīļotā cilvēka balsi automātiskajā atbildētājā. Moku vēstule, kuru komponē atraidītais mīlētājs, izrādās tik modernizēts, augstāk attīstīts žurkas bērna pīkstiens: tā pati dziesma, tikai tonis nedaudz zemāks…

Attēls 77.lpp:

IZTURĒŠANĀS ` FIZIOLOĢIJA

PalielinātaPalielināta

Kustību aktivitāte Sirdsdarbība

Vokalizācija Ķermeņa temperatūra

Izturēšanās Kateholamīna sintēze

Meklēšana Kortizola sintēze

Izturēšanās un fizioloģija protesta fāzē.

Zīdītājiem protesta fāzē ir specifiska fizioloģija [72]. Sirdsdarbība un ķermeņa temperatūra palielinās, tas pats notiek ar notiek ar kateholamīnu un kortizola līmeni asinīs. Kateholamīni (līdzīgi adrenalīnam) paaugstina modrību un aktivitāti. Jaunam zīdītājam, kurš pazaudējis māti, jāpaliek trauksmes stāvoklī tik ilgi, cik tas nepieciešams viņas sameklēšanai, kateholamīnu līmeņa pieaugums protesta laikā stimulē viņa modrību. Šī pirmatnējās pieķeršanās mašinērija arī cilvēkam pēc šķiršanās liek visu nakti skatīties griestos. Kortizols ir galvenais ķermeņa stresa (veidotāj-) hormons, un tā straujais pieaugums šķirtajā zīdītājā mums saka, ka attiecību saišu pārraušana ķermenim ir liela slodze. Dažiem zīdītājiem trīsdesmit minūtes pēc izolācijas kortizola līmenis asinīs palielinās sešas reizes [176].

Sirds neapmierinātība

Vientuļā kucēna protesta fāze neilgst neierobežoti. Pielieciet viņu pie mātes un protests izbeidzas. Bet, ja atšķirtība turpinās, zīdītāji ieiet otrajā fāzē: tas ir izmisums. Tāpat kā protests, izmisums ir saskaņots fizioloģiskais stāvoklis – izturēšanās noviržu un ķermeņa reakcijas, kas kopīgas visiem zīdītājiem. Izmisums sākas ar aktīvā protesta sabrukumu – tas pāriet letarģijā: dzīvnieks pārstāj skraidīt šurp-turp, pārstāj smilkstēt un saritinās bezcerīgā gredzenā. Tas maz dzer un var pārstāt interesēties par barību vispār. Ja nožogojumā ievieto viņa rotaļu vai vecuma biedru, viņš to uzlūko asaru aizmiglotām acīm un novēršas. Viņam būs vienaldzīga un grūtsirdīga poza un skumja sejas izteiksme. Emocionālo izteiksmes līdzekļu universalitāte ļauj mums teikt, ka zīdītājs izmisumā izskatās nožēlojams [80].

Attēls 78.lpp.: Izolēts rezus pērtiķis.

Fizioloģiski izmisuma fāze izpaužas kā visaptverošs ķermeņa ritmu sabrukums. Sirdsdarbība palēnināta un kardiogrammā mēs ieraudzīsim nenormālus, izrobotus pīķus, iespraudušos regulāro, slaido impulsu rindā, kas raksturo veselas sirds metronomisko ritmu. Arī miegs stipri izmainīsies, tas būs seklāks un to pārtrauks bieža pamošanās. Diennakts ritmi, kas koordinē fizioloģisko parametru pieaugšanu un samazināšanos diennakts laikā, arī nobīdīsies. Augšanas hormonu līmenis asinīs samazināsies. Ilgstošas piespiedu šķiršanās iespaidā stipri izmainās arī imūnfunkcija [80].

Katrs, kas ir pārdzīvojis tuva cilvēka nāvi, zina, kāds ir izmisums: svina smaga inerce visā ķermenī, globāla vienaldzība pret visu, izņemot zaudējumu, riebums pret ēdienu, vajadzība noslēgties, novērsties no citiem, nespēja gulēt, nerimstošs visas pasaules pelēcīgums. Šīs sāpes dod ieskatu, tās ļauj iedomāties, kāda var būt vispārēja depresija. Izmisums un depresija ir tuvi radinieki, tik tuvi, ka laboratorijas dzīvnieku izmisums nereti tiek izmantots cilvēku depresijas modelēšanai. Patoloģiskais stāvoklis, kuru mēs pie cilvēkiem saucam par vispārējo depresiju, varētu būt neveiksmīgs, nelaimīgs depresijas reakcijas turpinājums. Bet kā un kāpēc var ieslēgties šī nervu sistēmas adaptācija, reakcija uz zaudējumu arī tad, kad parastais ieslēdzējs – mīļotā cilvēka nāve – nav noticis, paliek nezināms.

Ilgstoša šķiršanās iespaido ne tikai jūtas. Izmisumā no normas novirzās arī daudzi somātiskie (ķermeņa) parametri. Tā kā šķiršanās izjauc ķermeņa līdzsvaru, pieķeršanās zaudējums var izraisīt fizisku saslimšanu.

Attēls 79.lpp: Izturēšanās un fizioloģija izmisuma fāzē.

IZTURĒŠANĀS FIZILOLOĢIJA

SamazināsSamazinās

Motoriskā aktivitāte; Vokalizācija Sirdsdarbība; Skābekļa patēriņš

Socializācija; Pārtikas un ūdens uzņemšana Ķermeņa temp. un mitr.; REM miegs

Rotaļāšanās; Izturēšanāsaugšanas hormoni; Šūnu imunitāte

Palielinās; redzams pesimisms Palielinās

Ieraušanās sevī; Bēdīga sejas izteiksme Miega pārtraukumi; Neregulāra sirdsdarb.

Izmisumā augšanas hormonu līmenis samazinās – tas ļauj mums saprast, kāpēc bērni, palikuši bez mīlestības, pārstāj augt, zaudē svaru neatkarīgi no uzņemto kaloriju daudzuma, un atpaliek attīstībā. Bērni, kas ilgu laiku iesprostoti ārstniecības iestādēs, masveidīgi pakļauti šim sindromam. Renē Špics šo bērnu kaiti nosauca par ‘hospitālismu’, bet šo jēdzienu nomainīja pieklājīgi tautoloģiska frāze ‘nespēja attīstīties’. Kad ārsti ieraudzīja sociālo problēmu radītās fizikālās patoloģijas, viņi uzlaboja bērnu izdzīvošanu, vienkārši atļaujot viņiem biežāk kontaktēties ar vecākiem.

Bērni nav vienīgie, kuru ķermenis reaģē uz zaudējumu sarežģījumiem: sirdsdarbība, hormonu līmenis un imūnfunkcija tiek traucēta arī pieaugušajiem, kas pakļauti ilgstošai pieķeršanās saišu pārraušanai. Nereti laulības iziršana vai laulātā drauga zaudējums izsauc palicēja slimību vai nāvi. Piemēram, viens pētījums apstiprināja, ka sociāla izolācija trīskāršoja sirdslēkmju radīto nāves gadījumu skaitu [12]. Cits atklāja, ka grupveida psihoterāpijas nodarbību apmeklēšana pēc krūts vēža operācijas dubultoja dalībnieču atlikušās dzīves laiku [180]. Vēl kāds konstatēja, ka leikēmijas slimniekiem, kuriem ir stiprs sociālais atbalsts, divgadu izdzīvošanas procents ir divreiz lielāks nekā tiem, kam šī atbalsta nav [37]. Ievērojamajā grāmatā Mīlestība un izdzīvošana (Dean Ornish, Love & Survival) Dīns Ornišs izpētīja medicīnisko literatūru par atšķirtību un cilvēku mirstību [141]. Viņa slēdziens: daudzi pētījumi parāda, ka vientuļi cilvēki mirst priekšlaicīgi visdažādāko iemeslu dēļ – viņu nomiršanas varbūtība ir trīs līdz piecas reizes lielāka nekā tiem, kam ir pieķeršanās saites ar dzīvesbiedru, ģimeni vai sabiedrību.

Redzot, kā aprakstītie rezultāti uzlabo zīdītāju sabiedrības medicīnas efektivitāti, jūs varētu iedomāties, ka tādi pasākumi, kā grupu terapija pēc krūšu vēža operācijas tagad kļuvuši par standartu. Miniet vēlreiz. Citu cilvēku atbalstīšana nav zāles vai operācija, un tādēļ Rietumu medicīna to gandrīz neredz. Mūsu ārsti nav nezinoši; tieši otrādi, vairākums no viņiem ir lasījuši šos pētījumus un, kaut gan nelabprāt, tos pieņem. Bet viņi tiem netic ; viņi taču nevar turpmāk sākt bāzēt savus ārstēšanas lēmumus uz kaut kādām baumām par pieķeršanos. Valdošajā medicīnas paradigmā nav vietas koncepcijai, ka savstarpējās attiecības ir fizioloģisks process, tik pat reāls un iedarbīgs, kā zāles vai ķirurģiska operācija.

Apslēptie pārliecinātāji

Zinātnei piemīt iekšēja pretruna – sistemātiska brīnīšanās par apkārtējo pasauli. Tās ikdienišķajā izpausmē pārsvarā ir metodiskais instinkts sakārtotu papīru plūsmas veidā tā ar strādīgu soļu palīdzību tuvojas zināšanu robežām. Šajā ikdienas darbā piedalās lielākie zinātnes prāti, nereti reducējot to uz tīksmināšanos par uzrakstīto, uz priecāšanos par izveidotās izpratnes harmoniju, ļaujot cilvēka prāta mašīnai strādāt brīvi un bez ierobežojumiem. Tā Einšteins iedomājās apseglojis gaismas staru un sevi jājam uz tā, Kekulē sapnī redz benzola molekulas uzbūvi, un Flemminga acs skatās pāri viņa laboratorijas trauku saturam, kas parasti sastāv no necaurspīdīgām baktērijām, uz mirdzošo gaismas oreolu ap tiem, un ierauga penicilīnu. Kas zina, cik daudz zinātnisku atklājumu palicis neizdarīts tādēļ, ka viņu potenciālie atklājēji savās laboratorijās ignorēja dīvaino, neparasto un neērto?

1968.g. Mairons Hofers (Myron Hofer) (tagad viņš ir psihihiatrijas profesors, Kolumbijas Universitātes Attīstības Psihobioloģijas nodaļas direktors) pētīja, kā smadzenes vada sirdsdarbību, un viņam laboratorijā gadījās ‘nelaime’. Kad viņš no rīta atnāca uz darbu, viņš atklāja, ka brīvību mīlošā žurku māte naktī savu krātiņu mazliet izgrauzusi un ir prom. Bet bez tam vēl viņš atklāja, ka viņas pamesto bērnu sirdsdarbība palēninājusies vairāk kā divas reizes. Viņš iedomājās, ka bērnu sirds šūnas bez mātes ir atdzisušas, un nolēma pārbaudīt šo hipotēzi. Viņš pamestajiem žurkas bērniem pielika siltuma avotu, kas aizvietotu māti. Viņam par pārsteigumu pamesto bērnu sirdis darbojās tik pat lēni kā iepriekš. Iznāca, ka žurku mammai ir kaut kāds cits organisks termoregulātors, kāds elektriskajam sildītājam nav [79].

Ieintriģēts par šo mistērisko mātes spēku, Hofers sāka pētīt pamesto žurku bērnu noslēpumaino fizioloģiju. Eksperimentu pēc eksperimenta viņš aizvietoja trūkstošo mammu ar atsevišķiem viņas īpašību nesējiem. Drēbes gabalu ar viņas smaku, lampu, kas deva tādu pašu siltumu kā viņas ķermenis, žurkulēnu muguru glaudīšanu ar suku, kas simulē mātes kopšanu, to visu Hofers lietoja kā žurku mātes īpašību aizstājējus.

Hofers atklāja, ka vienas mātes īpašības atjaunošana samazināja arī vienu izmisuma fizioloģisko aspektu, bet neiespaidoja pārējos. Mātes ķermeņa siltums un ožas īpašības iespaido bērna aktivitātes līmeni, bet viņas taustes stimulācija iespaido bērna augšanas hormonu līmeni. Piena piegāde bērna vēderam iestāda tā sirdsdarbību, bet barošanas periodiskums – miega-nomoda stāvokļus.

Hofers atklāja, ka šīs saites bērniem ir ne tikai taustāmas un izdzīvošanai svarīgas, bet ka tās pašas sastāv it kā no atsevišķiem diegiem, katrs no kuriem iestāda, regulē noteiktu bērna fizioloģisko procesu. Māte nepārtraukti iestāda sava bērna fizioloģiju. Ja pārrauj vienu iespaidošanas diegu, tad bērna ķermenī tiek nojaukts atbilstošais fizioloģiskais parametrs. Ja māte ir prom. tad bērns uzreiz pazaudē visus parametru iestādīšanas kanālus. Kā leļļu teātra varonis, kura vadības diegi pārrauti, tas pārvēršas par izmisuma kaudzīti [80,81].

Zemāk esošais attēls rāda izmaiņas, kuras parādās žurkas mazulim, kad mātes nav.

Attēls 82.lpp.: Slēptie regulātori žurku sadarbībā

BĒRNA SISTĒMAS MĀTES REGULĀTORI

Samazinājumu ierosina Palielinājumu ierosina

Izturēšanāsaktivitātes līmenis Ķermeņa temperatūra Taustes un ožas īpašības

Zīšana barošanas sistēma barības viela, tauste Signāls nav zināms

Neiroķīmiskānorepinefrīna/dopamīna, taustes un ožas, Ķermeņa siltums, tauste

ODC un opiātu līmenis sensomotoriskā iedarbe sensomotoriskā iedarbe

Vielmaiņasskābekļa patēriņš signāls nav zināms cukura daudz. pienā

Miegs rem, pamošanās piena periodiskums, piena periodiskums,

tauste tauste

Sirds-asinsvadupulss, asinsvadu sašaur. piens piens

Endokrīnā augšanas hormons, tauste, piens tauste, ķermeņa silt. kortikosterons

Imūnsistēmab-šūnu, t-šūnu reakcija signāls nav zināms signāls nav zināms

Diennakts ritmufāzes laiks un garums melatonīns? piens, ķermeņa silt.,

melatonīns

Atšķirti no saviem pieķeršanās objektiem, zīdītāji sabrūk somātiskā haosā, kuru var izmērīt no ārpuses, bet katrs sāpīgi jūt no iekšpuses. Sabrukšanas ātrums ir dažāds – bērni ir vairāk atkarīgi no ārējā atbalsta, bez tā tie sabrūk ātri. Vecāku bērnu stabilitāte sabrūk lēnāk, pieaugušo – vēl lēnāk. Bet neatkarīgi no vecuma nobrukums ir neizbēgams; sociālo zīdītāju fizioloģija ir nestabila jebkurā gadījumā [59, 80, 101, 102, 157]. Šī Hofera cilvēku trausluma atklāšana ļāva izveidot mūsdienīgu cilvēku savstarpējo attiecību izpratni.

Attēls 83.lpp: Šķiršanās radītais fizioloģiskais haoss.

Nenoslēgtais loks

Cilvēku vairākums domā, ka ķermenis, kurā viņi dzīvo, ir paš- regulējošs. Viņi domā, ka viņu kermeņu fizioloģisko parametru automātiskās regulēšanas sistēmas ir noslēgtas. Lidmašīnas vai automobiļa automātiska brauciena vadība ir klasisks slēgtas regulēšanas sistēmas piemērs: mašīnas autonomā sistēma nepārtraukti mēra tās ātrumu un atbilstoši tam iestāda karburātora droseļvārsta atvērumu. Auto ar rokas vadību, turpretim, ir nenoslēgtās cilpas dueta viena puse, un tā tas auto brauc: pilnīgi ārējs aģents novērtē garāmskrejošās ainavas ātrumu un, ar kājām spaidot pedāļus, ievada karburatora droseļvārsta atvērumu; automobiļa ātrums palielinās un samazinās. Auto bez vadītāja nenosaka, neveido savu pārvietošanos; viens pats tas nevar noturēt kādu ātrumu, lielāku par nulli.

Vai cilvēka ķermenis ir atvērta vai slēgta regulēšanas sistēma? Vai mums ir iekšējs analogs kustības trajektorijas vadītājs, kas novēro un maina mūsu fizioloģiskos parametrus, vai kāds cits sēž somātiskā vadītāja krēslā? Pa daļai abi. Dažas mūsu somātiskās sistēmas ir slēgtas automātiskās regulēšanas sistēmas. Citas – nav. Piemēram, sievietes, kuras daudz laika pavada kopā, konstatē, ka viņu menstruālie cikli sāk saskaņoties. Šī harmoniskā hormonālā sazināšanās liecina par ķermeņu kopību, kas pēc dabas ir limbiska, jo tuvi draugi iegūst sinhronismu daudz ātrāk, nekā tie, kas tikai pavada laiku vienā telpā.

Daži zinātnieki tagad uzskata, ka minētajai līdzīgas somātiskās sakrišanas zīdītājiem ir ne tikai normālas, bet pat nepieciešamas. Zīdītāju nervu sistēmas neirofizioloģiskā stabilitāte ir atkarīga no savstarpējās sadarbības, pie kam stabilitāte rodas no sadarbības, no sinhronizācijas ar tuvumā esošajiem pieķeršanās objektiem. Protests ir trauksme, kas parādās pēc dzīvību uzturošo iestādījumu pārrāvuma. Ja pārrāvums ieilgst, fizioloģiskie ritmi iekrīt sāpīgā, izmisīgā haosā. Evolūcija ir iedevusi zīdītājiem mirdzošu savstarpējo savienojumu, kas ļauj iespaidot vienam otra fizioloģiju, un viņi to izmanto, lai iestādītu, atbalstītu un pastiprinātu otra trauslos nervu ritmus savstarpējas mīlestības dejā.

Šo savstarpēji sinhronizēto apmaiņu mēs saucam par limbisko regulēšanu. Cilvēka ķermenis nepārtraukti smalki pieskaņo tūkstošiem fizioloģisko parametru – sirdsdarbību un asinsspiedienu, ķermeņa temperatūru un imūnfunkciju, skābekļa piesātinājumu, cukura, hormonu, sāļu, jonu un vielmaiņas produktu daudzumu. Noslēgtas cilpas režīmā katrs organisms pats novēro un uzrauga minēto parametru vērtības un ieved korekcijas, noturot tā sistēmas nepārtrauktā harmoniskā balansā.

Bet, tā kā cilvēka fizioloģija (vismaz daļēji), ir atvērta, nenoslēgta automātiskās regulēšanas sistēma, indivīds nevada visas savas funkcijas. Tuvākais, otrs cilvēks pārraida regulējošo informāciju, kas var izmainīt hormonu līmeni, sirds un asinsvadu stāvokli, miega ritmus, imūnsistēmu un daudzas citas – pirmajā. Šis process ir abpusējs un notiek vienlaicīgi, pirmais regulē otru tāpat, kā pats tiek regulēts. Neviens nav neatkarīgs: katram ir kādas nenoslēgtas cilpas, kuras tikai kāds cits var regulēt. Kopā viņi izveido stabilu, labi balansētu organismu pāri. Abi apmainās ar savstarpēji papildinošo informāciju pa atvērto kanālu, kuru radījusi viņu limbiskā saite.

Bērna fizioloģija ir maksimāli atvērta: bez limbiskās regulēšanas viņa dzīvības ritmi sabrūk un viņš mirst – to pierādīja Frederiks II un Renē Špics. Ir pieņemts sacīt, ka bērni galveno fizioloģisko parametru regulēšanu nodod vecākiem, un pakāpeniski, turpmāko dzīves mēnešu un gadu laikā ‘savāc’ tos atpakaļ. Agrīnie ārējās pasaules apstākļi vecāku interpretācijā iemāca bērnus dažus fizioloģiskos parametrus vadīt pašiem. Piemēram, divi pētījumi salīdzināja priekšlaicīgi dzimušus bērnus, kuri gulēja kopā ar dažādiem rotaļlāčiem; vieni gulēja ar mīkstu standarta lāci, bet otriem deva ‘elpojošu’ lāci, kas pieslēgts pie ventilatora un ‘ieelpoja’ un ‘izelpoja’ bērna elpošanas ritmā. Bērni ar elpojošo lāci mierīgāk gulēja un elpoja regulārāk, nekā tie, kam tika dots statiskais Vinnijs Pūks. Rotaļlietas ‘nopūtas’ iemācīja bērniem stabilu elpošanu – moderna tehnoloģija deva iespēju piekļūt pirmatnējai apmācībai [91, 187].

Kad nervu sistēma nobriest, bērns dažus regulēšanas procesus ‘atprasa atpakaļ’ un sāk izpildīt tos autonomi. Bet pat pēc ļoti labas sadarbības pieredzes bērni nekad nepāriet uz pilnīgi pašregulējošu fizioloģiju. Pieaugušie ir un paliek sociāli dzīvnieki: visu mūžu viņiem nepieciešams ārējs stabilizācijas avots. Šī atvērtā sistēma nozīmē, ka dažos ļoti svarīgos aspektos cilvēki nevar būt stabili paši par sevi, un nevis nevajadzētu, bet tieši nevar. Šī īpašība daudzus mulsina, sevišķi tādā sabiedrībā kā mūsējā, kurā tik augsti tiek cildināta individualitāte. Pilnīga pašpietiekamība izrādās sapņu burbulis, kuru pārdur limbisko smadzeņu skaudrā īstenība. Stabilitāte nozīmē atrast cilvēkus, kuri jūs labi iestāda, un atrasties viņu tuvumā.

Ja rezus pērtiķi pārāk agri vai ļoti bieži atdala no mātes, tad šis dzīvnieks visu mūžu cietīs no pastiprinātām izmisuma un baiļu reakcijām. Limbiskā regulēšana izskaidro, kāpēc: ar pazeminātu piemērotību iekšējai pašregulēšanai tāds zīdītājs, tiklīdz viņa ārējais stabilitātes avots pārvietojas ārpus sasniedzamības robežām, pārsteidzīgi ieslīd fizioloģiskā haosā. Nenosvērtu māšu bērni ir pārāk pieķērīgi šī paša iemesla dēļ. Bērnībā viņiem nav bijusi iespēja izstrādāt fizioloģisko parametru autonomu regulēšanu, tādēļ, lai saglabātu stabilitāti, viņiem nepieciešams visu laiku atrasties ārējā regulatora tuvumā.

Absolūti nepieciešamā fizioloģiskā sadarbība novieto savstarpējās saites un dzīvi sabiedrībā cilvēku dzīves centrā. Mēs instinktīvi zinām, ka veselīgi cilvēki nav vientuļnieki. Savā slavenajā vēstulē Valdenam Pondam (Walden Pond) Torō (Thoreau) raksta: Es aizgāju dzīvot uz mežu, jo es gribēju dzīvot saturīgi, lai sastaptos tikai ar būtiskākajiem dzīves faktiem [189]. Bet viņš to nedarīja viens. Viņa tuvākais kaimiņš dzīvoja jūdzes attālumā, Konkords (Concord) – divas jūdzes; Torō bija burtiski no viņiem atkarīgs, viņš bieži ar tiem kopā pusdienoja. Bērnu grāmatās un dažreiz arī dzīvē slimības rada vientuļniekus un būdā dzīvojošus Kašcinskus (Kaczynskis). Izstumšanu no citu cilvēku vides limbiskā regulēšana padara par cietsirdīgāko sodu, kādu vien cilvēks var iedomāties. Kad viņa draugs mūks Lorenss (Friar Laurence) paziņo Romeo, ka viņa nāves sods aizstāts ar mūža trimdu, Romeo sirds ir gatava lūzt:

9 rindas no Šekspīra:

Nepareizie jeb autsaideri

Limbiskā regulēšana liecina par visu vecumu sociālo zīdītāju savstarpēju atkarību. Bet jauniem zīdītājiem šī vajadzība pēc ārējās vadības ir lielāka: viņu nervu sistēmas ir ne tikai nenobriedušas, bet tās vēl aug un mainās. Viens no fizioloģiskajiem procesiem, kuru vada limbiskā regulēšana, ir pašu smadzeņu augšana – tas nozīmē, ka pieķeršanās nosaka bērna apziņas pamatus. Limbiskā kontakta nozīmīgums normālu smadzeņu attīstībā vislabāk redzams no gadījumiem, kad tas ir pietrūcis [63, 110, 120].

Ja zīdaini tikai baro un apģērbj, bet nedod viņam nekādu emocionālu kontaktu, bērns nomirst. Pērtiķu mazuļi ir izturīgāki pret šāda kontakta iztrūkumu. Pērtiķi, izaudzināti bez mātes, parasti izdzīvo, bet viņu nervu sistēmas ir paliekoši sakropļotas. Viskonsinas Universitātes Kinesioloģijas [27] nodaļas vadītājs un sociālo zaudējumu neiroloģijas vadošais pētnieks profesors Garijs Krēmers (Gary Craemer) ir pētījis un aprakstījis parādību, kuru sauc par izolācijas sindromu [102]. Vientulībā audzināti pērtiķi nespēj izveidot savstarpēju sadarbību ar normāliem pērtiķiem, jo pēdējie tos vienkārši nepieņem. Viņi nav spējīgi pāroties. Ja vientuļi audzinātās mātītes apaugļo mākslīgi, tās demonstrē satriecošu zīdītāju vecāku rūpju saišu iztrūkumu: vienaldzība un ignorance mainās ar mežonīgiem uzbrukumiem. Vientuļnieki ir arī neparedzami ļauni pret citiem pieaugušajiem. Normāli pērtiķi parasti izbeidz konfliktu, kad pārsvars ir noskaidrots, bet vientuļnieki nereti cīnās līdz nāvei un pat vēl ilgāk, saplosot un sadalot pretinieku gabalos. Vēl viens vientulības mantojums ir pašsakropļošanās: šie pērtiķi sakož paši savas rokas, dauza galvas pret sienu un izdur sev acis. Sociālā apkārtne izveido arī tādu vienkāršu izturēšanos, kā ēšana un dzeršana: vientuļnieki parasti nododas ilgstošām ēšanas un dzeršanas procedūrām.

Izolācijā turēts pērtiķis izveidojas par grotesku karikatūru, jo zīdītāja nervu sistēma viena pati, bez ārējā iespaida nespēj izveidot noslēgtus, sakarīgus izturēšanās ciklus. Daudzas zīdītāju smadzeņu apakšsistēmas nav iepriekš saprogramētas; lai indivīda rīcība būtu sakarīga, augošajiem zīdītājiem nepieciešama limbiskā iestādīšana. Bez šīs ārējās vadības izveidojas neiroloģiska kakofonija: izturēšanās sistēmas ir izveidotas, bet bez saderīguma un harmonijas starp atsevišķām daļām. Līdzīgi kā augstāk aprakstītie vientuļnieki, bez sadarbības ar citiem izaudzētu zīdītāju izturēšanās ir šķautņaina un nepilnīga. Viņu smadzenes producē izturēšanās fragmentus, kas parādās nepiemērotā laikā, vietā un veidā. Piemēram, viņi ir bez iemesla agresīvi, bet nepazīst pamatotu uzbrukumu, kuru indivīdi lieto sociālā stāvokļa nostiprināšanai. Tā vietā viņi demonstrē neparedzamus mežonīgas vardarbības aktus, kas nav savienojami ar dzīvi sociālā grupā. Pērtiķis pat nevar izaugt, viņš nezina, kā normāli ēst un dzert, ja viņa bērnības laikā viņam blakus nav māte.

Mīlestība vai tās iztrūkums paliekoši iespaido jaunās smadzenes. Agrāk tika uzskatīts, ka nervu sistēma nobriest saskaņā ar tās DNA instrukcijām, līdzīgi kā cilvēks slēgtā telpā var uztaisīt papīra gulbi, ja viņam ir materiāls un izgatavošanas instrukcijas. Bet tagad mēs zinām, ka lielākās nervu sistēmas daļas, tai skaitā arī limbisko smadzeņu veselīgai attīstībai izšķiroša ir ārējā pieredze. 1981.g. Nobela prēmiju medicīnā ieguva Deivida Hūbela (David Hubel) un Torstena Vīzela (Torsten Wiesel) darbs [88], kurā viņi parādīja, ka kaķēniem, kas izaudzēti ar vienu aizsegtu aci, smadzeņu daļā, kas veido redzi, ir ievērojamas novirzes. Tas pats attiecas uz nervu sistēmām, kas veido un vada limbisko rezonansi: smadzeņu galīgās struktūras izveidošanai nepieciešama ārējā pieredze. Emocionāli tuvas mātes iztrūkums neko nenozīmē rāpulim, bet tas ir iznīcinošs ievainojums sarežģītajai un trauslajai zīdītāja limbiskajai nervu sistēmai.

Pērtiķu audzēšana nebrīvē ļauj iegūt datus par nervu sistēmas defektiem, kuri izveidojas pilnīgas, totālas sociālas nošķirtības apstākļos. Cilvēku mazuļi šādos apstākļos gandrīz nekad neizdzīvo. Lai novērtētu iespaidu, kādu rada emocionālo saišu bojājums, zinātnieku grupa izdomāja atjautīgu veidu kā veselīgas mātes pārtaisīt par neveselīgām. Viņi novietoja māti un bērnu vidē, kurā barība ne vienmēr bija pietiekošā daudzumā. Brīžiem mātei bija brīva pieeja barībai, brīžiem viņai bija drudžaini jāmeklē, lai pabarotu sevi un bērnu. Situācijas nenoteiktība nomāc mātes apziņu un sagrauj viņas spēju rūpēties par bērnu.

Šādas sabojātas, ar drūmām nojautām pildītas mātes rūpes jaunajiem pērtiķiem izveidoja emocionālu nestabilitāti un radīja izmaiņas neiroloģisko procesu ķīmijā. Šādi pērtiķi uzrāda pastiprinātas izmisuma un baiļu reakcijas, viņu smadzenes uzrāda izmaiņas tajās neiropārvades sistēmās, kas šos stāvokļus vada. Atšķirībā no pārējiem traucējumiem, kurus izraisa sociāla izolācija, šie defekti ir koncentrēti un apslēpti tā, ka mātes klātbūtne tos var nomaskēt: blakus mātei sabojātais jaunais pērtiķis liekas normāls. Bet izšķiriet viņus, un viņa šķietamā stabilitāte pazūd: to sauc par pseidoneatkarību [3, 38, 163, 164].

Pieauguši, šie pērtiķi ir limbiskās regulēšanas nozīmīguma dzīvs apliecinājums: viņi ir pārlieku kautrīgi, piekļāvīgi, pakļauti un neveikli savos centienos izveidot kontaktus ar citiem pērtiķiem. Šo dzīvnieku smadzenes uzrāda neatgriezeniskas izmaiņas neiroprocesu ķīmijā. Tikai tādēļ, ka viņu mātes kādreiz dzīvoja zem nedrošības apmetņa, šie pieaugušo dzīvnieku organismā izveidojušās paliekošas neirotransmiteru serotonīna un dopamīna daudzuma izmaiņas. Ar savu pakļautību bailēm un depresijai, ar savu sociālo neveiklību un kontaktu veidošanas nespēju šie pērtiķi uzrāda ciešu atbilstību daudzveidīgi izteiktajam postam, kuru pie cilvēkiem sauc par neirozi.

Neskatoties uz limbiskās regulēšanas visaptverošo raksturu, ne visi zīdītāji dzīvo, lai kontaktētos, un kontaktējas, lai dzīvotu. Milzu pandas pavada savas meža darbu un bambusa zelēšanas dienas vientulībā un sanāk kopā tikai uz seksuālās kopošanās brīdi, lai nodrošinātu sugas turpināšanu. Arī starp lielajiem primātiem ir viens, kuru labākā gadījumā var saukt par pussociālu: orangutāni, kuru vīriešu kārtas pārstāvji viens otru tik ļoti nevar ciest, ka viņi nespēj dzīvot kopā. Tikai orangutānu māte un viņas pēcnācēji kādu brīdi viens otru spēj paciest.

Kā lai mēs saprotam šīs zīdītāju novirzes, kas acīmredzami nav radušās bez iemesla? Atbildi dod evolūcijas veiktais gadījuma meklējumu ceļš. Kad nepieciešamība kādas sugas indivīdos uzšķiļ jaunu īpašību vai prasmi, daži no viņiem laika gaitā var konstatēt, ka izdevīgāk ir atmest grūti mantoto pieredzi un saglabāt iepriekšējo dzīves veidu. Tādēļ uz zemes ir rāpuļi, kas atgriezušies tajos pašos ūdeņos, no kuriem viņu zivjveidīgie priekšteči pamanījās tikt prom, un putni, kas pametuši debesis tik sen, ka viņu spārni sarāvušies līdz lidošanai nepiemērotām pleznām. Šajā atpalikušo radījumu grupā ir arī asociāli zīdītāji: spalvainas, pienu lietojošas būtnes, kuru priekšteči salasījās baros un izveidoja ģimenes, bet kuri ir ieslīdējuši atpakaļ vēl senākā vientuļnieka dzīves stilā.

MĪLESTĪBAS PAMATBLOKI

Kad cilvēkiem rodas problēmas ar emocijām, piemēram, satraukuma, depresijas vai kārtējā grūtsirdības lēkme, viņi nereti vēlas, lai zinātne parāda ar pirkstu uz vainīgo neirotransmiteru tāpat kā liecinieks uz vainīgo viņa priekšā nostādītu cilvēku rindā. Vai iemesls ir pārlieku liels norepinefrīna vai pārāk mazs dopamīna daudzums, vai nomaldījies estrogēns [28] ? Atbilde uz šo jautājumu nav iepriecinoša: mēs nevaram parādīt ar pirkstu uz konkrētu vainīgo, jo jautājums kļūdaini piedēvē smadzenēm tām nepiemītošu vienkāršību.

Kad cenšamies izprast dziļu un sarežģītu sistēmu, tad tiešu cēloņsakarību bultu zīmēšana starp sistēmas mikro un makrokomponentēm ir riskanta. Kurš stāvs izsauca 29-tā sabrukumu? Kas izraisīja Pirmo pasaules karu? Kurš vārds Edgara Po poēmā Krauklis piepilda to ar uzmācīgu melanholiju? Neirozinātnieki saprot dažu medikamentu ķīmisko iedarbi, bet mēģināt uzskicēt šiem mazajiem molekulu punktiem atbilstošas cilvēka darbības, domas un jūtas nozīmē piesaistīt tām gūti izprotamu jucekli. Smadzeņu blīvais savstarpējo attiecību biezoknis līdzīgi mākslas vēsturei nav analizējams ar redukcionista plašo vērienu.

Tādiem izteikumiem kā Ķīmiskais elements A rada cilvēka īpašību B nav jēgas, neskatoties uz to popularitāti. Smadzenes nav vienkārša mašīna, kurā viens kloķis ieslēdz prieku, un kāds cits ritenis palaiž paniku. Bet, neskatoties uz to, no neiroķīmijas mēs varam iegūt derīgu informāciju par cilvēku savstarpējo pieķeršanos. Visi neirotransmiteri nav vienādi, tie atšķirīgi iespaido limbiskās funkcijas, tai skaitā arī mīlestību. Ilggadēji pētījumi atklājuši trīs svarīgus ‘spēles dalībniekus’ – tie ir ķīmiskie stimulātori serotonīns, oksitocīns un opiāti.

Iedarbīgās zāles

Medicīnas zinātne atklāja atnidepresantus 50-gados, bet vēl trīsdesmit gadus pēc tam lielākā daļa ārstu baidījās tos slimniekiem dot devās, kas ļautu izpausties to efektivitātei. Iemesls bija vienkāršs: konvencionālie antidepresanti ir zāles, ar kurām jebkuru var nonāvēt. Daudzos gadījumos vājāka, kalsnāka slimnieka nedēļas zāļu deva bija pietiekama, lai izdarītu pašnāvību. 1988.g., kad Īli Lili (Eli Lilli) atklāja antidepresantu, no kura lietošanas nemira arī tad, ja to lietoja lielā daudzumā, atvieglotie ārsti sāka to lietot kā traki. Dažu mēnešu laikā Lilijas atklātās zāles kļuva par visvairāk lietoto antiderpresantu pasaulē – tas bija bēdīgi slavenais prozaks, zāles, kuras vārdu serotonīns[29] padarīja par ikdienas vārdu.

Sākumā lietots depresijas ārstēšanai, prozaks un citi serotonīna paveidi izrādījās par daudzpusīgām zālēm ar veselu kaudzi neparedzētu, bet derīgu īpašību. Desmitiem miljonu slimnieku lietoja šīs zāles, un aizvien vairāk uzkrājās ziņas par to brīnišķīgajiem blakusefektiem. Satraukums, naidīgums, lampu drudzis, PMS [30] , patoloģisks autobraukšanas niknums, bulīmija, zems pašnovērtējums, priekšlaicīga ejakulācija – un pat nemierīgu suņu tieksme laizīt priekšķepas – visas šīs nelaimes ir potenciāli ārstējamas ar dažu smadzeņu serotonīnjūtīgo apgabalu apdomīgu iespaidošanu. Mazāk zināma serotonīna preparātu īpašība ir spēja mazināt zaudējuma sāpes. Tas nestrādā katram, bet daži cilvēki gūst uzlabojumu, jo serotonīns vājina sirdssāpes, kuras parādās, kad kādu esam zaudējuši.

Kāda slimniece, piemēram, bija iekļuvusi neatrisināmā konfliktā, jo viņa nespēja pārvarēt šķiršanās sāpes. Neatkarīgi no tā, cik daudz ciešanu viņai sagādāja vīrs, pie katra šķiršanās mēģinājuma viņā uzbangoja vēl lielāks šķiršanās haosa un satraukuma vilnis. Un tā viņas iekšējie svari vienmēr nosvērās par labu palikšanai kopā ar cilvēku, kurš nespēja viņu piepildīt. Es ļoti gribu no viņa šķirties, viņa teica. Bet mūsu attiecības joprojām turpinās, un tā arī mana domāšana par šķiršanos. ‘Šoreiz pietiek, tagad ir cauri’, bet nekas nenotiek. Man liekas, ka es eju pa ceļu no viņa projām, jo tas jau tik ilgi tā iet. Es pati ar sevi cīnos. Es sev saku: ‘Vienkārši ej projām un nesatiecies ar viņu vairs’. Bet es nevaru. Es nevaru . Ārstēšanās vairāku gadu garumā ļāva viņai izprast savu problēmu, bet viņa nespēja to atrisināt. Bet, kad viņa sāka lietot serotonīnu, ciešanu līdzsvars būtiski pārvietojās. Izrādījās, ka šķiršanās sāp mazāk. Viņa izdarīja to, ko līdz šim nespēja: šķīrās no vīra bez nesamērojamām sāpēm.

Tiesības pārtraukt attiecības mums katram ir kā mantojumā saņemts stafetes kociņš, tās nav iedzimtas. Plaukstošā primātu pieķeršanās zinātne mums māca, ka agrīnā audzināšana var saglabāties laikā un pasargāt pieaugušos no destabilizējošām sāpju lēkmēm, kuras atnes vientulība. Ja mēs, visa sabiedrība, neveltīsim savu pēcnācēju limbiskajām vajadzībām pietiekošu uzmanību, mēs riskējam izraisīt pretzaudējumu nenoturības epidēmiju. Tad serotonīna preparāti būs nevis zāles priekš tiem, kuri streipuļo vientulības bezdibeņa malā, bet tas būs tādas kultūras dzīvesveids, kas pati dzīvo uz bezdibeņa malas.

Masu reliģija

Ziedoša auga Papaver somniferum[31] sulai piemīt ārkārtēja īpašība – tā remdē sāpes. Savāciet un izžāvējiet magones biezsulu, un jūs iegūsit opiju – opiātu dinastijas kompozītu maisījumu, tā ir plaša ķīmisko vielu grupa, kurā ietilpst tādas slavenības kā morfijs, heroīns un laudāns [32] . Magoņu ekstrakts remdē sāpes tāpēc, ka tos pašus opiātus lieto dabiskā smadzeņu pretsāpju sistēma. Pirmajiem ārstiem, kuri lietoja šīs zāles, to iedarbība likās kā brīnums. 1860.g. Tomass Sidenhams (Thomas Sydenham) sacīja: Starp zālēm, kuras varenais Dievs devis cilvēkiem, lai remdētu viņu ciešanas, nav nevienas tik universālas un efektīvas, kā opijs [179].

Sidenhams pieminēja tikai vienu pusi. Opiāti remdē sāpes ne tikai no fiziskiem ievainojumiem, bez tam vēl tie remdē emocionālās ciešanas, kas rodas no savstarpējo attiecību problēmām [199]. Droši vien tieši tādēļ limbiskajām smadzenēm ir vairāk opiātu receptoru kā jebkuram citam smadzeņu apgabalam. Piespiedu šķiršanās pētījumi liecina par spilgtu opiātu efektivitāti zaudējumu anestēzijā: ja dzīvnieku mazuļiem atņem māti, sākas redzamas un dzirdamas mazuļu ciešanas. Ja mazuļiem iedod nelielu opiātu devu (pārāk mazu, lai tos nomierinātu), protesta kliedzieni apstājas [144].

Dzejnieki un citas, apšaubāmākas autoritātes, jau pirms vairākiem gadu tūkstošiem zināja par minēto zāļu spēku. Homēra Odiseja ceturtajā nodaļā ir medicīniski precīzs dzīru apraksts, kur dalībnieku sarunas pievēršas kritušajiem biedriem:

9rindas no Homēra [143]:

Opiātu spēja atvieglot sēras izveidojās bioloģiskās attīstības gaitā kā blakusprodukts. Ķermeņa bojājums draud ar nāvi – tas ir stiprs fakts, tas virzīja evolūcijas attīstību uz tādas nervu sistēmas izveidošanu, kas jūt ievainojumu. Šīs smadzeņu funkcijas galamērķis ir sāpes – potenciāls stimuls, uzaicinājums dzīvniekam izvairīties no sāpēm. Kā jau ķermeņa procesu vairākums, arī šis nepaliek bez sava nolieguma – katram stimulam ir savs bremzētājs. Smadzenēm ir ne tikai neirotransmiteri, kas rada sāpes, bet arī tādi, kas tās remdina: tie ir opiāti. Laikā, kad sāka veidoties limbiskās smadzenes un zīdītājiem parādījās savstarpējā regulēšana, priekšā jau bija smalks mehānisms, kas bija paredzēts fiziskas traumas radītā šoka izlīdzināšanai. Daļu no šī mehānisma evolūcija izmantoja vēlāk, lai līdzīgi kompensētu pieķeršanās saišu zaudējuma sāpes.

Pēc-Dekarta neokorteksa īpašnieki var daiļrunīgi spriest par atšķirību starp ķermeni un prātu, bet pašas smadzenes nav tik krasi dalītas. Rokas vai neirofizioloģijas bojājums ir vienlīdz iespējams, un zīdītājam pēdējais var būt pat vairāk sakropļojošs. Sāpju centrālei ir svarīga nevis filosofiskā kategorija, pie kuras bojājums pieder, bet apdraudējuma jeb briesmu līmenis, kuru šis bojājums var radīt. Sakarā ar zīdītāju nenoslēgto regulēšanas ķēžu fizioloģiju un viņu atkarību no limbiskās regulēšanas, pieķeršanās pārtraukšana ir bīstama. Viņiem vajadzētu būt ļoti izvairīgiem. Un tādi viņi arī ir: kā sasists celis vai saskrāpēta acs radzene, attiecību pārrāvums rada agoniju. Vislielākās sāpes rada to cilvēku zaudējums, kurus mēs mīlam.

Zaudējumu saistība ar opiātiem atļauj smadzenēm būt iepriekš sagatavotām pēkšņas nepieciešamības gadījumā. Psihiatriem bieži gadās sastapt cilvēkus, kas sevi nebūtiski, bet sāpīgi savainojuši, piemēram, sekli naža griezieni rokā vai ar cigareti izdedzināts caurums augšstilbā. Šie cilvēki gadiem ilgi ir uzkrājuši daudzzilbīgus spriedumus un standartfrāzes, un viņu pašsakropļošanās nosliece tiek pierakstīta dažādiem apslēptiem motīviem: vēlme piesaistīt uzmanību, vēlēšanās citus iespaidot, dusmu un neapmierinātības pavēršana pret sevi.

Lielākai daļai no viņiem ir viena kopīga īpašība: visa mūža garumā izmeklēta, izsmalcināta jūtība pret šķiršanās sāpēm. Nelieli, miniatūri pārmetumu, strīda vai citu pārejošu konfliktu postījumi var radīt viņos nepanesamu izmisuma un skumju lavīnu. Tam seko pašsakropļošanās – dūriens, dedzināšana, griezums. Savainotās vietas un apkārtnes audi sūta savu trauksmes bungu signālu uz smadzenēm, brīdinot par briesmām. Šie ziņojumi ieslēdz sāpju kompensētājus: svētīgos, nomierinošos opiātus, un rezultātā izmisums samazinās. Hroniski, sistemātiski pašsakropļotāji pamanās nodarīt sev mazāk sāpes, bet panākt vēlamo rezultātu: iedzīt nervu sistēmu ilgstošā nejūtīgumā.

Mums ir pieejami arī mazāk radikāli paņēmieni: siltas cilvēciskās attiecības rada iekšējo opiātu izdalīšanos. Mūsu tuvākie cilvēki, dzīvesbiedri, bērni un vecāki ir mūsu ikdienas sāpju remdinātāji, kas rada maģiju un dod aizmirstību no zīdītāju vientulības. Īsta maģija, nudien.

Prērijas suņa dzīve

Trešais neirotransmiters, kas iespaido pieķeršanos, koordinē fizioloģiskos procesus bērna dzimšanas laikā – tas stimulē dzemdes kontrakcijas un piena izdalīšanos, bet līdz šim neviens nebija ievērojis tā pārsteidzošo emocionālo darbību.

Oksitocīna spēcīgā iedarbība tika atklāta pie grūti iedomājamas zinātnes slavenības – pie prērijas suņa. Īmorī (Emory) Universitātes Izturēšanās Neiroloģijas centra direktors, psihiatrijas pētnieks Tomass Inzels (Thomas Insel) pētījis divas prērijas suņu sugas (tās sauc arī par lauku pelēm) [92]. Prērijas suņi (Microtus ochrogaster) bērnus pieņem: pieaugušie ir monogāmi, abi vecāki baro bērnus, tēvs un māte lielāko daļu laika pavada kopā. Kalnos dzīvojošās peles ( Microtus montanus) nav tik sabiedriskas: šo vairāk gadījuma dēļ kopā dzīvojošo grauzēju kopošanās paradumi arī tiecas uz tādu pašu nestabilitāti, šie vecāki daudz mazāk kā viņu līdzenumu radinieki iesaistās rūpēs par pēcnācējiem. Kalnu peļu vecāki bieži vispār nerūpējas par saviem pēcnācējiem, mātes nereti pamet bērnus divas nedēļas pēc piedzimšanas.

Inzels salīdzināja šo divu sugu indivīdu smadzenes un atklāja, ka tās atšķiras ar neirotransmitera oksitocīna aktivitāti. Sabiedriski aktīvāko prērijas peļu smadzenes satur daudzus oksitocīna receptorus, bet savrupajām kalnu pelēm to ir daudz mazāk. Kalnu pelei oksitocīna daudzums palielinās tikai bērnu dzimšanas laikā, kad rūpes par bērniem ir nepieciešamas. Kad bērni mazliet paaugušies, kalnu peles oksitocīna izdalīšanās smadzenēs samazinās, tas pats notiek ar savstarpējo pieķeršanos un rūpēm. Mātes un viņu bērni sāk staigāt šķirtus ceļus.

Prērijas suņu kopdzīve izmanto oksitocīnu ģimenes saišu stiprināšanai. Arī sievietēm dzemdību periodā oksitocīna līmenis stipri palielinās, tika uzskatīts, ka tas stimulē rūpēšanos par bērnu. Mūsdienu zinātne ļauj ieraudzīt šo hormonu darbību jaunā gaismā. Gadu desmitiem speciālisti ir debatējuši, vai māte un zīdainis izveido savstarpējo pieķeršanos dažās pēcdzemdību stundās, un par to, vai ir pareizi viņus izšķirt, kā tas Rietumu slimnīcās pēc bērna piedzimšanas pieņemts. Augstais oksitocīna līmenis dzemdību laikā [138] norāda uz svarīgu savstarpējo attiecību notikumu. Tas saka mums, ka mātei un bērnam pēc dzemdībām ir jābūt kopā, jo viņu neiroķīmijas ir aizņemtas ar savstarpējās pieķeršanās saišu izveidošanu.

Arī pubertātes laikā organismā notiek oksitocīna uzplūdi, kad pusaudzis uzplaukst pirmajos ziedos. Var likties dīvaini, ka vienkārša molekula var izraisīt saldas apmātības burvību. Viss, kas notiek smadzenēs, nāk no smadzeņu neiroķīmijas, ieskaitot maza kucēna mīlestības brīnumu, kura komplicētais noslēpums meklējams prērijas suņa un arī mūsu limbiskajās smadzenēs.

Saišu plašums

Cilvēciskās būtnes spēj atšifrēt citu zīdītāju dažas limbiskās izpausmes, un otrādi. Dažas emocionālās izpausmes raksturīgas tikai kādai sugai: kad kaķis samirkšķina savas mandeļu acis un novēršas, šis žests ir izteiksmīgs un bagāts citiem kaķiem, kas to redz, bet droši atrodas aiz cilvēka uztveres spējas. Bet, neskatoties uz zīdītāju emocionālo izteiksmju dažādību, vispārējā neiroloģiskā infrastruktūra viņiem ir kopēja. Šīs kopējā limbiskā mantojuma sekas bieži tiek uzskatītas par pašsaprotamām: dažādu sugu pārstāvji spēj izveidot savstarpējo pieķeršanos.

Šeit Marinas grāfistē (Marin County) parastā svētdienā plašs un pārliecinošs pierādījums gaida tuvākā pārtikas veikala ārpusē, kur viens vai divi medību suņi ir piesieti, kamēr īpašnieki iepērkas. Lielāko daļu laika suņi stāv un lūkojas cauri stikla durvīm, cenšoties noķert kaut vienu skatienu no personas, kura priekš viņiem kaut ko nozīmē. Laiku pa laikam kāds iet garām vai iznāk ārā un noglāsta suņa galvu. Kaut arī mazliet nepacietīgi, suns pieņem šo simpātijas apliecinājumu. Bet, kad viņa īpašnieks nāk ārā, viņš trīc un lēkā ar nepārprotamu dedzīgumu. Šķiršanās, modra meklēšana, vienaldzība pret tiem, kas atrodas ārpus pieķeršanās pasaules, atkalapvienošanās un prieks, viss ir noticis desmit minūšu laikā veikala priekšā, un tas viss starp divām sugām, kuras šķir desmitiem miljonu gadu evolūcijas laiks.

Kaut kādā dīvainā veidā pieķeršanās arhitektūra ir tik vispārēja, ka abi – cilvēks un suns var iekļauties pasaulē, kurā katrs uzskata otru par līdzvērtīgu partneri. Un abi var izveidot limbisko regulēšanu: viņi pavada laiku viens otra tuvumā un viņi viens otram ir vajadzīgi; viņi nolasīs viens otra emocionālos stāvokļus, abi atradīs otra klātbūtni nomierinošu un izlīdzinošu, katrs iestādīs un pieskaņos otra fizioloģiju. Limbiskā regulēšana uztur, atbalsta, veicina dzīvības procesus. Ar to skaidrojams fakts, ka mājas mīluļi ļauj cilvēkiem ne tikai justies labāk, bet arī ilgāk dzīvot. Daži pētījumi parādīja, ka sirds slimnieki, kam pieder suns, ar sirdskaiti mirst četras līdz sešas reizes retāk nekā tie, kas atsakās no šīs suniskās kompānijas [68, 69].

Pirms vairāk kā divdesmit gadiem Luiss Tomass (Lewis Thomas) rakstīja: Kaut arī mēs, pēc visa spriežot, esam vissociālākie no visiem sociālajiem dzīvniekiem – visvairāk savstarpēji atkarīgi, visvairāk pieķērušies viens otram, pēc izturēšanās un parašām vēl vairāk nešķirami kā bites mēs bieži nejūtam mūsu savstarpēji saistīto inteliģenci. Mūsdienu zinātne atļauj mums saprast, kas savstarpējā atkarība ir, ko tā dod, zināt mūsu kopības, mūsu nešķiramības iznākumu un jēgu, apjaust mūsu saistītās esības būtību [188].

Mums nepieciešama savstarpēja pieķeršanās, lai turētu savas zīdītāju smadzenes uz veselības un izdzīvošanas ceļa, tas ir process, kurš sākas pirms dzimšanas un uztur mūsu dzīvi līdz beigām. Šī dueta sākotnējai daļai jāpievērš sevišķa uzmanība: pieķeršanās izmaina, izveido jauno zīdītāju uz visiem laikiem, limbiskā regulēšana kā akmenī iekaļ paliekošus zināšanu vaibstus smadzeņu apziņas ķēdēs. Lai saprastu, kā pieķeršanās veido personu, mums jāsaprot, kā darbojas atmiņa – tas ir process, kurā smadzenes tiek pakļautas pieredzes veidotām strukturālām izmaiņām. Atmiņa neveidojas taisnās līnijās, tāpat arī – cilvēka sirds.

5. nodaļa

GRAVITĀCIJAS VEIDOŠANA

Kā atmiņa uzglabā un veido mīlestību

Atmiņa ir mazs vārds, kas satur sevī veselas pasaules. Ar minimālo gribas piepūli katrs spēj iedomāties, iztēloties vīzijas no dažādām vietām un cilvēkiem, ko sen jau aiznesis laika ritums, bet iespaidi palikuši ierakstīti līkumainajos sinapšu [33] ceļos. Kaut kādā veidā pagātnes bezgalība snauž mūsos, bet atsevišķas daļas var uzmosties pēc mūsu komandas. Bet atmiņa ir vēl kaut kas vairāk: tā veido, nosaka un satur kopā cilvēka garīgo pasauli. Viens no pirmajiem nervu sistēmas fiziologiem Ēvalds Herings (Ewald Hering) to redzēja šādi [77, 172]:

Atmiņa savāc neskaitāmos mūsu esības fenomenus vienā veselumā; tāpat kā mūsu ķermeņi būtu izkaisīti atomu putekļos, ja tos nesaturētu kopā atomu savstarpējās pievilkšanās spēks, tā arī mūsu apziņa būtu sadalīta piedzīvoto sekunžu fragmentos, ja nebūtu saistošais un vienojošais atmiņas spēks.

Heringa paziņojums bija pravietisks. Katra indivīda dzīve ir kā gaistošs neironu mašīnas tvaiks, viņa domas, sapņi un jūtas, ieceres un vēlmes ir iekšējo, starp neironu miljardiem pārvadīto signālu gaistošais iznākums. Indivīda apziņas stabilitāte, tas, ko mēs saucam par identitāti , eksistē vienīgi tādēļ, ka daži neironu ceļi saglabājas. Apziņas plastiskums, tās spēja adaptēties un mācīties ir iespējama tikai tādēļ, ka neironu savienojumi var mainīties. Šo veidojamo mezglu likteni nosaka atmiņas fizioloģija. Tā nosaka, kas mēs esam un par ko varam kļūt.

Zinātniskā atmiņas teorija patiesībā ir cilvēka dvēseles karte. Katrai šādai diagrammai vajadzētu mēģināt uzskicēt, izskaidrot apziņas Tumšo Kontinentu: kādēļ cilvēkiem piemīt emocionālas zināšanas, kuras neatstāj nekādus apzinātus nospiedumus?

Kopš neatminamiem laikiem mīlētāji ir meklējuši viens otru ar izmeklētu, bet neskaidru piesardzību. Literatūrā un mīlestībā mēs esam pārsteigti par citu cilvēku izvēli, rakstīja Andrē Moruā (Andrй Maurois) [122]. Un viņi ir tik par izbrīnīti un uzjautrināti par mums. Pati ‘saderīguma’ koncepcija izslēdz iespēju, ka priekš mīlestības eksistē universāls standarts. Seksuālā pievilcība šai izvēlei piešķir tikai nebūtisku krāsu filtru. No tiem, kuri atrod viens otru par fiziski pievilcīgu, apprecas ļoti nedaudzi. Vienkārši jebkurš neder; bet, katram, kurš apzināti lūkojas pēc dzīvesbiedra, nederēs gandrīz neviens.

Mīlētājs domās pārbauda kombināciju, savieto sevi ar daudziem citiem kā bērns, kas liek kopā atjautības uzdevuma bildīti, līdz kamēr atsevišķās daļas sader kopā. Mīlestības ‘puzlis’ [34] tiek salikts tumsā: perspektīvie partneri medī akli; viņi nevar aprakstīt personu, kuru viņi meklē. Daudzi, kad viņi mēģina apjaust ‘potenciālā ģeogrāfiskā apgabala’ kontūras, pat neapzinās, ka viņu pašu sirds ir tāds pats ‘specifisks brīnums’. Kā rodas šīs smalki veidotās, delikātās vēlmes? Kā cilvēki iemācās spēju atšķirt, kas viņiem pasaka, kad un kuru iemīlēt? Un kāpēc šī prasme paliek nesaredzama saprāta acīm?

Septiņdesmit piecus gadus pirms šī zinātniskā skaidrojuma Zigmunds Freids piedāvāja neapzinātās emocionālās atmiņas modeli [66], kas kļuva par veselu skolu. Freida zemapziņa kļuva par psihisku Pandoras lādīti – domu, atmiņu, ideju un impulsu noliktava, kuras saturs bija tik nepatīkams, nemieru un satraukumu provocējošs, ka to bija jādzēš no apziņas un jānoliek prāta pagrabā. Plānojot šo apziņas pagrabu, Freids pieņēma, ka šīs atmiņas ir kā arheoloģiskos izrakumos atrastas grieķu vāzes [35] tās var aprakt apspiedēja smilšu vētra, un, ja uzraudzība vēlāk pavājinās, var tikt izraktas pirmatnējā stāvoklī. Var pierādīt, ka apslēptās atmiņas pēdas nemainās pat ļoti ilgā laikā, Freids rakstīja. Neapzinātais visos gadījumos nepazīst laika limitu.

Pandoras metafora ir kārdinoša. Tās centrālais tēls ir patīkami līdzīgs no antīkās senatnes mantotajam pasaules iekārtojumam: harmonisks saprāts augšā debesīs, ļauni briesmoņi apakšā, un planētas rētainā virsma kā klimaktērisku cīņu skatuve starp neuzvaramām pretrunām. Praksē Freida shēma strādā kā ložu drošs aizsegs, kas aizsarga apgalvojumus, ka zemapziņa [36] satur to vai citu Boša [37] briesmoni. Pat, ja tāds briesmonis nekad nav redzēts, tad pierādījuma vietā mēs vienmēr varam lietot nepatīkamo tēlu apspiešanas mehānismu un noraidīt aizdomas par pārspīlētu izdomu. Tādā veidā Freida modelis atbalstīja dažādus spoku stāstus un ne mazumu nezinātnisku sacerējumu.

Franklina gadījums ir viena tāda murga piemērs. Vienā no slavenākajiem apspiesto atmiņu gadījumiem Džordžs Franklins (George Franklin) 1990.g. tika apsūdzēts slepkavībā, jo viņa meita Elīna (Eileen) pēkšņi bija ‘atcerējusies’, ka viņa redzējusi, ka pirms divdesmit gadiem tēvs līdz nāvei sasit astoņus gadus vecu meiteni. Notikumu apstiprinošu liecinieku nebija. Nekādi fiziski pierādījumi nesaistīja viņu ar noziegumu – nedz pirkstu nospiedumi, nedz kādas drēbes diegi vai pūkas, nedz arī DNA paraugi. Notikumu detaļas, kas saskanēja ar Franklinas jaunkundzes ‘atmiņām’, visos sīkumos jau bija aprakstītas avīzēs pirms divdesmit gadiem. Kad psihiatrijas eksperts svinīgi paziņoja, ka Elīnas ‘atmiņasґ par aizmirstajiem notikumiem ir neapstrīdami īstas, žūrija noticēja. Džordžs Franklins tika notiesāts. Kad pēc pieciem gadiem federālā tiesa spriedumu atcēla, rajona prokurors klusi nolēma tiesas procesu neatkārtot. Apsūdzības galvenā lieciniece pa to laiku bija jau samazinājusi savu izteikumu ticamību, papildus ‘atceroties’, ka viņas tēvs nogalinājis vēl divus cilvēkus. Šos izteikumus noliedza DNA testi un pilnīgi drošs alibi.

Saulainā San-Mateo (San Mateo), kur notika Franklina afēra, ir tūkstošiem jūdžu un vairāku gadu desmitu attālumā no gadsimta beigu Vīnes, kurā tika radīta atmiņas doktrīna, kas apsūdzēja Franklinu. Freids pats uzskatīja, ka cilvēkus nevajag apsūdzēt slepkavībā, bet vajag tikai uzrādīt apslēpto grēcīgo domu apakšzemes iespaidu. Bērna seksuālā interese par vecākiem izveido viņa interesi par vēlākajām mīlestībām; tā kā riebums izgrūž šo iekāri no apziņas, bērns nekad neatcerēsies šo pretīgo ilgu ainas. Tāda ir Freida mācība par neapzināto emocionālo atmiņu. Dramatisks izdomājums, modeļa pamatos ir vismaz divas kļūdas.

Pirmkārt, atmiņa nav lieta . Sirds muskuļu šķiedras ir objekti, bet sirdsdarbība, kuru tie rada, ir fizioloģisks notikums , kolektīva sadarbība, kas nodrošina dzīvību, bet, kam nav masa un kas telpā neaizņem vietu. Atmiņa arī ir ķermeņa process, kuru rada fizikāli objekti, bet pati par sevi tā ir tik pat nemateriāla kā dvēsele. Ja sirds vienu reizi saraujas un pēc tam kādu brīdi atpūšas, tad šis sirdspuksts nav uz kaut kurieni aizgājis nedz to jāstiepj atpakaļ, pārvarot tā pretošanos. Atmiņas ir nervu sistēmas sirdspuksti, un var paiet gadu desmiti līdz kāda atkal parādās. Tie nav objekti un tie neceļo. Otrkārt, mūsdienu zinātne ir iznīcinājusi Freida pārliecību par atmiņas nemainīgumu. Atmiņa ir ne tikai mainīga, bet, kā to redzēsim nākošajā nodaļā, atminēšanās mehānisma fizikālā daba ir tāda, ka atmiņai laikā jāmainās.

Freids uzbūvēja savu atmiņas modeli uz neīstiem pamatiem, un mūsu gadsimts pieredzēja tā atmešanu. Apspiesto atmiņu doktrīna ieguvusi sliktu slavu; tiesās vairs netiek uzskatīts, ka ‘atcerēti’ notikumi vispār kaut ko pierāda. Bet nekļūdīsimies – neapzināta emocionāla pieredze tiešām eksistē . Pāri atmiņu laukam guļ ēna, bet šī ēna nav draudīgais atmiņas uzraudzības spoks.

Kad mēness precīzi aiziet saulei priekšā, tad šī īslaicīgā pārklāšanās uz zemes virsmas izveido pusēnu. Kad abi atdalās un redzami kā atšķirīgi debesu ķermeņi, uz zemes parādās otra, gaišāka puskrēsla. Freids nezināja, ka atmiņas tukšumi, kurus viņš centās atzīmēt kartē, ir nepārtrauktās cilvēka apziņas aptumsuma pusēnas. Viņš nevarēja iedomāties, ka kādudien zinātne iedalīs atmiņu divās atšķirīgās lodēs kā saule un mēness, kuru šķietamā vienība nav patiesa. Viens no smadzeņu atmiņas mehānismiem nodrošina apziņai spožu faktu gaismu, kamēr otrs vecākais, dziļākais un klusākais apgaismo mūsu dzīves ar vāju sava paša ugunskura gaismu.

Freids uzbūvēja savu atmiņas modeli uz neīstiem pamatiem, un mūsu gadsimts pieredzēja tā atmešanu. Apspiesto atmiņu doktrīna ieguvusi sliktu slavu; tiesās vairs netiek uzskatīts, ka ‘atcerēti’ notikumi vispār kaut ko pierāda. Bet nekļūdīsimies – neapzināta emocionāla pieredze tiešām eksistē . Pāri atmiņu laukam guļ ēna, bet šī ēna nav draudīgais atmiņas uzraudzības spoks.

Kad mēness precīzi aiziet saulei priekšā, šī īslaicīgā pārklāšanās uz zemes virsmas izveido pusēnu. Kad abi atdalās un redzami kā atšķirīgi debesu ķermeņi, uz zemes parādās otra, gaišāka puskrēsla. Freids nezināja, ka atmiņas tukšumi, kurus viņš centās atzīmēt kartē, ir nepārtrauktās cilvēka apziņas aptumsuma pusēnas. Viņš nevarēja iedomāties, ka kādudien zinātne iedalīs atmiņu divās atšķirīgās lodēs kā saule un mēness, kuru šķietamā vienība nav īsta. Viens no smadzeņu atmiņas mehānismiem nodrošina apziņai spožu faktu gaismu, bet otrs vecākais, dziļākais un klusākais apgaismo mūsu dzīves ar vāju sava paša ugunskura blāzmu.

NETICAMĀ DIENASGRĀMATA

Kurš piedzērās jūsu kāzās? Kādā krāsā bija tava pirmā mīļākā acis? Kurš aktieris tēloja galveno lomu kopā ar Mirnu Loi (Myrna Loi) filmā Tievais (The Thin Man)? Ja uz šiem jautājumiem var iegūt atbildes, tad tas notiek tikai pateicoties tiešajai atmiņai (explicit memory) [38] . Tiešā atmiņa ir vieglāk pieejamā no abām smadzeņu informācijas uzkrāšanas mašīnām, tā ieraksta notikumus, ieskaitot autobiogrāfiskus un citus konkrētus faktus. Kad jums nepieciešams piekļūt pie tā, ko jūs kādreiz zinājāt vai esat pieredzējis, vajadzīgā brīža mentālais siets piegādā apziņai vajadzīgo risinājumu. Kaut gan tiešā atmiņa ir ātra un ietilpīga, biežu un nereti kļūdainu atgriešanos pie tās pavada maldinoša precizitātes izjūta. Jaunāko tehnoloģiju pētījumi rāda, ka uztvere aktivizē tos pašus smadzeņu rajonus, kurus aktivizē iztēle. Iespējams, ka tādēļ smadzenes nespēj droši atšķirt ierakstīto pieredzi no iekšējām fantāzijām. Oskara Vailda stāstā Cik svarīgi ir būt nopietnam (The Importance of Being Earnest) Prizmas jaunkundze (Miss Prism) saka: Atmiņa, mana dārgā Cecīlija, ir dienasgrāmata, kuru mēs visi nesam sev līdz. Apsviedīgā Cecīlija atbild: Jā, bet bieži tā pieraksta lietas, kuras nekad nav notikušas un droši vien nemaz nevarēja notikt.

Audi, kas veido tiešo atmiņu, atrodas galvas deniņu rajonā. Svarīgākā sastāvdaļa ir Hippocampus[39] , slaida neironu spirāle, kas sākas kaut kur smadzeņu puslodes vidū un slaidā lokā izliecas ap deniņu puslodēm.

Novietots dziļi smadzeņu centrā, Hippocampus iespējami labi pasargāts no ievainojumiem. Ja tā nebūtu, tad dažādi notikumi, sitieni, vīrusi un neiroķirurģiskais entuziasms var un nereti arī sabojā hipokampu. Pacienti, kuri zaudējuši hipokampu, ir šīs smadzeņu daļas nozīmīguma liecinieki, jo bez šīs daļas cilvēkam tiešās atmiņas nav [183]. Šie pacienti slimo ar slimību, kuras izpausmes redzam ziepju operās – tā ir amnēzija. Minētās sīkās drāmas apsmaida varoņu nespēju atcerēties reibinošu, romantisku piedzīvojumu sērijas, bet hipokampa slimnieku problēma ir tā, ka viņu smadzenes tiešām nespēj ierakstīt un atcerēties. Kā avarējuša kuģa jūrnieks vientuļā salā, tā viņu dzīves ir izsēdinātas tagadnes salā.

Mums, piemēram, bija slimnieks, sauksim viņu par Mr. Andervudu. Sešdesmit septiņus gadus veco vīru ģimene atveda uz hospitāli, jo viņš tiem likās apjucis. Apsekošana parādīja, ka slimniekam ir Korsakova sindroms – dažu svarīgu tiešās atmiņas centru bojājums, kuru šajā gadījumā bija izsaukusi gadu desmitus ilgstoša dzeršana.

Nespējīgs atcerēties jebko, ko viņš ir redzējis vai darījis pēc smadzeņu bojājuma, Mr. Andervuds bija ieslēgts nemainīgā tagadnē. Viņš visu laiku domāja, ka ir 1985. gads un ka Ronalds Reigans ir prezidents. Viņš nepārtraukti bija pārsteigts par to, ka atrodas hospitālī, jo pacietīgi atkārtotie paskaidrojumi pēc dažām minūtēm izzuda no viņa atmiņas. Ārstējošie ārsti un māsas priekš viņa bija svešinieki, un katra tikšanās prasīja atkārtotu iepazīšanās procedūru. Viņam patika stāstīt jokus, nereti vienu un to pašu trīs vai četras reizes desmit minūšu laikā, jo vecais vīrs dzīvoja svētlaimīgā neziņā par to, ka atkārtošana ir atņēmusi viņa joku stāstiem jebkuru jautrību. Viņš centās iziet ārā no slimnīcas un draudzīgā apmulsumā devās kaut kur projām, līdz kāds izlasīja uzrakstu uz viņa rokassprādzes un saprata, kas viņš ir un no kurienes viņš nāk. Jo to viņš nekad nevarēja zināt.

Mr. Andervuds bija pārcietis postošu neiroloģisku ievainojumu, kas ievietoja viņu bezlogu tagadnes cietumā. Vesels prāts ik katru sekundi palūkojas atpakaļ (Kas tas ir? Kur es esmu licis auto atslēgas? Par ko es vakar vakarā strīdējos ar sievu?) . Šāda atcerēšanās ļauj mums zināt, ko mēs esam darījuši, kur mēs esam, kas pasaulē notiek, un kāpēc. Informācija plūda cauri Mr. Andervuda smadzenēm kā smiltis sietam. Viņš dzīvoja plāna papīra esībā, slīdot pāri laika virsmai aizvien tālāk un tālāk no apziņas, kas viņam ļautu noenkuroties reālajā pasaulē.

Ja Mr Andervuda dzeršana bija iznīcinājusi viņa tiešās atmiņas mašīnu, kā viņš vispār spēja kaut ko atcerēties? Kā viņš varēja atcerēties, ka Reigans bija prezidents 1985.g., kā sauc viņa sievu vai viņu pašu? Hipokamps ir galvenais spēlētājs tiešās atmiņas veidošanā, bet pati informācija atrodas kaut kur citur. Mr Andervudam līdzīgi slimnieki spēj atcerēties notikumus, kas bijuši līdz viņu smadzeņu bojājuma brīdim (un dažas dienas pirms tam), bet neko citu.

Tā domāja pirms daudziem gadiem. Izpētot rūpīgāk, noskaidrojās, ka Mr. Andervudam līdzīgiem pacientiem bez tiešās atmiņas spēja mācīties saglabājas. Šis atklājums bija kā veselas pilsētas atklāšana uz mēness otras puses. Sākās otras smadzeņu atmiņas sistēmas meklēšana.

SLEPENĀS DARBĪBAS

Mr. Andervudam (un viņam līdzīgiem pacientiem) slimnīcā mācīja pīt – mākslu, ar kuru viņš nebija pazīstams pirms smadzeņu bojājuma. Kad viņš to bija iemācījies, eksperimentētāji jautāja, vai viņš prot pīt. Viņš atbildēja ‘Nē’, un no viņa viedokļa tas bija patiess izteikums. Bet, kad viņam rokās iedeva trīs lentas, viņš tās sapina bez kavēšanās.

Ja cilvēki izveido atmiņu, to neapzinoties, kā lai to saprot? Tikai, novērojot izturēšanās maiņu ārējās pieredzes iespaidā, un, nākot pie slēdziena, ka viņš ir iemācījies, neatkarīgi no tā, ko viņš pats saka. Informācija par to, kā pīt, acīmredzot, tiek noglabāta atšķirīgi no informācijas par apmācības procesu, kuru viņš bija saņēmis, jo pēdējo viņš nespēja atcerēties. Ja mēs gribam saprast, kā notiek paš-apzināšanās, tad mums jāsāk pētīt ēnainā smadzeņu mācīšanās sistēma.

Tiešā atmiņa kalpo apzinātai (notikumu) atspoguļošanai, bet pievienotā, netiešā (implicit) atmiņa [40] nē. Tādēļ mēs neievērojam, ka ievērojam. Attālums starp mācīšanos un mācīšanās apzināšanos topošā audēja veselīgās smadzenēs ir ļoti liels. Mēs visi apgūstam apbrīnojami sarežģītas zināšanas, kuras mēs nevaram aprakstīt, izskaidrot un atpazīt.

Aplūkosim šādu eksperimentu [99]: zinātnieki Barbara Noultona (Barbara Knowlton), Dženifera Mengelsa (Jennifer Mangels) un Larijs Skvairs (Larry Squire) lika eksperimenta dalībniekiem prognozēt laiku ar vienkārša datora modeļa palīdzību. Katrā mēģinājumā datora ekrāns rādīja vienu, divas vai trīs zīmes no zīmējumā attēlotām.

Zīmējums 108.lpp: Laika prognozētājiem dotās zīmes pieturas punkti.

Katra eksperimenta dalībnieka uzdevums bija paredzēt laiku (saulains – lietains) pēc atslēgas zīmēm uz datora ekrāna. Katrs dalībnieks ‘novērtēja’ zīmes un uzrakstīja atbildi, bet dators deva atgriezenisko saiti, paziņojot, vai prognoze bijusi pareiza. Un tā daudzas reizes.

Zinātnieki izveidoja eksperimentu tā, ka uzvedinošās zīmes uz datora ekrāna, lai cik nesakarīgas tās arī likās, bija saistītas ar prognozi saule vai lietus. Tikai šī sakarība bija sarežģīta varbūtību funkcija, kuru pat labs matemātiķis nevarētu atpazīt. Apzināti izveidojot uzdevumu neatrisināmu loģiskai analīzei, zinātnieki cerēja neitralizēt neokorteksa piedalīšanos, tā, lai eksperimenta dalībnieki būtu spiesti risināt uzdevumu, tā sakot, ar vienu smadzeņu daļu. Apziņas apmānīšana izdevās: neviens dalībnieks neatklāja tiešu sakarību starp figūrām un laika prognozi. Neskatoties uz to, dalībnieki pamazām uzlaboja savu ‘prognozēšanas mākslu’. Pēc 50 mēģinājumiem vidējais dalībnieks ‘taisīja’ par 70% pareizas prognozes. Dalībnieki nezināja, kā tas strādā un kā viņi uzmin pareizo prognozi, bet viņi to varēja . Pakāpeniski viņi sev izveidoja situācijas izjūtu un intuitīvi atrisināja loģikas problēmu, kuru viņu loģiskās smadzenes nespēja atrisināt.

Kārtējās dienas faktiskā laika prognoze izmanto daudzus datus, bet līdz modernās metereoloģijas izveidošanai tā daļēji balstījās uz augstāk aprakstīto metodi. Tīras, spilgtas, zilas rīta debesis, vēja virziens, gaisa vēsums un gandrīz nenosakāma smarža (un dažiem vēl reimatisks ‘vilcējs’ celī) kopā salikti, var ļaut paredzēt lietu pēcpusdienā vai naktī – sniegu. ‘Izskatās pēc lietus’, kādreiz saka, skatoties uz pilnīgi dzidrām debesīm.

Amatieprognozētājam, kādi mēs gandrīz visi esam, šī iekšējā, viegli ignorējamā izjūta var kalpot kā labs padomdevējs. Kāds cits pētījums parādīja, ka līdzīgu uzdevumu risināšanā apzināti problēmas risināšanas mēģinājumi tikai veicināja intuīcijas darbību, bet uzdevuma izpildītāja sniegumu pasliktināja [155]. Cits eksperiments rādīja, ka rūpīga datora zīmju izskaidrošana uzlaboja uzdevuma izpratni, bet ne izpildi [13].

Noultons, Skvairs un Sets Ramus (Seth Ramus) noteica pievienotās atmiņas darbības robežas [100], izmantojot jaunu gramatikas struktūru – komplicētu, patvaļīgu soļu virkni oriģinālas, bet citādi nederīgas valodas ‘vārdu’ veidošanai .

Šī metode ļauj ģenerēt neierobežotu dažādu vārdu daudzumu, lietojot simbolus T, V, J un X, bet ne visas kombinācijas ir derīgas. (Piemēram, XXVXJ ir derīgs vārds, bet TVX – nav). Bet zinātnieki eksperimenta dalībniekiem neatklāja noteikumus, kas nosaka vārdu derīgumu. Viņi vienkārši iedeva tiem derīgu vārdu sarakstu un pēc tam lika eksperimenta dalībniekiem noteikt jaunu, pirms tam neredzētu vārdu derīgumu.

Attēls 109.lpp: Vārdu ģenerēšanas shēma mākslīgās gramatikas eksperimentā

Eksperimenta vadītāji atklāja, ka cilvēki spēja atšķirt jaunos vārdus, kuri bija ‘derīgi’, no tiem, kas neatbilda mākslīgās gramatikas likumiem. Bet galvenais un interesantākais, ka eksperimenta dalībnieki nevarēja pateikt, kā viņi pieņēma lēmumu. Viņi bija atklājuši sarežģītas sistēmas iekšējo darbību, bet nevarēja to izskaidrot. Viņi teica, ka lieto intuīciju.

Attēls 110.lpp.: Gramatiski un negramatiski ‘vārdi’

Kā gan cilvēki spēja izdarīt sarežģītus spriedumus, nesaprotot, kā tie veidoti? Kaut kāda smadzeņu daļa aptver mākslīgās gramatikas sarežģītos likumus, neiesaistot nervu sistēmas, kas veido loģisko izpratni. Šī smadzeņu daļa ir netiešā atmiņa, jo pacienti ar hipokampa bojājumu (un bez tiešās atmiņas) izpildīja mākslīgās gramatikas un laika prognozes uzdevumus tik pat labi kā citi eksperimentu dalībnieki. Smadzeņu duālās atmiņas sistēmas daļas viena otru perfekti papildina: netiešās atmiņas šūnu bojājumi saglabā iespēju iegaumēt notikumus, faktus un skaitļus, bet iznīcina kluso papildus, intuitīvo zināšanu ieguvi, no kuras cilvēciskās būtnes ir ļoti atkarīgas.

Zinātniska intuīcijas pētīšana tikai tagad sākas. Zinātnieki jau ir pamēģinājuši tās spēku. 1977. gadā Antonija Behāra (Antoine Bechara), Hanna un Antonio Damasio (Hanna and Antonio Damasio) un Daniels Treinels (Daniel Tranel) veica neparastas elegances eksperimentu [9]. Viņi spēles dalībniekiem izsniedza 2000$ spēļu naudā un ļāva izvēlēties kārtis no četriem kāršu komplektiem. Spēles dalībnieki nezināja, ka kāršu komplekti bija atšķirīgi: kārts ņemšana no diviem komplektiem deva spēlētājam 100$, bet no atlikušajiem diviem – 50$. Un, protams, kā dzīvē, kārtis no komplekta, kas deva lielāku naudu, prasīja arī lielākus sodus, bet tajā komplektā, kas deva mazāku ieņēmumu, sodi bija retāki un mazāki. Vidēji spēlēšana ar 50$ kārtīm noveda pie vinnesta, bet dalībnieki spēles sākumā to nezināja.

Pēc vairākiem lieliem zaudējumiem dalībnieki, izvēloties kārtējo kārti no viena no četriem komplektiem, sāka svīst. Ķermeņa sasprindzinājums bija vienīgais pamazām veidojošās nojautas indikators; pēc divdesmitā gājiena neviens nezināja un nevarēja pateikt vārdos, ka puse no kārtīm sagādāja zaudējumu. Apmēram pēc piecdesmit gājieniem dalībnieki sāka nojaust, ka vajag izvairīties no 100$ komplektiem, kaut arī viņi nevarēja pateikt, kāpēc. Pēc astoņdesmit gājieniem divas trešdaļas spēlētāju saprata, no kuriem komplektiem kārtis jāņem, un kāpēc. Kaut arī atlikušā trešdaļa nesasniedza šo izpratni, viņi tomēr spēja vinnēt, izmantojot intuīciju, kura nepārtraukti uzlabojās.

Kad mēs ejam cauri pasaulei, tad mēs uzskatām, ka panākumus nodrošina izpratne. Racionalitātes precīzā stara spožums šo uzskatu padara gandrīz neapgāžamu. Universa būtība ir saprāts , paziņoja Hēgelis jau tad, kad zinātne vēl tikai gatavojās visu izskaidrot. Bet šīs atmiņas studijas rāda, ka intuīcija par veselu jūdzi ir priekšā izpratnei; tā atklāj, ka mūsu dzīvi apgaismo izkliedēta gaisma no vēl vienas saules, kuru pašu neredzam. Kad mūsu smadzenes sastopas ar atkārtotu pieredzi, tās neapzināti noformulē likumus, kas ir šīs pieredzes pamatā. Mēs izjūtam šīs spējas uztveramo daļu kā pieaugošu spiedienu saules pinuma rajonā, tā ir gatava lietošanai, bet izvairās no apraksta. Šīs zināšanas veidojas ar pašsaprotamu vieglumu un neizbēgamību, bet ir stūrgalvīgi neizsakāmas un nav paredzētas izteikšanai vārdos.

Aristotelis atzīmēja atšķirību starp zināt kā (kaut kas ir) un kāpēc (tas tā ir). Nerimstošā atēniešu vēlēšanās meklēt cēloņus iezīmēja zinātniskās pētniecības pirmos nedrošos soļus. Viņu skaidrojumi ir pārvērtušies par mītiem, bet viņu zināšanu hierarhija ir saglabājusies: īstas, reālas zināšanas mums ir tikai tad, kad zināmkāpēc. Viduslaiku zinātnes definīcija bija tieši tāda: cognitio per causas, zināt cēloni. Mūsu dienu zinātne vairāk uzsver zināt, kā derīgumu un pat pārākumu pār zināt, kāpēc. Izpratne ir cukura glazūra uz zināšanu kūkas. Paskāls sacīja, ka priekš tiem, kas nezina, saprāts ir lēna un darbietilpīga metode, lai uzzinātu patiesību.

Netiešā atmiņa rāda, ka mūsu dzīves visu laiku piepildītas ar apslēptu mācīšanos. Piemēram, runātā valoda izmanto virkni visai līkumotu fonētikas un gramatikas likumu, kurus vietējie iedzīvotāji zina, bet nevar izskaidrot; vairākums pat neatpazīs šos likumus, ja tie tiks izteikti definīcijas veidā. Stīvens Pinkers [150] (Steven Pinker) grāmatā Valodas Instinkts (The Language Instinct) raksta, ka mēs momentā varam pateikt, ka liesis, siepa vai taile nav latviešu valodas vārdi, bet varētu būt, bet vārdi vlas, ptak vai rfus noteikti nav. Lielākajai daļai no mums nav nekāda priekšstata, kāpēc šī paviršā un kaprīzā atšķiršanas spēja strādā – donkihotisko ‘Bet kāpēc ne rfus?’ momentāni apspiež neapstrīdama svešuma izjūta.

Pinkers raksta: Izteikums ‘Mans brālis ir mirstams ’ radīs čirkstoņu prāta ausī, neskatoties uz tā sakrišanu ar līdzīgiem izteicieniem ‘Mana bumba ir dancināma’ vai ‘Mans zirgs ir jājams’. Tikai daži gramatikas speciālisti var izskaidrot, kāpēc. Netiešās zināšanas ļauj valodas konstrukcijas automātiski lietot, bet nespēj tās izskaidrot. Bērni iemācās runāt bez instrukcijām; viņi uzsūc valodas likumus tāpat, kā sūklis ūdeni. Jebkura valoda ir sarežģīta, komplicēta, bet ne haotiska; tās pamatā esošie likumi ir pieejami nervu sistēmai, tā spēj šos likumus’ izzvejot’ no pieredzes jūras.

Aiz pazīstamās spožās analītiskās apziņas mašīnas slēpjas klusa spēka ēna, kas izpilda automātiskas darbības un dzīvo žilbinoši komplicētu dzīvi, veido pārliecību bez intelekta un nojautas, kuru iemesli redzami vēlāk vai nekad. Šī tumšā, ēnainā sistēma nosaka mūsu izvēli mīlestībā.

Vēlreiz Denīze Levertova:

Palūkojies uz iekšu un tu redzēsi mani ar embrija spārniem:

viens – notriepts sodrējiem, otrs – kā kvēlojošas ogles

liesmojošs spārns.

Vai tad es varu lidot ar vienu spārnu, ar balto vien?

Vai lidot uz mīlestības zemi tikai ar gaismu, bez ēnām? Kā redzēsim, tas nav iespējams.

ATMIŅU BĒRNUDĀRZS

Bērna duālās atmiņas nobriest atšķirīgi. Struktūras, kuras veido tiešo atmiņu, tūlīt pēc piedzimšanas ir pilnīgi neizveidotas, lai tās kļūtu pilnvērtīgi lietojamas, nepieciešami daudzi apmācības gadi. Netiešajai atmiņai nekāda ‘iesildīšanās’ nav vajadzīga; tā jau strādā, pirms bērns piedzimis. Turpmākās dzīves laikā, gadu desmitiem ejot, tiešā atmiņa lēni deģenerējas, bet netiešā sistēma saglabā savu jauneklīgo robustumu.

Šie atšķirīgie nobriešanas procesi kā slīpas līnijas telpā uzzīmē atšķirīgas zināšanu trajektorijas. Kad cilvēks sasniedz trīsdesmito gadu otru pusi, viņš atklāj, ka viņa spēja uzglabāt atsevišķus datus samazinās. Gadiem ejot, viņš var censties atcerēties pazīstamu cilvēku vārdus, kur viņš licis auto atslēgas vai pašu auto. Bet viņa intuīcija saglabājas un pat palielinās. Smadzeņu darba dalīšana apstiprina sakāmvārdu: mēs nekad neaizmirstam, kā braukt ar divriteni. Cilvēki labāk atceras notikumus, kas saistīti ar jūtām, un nevis ar faktiem. Tā kā tiešā atmiņa nestrādā labi jebkurā dzīves laikā, cilvēki neatceras dzīves notikumus pirms divu gadu vecuma. 1897.gada 24.janvāra vēstulē kolēģim Vilhelmam Flīsam (Wilhelm Fliess) Freids rakstīja [15], ka viņš atjaunojis sava pacienta atmiņu par vienpadsmit mēnešu vecuma notikumiem, liekot viņam ‘dzirdēt pieaugušo sarunas vārdus, kurus viņi teica tieši tajā brīdī! Tas bija tā, it kā tie būtu ierakstīti skaņu platē.’ Neapstrīdot Freida augstās spējas, jāatzīmē, ka viņš piedēvē savam pacientam atcerēšanās talantu, kas pārāks par Mocarta muzikālo atmiņu.

Ja zīdaiņi neieraksta autobiogrāfiskus notikumus, ko tad viņi mācās? Tā kā bērnam ir minimāli attīstīta motoriskā sistēma, viņš nevar demonstrēt savu meistarību, bet daži atjautīgi eksperimenti apstiprinājuši, ka zīdaiņi ir mācību teicamnieki. Novērojot zīdaiņa fizioloģiskās reakcijas uz jauniem apstākļiem vai notikumiem, var noteikt, kuri notikumi nerada stiprāku reakciju par garlaikotu žāvāšanos – šādi var noteikt, kas zīdaiņa apziņai ir jauns, un kas ir zināms.

Šie paņēmieni parādīja, ka bērni atceras mātes balsi un seju trīsdesmit sešas stundas pēc piedzimšanas [43]. Dažu dienu laikā zīdainis pazīst un dod priekšroku ne tikai savas mātes balsij, bet arī viņas valodai, pat tad, ja šajā valodā runā kāds cits. Varētu domāt, ka šīs zināšanas nāk no pēcdzemdību sadarbības – tā patiešām būtu ātra mācīšanās. Jaunpiedzimušais nepazīst sava tēva balsi, tas liecina, ka pēcdzemdību pieķeršanās atspoguļo mācīšanos pirms dzimšanas. Dzirdes sistēmas agrīnā attīstība dzemdē un šķidruma pildītā akustiskā sistēma, kurā auglis atrodas, veido veselu skaņu simfoniju. Deviņus mēnešus iegremdētas mātes balss skaņu pasaulē, bērna smadzenes sāk tās uzglabāt un atkodēt – ne tikai runātā toni, bet pat runas fragmentus. Pēc piedzimšanas bērns orientējas uz mātes balss pazīstamām skaņām un viņas valodu, un sajūt tās pārākas par jebkurām citām [61, 130]. Tādējādi bērns jau uzrāda veidojošās pieķeršanās un atmiņas līnijas.

Emocionālā attīstība, tāpat kā runātās valodas apgūšana, notiek netieši (mēs varētu arī teikt – netīši). Pat, izmantojot pirmsdzemdību iepriekšējo sagatavotību, vēl ir vajadzīgi daudzi mēneši, lai saprastu pilnus teikumus, un vēl vairāki – lai tos veidotu. Sejas izteiksmes, balss tembrs un fiziskie pieskārieni nes zīdītāja emocionālos ziņojumus; kā redzējām 3.nodaļā, jau pēc piedzimšanas bērns ir eksperts šīs sistēmas lietošanā. Pirmajos dzīves gados netiešā atmiņa ir vienīgā atmiņas daļa, kas tiek veidota un lietota mātes un bērna limbiskajā vienībā.

Vai emocionālie notikumi var tikt ierakstīti ārpus tiešās atmiņas? Antonio Damasio (Antonio Damasio) parādīja, ka var [190]. Damasio pacients Bosvels (Boswell) bija līdzīgs Mr. Andervudam – viņam nebija tiešās atmiņas. Damasio un Daniels Treinels (Daniel Tranel) novēroja, ka Bosvela pieķeršanās izpausmes nebija pilnīgi gadījuma notikumi. Izskatījās, ka viņš dažiem kopējiem pieķēries vairāk. Ievērojuši šo pieķeršanās atšķirību, Treinels un Damasio nolēma izdarīt eksperimentu, lai pārbaudītu Bosvela spēju izveidot un nostiprināt emocionālās atmiņas. Pētnieki vienojās par trīs konspiratoru izturēšanos: ‘labais zēns’ glaimoja un bija izpalīdzīgs, ‘neitrālais zēns’ bija rezervēts un laipns, bet ‘sliktais zēns’ bija nepārprotami nepatīkams. Bosvels vienmēr noliedza, ka saticis kādu no viņiem – šādu notikumu atcerēšanās nekad neatrada vietu viņa ilglaicīgajā atmiņā. Bet, kad viņam prasīja, kuru viņš izvēlēsies, lai palūgtu košļājamo gumiju vai cigaretes, tad viņš nosauca ‘labo zēnu’ biežāk nekā tad, ja tā būtu gadījuma izvēle. Bez notikumu atmiņas, bez spējām atcerēties vārdu vai seju, Bosvels saglabāja emocionālo iespaidu.

Dzejnieks Šarls Bodlērs (Charles Baudelaire) reiz rakstīja [5], ka velna vissmalkākais joks ir pārliecināt pasauli, ka viņa nav. Netiešā atmiņa ir izdarījusi to pašu. Pajautājiet kādam par viņa emocionālo atmiņu, un viņš sāks uzskaitīt nesaistītus dažādu notikumu fragmentus, kurus atceras viņa atmiņas acs – nepiesardzīgs suns, kuru sabrauca auto, kad viņam bija pieci gadi, ģimenes pārvākšanās no Beikersfīldas uz Bostonu, kad viņam bija deviņi gadi, viņa sirds izvēlētās melnmatainās skaistules noraidījums augstskolas ballītē. Kas gan varētu būt dabiskāks par pieņēmumu, ka traumas, kuras uzkrājas atmiņā, mūs iespaido visvairāk? Dažas no tām atstāj savas pēdas, bet lēnā un slepenā netiešā atmiņa par notikumiem ir īstais emocionālās atmiņas rakstvedis.

Bērns, kurš iesaistīts noteiktā attiecību stilā, iegaumē to grūtības un īpatnējos ritmus, un no notikumu momentu virknes izfiltrē vienkāršākos principus, kurus šie notikumi satur. Šajā procesā viņš intuitīvi izprot, izjūt mīlestību, bet tās vārdiskais apraksts netiek apzināts. Šī savas sirds nezināšana nav aizmiršanas, bet ir smadzeņu divējādās atmiņas rezultāts. Plānus un cerības graujošā mīlestības grāmatas nesalasāmība ir, datorprogrammu izstrādātāju valodā runājot, sistēmas īpatnība, bet ne kukainis (defekts).

Smadzeņu nepielūdzamais iekārtojums saskaņā ar minētajiem priekšrakstiem ir to priekšrocība un vienlaicīgi arī vājā vieta. Netiešā atmiņa izvelk, izfiltrē principu tā paša iemesla dēļ, kura dēļ Malorijs (Mallory) uzkāpa Everestā – ‘tāpēc, ka tas tur ir’. Sastapšanās ar savstarpēji sakarīgiem notikumiem un apstākļiem var izveidot bērna apziņā kļūdainus vispārinājumus [41] . Šī mentālā mašīna destilē, bet nevērtē un neapšauba; tā nespēj noteikt, vai lielākā pasaule, tur ārpusē, arī ‘notiek’ pēc shēmas, kura izveidota, izmantojot ģimenes emocionālā mikrokosma novērojumus. Tāpat kā pareiza latviešu valodas izrunu mēs lietojam automātiski, tā arī mēs katrs ‘izstarojam’ gatavu savstarpējo attiecību modeli.

Savstarpējo attiecību jomā katrā neapzinātā kustībā un neplānotā rīcībā mēs atklājam zināšanas, kas noglabātas zemapziņā. Ja bērnam ir labi vecāki, viņš iemācās labus principus – mīlestība nozīmē aizsardzību, rūpes, lojalitāti un uzupurēšanos. Viņš to neiemācās tādēļ, ka viņam to saka, bet gan tādēļ, ka viņa smadzenes uzkrātās pieredzes gūzmā automātiski atpazīst regulārus prototipus jeb likumsakarības. Ja bērnam ir emocionāli neveiksmīgi vecāki, viņš neapzināti iegaumē ģimenē valdošo kroplīgo attiecību morāli: mīlestība ir pakļaušana, dusmas ir šausmīgas, atkarība ir pazemojoša, vai jebkuru no miljoniem citu kroplīgo variantu. Tolstojam bija taisnība: laimīgas ģimenes ir visas vienādas (tāpat, kā veselīgi cilvēki), bet nelaimīgās ir nelaimīgas katra savā veidā, katrai sava patoloģijas konfigurācija.

Ņemsim, piemēram, jaunu, nelaimīgu, droši vien ne bez iemesla neprecējušos vīrieti. Cik vien viņš spēj atcerēties, viņa mīlestības romāni vienmēr notiek pēc viena un tā paša sižeta. Sākumā mīlestības augstā viļņa reibinošais lidojums un salda kaisle muguras lejasdaļā. Pēc tam – galīgi neprātīga savstarpēja pieķeršanās vairāku nedēļu garumā. Pēc tam – pirmais trauksmes signāls: kritiska piezīme no partnera puses. Kad attiecības nostabilizējas, viena piezīme pārvēršas par straumi, bet straume – par veselu ūdenskritumu. Viņš esot slinks, viņš esot nedomājošs, viņa gaume restorānos esot banāla, bet mājsaimniecības ierašas – vienkārši šausmīgas. Kad tas vairs nav izturams, viņš attiecības pārtrauc. Seko svētīgs klusums un atslābinājums. Kad paiet nedēļas un mēneši, viņa jaunatklātais atvieglojums kaut kā ieslīd vientulībā. Nākošā sieviete, ar kuru viņš iepazīstas, izrādās tāda pati, kā iepriekšējā. Bez sievietes viņa dzīve ir tukša, ar sievieti – nožēlojama.

Šie nepārtrauktie cikli ir bērnības dueta atkārtošana tagadnē, netiešajā atmiņā ierakstīto melodiju atskaņas. Kopā ņemot, viņa draudzenes iedarbina šablonu, kuru viņa apziņā ierakstīja māte – inteliģenta un darbīga sieviete ar ‘šerpu’ raksturu un tendenci pārspīlēt un pelt. Viņa jaunās smadzenes uzsūca šo modeli; viņš mīlestībā spēj atkārtot un citu cilvēku mīlestībā spēj ieraudzīt tikai šo arhetipu. Nākošajā nodaļā aplūkosim iemeslus, kādēļ viņš nespēj atrast kaut ko citu. Ja viņš tiek atstāts bez palīdzības, viņš nemaz nevar uzzināt, ka kaut kas citāds ir iespējams.

Pat veselais saprāts viņam nespēj palīdzēt. Kā jebkurš saprātīgs cilvēks viņš spēj ieraudzīt, ka bērnības galveno atbalsta punktu analīze varētu atrisināt viņa problēmas. Šī pieņēmuma vienkāršums vilina pacientus un psihoterapeitus – mums ļoti gribas noticēt vienam, koncentrētam komplicētības cēlonim, tādēļ mums ir grūti pieņemt niecīgu iespaidu radīto izmaiņu, kas ir visbiežāk lietotais dabas paņēmiens. Dzenoties pa Mimozas [42] gaistošajām pēdām, ārsts var rakņāties slimnieka tiešajā atmiņā kā appelējušā pieliekamā telpā, mēģinot ‘atklāt’ nepatīkamu notikumu atmiņas, kas izvilkti dienasgaismā, varētu dot mierinājumu.

Psihoterapijas reducēšana uz tiešās atmiņas krājumu medībām ir nepareizs virziens. Iepazīšanās ar slimnieka savstarpējo attiecību stilu speciālistam pamazām ļauj izprast to gramatiku un sintaksi. Uzmanīgs novērotājs var ieraudzīt šo bērnībā izdarīto ierakstu nospiedumu visur: pacienta sapņos, darbos, attiecībās, veidā, kā viņš mīl savu sievu, bērnus un savu suni šodien. Autobiogrāfiskās atmiņas, protams, arī ir derīgas, jo tām spīd cauri patiesība, bieži stipra un neizrotāta. Bet tiešās atmiņas nav nekāda dārgumu krātuve. Katru dienu pacients demonstrē dārgakmeņus, kurus ārsts meklē; tie ir neatdalāmi ieausti viņa dzīves veidā. Viņš nevar iedot vairāk ziņu par savu pagātni, tāpat kā to nevar viņa patreizējā seja vai pirkstu nospiedumi. Šīs ziņas ir pieejamas tam, kurš zina, kur jāmeklē.

Kad jārisina problēmas, tad cilvēki paļaujas uz inteliģenci, un, protams, ka viņi ir apjukuši, kad izrādās, ka saprāts nespēj panākt emociju maiņu. Abstrakcijām bagātajam neokorteksam izprast nozīmē visu atrisināt, bet tam ir maza vērtība nervu sistēmās, kas izveidojās tad, kad saprāta vēl nebija. Idejas kā zirņi atsitas pret stūrgalvīgo pirmatnējo limbisko smadzeņu nedomāšanu un nesaprašanu. Emocionālo zināšanu pirmatnējais netiešums, to neskatoties ne uz ko nedomājošais spēks nedod iespēju rast dziedināšanu ar loģikas palīdzību, tāpat kā dažādas pašmācības dziedināšanas un dzīves padomu grāmatas. Lielais šo grāmatu daudzums un pašpalīdzēšanas ieteikumu dažādība liecina par apjomīgu vajadzību no vienas puses, un nespēju šīs vajadzības apmierināt, no otras puses.

ĪSTENĪBAS RITUMS

Netiešā atmiņa izliec, izkropļo pasaules logu – tas ir viens no daudziem zināmiem mehānismiem, kas tā dara. Smadzenes nekad nepieļauj kailas īstenības iekļūšanu apziņā; visi ienākošie sensoriespaidi tiek pakļauti neviesmīlīgā un sarežģītā universa aso kantu noslīpēšanai. Piemēram, aizveriet vienu aci un maigi uzspiediet otras acs stūrī, un visa pasaule par dažiem grādiem sasvērsies un sagrīļosies tā, it kā nevis jūsu pirksts kustinātu acs audus par dažiem milimetriem, bet Dieva roka visu planētu. Smadzenes nezina acs stāvokli, bet mēra tikai acu kustības, kuras pašas arī komandē. Kad smadzenes nav ‘pasūtījušas’ acs kustības, tad tās pieņem, ka tādas arī nav notikušas – šis pieņēmums ir pareizs visos gadījumos, izņemot vienu. Acs pārbīdīšana ar roku nobīda gaismu, kas krīt uz tīklenes. Smadzenes ‘nolemj’, tā kā acs bija nekustīga, tad, acīmredzot, šūpojusies ir pasaule. Visa pieredze atnāk pie mums cauri līdzīgām neredzamā kārtām, un dažreiz tiek iegūta ar apšaubāmu slēdzienu palīdzību.

Kā Ozas burvis (Wizard of Oz) smadzenes aicina mūs nepievērst uzmanību cilvēkam aiz priekškara. Acs tīklene reģistrē krāsas tikai vizuālā lauka centrālajā 30 grādu daļā. Bet, izrādās, ka smadzeņu uztvertā, redzētā pasaule ir krāsu glezna visos virzienos, ar dažādām smadzeņu izsecinātām, pieņemtām un pašdarbīgi iekrāsotām nokrāsām, lai iepriecinātu skatītāju. Uzskats, ka pasaule ir tāda, kāda tā izskatās , ir nervu sistēmas ierosināts un veidots naivais reālisms, kuru vairākums no mums arī neviļus lieto. Umberto Eko (Umberto Eco) raksta [47], ka starp daudzām dzīves īstenībām viena ir sevišķi nozīmīga: Visas lietas rādās mums tādas, kādas tās rādās, un tās nevar rādīties citādākas.

Mūsu iekšējie priekšstati ir dabiska lieluma maketi ar nepārspētu pārliecināšanas spēku. Neironu savijumi un savienojumi, kas veido personu, galu galā ir tie paši, kas rada atšķirību starp reālo īstenību un iekšējo pieredzi. Protams, gadās arī maldu signāli. Ja iekšējā jeb virtuālā pasaule tikai nedaudz izkropļo realitāti, mēs to saucam par ilūziju; ja nesaskaņa ir būtiska, tad tā ir halucinācija. Psihoze ir apjomīga un katastrofiska nesakrišana starp individuālo virtuālo pasauli un tīrajām, asajām īstenības šķautnēm. Pat gremošanas izjūtām ir savs atspoguļojums smadzenēs, kas izraisa dīvainas slimības, kā, piemēram, sievietei, kura pēc infarkta juta, ka norītā pārtika iet lejup pa rīkli un izzūd neesošā caurumā viņas kreisajā rokā – tas ir nopietns iekšējās virtualitātes bojājums. Arī limbiskās smadzenes veido pašas savu pasaules modeli, no mūsu emocionālās realitātes izveidojot neiroloģiski ģenerētu un ne pārāk fiksētu fantomu kopu.

Tādējādi realitāte ir vairāk personīga, nekā ikdienas dzīve to liek domāt. Katrs dzīvo savā iekšējā emocionālajā pasaulē. Daudzi cilvēki dzīvo tik savdabīgā iekšējā pasaulē, ka tas, ko viņi redz no rīta pamostoties, var būt neaptverams visai pārējai cilvēces daļai. Kad sieviete palūkojas uz pievilcīgu vīrieti, viņa redz cilvēku, kas grib, lai viņa tam pieder, un grib ierobežot viņas brīvību; cita redz vientuļu dvēseli, kurai vajadzīgas rūpes un kura gaida, lai viņa to pieņem; bet trešā redz seksa kārotāju, kurš grib, lai viņu apmierina iekārojama un necienīta mīļākā. Viņas zina, ko viņas redz, un nešaubās, ka tas, ko rāda viņu acis un uzzīmē smadzenes, atbilst īstenībai. Un tā kā cilvēki tic savām izjūtām, katra no viņām tic savai virtualitātei ar sektanta dedzīgumu.

Tie ir reti sastopami cilvēki, kas redz paša subjektivitātes darbošanos, kas zina, ka viss, ko uzbūvē viņu uztvere, ir kā indusu maija[43] smalki izstrādāts, izveidots sapnis par pasauli, kuras autors var būt dievs, bet tik pat labi arī – fantāzija. Tikai neviduvējas gudrības cilvēks apšauba savu apziņu tik daudz, ka var teikt kopā ar Augstākās Tiesas tiesnesi Robertu Džeksonu (Robert Jackson): Man šī lieta nerādās rādāmies tagad tā, kā tā rādījās toreiz.

6.nodaļa

CEĻA PAGRIEZIENS

Kā mīlestība iespaido, kas mēs esam un par ko mēs varam kļūt

Ir 7.15, pār hospitāli nolaižas krēsla, kad neatliekamās palīdzības telpā ienāk kāds cilvēks. Viņam ir ap 50, vēderiņš un pelēcīga sejas krāsa. Reģistratūrā viņš saka, ka sāpot krūtis, pastāvīgas, stipras sāpes kaut kur krūšu kurvja iekšienē. Iepriekšējās apskates māsa pieraksta viņa fizioloģiskos parametrus: sirdsdarbību, asinsspiedienu, elpošanu – viss paaugstināts. Viņš uzvelk obligāto papīra virsvalku un ieņem vietu vestibilā, bet uzņemšanas nodaļas ārsts sāk pētīt sirdsdarbības monitoru.

Ja sirds artēriju nobloķējis kāds kaprīzs asiņu kunkulis vai holesterīna kristāls, daļa no viņa sirds ies bojā, un viņu būs jāuzņem slimnīcā, kur personāls un mehāniskie palīgi mēģinās glābt viņa dzīvību. Bet, kā tas bieži gadās medicīnā, viņa simptomi nerāda precīzi vienā virzienā: tie sakrīt ar dažādām kaitēm, pa lielākai daļai ne pārāk bīstamām – čūla, baiļu lēkme, sastiepts muskulis, nesagremots bifšteka gabals. Ja mēs pieņemtu katru, kam sāp pakrūtē, mūsu veselības sistēma bankrotētu. Neviens pārbaudes rezultāts šeit nav noteicošs; ir vajadzīgs precīzs slēdziens par ietiepīgi neprecīziem faktiem. Tūkstošiem reižu dienā, apbruņots ar mazāku informāciju par precīzam slēdzienam nepieciešamo, kāds ir spiests pieņemt lēmumu: vai šim cilvēkam ir sirdslēkme?

Gadsimtiem ārsti ir risinājuši līdzīgus jautājumus, kā okultas zīmes savācot trūcīgus norādījumus un mājienus no vietas, kur varētu būt slima sirds. Viņi saprot, kas ir sirdslēkme, kā, kur un kāpēc tā rodas, ko riska faktori apdraud visvairāk. Vēl joprojām medicīniskās miokarda infarkta atklāšanas metodes ir tālu no pilnības. Kalifornijas Universitātes Neatliekamās Medicīniskās Palīdzības nodaļā Viljams Baksts (William Baxt) mēģināja uzlabot cilvēka diagnostikas spējas, iesaistot datoru [6], kurš spēj iemācīties atšķirt sirdslēkmes no daudziem citiem stāvokļiem, kas tās atgādina. Baksts ievadīja programmā parametrus no 356 pacientu slimības vēsturēm. Nākošajiem pacientiem ar sāpēm krūšu apvidū ārsti uzstādīja pareizu diagnozi 80% gadījumu. Dators – 97%.

Faktiskā darba dalīšana starp cilvēku un mašīnu parasti notiek cilvēkiem pieņemamā veidā. Datori ir pārāki vienveida algoritmu atkārtošanā – tas ir vienmuļš smadzeņu darbs, kuru cilvēki izpilda nelabprāt. Superdatoru ienākšana šaha čempionātos balstās uz mehānisko kombinēšanas jaudu, bet ne uz gudru stratēģiju. Cik brīnišķīgi arī nebūtu datori, labākie no viņiem nespēj apjēgt salīdzinājumu, uzrakstīt recenziju par komēdiju, izvest pastaigā suni. Kā tas iespējams, ka daži simti programmas rindiņu bez jebkādas spējas kaut ko saprast sirds fizioloģijā tik ātri izkonkurēja ārstus medicīniskās diagnozes uzstādīšanā?

Cilvēkiem ir divas sirdis, pirmā ir pulsējošs muskuļu savijums krūtīs; otrā ir izsmalcināta sarunājošos neironu sazvērnieku kopa, kas izveido jūtas, ilgošanos un mīlestību. Abas sirdis šeit uz brīdi satiekas, jo programma, kas tik veiksmīgi radīja sirds apdraudējumu, ir nervu tīkls – pārnestā nozīmē, jo patiesībā tā nav nedz nervu, nedz tīkls, bet matemātisku darbību virkne, kas vada smadzeņu darbību.

Nervu sistēmas modus operandi[44] ir unikāls. Standarta datorprogrammas balstās uz cilvēka zināšanām un pieredzi, tās izmanto rutīnu darbību virkni un lietotāja gadījuma atbildes, kuras programētāji paredz jau iepriekš. Tāda programma nevar atrisināt jebkuru situāciju, kuru tās sastādītājs nav paredzējis; reizi uzrakstīta, tā nespēj mainīties. Pedantiski izveidotā nervu sistēma, turpretim, mācās no pieredzes un pati sevi pārveido – tā ir spēja, kas izveidojusies smadzeņu šūnu savstarpējās sadarbības mikroprogrammu modelēšanas gaitā. Pirms nervu sistēma izskaitļo risinājumu, pieņem lēmumu, tā vispirms paņem informāciju no iepriekšējām treniņu jeb ‘apmācību stundām’. Šis apmācību process pamazām izmaina programmas uzbūvi. Nervu sistēmas (tās sauc arī par paralēli izkliedētām apstrādes jeb savienojumu modeļiem) sevišķi labi ‘prot’ iegūt, izfiltrēt neredzamas, apslēptas shēmas, kuras veido novēroto faktu simti. Veiksmīgākās datoros ieveidotās nervu sistēmas [7] diagnozes jautājumos ir labākas par ārstiem, metereoloģijas jautājumos – labākas par metereologiem, tās prot nopelnīt vairāk nekā profesionāli biržas mākleri.

Nervu sistēma ir intuīcijas mašīna. Pēc tam, kad iekšējā programma ir devusi savu atbildi, mēs nevaram iegūt sakarīgas zināšanas par informācijas apstrādes detaļām – kāpēc tā saka, ka pacientam A ir bijusi sirdslēkme, bet pacientam B – nav. Sistēmas pētīšana dod minimālu informāciju par to, kā tā iegūst slēdzienus. Nervu sistēma pieslēdzas smadzeņu datu apstrādes sistēmai un nonāk pie sarežģītiem, neanalizējamiem secinājumiem [162] – tāpat, kā cilvēka emocionālā sirds. Ja mēs sapratīsim, kā strādā nervu sistēma, tad mēs uzzināsim intuīcijas noslēpumus, kas vada mūsu izvēli mīlestībā.

Iepriekšējā nodaļā mēs aplūkojām atmiņu makroskopiskā skatījumā – kā cilvēks atceras un mācās. Nervu sistēmu teorija sāk ar pretējo – ar mikro pieeju: matemātiķi pārtulko smadzeņu atmiņu veidojošos soļus vienādojumos, ievada tos datorā, un cenšas no saviem mācekļiem izveidot labus skolniekus. Viņi ne tikai ir izveidojuši gudru programmu sirds jautājumos, bet arī radikāli izmainījuši, ko zinātnieki domā par ‘dzīvo mehānismu’ mācīšanos. Un meklējumi ir izdarījuši pilnu ciklu: jaunā, plaukstošā datorneiroloģijas nozare [160] pielieto smalko savienojumu modeļu matemātiku atpakaļ pie oriģinālās problēmas – kā strādā cilvēka smadzenes (un cilvēka dzīve). Šie pētījumi vismaz ir atklājuši cilvēka limbiskās daļas milzīgo iespaidu: mīlestība izmaina mūsu smadzeņu uzbūvi.

ATMIŅA IR TAISĪTA NO … KĀ?

Pie zināmiem noteikumiem neironu kopa spēj mācīties. Žurka meklē ceļu labirintā, vācu aitu suns uzmanīgi gaida komandu, un bērns, kurš skaita Getisburgas (Gettysburg) Uzrunu[45] , apliecina nervu sistēmas spēju ierakstīt informāciju un glabāt to rezervē. Var paiet gadi, līdz žurkai, sunim vai bērnam vajadzēs izmantot šo uzkrāto informāciju, lai iespaidotu muskuļu darbības, ko mēs saucam par izturēšanos. Katrs, kas mācījies Amerikas pamatskolā, spēj atcerēties, piemēram, kā sākas Getisburgas Uzruna, pirmās zilbes uzpeld apziņas virspusē un parādās uz mēles gala tāpat kā cirkus mākslinieks no Linkolna krāsns dūmvada veida cepures izvelk mezglos sasietus raibus kaklautus. Konkrēta datuma atcerēšanās ir līdzīga meistarīgai fizioloģiskai buršanai: šī mazvarbūtīgā rindiņa ir kaut kā ierakstīta dzīvajās šūnās. Tas ir mazs puteklītis starp miljardiem, iekodēts nosacīti atliktā multfilmā, kuru smadzeņu šūnu organiskā funkcija piegādā apziņai uz momenta pieprasījumu. Linkolna šķietami neaizmirstamā frāze paliek ierakstīta smadzeņu šūnu mudžeklī tik ilgi, kamēr tās dzīvo. Bet kā?

Datu ierakstīšanai jebkurā sistēmā nepieciešama materiāla vide. Ķēniņa Džeimsa (King James) Bībeles versijā tās patiesības ierakstītas uz lapas izkliedētu punktu veidā, Mona Lizu attēlo krāsas punkti uz audekla, bet kompaktdiska dati ir punktveida bedrītes uz mirdzošas plastmasas plates. Izpildīšanas mehānismi var mainīties, bet mērķis nemainās: ilgstoša zināšanu ierakstīšana.

Smadzenēm nav punktu, krāsu vai bedrīšu, tām ir tikai neironi. Jebkura mentālā aktivitāte – teorēmas pārdomāšana, krējuma pudiņa nogaršošana, sapņošana par kaimiņu zēnu – sastāv no neironu ieslēgšanas noteiktā secībā. Kad neironi noglabā Linkolna Getisburgas runu, specifiskai neironu darbībai, kura atveido tieši šo runu, jāpiešķir ilgmūžīgums. Katru minūti smadzenēm cauri kursē miljoniem uzplaiksnošu tēlu. Kā daži no viņiem iegūst nemirstību?

ATMIŅAS METAMORFOZES

Aplūkosim vienkārša tīkla modeli, kas domāts ieejas informācijas saglabāšanai (ierakstīšanai) un ierakstītās informācijas nolasīšanai [167]. Pieņemsim, ka attēlotajā sakārtojumā visi neironi ir savā starpā savienoti.

Attēls 125.lpp. augšā:

Šis tīkls ir ļoti vienkāršs; tas ir gatavs informācijas saņemšanai, bet tajā nekas nav ierakstīts. Ienāk ieejas informācija:

Attēls 125.lpp. vidū:

Sarežģīto punktu un līniju mudžekli, kas viņam priekšā nolikts, pianists pārvērš savu pirkstu dejā, un pēc tam – skaistumā. Šeit notiek apgriezts process: sensorpieredzes bagātība tiek pārtulkota smadzeņu specifiskajā pieraksta sistēmā – nekādas nošu līnijas vai pustoņi; tikai neironi tiek aktivizēti.

Attēls 125. lpp. apakšā:

Nav nekādas vajadzības kavēties pie šīs pārveidošanas detaļām – kāpēc tieši šis neirons un nevis kāds cits? Kaut kur to neironu rindā, kas pašlaik ieraksta datus par ieejas stimulu, daži neironi uz īsu brīdi tiks ierosināti. Lai attēlotu šādu simbolu, smadzenēm vajadzīgi neironu miljoni, bet šo piemēru labāk attēlot mazākā mērogā – mūsu neironu tīklam, kurš reģistrē minētās nošu līnijas, pietiks ar sešpadsmit. Lai izveidotu atmiņu, tīkls ieraksta, nostiprina (ilgstošai glabāšanai) savienojumus starp konkrētās grupas neironiem, pastiprinot viņu līdzšinējos vājos savstarpējos savienojumus.

Attēls 126. lpp. augšā:

Kad skatiens no konkrētā attēla novēršas, šūnu ierosinājums norimst, bet savienojumu līnija paliek:

Attēls 126.lpp. apakšā:

Nostiprinātie savienojumi atļauj šiem neroniem savienoties atkal. Kad daži neironi ‘izslēdzas’ (A), viņi pa agrāk ‘iestaigāto ceļu’ ierosina savus ‘klusos’ kaimiņus.

Attēls: A, B.

Šī atmiņas shēma [74], psihologa Donalda Heba (Donald Hebb) gara bērns, ir ļoti veiksmīga. Hebs publicēja šo shēmu dažus gadus pēc Otrā pasaules kara beigām. Bet tikai pēdējos piecpadsmit gados zinātnieki izveidoja shēmas matemātisko modeli un liela mēroga apmācības procesu datormodeļus. Abi pasākumi – matemātiskie Heba apmācību algoritmi un to pielietošana datorsimulācijās – ir apgaismojušas ne vienu vien mistēriju par cilvēku domāšanu un jūtām.

Heba galvenais postulāts palika teorētiska spekulācija līdz brīdim, kad parādījās iespēja izmērīt atsevišķu smadzeņu šūnu elektriskos potenciālus. Kā matemātiskas abstrakcijas atsvaidzinošs fizikāls apstiprinājums novērojumu dati rāda, ka dzīvu smadzeņu neironi izturas tā, kā Hebs paredzēja. Smadzenes veido atmiņu, nostiprinot saites starp blakus esošiem ierosinātajiem neironiem.

Uzdrukātas grāmatas lapaspuse var saglabāties simtiem gadu. Kompaktdiska ‘plaukta dzīveslaiks’ ir desmit līdz divdesmit gadu, bet vidējais Etch a Sketch [46] ķeburraksts dzīvo tikai dažas minūtes. Neirona ierosinātais stāvoklis ilgst tikai tūkstošdaļu sekundes. Šo signālu ātri gaistošie zīmējumi noved pie tā, ka tagadnes un pagātnes datus smadzenes attēlo atšķirīgi. Jebkurā brīdī aktivizēto neironu konfigurācija precīzi nosaka, ko smadzenes attēlo pašlaik . Pagātne, kuru glabā uzkrātie savienojumi ar dažādu atjaunošanas potenci, snauž tīkla struktūrā. Katra kluso savienojumu konfigurācija satur iepriekšējās kopas atjaunošanas un atcerēšanās potenciālu. Šis dalījums starp pagātni un tagadni padara neironu tīklu par dzīvu un ekscentrisku laika mašīnu[1].

Katrs dzīves iespaids, kas nonāk smadzenēs, izmaina dažus savienojumus, kaut arī konkrētie individuālie dati sastāda niecīgu milzīgā veseluma daļu. Niecīgajām izmaiņām uzkrājoties, pieredze pamazām pārinstalē smadzeņu mikrostruktūru – pārveido mūs no tiem, kas mēs bijām , par tiem, kas esam . Liliputijas līmenī smadzenes ir izsmalcināts pārveidotājs, kas ienākošās informācijas plūsmu pārvērš nemanāmās neironu struktūrās. Nelieli, nesvarīgi notikumi atstāj tikai pārejošas izmaiņas tālos neironu laukos, kamēr formējoša pieredze atstāj atjaunojošos nospiedumus, kas saglabājas uz mūžu.

Limbiskajās smadzenēs ierakstītie minētie kriptogrāfiskie nospiedumi spēj sniegties pāri no vienas apziņas trauslajām robežām uz otru – tas ir fakts ar tālu ejošām sekām.

ATSKAŅU APLĻI

Ja mēs uzbūvējam elektronisku neironu tīklu [47] un to ieslēdzam, tad tā ekscentriskais atmiņas mehānisms sāk taisīt daudzveidīgas un fantastiskas lietas. Neironi, kas reizi ierosinājušies kopā, cenšas tā darīt atkal, tie ‘pierod’, piesaistās viens pie otra aizvien ciešākām saitēm. Šūnas, kuras nekad netiek vienlaicīgi ieslēgtas, sāk savstarpēji ierobežot, samazināt viena otras aktivitāti. Līdz šim homogēnais tīkls spontāni sadalās ķildīgās kliķēs. ‘Vienas komandas’ locekļi viens otru ierosina en masse[48] . Pretējās grupas cīnās par aktivizēšanās iespēju. Jebkurā laika momentā viens neirons saņem stimulāciju no atbalstītājiem un aizlieguma signālus no ‘ienaidniekiem’. Katra šūna pārdzīvo pret un par vētru, un tādēļ katra atrodas savā aktivitātes pakāpē. Tīklā kopumā pamazām iestājas aktīvo un neaktīvo elementu savstarpēja pielāgošanās. Tīkls ir stabils tad, kad šauj sabiedrotie – kad viena puse vinnē.

Smadzenēs daži neironi saņem ieejas signālu no desmit tūkstoš citiem un var nosūtīt izejas ziņojumus nākošajiem desmit tūkstošiem. Ja notiek šāda ārkārtīgi plaša signāla sazarošanās, tad tālu no patiesības nav vienkāršs apgalvojums, ka notiek totāla sajaukšanās. Vienas komandas ierosinātie dalībnieki stimulē pārējo locekļu aktivitāti, līdzīgi rīkojas veseli iekšējie smadzeņu tīkli – viens otru stimulē. Tāpat, nesaskaņotie tīkli sacenšas un viens otru slāpē. Šīs visaptverošās diskusijas neparedzamais rezultāts ir tas, ka emocionālā atmiņa piesaistās lineārajai laika plūsmai.

Kad tīklu ieslēdz, tas nekavējoties nosūta elektriskās ierosmes signālus visiem pārējiem saskaņotajiem tīkliem. Un pārējie ieslēdzas, ierosinās tieši proporcionāli to kopējai līdzībai. Ja tīkls A ieslēdzas un B ir tam stipri līdzīgs jeb pieskaņots, tad A ierosinās B. Šī kolektīvā savstarpējā aktivizēšanās atbalsojas: ja B ir ierosināts, tā sabiedrotie arī tiks ierosināti, u.t.t. Kā viļņu riņķi, kas izaug ap šļakatu ūdenī, ierosināti atmiņas tīkli izplatās pa sakritības līnijām, ierosinot savstarpēji līdzīgos un samazinot iedarbi, ja sakritība samazinās.

Iedomājieties vārdu suns un ķēdes, kurās iekodēts vācu aitu suns un medību suns , arī tiks ierosinātas, bet tās, kurās iekodēts iet, kauls un blusa , tiks ierosinātas mazāk. Vārda suns aktivācija atstāj citus jēdzienus, piemēram, kopējie fondi , glabātājus neironus neaktivizētus (izņemot specifiskas saites gadījumu, piemēram – ja šodien Fido apēda jūsu brokera biļetenus). Datoru vidē izpildīti neironu tīkli tieši šādi strādā; tāpat strādā arī cilvēku smadzenes. Ja cilvēkam parāda vārdu suns, tas ļauj viņam reaģēt ātrāk uz tādiem vārdiem kā kauls un blusa, bet reakcijas laiks uz kopējie fondi paliek nemainīgs.

Attēls: 129.lpp.

Tiem dzīvniekiem, kuriem ir limbiskās smadzenes, emocionalitāte ir galvenā neironu asociatīvā tīkla dimensija. Ar vārdiem suns, kauls un blusa saistītā emocija atdzīvina visas smadzenēs agrāk uzinstalētās atmiņas. Katra izjūta (pēc pirmās) veido daudzslāņainu pieredzi, kas tikai daļēji atspoguļo tagadējo, patreiz uztverto pasauli.

3.nodaļā mēs redzējām, ka emociju gaisīgums, to pieaugšana un izzušana, ir gandrīz muzikāla. Tagad salīdzinājums kļūst tuvāks. Muzikāls tonis liek fizikāliem objektiem svārstīties ar savu frekvenci, šo parādību sauc par rezonansi[49]. Izvēloties piemērota augstuma noti, sievietes soprāns var likt skanēt vīna glāzei un pat saplēst to. Līdzīgi emocionālie toņi smadzenēs izveido, rada dzīvu harmoniju ar pagātni. Protams, smadzenes nav veidotas no stīgām, un galvaskausā nav šķiedru, kas svārstās. Bet nervu sistēmā informācija ‘izskan’, izplatās pa saitēm, kas savieno harmoniskus nervu tīklus. Kad tiek aizskarta emociju stīga, tā atmodina dzīvei to pašu jūtu pagātnes atmiņas.

Viena šīs orķestrālās ierosināšanas izpausme ir emocionālās atmiņas momentāna selektivitāte. Līksmi cilvēki automātiski atceras laimīgus laikus, bet nospiesti cilvēki atceras zaudējumus, šķiršanos un izmisumu. Ļauni cilvēki dzīvo ar pagātnes draudiem, paranoja liek atcerēties dažādas vajāšanas situācijas. Ja kāda emocija ir pietiekoši stipra, tā var apspiest blakus tīklus tik pilnīgi, ka to saturs kļūst nepieejams, pilnīgi izdzēšot šīs pagātnes ainas. Personas virtuālajā pasaulē šie notikumi nav bijuši. Priekš ārēja novērotāja, skatītājam no malas liekas, ka cilvēks aizmirsis pats savu pagātni. Smagu depresiju pārcietuši cilvēki var aizmirst savu iepriekšējo laimīgo dzīvi un var to enerģiski noliegt, kad to atgādina vēsturiskās patiesības sargātāju mēģinājumi. Dusmas dod priekšroku trulam ienaidam, ar iekšēju taisnīguma izjūtu atļaujot uzbrukt cilvēkam, kuru mīl.

Emocionālās reverberācijas sekas smadzeņu tīklos nereti ir stiprākas par dominējošās noskaņas veidoto aizmiršanu. Bērnībā piedzīvotas ciešanas kavējas apziņā kā rūgtu sāpju pēdas. Pat garāmejošs atgādinājums var izsaukt nepatīkamu domu, jūtu un nojautu uzplūdus. Kā uzdūries guļošam sargsunim, pieaugušais, kurš cietis bērnībā, var sajust sakļaujamies briesmīgos atmiņas žokļus, kad viņam gadās tik uzmest acis bērnības notikumiem. Cietsirdīgu apiešanos piedzīvojušu bērnu smadzenes eksperimentā, kurā viņiem rāda dažādas fotogrāfijas, uzrāda ļoti stipru neiroloģisko signālu, kad viņiem rāda dusmīgu seju[ 152].

Dažiem cilvēkiem traucējumus rada emocionāli atmiņu tīkli, kas ir pārak tendēti izplatīt signālus, kas satur negatīvas emocijas. Šāds cilvēks nespēj atbrīvoties no nepatīkamām emocijām, ja tās reiz sākas. Tā vietā, lai norimtu dažu minūšu laikā, kā tam vajadzētu būt, kāda emocija un tai piesaistītās atskaņas var pārpludināt viņa apziņu uz vairām dienām. Šī limbiskā jūtība rada tūkstošiem naturālu šoku, kurus ķermenis gandrīz nespēj pārciest.

Priekš tiem, kuru tīkli rada pārlieku lielu emocionālu reverberāciju, ir zāles: daži psihofarmakoloģiskie preparāti darbojas kā klavieru piano[50] pedālis, kas dūcošajām stīgām uzliek maigu slāpējumu. Kādēļ šiem preparātiem piemīt šāda īpašība, nav zināms, bet to iespaids uz emocionālo realitāti ir tāds, kāds vajadzīgs: emociju stīgas ir klusākas un norimst ātrāk. Tiem, kuru limbiskie tīkli ir pārāk saspriegti, atvieglojums var būt kā dzīvības glābējs.

Kāda sieviete, piemēram, stāstīja, ka katras mazākās nepatikšanas liek viņai prātot dienām ilgi. Es zinu, ka tam nav nekādas jēgas, viņa sacīja, bet vakar mans boss izlaboja manis rakstītu tekstu, un mans prāts vairs nespēja apstāties: viņš droši vien uzskata, ka es esmu nekompetenta, ka mans darbs nav pietiekoši labs, es baidos, ka zaudēšu darbu. Tas viss ir smieklīgi, es zinu. Es esmu viņa labākā menedžere. Bet kad kaut kas nepareizs vai kļūdains notiek, es nevaru atbrīvoties no šīm šausmīgajām domām. Viņas jūtīgums pret šādu nevērīgu izturēšanos bija tik liels, ka viņa pat atteicās no intimitātes. Nav svarīgi, cik saudzīgi, bet viņas partneris bija spiests kaut ko darīt vai sacīt, tas vēl vairāk aizskāra viņas jūtas, un vairākas nedēļas viņa jutās šausmīgi. Būt tuvībā, viņa sacīja, ir tāpat kā mēģināt dejot ar kailām kājām – tās tiks nobrāztas, un viņai nāksies beigt.

Pareizas zāles samazināja viņas emocionālo diskomfortu līdz normai. Pirmo reizi mūžā viņa spēja just minimālas nepatikšanas. Viņa bija nomākta kādu pusstundu, bet pēc tam varēja turpināt savus dienas darbus. Vai tāda dzīve ir visiem? viņa jautāja. Tad nav nekāds brīnums, ka viņiem iespējams sekss. Kad viņas jūtīgums bija samazināts līdz normālam, viņai tas tagad arī bija iespējams. Viņa sacīja, ka tagad viņa dejo ar kurpēm kājās.

CEĻA PAGRIEZZIENS

Kad nervu sistēma pieredz aizvien lielāku pasaules daļu, šai pieredzei sekojošie kalambūri un mulsinošie samezglojumi samaina, sajauc cilvēka pieredzi mīlestībā.

Šādi izskatās tīkls pēc pirmās sensorpieredzes.

Attēls: 132.lpp.

Kad parādās nākošā līdzīgā pieredze Ħ tīkls atkal izjauc šīs īpašības un pārveido tās zibošu neironu savienojumu kopā. Tā kā Moments Divi atgādina Momentu Viens, tā neironu atveidojums daļēji sakrīt ar pirmo.

Attēls: 133.lpp. pirmais

Heba mašinērija pastiprina šos savienojumus:

Attēls: 133.lpp. otrais

Ja mēs smadzenēm piegādājam līdzīgu trešo un ceturto pieredzi - Ĥ un Ή, tad process atkārtojas: neironu savienojumu kopa izmanto daudzus iepriekšējos neironus, un savienojumi starp tiem nostiprinās.

Attēls: 133.lpp. trešais

Kad pēc četru informācijas kopu ierakstīšanas tīkls sāk ‘atpūsties’, atklājas dīvaini neironu atmiņas aspekti.

Pirmkārt, atmiņa smadzenēs ‘brīvi pārvietojas’. Kā vāvere, kas noslēpj riekstus dažādās vietās, lai apgrūtinātu zādzību, tā smadzenes izkaisa savus atmiņas dārgumus, veidojot neironu savienojumus dažādās vietās. Šīs izkaisīšanas priekšrocība ir drošība, bet trūkums – neuzticamība, neprecizitāte. Smadzenes var pazaudēt neironu šur vai tur, un uzkrātie dati tiek bojāti samērā maz; šo nervu sistēmas atmiņas īpašību mēs varētu saukt par nepostošo, mazsvarīgo degradāciju (graceful degradation). Jauniem faktiem pieplūstot un izplatoties tīklā, daži vecie savienojumi nojūk. Atšķirīgas informācijas krājumi var smadzenēs sadzīvot bez liela savstarpēja iespaida un traucējuma, jo tie veidoti no dažādām neironu kopām. Bet līdzīgas kopas ‘grūstās’, pārklājas un savstarpēji iespaidojas, kas noved pie savstarpējo kontūru izmaiņas un dzēšanas.

Smadzeņu atmiņa nav iekalta cietā klintī, kā mēs to gribētu (un iedomājamies). Tā vietā, katras dzīves stāsts ir rakstīts smiltīs, kur laika un pieredzes vēji tos pamazām izmaina un pārveido. Pēc notikuma brīža mūsu atmiņas līnijas sāk virzīties projām, un mēs nekad nevaram atgūt patiesu pirmatnējo attēlu, kāds tas bija.

Šī atmiņas dreifa nepatīkamais rezultāts ir aculiecinieka liecības nožēlojama neticamība. Kaut gan cilvēku lielākā daļa to neapzinās, viņi nespēj atcerēties notikumus, kādi tie bija. No eksperimenta uz eksperimenta viņi pievieno fragmentus no agrākiem vai vēlākiem notikumiem, vispārējus principus un slēdzienus, kuri paslēpti galvenajos viņu atmiņas jautājumos par to, ko viņi redzējuši vai dzirdējuši. Rezultējošais faktu, dīvainību, minējumu un mājienu rasols liekas tik pārliecinošs kā visprecīzākās atmiņas protokols. Nākošā rītā pēc 1986.g. kosmosa kuģa Challenger avārijas psihologs Ulriks Neisers (Ulric Neisser) intervēja četrdesmit četrus studentus [114], liekot viņiem pastāstīt, kur viņi bija un ko darīja, kad pirmo reizi dzirdēja par avāriju. Viņš atkārtoja jautājumus pēc diviem gadiem un vēl ik pēc pusgada. Neviens no pēdējiem stāstījumiem nesakrita ar oriģinālu, viena trešdaļa no tiem bija ‘pilnīgi nesakarīgi’. Studenti bija smaidīgi nezinoši par produktu, ko viņu apziņa uzskatīja par atmiņu; daudzi uzstāja, ka pēdējās, neīstās versijas ir patiesas. Novērojumi rāda, Neisers sacīja, ka oriģinālās atmiņas ir zudušas.

Nervu sistēmā jaunā pieredze izšķīdina, padara neskaidras senākās pieredzes līnijas. Arī pretējais notiek: senākā pieredze interferē [51] ar tagadni. Pieredze metodiski pārinstalē smadzenes, un tas, ko tās ir redzējušas , nosaka to, ko tās var redzēt.

Mūsu aplūkotajā tīklā neironu grupa ilgstoši saglabājas izveidoto saišu dēļ: tiem ir kopēji savienojumi, kurus tīkls nostiprināja trīs vai četras reizes.

Attēls: 135.lpp., augšējais

Tīkls nostiprina elementus, kas ir kopēji visām četrām ieejas sensorpieredzēm. Salieciet visas četras kopā tā, lai tās pārklājas, un kopējais attēls ir šāds: Η

Rezultāts satur īpašības, kas visām četrām ieejām ir kopējas – divas vertikālas līnijas, kuras savieno viena horizontāla. Individuālie elementi, tādi kā komatiņi vai papildus līnijas, tiek reģistrēti vāji un viegli izzūd. Par cik katrs no četriem signāliem ir vienkārša punktu kopa, visstingrāk ieraksta, ‘iegaumē’ kopējo rezultātu, virzienu, skici, kuru tie satur – tas ir romiešu H.sastopoties ar dažādiem kaligrāfiskiem momentiem, neironu tīkls automātiski izfiltrē un uzsver visos noslēpto H.

Prototipu iegūšana – tīru, skurbinošu principu destilēšana no bagātās pieredzes jucekļa – ir dabisks, neatņemams neironu atmiņas rezultāts. Mums ir dažādi vārdiskie apzīmējumi – atmiņa, kondensācija – bet smadzenēs tie ir viens. Līdzīgi ir veidota cilvēka domas struktūra.

Šeit attēlotas tīklā izveidotās saites:

Attēls 136.lpp. , augšējais

Parādīsim tīklam 5. attēlu: 136.lpp., apakšējais

Tas ir vilinoši līdzīgs iepriekšējam. Kad nervu tīkls sāk apstrādāt pēdējo ievadīto signālu, laiks pavirzās nedaudz atpakaļ un ieraksta ticamība samazinās:

Attēls 136.lpp. , apakšā:

Piektais attēls ieslēdz daudzus iepriekšējā prototipa neironus, bet acumirklī sākas abu pēdējo attēlu savstarpējās iedarbības ķēdes reakcija. Ka stadiona daļas prožektoru gaismā prototipa komanda uzmirdz fosforescējošā godībā.

Attēls137.lpp. augšā:

A-komanda viegli pārgaismo neironus, kas uz īsu brīdi izteica pēdējo burtu. Ar A-attēla atjaunošanu ieraksts tīklā vairs neatbilst realitātei. Tagad tas attēlo patreizējās faktiskās tagadnes un pagātnes prototipa sajaukumu:

Attēls 137.lpp. apakšā:

Tīkls redz, ka pēdējais ieejas signāls irH – divi sasvērušies torņi un zemākais šķērskoks ir gandrīz pieņēmuši parasto trauslo saiti, kuru uzrāda prototips. Šīs interpretējošās aktuālā, neskaidrā sensorieejas signāla izmaiņas ir dīvaina atmiņas mehānisma ‘laipnība’, kuru dzīvās smadzenes ir spiestas lietot.

Prototipa komandai ir Atraktors[52] ‘savējo’ iegravētie savienojumi, kas var iegūt virsroku pār vājākām informācijas paketēm. Ja ienākošie sensordati iegūst atraktoru ‘kvorumu’, tie ieslēgs pārējos komandas locekļus, un visi ieslēgsies īstenai dzīvei. Atraktors var tik stipri pārspēt citu informāciju, ka tīkls galvenokārt reģistrē Atraktora spīdēšanu, kaut arī sākumā tur spīdēja ugunīgas pavisam cita attēla kontūras. Tad tīkls reģistrē jauno sensorinformāciju tā, it kā tā apstiprinātu iepriekšējo pieredzi. Līdzīgi kā saule dienas laikā pie debesīm, tās spožā gaisma padara neredzamas tur nenoliedzami esošās zvaigznes.

Neironu atraktori ļauj atšifrēt cilvēka rokrakstu, kurā neprecīzie sensorpieredzes saņemtie burti stipri atšķiras no taisnajiem un precīzajiem burtiem, kurus cenšas glītrakstīšanas stundā cenšas uzzīmēt pirmsskolnieks, bet pieaugušie sen jau atmetuši. Cilvēka smadzenēm ar roku rakstīta vārda nolasīšana aizņem dažas milisekundes, bet priekš datora tas ir grūts uzdevums, jo dators cenšas apstrādāt ārējo realitāti tādu, kāda tā ir, nepakļaujot to izkropļojošajai un veidojošajai Atraktoru ietekmei. Šī paša iemesla dēļ atraktori neļauj redaktoram vai autoram saskatīt kļūdas gatavā tekstā. Vārda ‘biskes’ sastapšana teikuma vidū, piemēram, bieži aktivizē smadzenēs ierakstīto Atraktoru ‘bikses’. Visbiežāk ‘iekšējā acs’ redzēs automātiski koriģēto ‘bikses’, apejot iespēju izlabot teksta kļūdu, kuru apziņa gandrīz nekad nav pieredzējusi.

Pārliecinieties paši, ka jūsu apziņā darbojas īstenību kropļojoši Atraktori.

Attēls 138.lpp.

Tas ir Kanisza trīsstūris [53] , bet šķietamais trīspunktu daudzstūris ir tīrā fikcija: Pac-Men trio, seši segmenti, bet trīsstūra tur nav. Bet apziņas pārliecība par trīsstūra pastāvēšanu ir nepārvarama, jo suģestējošie blēži darbojas kopēji, lai aktivizētu smadzenēs izveidotos, ierakstītos neironu savienojumus, kas ‘velk’ uz līniju un stūru ieraudzīšanu. Pacentieties ieraudzīt, kas tur īstenībā ir, un jūs redzēsit, kā īstenība pazūd, tiek nomainīta pret vienkāršāku, neprecīzāku pasauli, kuru izveidot, radīt nolemtas mūsu smadzenes.

Izlasiet sekojošo:

Attēls 139.lpp.:

Vidējie ‘burti’ abos vārdos ir vienādi, visai neskaidri dvīņi, kas dublē piekto nervu tīklam uzrādīto attēlu. Pirmajā vārdā smadzenēs ieveidotais atraktors ‘velk’ uz THE, tulkojot vidējo burtu kā H , bet otrā vārdā cits atraktors liek tām pašām līnijām izskatīties kā burts A . Kaut arī īstenībā abi burti vienādi, tikai retais uzrakstītajā redzēs TAE CHT. Un pavisam nedaudzi redzēs īstenību: T?E C?T [174].

Einšteina relativitātes teorija parādīja, ka lokāla masas koncentrācija izliec telpu, novirzot priekšmetu taisnvirziena bultas kustību, pat izliecot gaismas trajektoriju. Telpas struktūra, viņš sacīja, nav taisna kā biljarda galds vai boulinga grīda, kas nejūt pa tiem kustošos priekšmetus. Tā vietā telpa ir kā saspringta gumijas loksne, kuru iespaido matērija – to mazliet ieloka zirņa lieluma planēta, bet dziļš ieliekums veidojas no milzīgā saules blīvuma. Smadzeņu tendence koncentrēt pieredzi atraktoros padara apziņu kā Einšteina telpu, kurā izkaisīti ieliekumi. Katra spēka lauka apakšā ir atraktors, kurš izliec taisno, pareizo domas līniju un ir vienmēr sagatavojies atstāt savu iespaidu uz informācijas laukiem, kas ceļo pietiekami tuvu, tik tuvu, ka tos var iespaidot vai pārtvert. Pat laiks masas klātbūtnē rit atšķirīgi, tāpat kā tas rit atšķirīgi stiprā atraktora klātbūtnē.

Vallass Stīvens (Wallace Stevens) par laiku, sirdi un prātu:

Tas ir laiks, kas sitas krūtīs un tas ir laiks,

Kurš sitas pret prātu, kluss un lepns,

Pret prātu, kurš zina, ka laiks to iznīcina.

Laiks ir zirgs, kas aulēkšo sirdī, zirgs

Bez jātnieka un ceļa naktī.

Bet prāts sēž, klausās un dzird to ritam.

Kā neiegrožots ērzelis sirdī katrs atraktors liek izliekties ceļam, pa kuru zirgam skriet. Slīdot cauri sensoru tagadnei, smadzenes ieslēdz iepriekšējo zināšanu ainas, kuru pēkšņi atbrīvotā enerģija atbalsojas visā tīklā. Senas jūtas atdzīvojas, un tad cilvēks pēkšņi zina, kā bija. Cilvēki ir nervu būtnes, un pagātne viņos potenciāli vibrē.

Limbiskās smadzenes satur emcionālos atraktorus, kas iekodēti dzīves sākumā. Tādējādi, sākotnējā nobīde, sākotnējais iestādījums ir nervu sistēmas neatņemama sastāvdaļa, kas skatās uz emocionālo pasauli un veido savstarpējās attiecības. Ja agrīnā limbisko tīklu pieredze satur veselīgu emocionālo sadarbību, tās atraktori būs droši vadītāji un virzītāji derīgu attiecību pasaulē. Ja bērnam tiek sniegta kaut kādā ziņā kroplīga mīlestība, viņa atraktori ierakstīs to, un nākotnes attiecības ieguldīs viņu šajā pašā Prokrusta gultā. Pieauguša cilvēka apziņa pildīta ar Heba atmiņu un limbiskajiem atraktoriem, viņa emocionālā pieredze var nesakustēties pat tad, ja ārējā pasaule stipri izmainās. Viņš var palikt ieslodzīts (tādi daudzi ir) virtuālajā pasaulē, kura izveidota pirms gadu desmitiem – un, kā Marks Tvens rakstīja, cilvēks taču nevar ticēt savām acīm, ja iztēle izfokusēta [54] .

Limbiskie atraktori rada satraucošu un fascinējošu emocionālās dzīves aspektu – transferenci[55] – tas ir Freida termins universālai cilvēku tendencei emocionāli atbildēt citiem tā, it kā viņi būtu iepriekšējās pieredzes personāžs. Freids domāja, ka transference ir dzīvs pierādījums tam, kā aizliegtā atmiņa var izglābties no ieslodzījuma un lidināties, aizsegt mīļotā cilvēka īpašības, nomainīt tagadnes eņģeli pret pagātnes velnu, vai otrādi.

Zinātne spēj aizstāt mītus ar ne mazāk fantastisku īstenību: transference pastāv tādēļ, ka smadzenes atceras ar neironiem. Jebkura sistēma, kas izpilda Heba apstrādi, veido vienus un tos pašus kropļojumus, neatkarīgi no tā, vai sistēma ir dzīva, vai mašīna. Datoru vidē veidotās nervu tīklu programmas ir struktūras, kuru atmiņas mehānisms reducē pieredzi uz kompaktu un nereti kļūdainu atraktoru. Mēs arī esam tādi.

Tā kā cilvēciskās būtnes atceras ar neironiem, mēs esam disponēti vairāk redzēt to, ko jau esam redzējuši, dzirdēt to, ko visbiežāk esam dzirdējuši un domāt to, ko esam vienmēr domājuši. Mūsu apziņa ir noslogota ar informācijas inerci, kuras muļķīgo virzienu nav viegli izmainīt. Dzīvei ritot, inerce palielinās. Šeit sapņaina neirologu piezīme [193]:

Mēs esam novērojuši, ka zinātnē jaunas teorijas apgūst tikai studenti, kuru intelektuālā identitāte pēc tam radikāli izmainās…Pretēji viņiem, vecie profesori ir noslogoti ar tādu pievienoto inerci, ka tad, kad viņi tiek konfrontēti ar jaunām idejām, nekas nenotiek, ja nu vienīgi – neliels apjukums.

KAD SADURAS PASAULES

Neviens nevar cerēt izvairīties, apiet savus atraktorus, jo tie ir ‘iebūvēti’ domāšanas struktūrā. Katra indivīda atraktora iespaids nav ierobežots ar apziņu, kurā tas izveidots, radies. Limbiskās smadzenes izplata atraktora iespaida sfēru, kas eksplodē uz ārpusi kā novas [56] gāzes čaula. Tā kā limbiskā rezonanse un savstarpējā iestādīšana savieno cilvēku apziņas nepārtrauktā iespaidojošo signālu apmaiņā, katra indivīda smadzenes ir lielāka kolektīva tīkla daļa, kam ir kopēja informācija un atraktori.

Tādējādi limbiskie atraktori ir izkropļojošs spēks ne tikai tajās smadzenēs, kuras tos izveidojušas, bet arī citu cilvēku smadzenēs – izsaucot līdzīgas atmiņas, emocionālos stāvokļus un savstarpējo attiecību stilus viņos . Izmantojot atraktora iespaida limbisko pārnesi, viens cilvēks var ievilināt pārējos savā emocionālajā virtulitātē. Mēs visi, kad uzsākam savstarpējās attiecības, nokļūstam otra cilvēka emocionālās pasaules gravitācijas iespaidā, un tajā pašā laikā mēs izliecam viņa emocionālo apziņu ar savējo. Jebkuras attiecības ir kā dubultzvaigzne, savstarpēji apmainītu spēku lauku kvēlojoša plūsma, kurā seni un dziļi iespaidi tiek izstaroti un uztverti, uztverti un izstaroti.

Rahele Naomi Rīmena (Rachel Naomi Remen) savā grāmatā Virtuves Galda Gudrības [158] apraksta viņas pašas sadursmi ar citas apziņas noteicošo autoritāti. Kā pusaudze viņa bija neveikla, un viņas attiecībās ar vecāko māsīcu galvenais bija māsīcas spēja pieņemt viņas apgrūtinošo neveiklību. Kad Dr. Rīmena nobrieda līdz elegantai sievišķībai, viņa nespēja atbrīvoties no māsīcas priekšstata par viņas neveiklību, no kuras viņa sen jau bija izaugusi. Savas māsīcas klātbūtnē viņa atgriezās bērnības neveiklībā, birdināja un izlēja ēdienu uz drēbēm, bet savas rokassomas saturu – uz restorāna grīdas. Iekšējais priekšstats, iekšējā koncepcija par citiem, kuru mēs sevī nesam, ‘mūsu klātbūtnē var tikt atstarots atpakaļ uz viņiem pašiem, un var viņus iespaidot veidā, kuru mēs pat nespējam saprast’, viņa raksta. ‘Gadu gaitā es esmu pārliecinājusies, ka ir grūti vēl tiešāk pārnest individuālo iespaidu par kādu cilvēku mistiskā, bet taustāmā veidā, kā to mana māsīca ir darījusi ar mani.’

Atraktoru limbiskā pārnese padara personas identitāti daļēji iespaidojamu, maināmu – tie cilvēki, kuriem mēs esam pieķērušies, rada, veido daļu no mūsu ikdienas neiroloģiskās aktivitātes. Iztēles ainavā priekšstats pašam par sevi, par savu identitāti, protams, ir lepns iekšējā stāvokļa kuģis, pārpilns ar mastiem, takelāžas apaļkokiem un baļķiem, pārpilns ar saliedētību un vienprātību. Mums grūti iedomāties, ka identitāte var būt tik pat mainīga, kā jūra, pa kuru kuģo mūsu es.

E. Kamings (E.E. Cummings) attēlo mīlētāja spēju radīt identitāti [40]:

Tava pārnākšana būs arī manējā –

mani ‘es’ iet ar tevi, bet es palieku;

ēnas gars, veidols vai šķitums

(gandrīz kāds, kas vienmēr ir nekas)

nekas, kurš līdz viņu un tavai pārnākšanai

pavada savas vientulības mūžību

sapņojot, ka viņu acis ir atvērušās pretim tavam rītam

jūtot, ka viņu zvaigznes ir uzausušas tavās debesīs…

Limbiskie atraktori sniedzas pāri dotajam laika momentam. Nervu tīkla sine qua non[57] ir savienojumu un konfigurāciju nostiprināšana tieši proporcionāli to lietošanas biežumam. Jo biežāk jūs kaut ko darāt, domājat vai iztēlojaties, jo lielāka ir varbūtība, ka jūsu apziņa apmeklēs iepriekšējo apstāšanās vietu. Kad nervu ceļi ir pietiekoši labi iestrādāti, tā, ka domas lido pa tiem ar mazu pretestību, tad šis mentālais ceļš ir kļuvis par jūsu sastāvdaļu – tagad tas ir kļuvis par jūsu runas, domāšanas, rīcības un savstarpējo attiecību veidu. Nepārtraukta otra cilvēka atraktoru iedarbe ne tikai aktivizē kādu nervu sistēmas modeli, bet arī nostiprina to. Ilgstoša tuvība ieraksta paliekošas izmaiņas atvērtajā smadzeņu grāmatā.

Savstarpējās attiecībās viena apziņa veido otru; sirds izmaina savu partneri. Mēs vienlaicīgi esam zīdītāji un nervu būtnes, pārsteidzošs šī apvienojuma mantojums ir limbiskā revīzija (limbic revision): spēja pārmainīt to cilvēku emocionālo pasauli, kurus mēs mīlam; mūsu atraktori otrā cilvēkā aktivizē noteiktus limbiskos ceļus, un smadzeņu nepielūdzamie mehānismi tos nostiprina.

Kas mēs esam un par ko kļūstam, daļēji ir atkarīgs no tā, ko mēs mīlam.

7. nodaļa

DZĪVES GRĀMATA

Kā mīlestība vada, veido un maina bērna emocionālo pasauli

Kad Džons Votsons ievācas Beikerstrītas 221B dzīvoklī, viņš atrod jaunā dzīvokļa kaimiņam piederošu žurnālu. Raksts ar daudzsološu nosaukumu Dzīves grāmata ir atzīmēts satura rādītājā, un tur Votsons atrod to, ko viņš sauc par Dedukcijas Zinātni:

No viena ūdens piliena loģikas speciālists var izsecināt Atlantijas okeānu vai Niagāru, neredzējis un nedzirdējis nevienu no tiem. Arī dzīve ir liela ķēde, kuras būtība ir saprotama vienmēr, kad mums parāda kaut vienu tās posmu… Pēc cilvēka pirkstu nagiem, pēc svārku piedurknes, pēc kurpēm un bikšu ceļgaliem, pēc tulznām uz rādītājpirksta un īkšķa, pēc runasveida, pēc krekla aproču pogām, pēc jebkuras no nosauktajām lietām var viegli noteikt, kas cilvēks ir. Ir gandrīz neiedomājami, ka visas šīs īpašības kopā kompetentam pētniekam nespēj darīt zināmu, kas ir viņa priekšā.

‘Neaprakstāmas pļāpas!’, saka Votsons un nomet žurnālu uz galda. ‘Nekad savā mūžā neesmu lasījis tādas muļķības’. Viņš atklāj, ka raksta autors ir cilvēks, kura varoņdarbu aprakstīšanai viņš ir nolēmis veltīt savu dzīvi: tas ir slavenais super pēdu dzinējs Šerloks Holmss.

To pašu izaicinājumu, par kuru sajūsminājās Holmss – kad mēs esam ‘spiesti domāt atpakaļvirzienā no sekām uz cēloņiem’ – sastop katrs, kas mēģina izprast emocionālās apziņas attīstību. Limbiskais detektīvromāns nesākas ar pirkstu nagiem vai bikšu ceļgaliem, bet ar saskatāmām, redzamām emocionālajām īpašībām – nosliece uz hronisku depresiju, nespēja sevi apliecināt, ar klausīties nespējīgiem partneriem kopā pavadīta dzīve. Uzdevums ir formulēt pagātnes notikumu virkni, kas atbildīga par šo tendenču parādīšanos un uzbūvi.

Kā veidojas personība? Smadzeņu attīstības laikā bērns pakļauts pārsteidzošām pārmaiņām. Ar plaši ieplestām acīm viņš sāk ar iedzimtu spēju lasīt emocijas, bet vēl jāgaida ilgi līdz viņš uzziedēs ar izsmalcinātām emocionālām īpašībām un prasmēm. Līdz identitātei, tik noteiktai un skaidrai kā pirkstu nospiedumi, tik taustāmi mēs varam sajust tās izciļņus un līkumus. Kad sastopam pieaugušo, tad bez pārāk lielām grūtībām varam noteikt, vai viņš ir augstsirdīgs vai skops, nodevīgs vai uzticams, iebaidošs vai padevīgs. Mēs varam ieraudzīt, vai viņš spēj uzticēties, sacensties, saprast sevi un citus, mīlēt. Kā limbiskās smadzenes izaug, izveidojas par saskaņotu struktūru? Kā zīdainis, sākot ar difūzām, savstarpēji nesaskaņotām neiroloģiskām spējām, kļūst par personu?

Holmss zināja, ka lielāko daļu pētījumu viņš var izpildīt, nepametot sava atzveltnes krēsla ērtos balstus. Freids, Holmsa laikabiedrs un epigonis [58] , šajā jautājumā bija Holmsa domubiedrs, un, iespējams, gribēja ar viņu sacensties. Izmantojot savu spriešanas spēju un domu pavedienus, kurus viņš atvasināja, sēžot savā analītiskajā atzveltnī, Freids uzbūvēja bezgala lielu un krāšņu dedukciju pili par emociju veidošanos un spēkiem, kas veido bērna apziņu. Viņa pārliecība par uzbūvētās celtnes skaistumu bija līdzvērtīga Holmsa ticībai viņa intelektuālajam asumam.

Diemžēl, Holmsa pētījumu metode ir uzjautrinoša, bet nestrādājoša fikcija [192]. Rokas-mājiena mākslinieks, kurš izvelk pilnīgi jaunu simtdolāru banknoti no sava asistenta auss, nekaļ jaunu naudu; naudas zīme ir tieši tur, kur viņš to novieto, un zina, kur tā ir. Līdzīgi arī, noslēpumainie pavedieni, kurus Holmss tik viltīgi izprot Votsonam par lielu brīnumu – jebkuru šo situāciju izdomāja rakstnieks, kurš a priori zināja, kas ir noziedznieks un kādi ir viņa zemiskie paņēmieni, kurš zināja vienīgo sakarību starp miljoniem citu, kuru viņa varonim ir jāizvēlas, lai stāsts turpinātos.

Piemēram, stāstā Skandāls Bohēmijā Holmss ievēro dažus skrāpējumus uz Votsona kurpes. No šī un tikai no šī fakta viņš nāk pie slēdziena, ka lāga doktors ir bridis pa dubļiem, ka viņš droši vien ir pieņēmis jaunu mājkalpotāju, kurš saskrāpējis zoles, nevīžīgi no tām notīrot atliekas no sava kunga dubļainajām apgaitām. Holmss reklamē dedukciju, un Votsons verdziski to apstiprina. Abi divi jauki ignorē simtiem līdzvērtīgu iespēju: Votsons uzkāpa uz kruķa un saskrāpēja savas kurpes, vai arī sabojāja tās tīrot, kad bija piedzēries, vai arī aizmirsa savas kurpes klubā un bija spiests izrakt kādas vecas un nonēsātas no aizmirsta un piemētāta pieliekamā – un tā tālāk līdz bezgalībai.

Kad Holmss pārbauda žaketes piedurkni vai krekla aproci un savu netrīcošo pirkstu pavērš pret slepkavu, viņš savus slēdzienus iegūst tik ātri un vienkārši, ka to iegūšanu var aprakstīt tik pat vienkārši: viņš blēdās.

Emocionālās apziņas pētniekam nav pieejami šie ātrie slēdzieni; to Radītājs nav nolicis viņa priekšā gatavas atbildes. Loģisks vērotājs nevar sākt ar pieaugušā emocionālajām tendencēm un izveidot dedukciju ķēdi, kas sniedzas atpakaļ laikā un norāda uz vienu vainīgo cēloni. Šāda atpūtaskrēsla pētniecība ir sports, kas prasa visai augstu, bet nepraktisku viszināšanas pakāpi. Tā vietā mūsdienīgam meklētājam jāņem palīgā zinātnes sasniegumus un tās izveidotās izpratnes par jautājumiem, kā un kāpēc apziņa nobriest.

Četrās iepriekšējās nodaļās mēs sastapāmies ar dažādiem fizioloģisko saišu variantiem, kas saista partnerus, ieskaitot vecākus un bērnus: limbisko rezonansi, regulēšanu un revīziju. Šajā nodaļā mēs aprakstīsim, kā šie spēki apvienojas un sadarbojas, lai no zīdaiņa bezpieredzes neaizsargātības un potenciālajām iespējām izveidotu cilvēcisku būtni un emocionālu identitāti.

Jebkuras dzīves pilna vēsture satur vēl papildus dalībniekus, kuru lomas mēs šeit neaplūkosim: gadījums, trauma, fiziska slimība, intelektuāla veiksme, atlētisms, nabadzība, rase, un daudz citu. Lai arī cik svarīgi tie nebūtu atsevišķos gadījumos, mūsu mērķis nav izdalīt katra faktora iespaidu, kuru tas var atstāt uz veidojamo apziņu. Šāds plašs un nogurdinošs pasākums atsevišķu dalībnieku balsu kakofonijā drīzāk noslīcinātu, nekā palīdzētu izveidot šīs nodaļas stāstu: kā vecāku mīlestība veido bērna apziņu.

LIELĀ CELTNE

Viss, kas cilvēks ir, un viss, ko viņš zina, atrodas samudžinātajā neironu savienojumu biezoknī. Šie liktenīgie, mazie tilti pēc skaita sniedzas kvadriljonos [59] , bet tie rodas tikai no diviem avotiem: DNA un ikdienas dzīve. Ģenētiskais kods rada tikai dažas sinapses, bet pieredze papildina un izmaina pārējās.

Tādējādi smadzenes tiek izveidotas kā kompromiss starp stingrām robežām un gandrīz neierobežotu brīvību. Tās ir kā sniegapārsla vai sonets, kura neskaitāmās sastāvdaļas piesaistītas lielajam veselumam. Ūdens molekulu īpašības atļauj veidot sniegpārslu tikai kā tikai sešskaldņu daudzskaldni [60] , bet sonets [61] tiek rakstīts četrpadsmit rindās. Universā nav septiņskaldņu sniegpārslas vai sonetu ar piecām četrrindēm. Bet pasaulē, kurā izpildīti šie ierobežojumi, ir iespējamas neierobežoti daudzas skaistuma permutācijas.

Smadzenēs mantotās ģenētiskās pamatievirzes vada nākošās konstrukcijas uzmetuma jeb skices sastatņu būvi, kas kalpo kā nākošo subsistēmu saturs. Tādējādi DNA ir tie vadības groži, kas vada un nosaka tās dumpīgās jaunrades konstrukcijas, kuras šūnu miljardi brīvi ģenerēs. Vienas smadzenes, viens plāns: nevienām smadzenēm nav trīs puslodes, neviens zīdītājs neizteic dusmas ar uz augšu paceltiem lūpu kaktiņiem. Bet, līdzīgi kā krūmu apcirpšanā, dotajā telpā iespējamas variācijas. No sastatņu pārstādāmajiem elementiem agrīnā pieredze izveido nervu šablonu : neironu un savienojumu kopu, kas smalki pieskaņota noteiktiem apstākļiem. Ģenētiskā informācija ieliek smadzeņu makro un mikroanatomijas pamatus; pieredze sašaurina vēl joprojām ekspansīvās iespējas, reducē tās uz noteiktu iznākumu. No daudziem, uz dažiem. No dažiem, uz vienu.

Kad šabloni sāk pieņemt noteiktu formu, nervu veidojamība samazinās, bet ne līdz nullei. Šādā skatījumā smadzenes ir kā sonets, kurš pakļauts mūžīgām redaktora korekcijām, vai kā sniegapārsla, kam jāiet pa nebeidzamo akrobātikas ceļu, kurā vienmēr tai tiek pievienoti heksagonālo [62] skaldņu spārni. Nerimstošā pieredze turpina veidot nervu savienojumus, novedot pie tā, ka indivīda personība nekad neapstājas. Heraklīts rakstīja pirms dažiem gadu tūkstošiem: Mēs varam un arī nevaram iekāpt tajā pašā upē. Mēs esam tie paši, un arī neesam.

Neiroloģiskajai mācīšanās mašīnai ir tendence uzsvērt jaunības iespaidus. Jaunās smadzenes izveido daudz vairāk neironu savienojumu, nekā tos saglabā. Šo lieko savienojumu vairākums bērnībā atmirst, kā pārapdzīvotas sastatnes tās vienkāršojas, reducējas uz kailiem šabloniem. Tā kā atmestās šūnas un savienojumi ir uzkrājuši kaut kādu pieredzi, to atmešana nozīmē informācijas zudumu, kuru smadzenes varētu būt ierakstījušas. Kad ilgajā smadzeņu izkopšanas laikā tiek atmesti miljadiem neironu savienojumu, no apziņas grāmatas pazūd veselas lapaspuses.

Kāpēc daži pirmajos dzīves gados veidotie savienojumi saglabājas, milzīgs daudzums citu – pazūd? Šeit smadzeņu mikrostruktūrā atspoguļojas izdzīvošanu veicinošais zīdītāju pieķeršanās spēks: arī šeit pieķeršanās nodrošina izdzīvošanu. Neironi, kas veido stiprus savienojumus ar saviem kaimiņiem – tie, kas piedalās atraktoru veidošanā – vērtību vētīšanas laikā saglabājas, izdzīvo. Tie, kas neveido stabilas saites, izgaist un nobirst no veidojamā šablona.

Aplūkosim, kā bērns mācās atšķirt valodas klišķus, svilpienus un murmināšanu no dažādiem trokšņiem. Cilvēka balss saites, rīkles gals, mēle, lūpas, zobi un aukslējas spēj radīt tūkstošiem atšķirīgu skaņu – fonēmus – kas plūstoši savienojas un veido vārdus. Zīdaiņa smadzenes spēj sadzirdēt un atšķirt visus iespējamos fonēmus; viņa gēnos ir ieliktas šī mehānisma lietošanas spējas. Viņa panfonemiskās spējas ir sagatavojušas viņu visu cilvēka valodu lietošanai, bet visai drīz tās kļūst par neiroloģisku ekstravaganci. Katra valoda lieto tikai nelielu fonēmu kopu. Angļi iztiek ar četrdesmit. Rezultātā mazbērna smadzenes izveido viņa dzimtajai valodai atbilstošus atraktorus; tikai šīs valodas skaņas viņš spēj precīzi sadzirdēt un izrunāt. Dzirdes pieredze no viņa universālajām, daudziem uzdevumiem piemērotajām sastatnēm izveido vienam mērķim derīgu šablonu.

Kad neizmantotie neironi atmirst, sazarotais tīkls vairs nesatur informācijas bitus. Japāņi nespēj atšķirt angļu skaņas ‘r’ un ‘l’, bērns, kas audzis japāņu vidē nedzird atšķirību starp tām. Francūžiem nav ‘th’ – gallu pasaule parasti aproksimē neizrunājamu skaņu ar ‘z’ – tādēļ viņi piebārsta Pepй Le Pew mīlestības apliecinājumus ar zee, zis, unzat. Franču valoda satur līdzīgas barjeras priekš angliski runājošiem: čerkstošais rīkles ‘r’ vai īsais, aprautais ‘u’ (tas pavisam nelīdzinās angļu ‘oo’ kā vārdā tube vai pat ‘yoo’ kā vārdā unique. Un patskanis franču vārdā oeil (acs) nekad neskan kā angļu eye . Tikai nedaudzi, ļoti reti angļu vārdi būs atbilstoši parīziešu ,izrunas modei’.

Šis attīstības veids – vispārējas, universālas sastatnes, enerģiska ‘retināšana’, specializēts šablons, un, visbeidzot, noteikta konfigurācija – notiek gandrīz visās nervu sistēmās, limbiskās ieskaitot. Zīdaiņa emocionālās sastatnes iedod viņam gatavus temperamenta pamatus un tādas iedzimtas spējas, kā sejas izteiksmju lasīšana. Limbiskā saskarsme ar vecākiem smalki izkaļ, izveido šo daudzpotenciālo struktūru par emocionālās dzīves šablonu – emocionālās identitātes neiroloģisko saturu. Kad šī kvintesence pabeigta, mēs varam sacīt, ka eksistē persona , un mēs varam ieraudzīt šīs personas emocionālās identitātes vaibstus. Sekojošā pieredze pamazām pārveido šīs personas neironu konfigurāciju, sinapsi pēc sinapses, pārmainot viņu no tā, kas viņa bija , par to, kas viņa ir . Dzīves laikā emocionālā identitāte lēnām mainās – ja pietiekoši ātri un daudz, tad var sastapt svešinieka sirdi tur, kur kādreiz mājoja draugs vai pats dārgākais. Alfrēds Misē (Alfred de Musset), sastopoties ar rakstnieci Žoržu Sandu (George Sand) (the nom de plume of Amandine-Autore-Lucile Dudevant), sen pēc viņu mīlestības romāna:

Mana sirds, vēl pilna ar viņu

Skats slīdēja pāri viņas sejai, un neatrada viņu vairs…

Man likās, sveša sieviete

Ir ieguvusi nejauši to seju, acis.

Es ļāvu aukstajai statujai iet garām,

Un lūkojos debesīs.

UN SĀKUMĀ BIJA…

Emocionālās apziņas pirmais iespaids ir pati dzīvības rašanās: no DNA molekulām izgatavota dubultspirāle. Viena virkne, satura līnija, satur proteinu veidošanas instrukcijas. Tās spoguļattēls, bezsatura līnija, informāciju nesatur. Atdaliet vienu no otras, un veidojas jauni, savstarpēji viens otru papildinošas līnijas: satura līnijai blakus veidojas bezsatura līnija, un pie bezsatura līnijas jauna satura līnija parādās. Pat šajā sīkstruktūras bioķīmiskajā līmenī atrodam informācijas dualitāti: praktisko un poētisko. Liekas, ka puse no DNA dupleta nenozīmē neko, bet tās šķietami bioķīmiskajā nederīgumā snauž tīrs potenciāls. Bezsatura līnija par vienu šūnas dalīšanās soli vienmēr atpaliek no vecā, pragmātiskā proteinu iepriekšējās kopijas veidošanas algoritma. Šī maģiskā īpašība atļauj DNA vairoties tā, kā tās ir darījušas miljardiem gadu. Un apmēram pirms dažiem pēdējiem simts miljoniem gadu, kad kāds ehidnas sencis atdalījās no rāpuļu līnijas, vairāk veiksmīgie zīdītāji nodeva savus gēnus, kas izveidoja viņu limbiskās smadzenes – jebkuram no mums.

Gēni spēj radīt limbiskās sastatnes, kas tendētas uz kautrību vai ātru dabu tik pat droši kā tie veido lielus kaulus vai patīkamu sejas krāsu. Suņus var selekcionēt [54] pēc viņu emocionalitātes, un tā parasti arī dara: selekcionāri paļaujas uz temperamenta ģenētisko pārnesi un izveido paklausīgu spanielu vai niknu buldogu. Dažas sugas peles ir trīsdesmit reizes bailīgākas par pārējām; līdzīgi ir arī daži cilvēki. Viena cilvēka smadzeņu iekārtojums var radīt vairāk gaišuma, kā parasti; citās toties valda pesimisms. Vai laime iedvesmo cilvēku vai no viņa izvairās, tas ir atkarīgs no DNA, kuru viņam gadījies mantot.

Vai gēnu mantojums ir visiznīcinošs spēks? Nepavisam. Ģenētiskā iespaida robežas uz personību ir noteiktas ar sievietes iegurņa olveida formu. Dažu pēdējo milnoju gadu laikā primātu smadzenes attīstījās ātrāk kā kaulu atvere, kas ir bērna portāls uz gaisu elpojošo pasauli. Ja bērnu jāizspiež ārā, kamēr viņa galva vēl pietiekoši maza, viņa smadzenes piedzimšanas brīdī var būt tikai neliela daļa no pieaugušā izmēra. Pirms viņš dzemdi pamet, viņam jāatliek lielāko neiroloģiskās nobriešanas daļu kad viņa fizioloģija vairs nedarbojas autonomi, bet pievienojas vecākiem, izmantojot kopējās limbiskās saites. Tagad viņa neiroģenētiskais mantojums ir pakļauts vecāku mīlestības iespaidam.

ŠABLONA IZGATAVOŠANA

Gēni ir centrālais, galvenais emocionalitātes pamats, izejmateriāls, bet pieredze šos gēnus ieslēdz vai izslēdz. DNA nav sirds liktenis; ģenētiskā loterija var jums iedot dažādas kārtis, bet pieredze vada roku, kas spēlē. Zinātnieki, piemēram, ir pierādījuši, ka laba mātes izturēšanās var izmainīt neveiksmīgu temperamentu. Sevišķi rūpīgām pērtiķu mātēm viņi ļāva pieņemt, ‘adoptēt’ pērtiķu mazuļus ar ģenētisku noslieci uz bailīgumu. Šādi jaunie pērtiķi savā sociālajā grupā parasti izaug par nomāktiem zema ranga indivīdiem. Gādīgās mātes viņu likteni izmainīja – ģenētiski kautrīgajam dzīvesveidam ieprogramētie, bet tagad labi aprūpētie indivīdi kļuva dominējoši savās grupās [185]. Ir spēkā arī pretējais: nepareiza, neveselīga audzināšana var sagraut veselīgu limbisko mantojumu, ieveidojot kautrīgumu un nospiestību indivīdā, kuram bija ģenētiski veiksmīgas dzīves priekšnoteikumi.

Kā lielākajai daļai bērnu rotaļlietu, arī pašiem bērniem nepieciešama visai sarežģīta ‘montāža’. Bērna smadzenes nespēj attīstīties normāli bez limbiskās komunikācijas koordinējošā iespaida. Dūdošana un murmināšana, ar kuras palīdzību sarunājas zīdaiņi ar vecākiem, apkampšana, šūpošana un lūkošanās otra mirdzošajā sejā no malas varbūt izskatās ne tikai nekaitīgi, bet pat bezsaturīgi; tajā grūti ieraudzīt visas dzīves veidošanu tālākā nākotnē. Bet patiesībā, sākot ar pirmo sastapšanās mirkli, vecāki vada, nosaka bērna nervu sistēmas veidošanos. Pirmajos dzīves gados no bērna ģenētiski mantotajām emocionālajām smadzenēm vecāki izveido viņa būtību, viņa identitāti.

MĀCĪTIES REDZĒT

Šekspīrs, sonets 141:

Patiešām, es tevi nemīlu ar savām acīm,

Jo tās redz tevī tūkstoš kļūdu,

Bet tā ir mana sirds, kas mīl ko acis no nicina

Kas, neskatoties uz redzamo, spēj tikai dievināt;

Manas ausis neiepriecina tavas valodas melodija

Ne arī maigas jūtas, kādas izraisa pieskārieni,

Ne garša, ne smarža, nedz vēlēšanās tikt ielūgtam

Uz jutekliskām dzīrēm divatā;

Mani pieci prāti un maņas

Nespēj atrunāt vienu muļķīgu sirdi no kalpošanas tev

Kura nespēj ietekmēt cilvēka būtību

Lepnās sirds nelaimīgu vergu un vasali:

Vienīgais ieguvums manā nelaimē ir tas,

Ka tā, kas liek man grēkot, dāvā man sāpes.

Piecu maņu saraksts, kas citēts šajā sonetā, ir novecojis. Balstoties uz periferālo nervu uztveres analīzi, neirozinātnieki izveidojuši neatkarīgu izjūtu sarakstu: smarža, redze, dzirde, garša, viegls pieskāriens, stingrs tvēriens, vibrāciju uztvere, sāpes, locītavu atrašanās vietas. Dzejnieks, kurš uzrakstīja šīs rindas, nezināja šīs jaunākās ziņas, bet viņš zināja kaut ko svarīgāku: emocionalitāte ir atšķirīga sensoruztveres spēja, vispārēja un papildinoša. Limbiskās smadzenes balstās uz informāciju, kuru piegādā tradicionālie uztveres kanāli, bet tās pārveido ienākošos datus augstākā pieredzē, kas paceļas pāri vizuālo, audio un taustes sajūtu sarakstam. Emocionālais kopums – mīlestības pamats – ir vairāk nekā atsevišķo sensorizjūtu summa.

Aplūkosim slaveno Nekera (Necker) kubu:

Attēls 154.lpp.

Divdimensiju kukainis, kas rāpotu pa šīs lapaspuses virsmu, varētu uzskaitīt šīs figūras būtiskos elementus: divpadsmit taisnas līnijas, kas savienotas taisnā, šaurā un platā leņķī. Tā tas ir. Bet kukainis no Plakanzemes nevar redzēt telpā izkliedētos segmentus, kas sanākuši, lai attēlotu trešo dimensiju, kas paceļas virs lapaspuses un iesniedzas tās dziļumā. Mūsu smadzenes ir saprogrammētas trīsdimensiju uztverei, mēs redzam vairāk nekā tikai duci līniju, mēs pat nespējam sevi piespiest ieraudzīt tur tikai izmētātas taisnes. Tagad iedomāsimies, ka divdimensiju kukainis ir rāpulis, un līnijas attēlo citu organismu iekšējos stāvokļus. Rāpuļi ir un paliek kokaini nejūtīgi pret limbisko dimensiju. Emocionalitāte paceļ mūsu dzīves pieredzi pāri rāpuļu Plakanzemei; citu būtņu iekšējiem stāvokļiem tā piešķir nozīmi.

Bērnam piedzimstot, bioloģiskā struktūra limbiskajai uztverei jau ir sagatavota, bet, lai viņš to varētu prasmīgi lietot, viņam vajadzīga vadība jeb apmācība. Kādam ir jāizkopj un jānokalibrē viņa uztveršanas un raidīšanas iekārtas; kādam ir jāiemāca, kā pareizi uztvert emocionālo pasauli. Tam nevajadzētu mūs pārsteigt: pieredze ir normālas sensoru neiroattīstības sastāvdaļa. Bez ieejas signāliem no abām acīm bērna smadzenes nespētu izveidot telpiskās uztveres neiroloģisko mašinēriju. Lai sasniegtu pilnu potenciālu, arī limbiskajai sistēmai vajadzīgs treniņš, kas balstās uz realitāti, uz īstenību. Šo orientējošo pieredzi spēj iedot pieaugušais, kas ir limbiskā kontaktā ar bērnu. Ja māte spēj labi sajust savu bērnu – ja viņa spēj pieslēgties bērna bezvārdu iekšējiem stāvokļiem un zina, ko viņš jūt – tad arī bērns mācēs lasīt emocionālajā pasaulē.

Bērns izmanto limbiskās saites, lai novērtētu savu pieredzi. Vietējā parkā katru vasaru atkārtojas drāma. Pāri mauriņam grīļodamies nāk mazs tipinātājs ar mērķtiecību, kuru viņa nestabilitāte padara mazliet don-Kihotisku. Pēkšņi gravitācija saduras ar pieredzes trūkumu; viņš aizķeras un krīt. Nekavējoties viņš skatās uz māti: ja viņa ir uztraukusies vai norūpējusies, bērns sāk raudāt, ja viņa ir uzjautrināta, bērns uzsmaida un pat smejas. Viņš uzticas mātes vērtējumam vairāk nekā savējam, un pamatoti. Viņš spēj just sāpes, izbīli un vilšanos, bet nespēj tos novērtēt . Ja viņa kritiens ir tik stiprs, ka tas ir sāpīgs, vai arī tik neliels, ka to var neievērot, viņš to atbilstoši novērtēs. Bet visos pārējos gadījumos starp šiem, bērns savu emociju izpausmei prasa eksperta ‘padomu’. Limbiski pieskaņota māte spēj nemaldīgi atšķirt stipru, bīstamu kritienu no nekaitīga. Kad bērns sajūt mātes izbailes, viņa izbīlis pieskaņojas mātei. Viņš skatās uz savu māti tāpat kā klavieru skaņotājs klausās tīru ‘do’. Pēc tam, kad viņš ir salīdzinājis to, ko viņš jūt, ar to, ko rāda māte, bērna emocionālā pasaules uztvere pietuvojas mātei.

Emocionālā pieredze sākas netieši; pirmos iespaidus par savām jūtām viņš iegūst no citiem. Tikai caur limbisko rezonansi ar citu viņš sāk apjaust savu iekšējo pasauli. Pirmie rezonanses gadi sagatavo šo instrumentu priekš lietošanas visa mūža laikā. Viens no vecāku svarīgākajiem uzdevumiem ir saglabāt limbisko saskaņu ar savu bērnu, jo vecāki iestāda tā instrumenta fokusu, ar kuru bērns lūkojas uz ārējo un savu iekšējo pasauli. Bērns nekritiski pieņem visus trūkumus, kuri piemīt vecāku uztverei. Vecāki, kuri ir slikti rezonātori, nespēj iedot bērnam uztveres skaidrību. Mātes kļūdas izsmērē, izskaņo bērna attīstošās emocionālās pasaules lasīšanu. Ja māte neiemāca vai nespēj iemācīt, bērns pieaudzis nespēs uztvert citu cilvēku un arī paša iekšējos stāvokļus. Bez limbiskā kompasa, kas cilvēkam ļauj orientēties viņa iekšējā pasaulē, viņš ies cauri dzīvei, to nesaprotot.

Vudija Allena (Woody Allen) filmā Harija Atklāšana (Deconstructing Harry) viens aktieris kamerā rādās neass, izplūdis. Sākumā filmētāji domā, ka kāda lēca ir netīra, viņi tās notīra un pēc tam konstatē, ka paša aktiera attēls ir izplūdis. ‘Es nezinu, kā tev to lai pasaka, bet tu esi …tu esi izfokusēts’, filmētājs saka samulsušajam aktierim. ‘Mel, tagad – redz’tev vajadzētu iet mājās un mazliet atpūsties. Varbūt, ka tu atkal kļūsi ass’, viņam iesaka samulsušais direktors. Bet mājās stāvoklis nav labojies: ‘Tēt, tu esi izplūdis!’ iesaucas viņa pārsteigtā meita.

Allena spēja izteikt, parādīt cilvēka iekšējā stāvokļa abstrakciju, vienlaicīgi parādot viņā tiešo un smieklīgo, ir galvenā viņa komiķa talanta īpašība. Izplūduši cilvēki eksistē, viņš mums saka ar šo sižetu, cilvēki, kuru es , bet ne viņu ķermenis, ir sāpīgi nenoteikti. Šāds cilvēks piesakās uz psihoterapiju, jo viņš nezina, kas viņš ir. Cilvēkiem, kuri zina , šis apzīmējums liekas neticams. Bet cilvēks nevar redzēt, zināt, saprast sevi pirms kāds cits viņu nav sapratis. Atņemiet bērna dzīvei izkoptu limbisko rezonansi un viņš staigās ar tik miglainu psihi, kāds ir Allena varoņa izplūdušais attēls. Pat ja māte savu dusmu nosodošajā skaidrībā aktīvi ienīst bērnu, šāds bērns jūtu uztverē orientēsies labāk, nekā tāds, kurš nīkst emocionālās neziņas un lasītneprasmes miglainajā ēterā.

MĀCĪTIES BŪT

Bērna dzīve sākas kā atvērta regulēšanas ķēde. Mātes piens dod barošanu, bet limbiskās sarunas – delikāto neiroloģisko ritmu sinhronizāciju. Kad bērns nobriest, viņa neirofizioloģija pārņem dažas regulēšanas funkcijas. Balansētas no ārpuses, viņa smadzenes iemācās stabilitāti.

Ilgstoša vecāku prombūtne atņem bērnam limbisko regulēšanu. Ja viņš ir ļoti mazs, vecāku zaudēšana satriec viņa fizioloģiju. Ilgstoša šķiršanās nenobriedušai nervu sistēmai var būt liktenīga bērnam var parādīties haotiska sirdsdarbība un elpošana. Depresīvu māšu zīdaiņu pēkšņa mirstība ir četras reizes lielāka – bez emocionāla patvēruma zīdaiņi vienkārši nomirst [129]. Emocionāla patvēruma apstākļos augušu bērnu sirds ritms ir daudz stabilāks nekā tiem, kas auguši emocionālā nedrošībā un nepastāvībā, bet elpojošs rotaļlācis iestāda, uztur priekšlaicīgi dzimušu bērnu elpošanu. Sinhronisms ar vecākiem, vai, sliktākajā gadījumā, ar citu ritmiski elpojošu avotu, kļūst par bērna veidojošās fizioloģijas spēku [94].

Būt labi iestādītam, labi regulētam savstarpējās attiecībās ir stāvoklis, kas dod dziļu gandarījumu un piepildījumu, tas ir tas, ko cilvēki nepārtraukti meklē mīlas dēkās vai romantikā, reliģijā un dažādos kultos; meklē vīros un sievās, mājas mīluļos un bumbu spēlēs, boulinga apvienībās un tūkstošiem citās cilvēka dzīves nozarēs, jo vajadzība ir visur līdzīga – tās ir slāpes pēc savstarpējām attiecībām. Dzīves sākumā limbiskā regulēšana nav vienkārša izklaide; tas ir arī kritisks un izšķirošs treniņš. Kad bērna nedrošā, neizveidotā neirofizioloģija nokļūst zem mātes stabilizējošā iespaida, vispirms viņš pieņem viņas līdzsvaru, bet vēlāk padara to par savējo. Bērns balansē savu fizioloģiju tāpat kā apgūst divriteni. Palīdzīgs pieaugušais palabo viņu, kad viņš novirzās no vertikāles; atkārtošana palīdz viņam izveidot spēju koriģēt pašam savu stāvokli. Bez vārdiem, koncepcijām, idejām un izpratnes, viņa smadzeņu vestibulārā un motoriskā sistēma iemācās darīt to, ko kādreiz iemācījies darīt viņam blasusstāvošais pieaugušais.

Pirms bērns spēj pateikt ‘divritenis’, un vēl mazāk, to braukt, viņš prot iestādīt savas emocijas no ārējā avota. Satraucies bērns sniedzas pēc savas mātes tāpēc, ka emocionāli tuva māte spēj viņu nomierināt; viņš nespēj nomierināties pats. Pēc tūkstoškārtīgas šādas sadarbības bērns iemācās nomierināties pats. Viņa prasme, tāpat kā prasme noturēt līdzsvaru uz divriteņa, ir procesam neapzināti pievienotā – neredzama, neartikulēta, bet nenoliedzama.

Emocionāli izturētu vecāku bērni elastīgi panesīs dzīves nelielos triecienus. Tie, kuriem nepieciešamā prakse pietrūkusi, pieauguši atklās, ka viņu emocionālais pamats šūpojas kā kuģa klājs vētrainā laikā. Viņi ir nesalīdzināmi jūtīgāki pret noenkurojošās pieķeršanās zaudēšanu – bez palīdzības viņi tiek atmesti atpakaļ uz daudz iestaigātām neveiksmju takām. Attiecību beigas tādā gadījumā ir ne tikai sāpīgas, bet vēl vairāk – iznīcinošas.

Šo jutību spēj atklāt tāds vienkāršs notikums kā tāls ceļojums. Laikā, kas mazāks par labas grāmatas izlasīšanai nepieciešamo, cilvēks var aizbraukt tūkstošiem jūdžu prom no tiem un no tā, kas viņam vajadzīgs un tuvs. Limbiskās smadzenes piereģistrē dezorientējošo pieķeršanās zaudējumu kā visaptverošas ilgas pēc mājām. Vēstules un tālruņa zvani ir zāles uz ievainojuma, bet tās ir mīlēto cilvēku plašās, bagātās tuvības sensorpieredzes vāji aizvietotāji. Lai uzturētu dzīvu savstarpējo tuvību, limbiskā regulēšana prasa bagātus, dzīvus un bieži atkārtotus ieejas signālus.

Daudzi terapeiti savā praksē sastapuši vismaz vienu postošu gadījumu – koledžas students pirmo reizi projām no mājām un saņem darba uzdevumu citā pasaules malā – kurā šķietama psiholoģiska veselība sabrūk no ģeogrāfiskā sasprindzinājuma. Bieži visvairāk pārsteigts ir pats cietējs, kuram nav bijis mazākais priekšstats par savu emocionālo trauslumu un dzimtās apkārtnes atbalstu.

Mūsu sabiedrība ignorē emocionālo rezervju samazināšanos, kas rodas no savstarpējās pieķeršanās sabojāšanas. No izcelsmes rītausmas līdz pat pēdējiem gadsimtiem lielākā cilvēcisko būtņu daļa nodzīvoja savas dzīves kopienās. Divdesmitā gadsimta raksturīga iezīme un mācība ir tā, ka tehnoloģiskā progresa uzticami pavadoņi ir neparedzētas komplikācijas. Ērtās ierīces, kas nodrošina ātru pārvietošanos uz lieliem attālumiem, rada problēmas, jo limbiskā regulēšana pie lieliem attālumiem strādā vāji. Mums ir līdzekļi klejotāju dzīvesveida izveidošanai, bet mums nekad nebūs tam piemērotu smadzeņu.

MĀCĪTIES MĪLĒT

Uz brīdi iedomāsimies, ka draugs uzaicinājis jūs uz jauni Ņujorkas modernās mākslas muzeju. Putekļaino pagrabu remonta laikā atradusies kāda sena glezna, un tā tagad izstādīta apskatei. Tās autors ir Manē vai Monē, vai pat Matiss [63] , viņš nevarot atcerēties, viņa atmiņa sajukusi franču māksliniekos un viņu uzvārdos. Glezna ir bez paraksta. Ja jūs pazīstat šo trīs mākslinieku darbus, tad jūs varēsit tos atšķirt.

Kā? Pēc pievienotās atmiņas blāzmas. Ja jūs esat, piemēram, redzējuši kādus Matisa darbus, tad jūsu atmiņā ir izveidots prototips, priekšstats par to, kādi tie izskatās. Kritiķis vai lietpratējs varētu nosaukt identificējošos parametrus: kompozīciju, gaismas, toņus, materiālu, perspektīvu, tēmu, krāsas. Grāmatu studēšana šeit nekā nedod. Bruņots ar atkārtotu aplūkošanu, izjūtu, apsvēršanu – dažas gleznas izskatās kā Matisa. Citas neizskatās. Bez grāda mākslas zinātnē vai vēsturē jūs varat pateikt, vai tas ir Matiss, kad jūs to redzat. Ja jūs redzat vairākas gleznas, intuīcija nostiprinās.

Tāpat ir ar emocionālajām zināšanām. Dzīves pirmajos gados, kad bērna smadzenes mainās no brīvas fantāzijas sastatnēm līdz striktam šablonam, no savas pieredzes viņš izveido savstarpējo attiecību modeļus. Pirms parādās paši notikumi, viņš atmiņā uzkrāj priekšstatu par to, kāda varētu būt mīlestība. Neiroloģiskā atmiņa sakoncentrē šos priekšstatus dažos jaudīgos atraktoros – katrs atsevišķais moments ir spalviņas vieglumā, bet uzkrātā pieredze kopumā atstāj dziļu iespaidu. Šī koncentrētā pieredze no apziņas plīvura apakšas čukst priekšā, kas ir savstarpējās attiecības, kā tās strādā, ko var paredzēt, kā tās veicināt. Ja vecāku mīlestība ir veselīga, tāda, kurā viņa vajadzības ir galvenās, kļūdas tiek piedotas, pacietība ir neierobežota, un sāpes tiek nomierinātas tik labi, cik vien iespējams, tad tieši tā viņš izturēsies pret sevi un citiem. Patoloģiska mīlestība kurā viņa vajadzības nav svarīgas, kur mīlestība ir smacējoša vai autonomija neciešama – atstāj neizdzēšamu limbisko zīmogu. Pēc tam veselīga mīlestība ir neiespējama.

Iemācīšana kā mīlēt iet roku rokā ar ko mīlēt. Bērns pieskaņojas vecākiem, bet viņš nespēj tos novērtēt. Bērns pieķeras jebkuram, kurš tur ir; nešaubīgi un nekavējoties mēs to pašu meklējam savās vēlākajās attiecībās: sev par labu vai sliktu; dzīvi bagātāku vai nabadzīgāku, veselīgāku vai slimīgāku. Mīlestība nav kritiķis: bērns dievina savas mātes seju un skrien pie viņas neatkarīgi no tā, vai viņa ir skaistule vai nē. Savas ģimenes attiecību shēmu viņš uzskata par labāko neatkarīgi no tās objektīvajiem rādītājiem. Kad viņš būs pieaudzis, viņa sirds ilgosies tieši pēc šīm līnijām. Jo vairāk potenciālais dzīvesbiedrs atbilst viņa prototipiem, jo kārdinošāks un pieņemamāks viņš būs – jo vairāk viņš jutīs: beidzot, kopā ar šo cilvēku es esmu mājās.

Tā ir pieķeršanās, kas tuvībai piešķir vērtību. Pēdu dzinējs medību suns trīc tikai savam saimniekam. Viņš ir draudzīgi, bet bezpalīdzīgi vienaldzīgs pret garāmgājēju, kurš varbūt ir labāks saimnieks, biežāk vestu viņu pastaigāties un dotu cienastus, viņš to nevērtē, viņš to nevar novērtēt. Katrs no mums ir tādā pašā limbiskajā laivā, kā šis pacietīgais suns.

Lielākā daļa cilvēku bez grūtībām pieņem neiroloģisko brīnumu – mēs redzam precīzi tikai 20 grādu telpas leņķī, bet smadzenes rada iespaidu, ka mēs visu redzam precīzi. Bet daži netic, ka cilvēks var atrasties pūlī un ieraudzīt pazīstamus izturēšanās vaibstus pilnīgi svešā cilvēkā. Vai ir iespējams atpazīt cilvēku ar sliktu raksturu, kam māte ir alkoholiķe, kas naktī sapņo atriebties tēvam, kurš viņu pametis? Palūkojieties uz attiecībām ap sevi un spriediet paši. Cilvēki atrod sev pāri, kurš precīzi atbilst viņiem pašiem, ar ātrumu un precizitāti, kuru apskaust pat pašiem ašākajiem nepietiek inteliģences.

Attiecības ar cilvēku, kurš neatbilst jūsu prototipam, līdzvērtīgas vientulībai. Bet vientulība ir grūtāka par jebkurām sāpēm. Šie divi fakti neredzami veido vienu no mīlestības izplatītiem un pirmajā mirklī pārsteidzošiem paradoksiem: lielākā daļa cilvēku dod priekšroku ciešanu pilnai kopdzīvei ar partneri, kuru viņu limbiskās smadzenes pieņem, un nevis labu attiecību nekustīgai laimei ar kādu, kuru viņu limbiskā pasaule nepazīst. Atcerēsimies iepriekšējā nodaļā aprakstīto jauno cilvēku, kurš cīnījās ar senās, no skarbās, kritiskās mātes mantotās mīlestības atkārtošanas meklējumiem. Viņš pieaudzis dzīvo divās pasaulēs. Ja viņam kāda sieviete ir pieņemama, tad tā izrādās viņa mātes jaunāka kopija. Bet sieviete, kas viņu atbalsta un par viņu rūpējas, atstāj tukšu viņa jūtu pasauli – nav dzirksteles, nav svētku, nav uguņošanas.

Daudzi cilvēki spēj aprakstīt savu priekšstatu par mīlestību, ko viņi domā par to: zēns satiek meiteni (vai arī otrādi), viņi viens otru iemīl un dzīvo laimīgi līdz mūža galam. Bet šis stāsts mājo korteksa gaisīgajos apgabalos, kas savu saturu veido, izmantojot iztēli, loģiku un gribu. Bet senākās, dziļākās un tumšākās limbisko smadzeņu struktūrās strādā cits trio: pieķeršanās, pievienotā atmiņa un stiprie atraktori. Tur mēs varam izlasīt citu mīlestības stāstu: zēns sastop meiteni, kura atgādina viņa māti, ir trūcīga un apslāpē viņa neatkarību; gadiem ilgi viņi smagi pacieš viens otru, un katru dienu aizvien vairāk viens uz otru apvainojas. Daži cilvēki nes šo sižetu savās sirdīs, un neatkarīgi no tā, vai viņi atrod līdzspēlētāju, rezultāts sola tikai postu.

Bērnībā var izveidoties daudzi limbiskie atraktori. Savstarpējas divu cilvēku attiecības vai ģimene var izveidot tik pat daudzus atraktorus, cik iepriekšparedzamas mācībstundas. Bērns var izveidot iespaidīgus atraktorus ne tikai no attiecībām ar tēvu vai māti, bet arī no brāļiem vai māsām, auklēm un ģimenes kopumā. Desmit bērnu ģimenē, piemēram, katrs var iegūt individuālu priekšstatu, ka uz pasaules nav pietiekoši daudz mīlestības, ka tu vari cīnīties izmisīgi un nepārtraukti, un vienalga tava sirds paliks nepiepildīta. Nesen kādas avīzes raksts ieteica ļaut jaunākiem un vecākiem bērniem veikt disputus bez vecāku iejaukšanās, lai viņi varētu iepazīt, ko cilvēki dara reālajā pasaulē. To nelaimīgo ģimeņu bērni, kuru vecāki pielieto šo pērli, iegūs neuzraudzīto skolu un rotaļlaukumu mācību: taisnīgums ir vājš, triumfē spēks un iebaidīšana.

Slēdzieni, kurus varam iegūt no agrīnajām limbiskajām stundām, satur vēl vienu komplicētību: emocionālā realitāte (vai tās ilūzija) ir nenoturīga. Atgriezīsimies muzejā, jūs aplūkojat gleznu, kas varētu būt Matisa. Jūsu aizmāršīgais agrākais draugs nokrikšķina pirkstus un atceras, ka dzirdējis, ka tas ir Manē. Viņš stāv jums blakām un izstaro pārliecību, un glezna sāk mainīties jūsu acu priekšā. Krāsas oksidējas un nobālē, līnijas kļūst neskaidras un pārveidojas, un glezna, ja ne tieši Manē, tad neapstrīdami pēc tādas sāk izskatīties.

Vizuālo realitāti apkārtējie cilvēki var iespaidot nedaudz, bet limbisko – daudz vairāk. Katrs bērns zina, ja pāri smiltīm novelk magnētu, tad tam pielīp dzelzs skaidiņas, bet akmens silikāta kristāli paliek uz vietas. Limbiskās smadzenes ir emociju magnēts. Atraktori citos cilvēkos aktivizē savstarpējo attiecību saderīgus aspektus, atstājot neizkustinātus nepiemērotos akmeņus. Mēs visi nesam sev līdzi emocionālo spēku lauku, kas iedarbojas uz cilvēkiem, kurus mēs mīlam, atmodinot attiecību modeļus, kurus mēs vislabāk pazīstam. Mūsu apziņu savukārt pievelk mums tuvo cilvēku emocionālie magnēti, pārveidojot ainas, kuras mēs redzam, izdaiļojot tās ar krāsām un kvalitātēm, kuras viņi redz.

Jaunais cilvēks ar noslieci uz kritiskiem partneriem ir lielākā ķezā nekā viņam liekas. Pirmkārt, viņam jācīnās ar mentālo mehānismu, kas ar nedabisku precizitāti viņu novedīs pie sievietes, kas pati ir kritiska. Otrkārt, viņa klātbūtne pastiprinās jebkādas draudīgās tendences, kādas viņa iecerētajai varētu būt. Tas pats priekš viņas: viņa ir izvēlējusies vīrieti tādēļ, ka viņš atbilst kādam viņas atraktoram, un viņas klātbūtne pastiprinās sakrītošos tikumus un netikumus.

PĒC TAM

Pēc formējošiem gadiem, kas izveido šablonus un atraktorus, emocionālā mācīšanās neapstājas, bet palēninās gan. Bērnība iekaļ savus šablonus viegli veidojamos nervu tīklos, bet vēlāko gadu pieredze uz veidojošos personu atstāj mazāku iespaidu. Kāpēc tā? No informācijas teorijas viedokļa liekas, ka tā pati mācīšanās, kas veido emocionālā es būtību, notiek arī dzīves vēlākajos gados. Bet bieži vienīgā mācīšanās, kuru mēs saņemam pēc bērnības, ir esošo pamatu nostiprināšana.

Diemžēl, smadzeņu bioloģija un matemātika, abas nav piemērotas pieauguša indivīda apmācībai. Smadzeņu plastiskums – neironu spēja izveidot jaunus savienojumus un ierakstīt jaunas zināšanas – pēc pusaudža gadiem samazinās. Vēlāka mācīšanās ir enerģētiski mazefektīva. Jaunajai mācību vielai jāizcīna cīņa pret agrāk ierakstīto šablonu pārspēku, jo esošie atraktori spēj nomākt un absorbēt jaunās, mērenās, apvaldītās pieredzes konfigurācijas. Neiroloģiskās virtualitātes daba ir tāda, ka tā realitātes neskaidrības pieskaņo, reducē uz to, kas jau iepriekš piedzīvots. Tādējādi bērns, kurš iepazinis un iemīlējis maldinošus, patmīlīgus vai greizsirdīgus vecākus, atstāts bez palīdzības, bieži neiemācās mīlēt citādāk arī divdesmit, četrdesmit un sešdesmit gadu vecumā.

Katrs bērns uzkrāj savus atraktorus un nodzīvo savu pieaugušā cilvēka dzīvi uz neiroloģiski veidotu skaņu skatuves. Vai cilvēkam ir izeja, ja viņa atraktori ‘velk’ nepareizā virzienā? Vai ir iespējams izglābties no slazdiem, kas liek redzēt to, ko esi vienmēr redzējis, un darīt to, ko esi vienmēr darījis? Ja emocionālā pasaule ir sašķobījusies, vai to var izlabot?

Izrādās, ka, neskatoties uz atraktoru noturīgumu un nervu sistēmas veidojamības samazināšanos, pieaudzis cilvēks savu emocionālo apziņu var izmainīt. Vecos šablonus var revidēt, bet uzdevums nav viegls. Jūs varat iedomāties, ka mēs šajā nodaļā esam uzrakstījuši īsu emocionālās apmācības lekciju, bet šis jautājums mūs sirdīm ir tik svarīgs, ka tam piederas vesela nodaļa.

8. nodaļa

STARP AKMEŅIEM UN DEBESĪM

Kā var dziedēt salauztas sirdis

Īstais atklājumu ceļš ir nevis jaunu zemju meklēšana, bet skatīšanās pa jaunam. Marsels Prusts (Marcel Proust).

Romas centrā ir pasaulslavens fontāns Trevi , kurš tā nosaukts tādēļ, ka tas atrodas trīs ceļu krustojumā (tre vie ). Poseidons lepni stāv karietē, kuru cauri trakojošai jūrai velk sprauslājoši zirgi; kaskādēs līst ūdens pa klintīm lejā uz baseinu. Leģenda stāsta, ka ceļinieks, kurš fontāna baseinā iemet monētu, atgriezīsies Mūžīgajā Pilsētā.

Iedomāsimies, ka kādā brīdī laika plūsma pēkšņi apstājas. Trevi krāšņā mirgošana pēkšņi sastingst. Kāda lidojoša ūdens pile palikusi karājamies gaisā kā mirdzošs dārgakmens pret zilajām Itālijas debesīm.

Mēs varētu censties noteikt ūdens pērles kustības vēsturi – kā gadījuma ūdens šļakata un vējš izveidoja šo sfērisko molekulu kopu. Jebkurai fizikālās pasaules īpašībai, zinot procesā piedalošos spēkus, laika un telpas koridoros mēs varam ieraudzīt notikumu secību, kas radījusi, izveidojusi to, ko šobrīd redzam. Jautājums, uz kuru evolucionists cenšas rast atbildi, vai tas ir ūdens piliens vai emocionālā apziņa: kāpēc tas notika tieši šādi? Aplūkojot to pašu struktūru un turpinot laika asi, lai ieraudzītu nākotni, parādās nākošā mīkla: kāda ir sistēmas nākotne? Kādos rāmjos tā iekļausies pēc minūtes, stundas, gada? Matemātikas nozare, kuru sauc par haosa teoriju , saka, ka šāda paredzēšana nav iespējama. Kad laiks apstādināts, mēs zinām šo asaru molekulu vietu. Atbrīvojiet laiku, ļaujiet paiet momentam, un piliens izšķīst. Neviens nevar pateikt, kur tā molekulas atradīsies pēc dažām sekundēm. Romā, jā, Trevi fontānā – droši vien, bet tieši kur ? Universs nepieļauj precīzāku ielūkošanos nevienam, kas mazāks par Dievu. Turbulenci veidojošo varbūtību skaits ir pārāk liels, lai kāds mirstīgais tās saskaitītu.

Tāpat ir ar emocionālo apziņu. Ja fontāna ūdens sasaltu tik pat ciets kā klints, kas to veido, mēs droši varētu paredzēt tā formu tuvākās minūtes laikā. Ja visi iespējamie ūdens molekulu sakārtojumi būtu vienādvarbūtīgi, mēs varētu pacelt rokas un pazemīgi padoties bezgalības priekšā. Tā ir ūdens un apziņas plūstamība, mainīgums, kas mulsina, to spēja pieņemt gandrīz bezgalīgi lielu, neierobežotu stāvokļu skaitu. Kā jūras šļakatas krelle emocionālās apziņas nākotne lidinās starp akmens nekustīgumu un vasaras debess plašumu. Identitāte var mainīties, bet tikai savas arhitektūras robežās.

Daudz ir atkarīgs no tā, cik pieauguša cilvēka neiofizioloģija atļauj viņam mācīties. Vai pamests un apvainots bērns var cerēt uz veselīgu dzīvi? Vai viņa vēlākie dzīves gadi atkārtos pagātni un apliecinās principus, kurus viņš tik labi pazīst? Ņemot vērā neiroloģisko izmaiņu kavēšanu, kā tomēr notiek dziedināšana? Ar atraktoriem, kas sagatavoti iebāzt realitāti pazīstamās kurpes modelī, kā tomēr emocionālā apziņa tiek brīvībā?

Psihoterapija sastopas ar šiem jautājumiem katru dienu. Ārstam vairs nepietiek tikai ar emocionālās dzīves izprašanu, viņam jānosaka tās virzība. Palīdzēt izglābties kādam no ierobežojošās virtualitātes nozīmē pārveidot cietuma restes un sienas par māju, kurā var ziedēt dzīvība un mīlestība. Šī mērķa sasniegšanai divi cilvēki sanāk kopā, lai vienu no viņiem pārveidotu par citu cilvēku.

Par to, kā notiek metamorfoze, domas dalās. Psihoterapijas mainīgais un pārveidojošais mehānisms ir radījis tik daudz kaislīgu debašu un faktu viltojumu, ka ar tiem varētu uzrakstīt jaunu Balkānu vēsturi. Un pamatoti. Jo terapijas centrā ir cilvēka sirds.

ZAUDĒTĀS PARADIGMAS

Divas atšķirīgas apziņas darbības skaidrošanas frakcijas nokaroja visu divdesmito gadsimtu. Dūmi un klaigas no kaujas lauka vēl joprojām aizsedz psihoterapijas galveno daļu.

No vienas puses, ‘biologu’ grupa uzskata, ka mentālie notikumi rodas no smadzeņu materiālās pasaules. Tādējādi mentālā patoloģija sākas ar šīs fizikālās realitātes deformāciju: bojāti receptori, defektīvi gēni, smadzeņu bojājumi. Viss pareizi. Šī skola dod priekšroku tādiem līdzekļiem kā zāles, elektriskā strāva, magnētiskie lauki. Dažreiz tie strādā.

No otras puses, cienījamie ‘psihologu’ kadri redz emocionālās problēmas nākam no netaustāmas valstības, kur atmiņas rēgi staigā, jūtām ir spēks un attiecības pašas ‘nolasās’ no senākiem šabloniem. Arī pareizi. Šīs nometnes pārstāvji propagandē ārstēšanu ar mulsinošu psihoterapiju daudzumu, kam brīžiem ir panākumi.

Katra partija trokšņaini citē pierādījumus, kas apstiprina viņu pozīciju, it kā vienpusēji apliecinājumi varētu nosvērt svarus par labu uzvarai. Bet apziņas dalīšana bioloģiskajā un psiholoģiskajā ir tik pat nepareiza kā gaismas uzskatīšana par daļiņu plūsmu vai vilni. Reālā pasaule nesola pielāgoties nevienai koncepcijai, kuras cilvēki atrod par viegli izprotamām vai ērtām. Kā nereti gadās, gaismai piemīt maldinoši vienkārša dihotomija, kas gadu desmitiem nodarbināja zinātniekus. Jebkurš eksperimentētājs, kurš gribēja pierādīt, ka gaisma ir daļiņu plūsma, pārliecinājās, ka tā tas ir. Tāpat bija ar tiem, kas pārliecinājās, ka gaismai ir viļņu daba. It kā neiespējami. Daļiņa un vilnis ir savstarpēji izslēdzošas idejas; lieta nevar vienlaicīgi būt viens un kaut kas cits, pretējs. Bet īstenībā ‘daļiņas’ un ‘viļņi’ eksistē cilvēku apziņā, bet ne dabā. Šie vienkāršie jēdzieni nespēj izteikt gaismas būtību.

Līdzīgi arī emocionālā apziņa sniedzas pāri viegli veidojamam un ērti lietojamam duālismam, kurš saskata divus apziņas aspektus: psiholoģisko un bioloģisko. Fizikālie mehānismi veido indivīda pasaules pieredzi. Pieredze, savukārt, pārveido neironus, kuru ķīmiski-elektriskie signāli veido apziņu [x] . Šī mūžīgā savienojuma viena aspekta izcelšana un primaritātes piedēvēšana tam ir iedomības kalngals. Mūsu pēc-Prozaka laikā vairākums cilvēku apzinās, ka zāles var izmainīt personības tendences. Mazāk pazīstama ir otrādā sakarība (ja mums pieejama moderna vizualizācijas aparatūra): psihoterapija izmaina dzīvās smadzenes. Karu var izbeigt un pasludināt pamieru, bet tikai tādēļ, ka abas armijas vienmēr aizņēmušas visu teritoriju. Dodo Alises Brīnumzemē saka: Visi ir vinnējuši, un balvas pienākas visiem.

Apziņas-ķermeņa sadursme ir nomaskējusi atziņu, ka psihoterapija ir fizioloģija. Kad kāds cilvēks sāk terapiju, tad tā nav vienkāršas sarunas uzsākšana; viņš iekļaujas savstarpējo attiecību somatiskajā stāvoklī. Evolūcija kā skulptors ir izveidojusi zīdītājus to patreizējā formā: viņi pieskaņojas viens otra ierosinošajiem signāliem un pārveido viens otra nervu sistēmas struktūru. Psihoterapijas pārveidojošais spēks ir šo seno mehānismu izmantošana un vadīšana. Terapija ir limbisks process, tāds pats kā gremošana vai elpošana. Bez fizioloģiskās saskaņas, kuru rada limbiskie procesi, terapija būtu bezsaturīga pačivināšana, par kādu to daži arī uzskata.

‘Kur id bijis, tur ego būs’ [67], bija Freida kaujas sauciens, autoritatīvs dziedinošo sarunu daudzvārdīgāks skaidrojums. Freids redzēja izpratni un intelektu iekarojam apziņas tumšo pamežu kā konkistadori džungļus. Runa ir pārsteidzoša neokorteksa spēja, bet terapija izmanto senāku emocionālās apziņas valstību, limbiskās smadzenes. Terapijai nav jāmēģina pārspēt pirmatnējos spēkus, kuri izveidojās pirms civilizācijas, jo, tāpat kā mīlestība, terapija jau ir viens no tiem.

Mīlēt nespējīgi cilvēki atnāk uz ārstēšanos un beidz to ar šo spēju atjaunotu. Terapijas mērķis nav mīlestība; tā ir līdzeklis, ar kura palīdzību sasniedz jebkuru mērķi. Šajā nodaļā mēs izpētīsim, kā mīlestības trīs aspekti – limbiskā rezonanse, regulēšana un iespaidošana – veido psihoterapijas kodolu un motivējošo spēku, neskatoties uz pieauguša cilvēka apziņas ierobežoto mainīšanās spēju.

EMOCIONĀS APZIŅAS MAIŅA

Limbiskā Rezonanse

Katrs cilvēks sev līdzi nes informāciju par savu iekšējo pasauli. Kā vienā vietā sakoncentrēta matērija nodod savu klātbūtni ar elektromagnētisko starojumu tā cilvēka emocionālie atraktori izpaužas caur limbisko toņu starojošo auru. Ja klausītājs pieklusina sava neokorteksa pļāpas un atļauj brīvi izvērsties limbiskajai uztverei, cauri otra cilvēka statiskajai anonimitātei kļūst dzirdamas melodijas. Dziļi personīgi stāsti par reakcijām, cerībām un no citiem cerētā, par sapņiem – viss sakārtojas lielās tēmās. Stāsti par mīlētājiem, skolotājiem, draugiem un iemīlētiem mājdzīvniekiem šūpojas uz priekšu un atpakaļ un izveido vairākus motīvus. Kad klausītāja rezonanse palielinās, viņš sāk redzēt to, ko tas otrs redz savā personīgajā pasaulē, sāk sajust, ko nozīmē tur dzīvot.

Ārsti kādreiz iekrīt kārdinājumā analizēt un sakārtot katalogā pacienta runas plūdus – tas ir intriģējošs, bet tukšs pasākums. Ņemsim dažus piemērus no itāļu komponista Otorino Respidži (Ottorino Respighi) mūzikālās poēmas Romas Fontāni , kurā, starp citu, piemin arī Trevi. Kā vislabāk atklāt tās saturu? Var sadalīt notis, izmērīt skaņu frekvences, nomērīt un attēlot klusuma intervālus. Bet katram, kas grib saprast, ko Respidži grib pateikt, ir tikai jāklausās. Viena smadzeņu daļa ļauj mums savienot dzirdētās skaņas sakarīgā skanējumā. Rezultātā, lai saprastu Respidži bagāto priekšnesumu, nav nepieciešama nekāda speciāla izglītība. Mūzika, Bēthovens esot sacījis, dod augstāku atklāsmi nekā filosofija. Cita smadzeņu daļa spēj dot vēl augstāku atklāsmi – tā, kas prot tulkot emocionālos signālus. Šo mūziku ārsts ignorē uz sava riska.

Pirmā emocionālās ārstēšanas daļa ir emocionālā atpazīšana – ja slimniekam ir kāds, kas spēj sadzirdēt viņa melodijas. Bērns, kuram ir emocionāli neskaidri vecāki, cenšas saprast pats sevi kā klīstot tumsā pa muzeju: gandrīz jebkas ir iespējams uz sienām. Viņš pat nevar būt pārliecināts par to, ko viņš jūt. Šādam pieaugušajam precīza redzētāja ārsta gaisma var pāršķelt nakti, apgaismot dārgumus jau sen par zudušiem uzskatītus, un izšķīdināt daudzas bīstamas figūras ēnās un putekļos. Tie, kam paveicas atklāt sevi citam, pēkšņi sajūt neskaidrību attālināmies no sevis paša redzējuma un izpratnes. Kā cilvēks, kas pamodies no sapņa, viņi nomet sakrājušos un kaitīgos nepareizo dzīvju slazdus. Tad savstarpējo vērtību pārvaldītājs var kļūt par tēlnieku, un arī otrādi; dažas draudzības beidzas, sevi izsmēlušas, kad jaunas veidojas; pilsētas iedzīvotājs dodas uz laukiem, kur viņš beidzot jūtas kā mājās. Kad parādās limbiskā skaidrība, tad dzīvei parādās saturs.

Limbiskā regulēšana

Balansa sasniegšana, izmantojot savstarpējo saiti

Daudzi mūsu ķermeņa ritmi ir saistīti ar dienas un nakts maiņu. Tos sauc par diennakts ritmiem [64] . Piemērotāks vārds varētu būt ap gaismu rotējošs (angl. – circumlucent) , jo tie rotē ap gaismu tāpat kā Zeme. Cilvēka fizioloģija ir centrēta ne tikai attiecībā pret ārējo gaismu, bet arī pret iekšējo harmonizējošo limbisko smadzeņu aktivitāti. Mūsu neiroloģiskā arhitektūra ir novietojusi savstarpējās attiecības mūsu iekšējās dzīves centrā, kuru tās stabilizē, liesmojot un sasildot. Kad cilvēki tiek ievainoti un izbalansēti, viņi vēršas pie stabilizējošiem pasākumiem: grupas, klubi, lutekļi, laulības, draudzības, masieres, hiromanti, Internets. Tie visi sola vismaz emocionālas kontaktēšanās iespēju. Kopumā šīs saites dod vairāk labuma, nekā visas pasaules psihoterapeiti.

Daži ārsti izvairās no savstarpējo attiecību stabilizējošā efekta izmantošanas. Viņiem ir mācīts, ka viņu uzdevums ir izveidot izpratni – tas ir apraksts, kas nepieciešams mājas plānošanā vai finansu konsultācijā, mierīga, nosvērta domu paciņu pasniegšana no iespaidīga rakstāmgalda otras puses. Ārsts, kurš baidās no atkarības, dažu labu reizi atklāti pasacīs savam pacientam, ka viņa vajadzība uz kādu paļauties ir patoloģiska. Līdz ar to viņš ir diskreditējis, atteicies no viena no terapijas galvenajiem paņēmieniem. Pieaugušais, kurš atstumj bērna pieķeršanos (vēlmi būt atkarīgam), izveido trauslu cilvēku. Šie bērni pieauguši bieži ir tie, kas griežas pie mums pēc palīdzības. Vai mēs viņiem teiksim vēlreiz, ka nav iespējams atrast roku, uz kuras atbalstīties, ka katram pašam jārisina savas problēmas? Tad mēs atkārtosim eksperimentu, kurš vienreiz jau izdarīts; daudzi pārāk labi zina šī eksperimenta iznākumu. Ja pacients un ārsts ārstēšanas ceļu iet kopā, tad viņiem jāļauj, lai limbiskā regulēšana un tās pavadonis atkarība veic savu maģisko darbu.

Daudzi ārsti uzskata, ka emocionāla paļaušanās veido nevēlamu atkarību. Tā vietā, viņi saka, pacientus vajadzētu virzīt uz to, lai viņi iemācītos palīdzēt sev paši tāpat kā viņiem piemīt spēja ieslēgt kādu noteiktu slēdzi un turpināt dzīvot tālāk. Bet cilvēki neiemācās, neapgūst emocionālos procesus tāpat, kā iemācās ģeometriju vai valstu galvaspilsētu nosaukumus. Viņi uzsūc, absorbē šo mākslu dzīvajā procesā ārējā adepta – modulatora klātbūtnē, un viņi apgūst to neapzinoties. Šīs zināšanas pāriet no vienas apziņas uz otru, bet klausītājs neuztver saņemto informāciju kā apzinātu stratēģiju. Tā vietā saņemtās zināšanas, prasme izveidojas, izaug un kļūst par dabisku klausītāja iekšējā es sastāvdaļu, tāpat kā prasme braukt ar velosipēdu vai sasiet kurpju saites. Apzinātie sākuma mēģinājumi pavājinās un izzūd no atmiņas.

Cilvēki, kuriem vajadzīga regulēšana, bieži pēc terapijas seansa jūtas mierīgāki, stiprāki, drošāki, vairāk spējīgi tikt ar visu galā. Bieži viņi pat nezina, kāpēc. Jo it kā nekas acīmredzami liels jau nav noticis, tas, ka tu pastāsti svešiniekam par savām sāpēm, neliekas droša atvieglojuma vai problēmu atrisinājuma recepte esam. Un šī izjūta neizbēgami samazinās, dažreiz dažu minūšu laikā, līdzi paņemot siltuma un drošības sajūtu. Bet, jo ilgāk pacients lieto šo atkarību, jo lielāka kļūst viņa stabilitāte, kas paplašinās neierobežoti ar katru seansu kā audekls ar katru saivas skrējienu un steļļu vērienu. Un, kad viņš ir noaudis pietiekoši daudz, pienāk diena, kad pacients sajūt savu neatkarību kā izplestus spārnus. Beidzot atbrīvojies, viņš uztver vēju un dodas uz citām zemēm.

Balansa atjaunošana ar medikamentu palīdzību.

Limbiskais savienojums var stabilizēt personu, kuras emocijas ‘izraujas’ no pakļaušanās un vadības. Bet daži emocionālie stāvokļi atrodas ārpus limbiskās pieķeršanās iespaidošanas robežas. Piemēram, limbiskā regulēšana maz spēj problemātisku pieaugušo temperamentu iespaidošanā. Tāpat arī smaga depresija ir ārpus limbiskā kontakta iespējām. Depresija nereti noved pie izvairīšanās no jebkādiem sociāliem kontaktiem un līdz ar to reducē uz nulli biedrisko saišu stabilizējošo iespaidu. Pat tad, ja slimnieks kontaktējas, viņš cenšas novērst skatienu, atsakoties no emocionālo signālu savstarpējas apmaiņas. Depresija izslēdz limbiskās uztveres ķēdes: kādā eksperimentā depresīvi pacienti nespēja atpazīt sejas izteiksmes labāk kā slimnieki, kuriem attiecīgā smadzeņu daļa bija bojāta. Tādējādi depresija padara cietēju imūnu pret citu cilvēku dziedinošo spēku, kas varētu samazināt viņa izmisumu [11, 123, 166].

Dažos gadījumos, kad pieķeršanās nelīdz, zāles var vadīt, iespaidot emocijas. Tieša iejaukšanās neiroķīmiskajos procesos ir riskants pasākums, kaut arī daudzsološs, tas ir bīstams, ja iedarbe ir neprofesionāla. Medikamentu lietošana emocionālās apziņas izmainīšanai nozīmē aizskart to, no kā taisīts, sastāv es . Bet pareizās rokās, šī alķīmija var izglābt daudzas bezcerīgas dzīves.

Psihiatram, kurš izmanto zāles, jārēķinās, ka viņš var sastapties ar stipru pretošanos. Vispārējas depresijas ārstēšana ar zālēm ir līdzīga Galileja un pāvesta paradigmu konfliktam. Viena puse redz tikai dzelžaina izmisuma neizbēgamību, neierobežotu bezcerīgumu un monolītu pelēcību, sāpes, ieslodzījumu, šausmas un nāvi. Otra puse atbild ar optimisma perspektīvi tablešu veidā.

No pacienta viedokļa ārsta paziņojums ir no citas pasaules. Depresijas tumšā prizma ir nobīdījusi ēnā jebkuru uzticību medikamentiem, kāda viņam bija pirms tam, laimīgākās dienās. Tagad pat visu piedāvājumu novērtēšana ir bezcerīgs bizness. Līdzīgi citām īslaicīgām emocionālām nobīdēm, depresija nav okupācija, kuru izdarījusi sveša armija; tā ir civilā nepakļaušanās, tā ir identitātes republikas graušana no iekšienes. Depresijā esošs cilvēks zaudē vairāk nekā enerģiju un apetīti, viņš zaudē pats sevi un spēju pieņemt lēmumus, kurus viņa iepriekšējais, pirmsapvērsuma es, būtu pieņēmis.

Ja viņš pieņem kādu ārsta ieteikto antidepresantu, tad tas notiek tikai tādēļ, ka viņš paklausa loģikai. Viņš nevar redzēt un nevar pilnīgi (un dažreiz pat nemaz) noticēt, ka eksistē saulaināka pasaule, kurā dzīvo ārsts. Iegarenā kapsula priekš viņa pārvēršas par krucifiksu, par Dāvida zvaigzni: tā ir labākas pasaules apsolījuma ticības emblēma.

Šī ticības sēkla ir jāiesēj pirms psihoterapijas un farmakoloģijas. Psihiatri reti runā par ārstēšanas priekšnoteikumiem. Vērīgums ir pacienta lieta; pacientam nav jāzina visa īstenība, izņemot savu pasauli. Tiešām, viņš kādreiz arī nevar, jo tas ir ārsta uzdevums, apvienot divas pasaules vienā. Bet pacientam ir jāpieņem atziņa, ka viņa emocionālie priekšstati ir fikcijas, ka citi priekšstati varētu būt labāki. Ne visi to var. Uz psihiatra pieņemšanas istabas durvīm vajadzētu būt plakātam, kurš līdzīgs uzrakstam pie skrituļslidu izīrēšanas veikala: Tev jābūt vismaz drosmei noticēt, ka tu vari.

Kāda jauna sieviete, piemēram, pieprasīja, lai ārsts paskaidro, aizstāv iecerētos pasākumus, kurus redzēja kā nepietiekoši pamatotus. Kādēļ man jātic jums, bet ne sev ? viņa stūrgalvīgi jautāja. Dodiet man kaut vienu pamatojumu. Viņas prasība likās pilnīgi pamatota; abi meklēja, apsvēra un strīdējās vairākus mēnešus. Viņi neatrada nekādu pamatojumu, jo tāds neeksistē. Psihiatra mācības un izglītība, viņa tituli un prakses gadi absolūti neko nenoteic. Jebkurā jautājumā autoritāte var kļūdīties, un iesācējam var būt taisnība. Pieredzējis profesionālis nevar garantēt vai pierādīt savu taisnību gadījumos, kad sastopas divas virtuālās pasaules, kaut arī ir skaidrs, ka ir liela varbūtība, ka viņam būs taisnība jautājumos, kas attiecas uz viņa specialitāti. Psihiatrijā darbojas tas pats eliksīrs, kas visā pārējā medicīnā: milzīga pārliecība, ka kāds cits zina labāk. Cilvēki, kuri uzticas mazliet, piekrīt riskēt un iemācas ticēt vairāk; cilvēki, kuriem nemaz nav ticības, ar kuru sākt, ir ārpus spēles. Garīgā veselība ir līdzīga naudai un varai: jo vairāk jums tā ir, jo vairāk jūs to varat dabūt.

Daži uzskata uzticēšanos par emocionālo slimību farmokoloģiskās terapijas neatsveramu palīgu. Galu galā, vai tad moderno līdzekļu iespējas nevarētu papildināt ar senajiem, uz ticību un pārliecību balstītiem ārstēšanas paņēmieniem? Tā kā visi mūsu pacienti bez izņēmuma ir sociālas būtnes, atbilde ir nē . Tukšo, neiedarbīgo ripiņu (placebo) eksperimenti depresijas ārstēšanā uzrāda ap 30% efektivitāti; baiļu sindromam – ap 40% un vairāk. Daži novērotāji no šiem datiem ir izdarījuši kļūdainu slēdzienu [87], ka placebo nav nekādas nozīmes un, ja zāles nav daudz labākas, tad tās ir mazvērtīgas. Tieši pretēji. Ir pierādīts , ka pacienta un dziednieka limbiskās sadarbības rezultāts ir tik labs, ka tikai pašas iedarbīgākās zāles ir stiprākas.

Depresijas slimniekam zāles ir kā ledū iesalis cirvis, ar kuru varētu ledu sacirst. Miegs un apetīte parādās vispirms, to ritmi ieslīd iepriekšējās robežās, no kurām novirzes sākās. Radi un draugi ievēro sen pazīstamas noslieces. Atgriežas intereses, pēc tam – prieks, un beidzot, spēja smieties. Nesakarīgās idejas attālinās, drūmās, slimīgās domas aizslīd projām neskaidros koridoros. Pēc dažiem mēnešiem depresija izzūd kā slikts sapnis, atstājot vienīgi vājas nepatīkamu izjūtu ēnas.

Pirms izmantot sava bruņojuma ieročus – tie ir cilvēciskie un ķīmiskie, bet abi ir limbiski bīstami – psihiatram jāizlemj, kad kuru jālieto. Viena doma ir skaidra: labākie bioloģiski orientēti dziednieki izmanto limbisko komponenti, jo tā atbilst pacienta iedzimtajām īpašībām, ir efektīva un bez blakus efektiem. Bet kad izrakstīt citas zāles, un nevis pašam sevi? Dažos gadījumos zāles ir gandrīz vai dzīvību glābjošas: katru gadu ir tūkstošiem cilvēku, kam ir vispārējā depresija un bipolārā patoloģija (bipolar disorder). Šajos gadījumos, zinot, ka dzīvojam farmakoloģiski komplicētos laikos, akūtu ciešanu atvieglošanu un patoloģijas ierobežošanu cilvēku vairākums uzskata par pašsaprotamu.

Daudzi klīniskie gadījumi nav tik akūti. Bieži zāļu lietošanu pacienti uztver nevis kā izvairīšanos no nāves vai pazīstamas slimības, bet kā līdzekli, kas viņiem uzlabos pašsajūtu. Citiem, turpretī, farmakoloģiskais kurss liekas kā amorāls paņēmiens, kurā viņi saņem kādu labumu bez smagas un ilgstošas piepūles, kuru nežēlīgā dzīve parasti arī prasa.

Ja kāds cilvēks sāk psihoterapiju un pēc dažiem gadiem parādās sabiedrībā bez patoloģiskajiem noskaņojumiem uz dusmām, tad neviens nedomā, ka viņš ir piekrāpis likteni vai neatzīst dievus. Ja viņš lieto zāles un sasniedz to pašu rezultātu dažās dienās vai nedēļās, tad daudzi brīnās, vai tas ir pieļaujami, likumīgi, godīgi? Lai sevi izlabotu, cilvēkam ir smagi jāstrādā , ir intuitīva un bieži vien pareiza filosofija, kuru atbalsta arī daudzi terapeiti, kas saka pacientiem, ka zāles un psihoterapija nav savienojami [65] .

Patiesībā, noliedzējiem nav daudz par ko uztraukties. Visas savas attīstības vēsturē cilvēce ir lietojusi dažādus emocionālos regulatorus: alkoholu, opiju, kokaīnu, kaņepes, un daudzus citus. Tiem visiem ir būtiski trūkumi. Patiesa un efektīva emocionalitātes ķīmiskā iespaidošana ir spožs zinātnes sasniegums, kaut arī to darbības mehānismi paliek neizprotama mistērija. Bet zāles nevar atrisināt visas limbiskās problēmas, pat ne pusi. To, ko zāles nevar atrisināt smalki, tās atrisina ar spēku, bet dažreiz nianse ir svarīgāka. Agrīnā emocionālā pieredze atstāj ilgstošus nospiedumus smadzeņu nervu struktūrā. Šo nospiedumu maiņa prasa pavisam citu medicīnu.

Limbiskā iespaidošana.

Pacienta pazīšana ir pirmais ārstēšanas solis. Emocionalitātes veidošana, pārmainīšana abpusējā sadarbībā vai ar zālēm (psihofarmakoloģija), vai ar abiem ir otrs. Ārstēšanas galīgais un augstākais mērķis ir vadošā emocionālās dzīves kodola revīzija jeb pārtaisīšana. Kaut kur cilvēka smadzeņu iekšienē ir savienojumu miriādes, kas satur, veido viņa limbiskās zināšanas – stiprie atraktori, kas izliec, iekrāso emocionālo uztveri un vada rīcību mīlestībā. Kad ārsts grib palīdzēt pacientam, kurš cieš no attiecību nepiepildīšanas vai visubremzējoša pašnovērtējuma deficīta, tad viņš gatavojas izmainīt otra cilvēka smadzeņu mikroanatomiju.

Ja kāda viela veido vai izjauc savienojumus starp neironiem, pastiprina vai pavājina tos, tad mainās cilvēka neiroloģiskās zināšanas. Bet smadzenēm ir dažādas, atšķirīgas mācīšanās sistēmas, un ienākošā informācija veic dažādas, atšķirīgas izmaiņas. Septiņi plus trīs ir desmit , rakstīja Augustīns [145], un ne tikai tagad, bet vienmēr. Ne pie kādiem apstākļiem septiņi plus trīs nav bijis kaut kas cits, un nekad nebūs. Tādēļ es uzskatu, ka nemainīgā skaitļu zinātne ir vienāda man un jebkurai saprātīgai būtnei. Iedomāsimies, ka Augustīns apgriezies zārkā otrādi, un matemātikas likumi pēkšņi izmainījušies tā, ka septiņi plus trīs ir vienpadsmit. Katrs šo ziņu var izlasīt rīta laikrakstā un izkoriģēt savus personīgos rēķinus. Neokorteksa smadzenes ātri pieņem faktus, bet limbiskās smadzenes – nē. Emocionālā pieredze nelieto izpratni, bet izmanto citu pārliecināšanas veidu: tas ir otra cilvēka atraktoru spēks, kas ienāk pa limbiskā kontakta durvīm. Psihoterapija strādā tāpēc, ka viens zīdītājs var pārstrukturēt, pārstādīt otra zīdītāja limbiskās smadzenes.

SAVSTARPĒJO ATTIECĪBU ŠABLONU REVĪZIJA JEB PĀRTAISĪŠANA

Cilvēks nevar izvēlēties, panākt, lai viņam būtu kādas noteiktas attiecības tāpat, kā viņš var tikai vēlēties, bet nevar pabraukt ar vienriteni (velosipēdu), spēlēt Goldberga variācijas, vai runāt suahili valodā. Šo darbību izpildei nepieciešamā neiroloģiskā struktūra neveidojas pēc komandas. Sparīgā pašpalīdzētāju kustība ir izvirzījusi saukli, ka stipras gribas cilvēks, bruņojies ar pareiziem norādījumiem, var izvēlēties, var iegūt labas attiecības. Tie, kas notic ātras un vieglas ārstēšanas iespējai, uzķeras. Bet emocionālās dzīves fizioloģija nav izsakāma dažos vārdos. Labu attiecību aprakstīšana, nav svarīgi, cik precīzi un cik bieži, neieraksta tās nervu tīklos, kas veido mīlestību.

Dažādas pašpalīdzības grāmatas ir kā auto remonta rokasgrāmatas: tās var lasīt visu dienu, bet lasīšana neizlabo defektu. Auto remontēšana nozīmē atrotītas piedurknes, gatavību nosmērēties un smagu strādāšanu zem auto. Emocionālās pasaules kapitālremonts nav skatītājiem domāts sports; tas ir netīrs un piņķerīgs darbs pasaulē, kurā iekļūst pa limbiskā kontakta durvīm. Ja kāda cilvēka izturēšanās šodien nes nesakārtotības zīmogu, tad tas ir tādēļ, ka kaut kādas nozīmīgas emocijas ir atstājušas savu nospiedumu uz viņa apziņu bērnībā. Ja limbiskais kontakts kādu neiroloģisko tīklu ir izveidojis, tad tā pārtaisīšanai arī ir vajadzīgs limbiskais kontakts.

Pieskaņojies ārsts nepārprotami jūt pacienta limbisko atraktoru vilinājumu. Viņš nenoklausās pacienta emocionālo dzīvi, bet viņi to kopā izdzīvo . Pacienta emocionālās pasaules gravitācijas spēks aizvelk viņu projām no viņa paša pasaules, tas ir likumsakarīgi. Mērķtiecīgs ārsts necenšas iegūt labas attiecības ar savu pacientu, to nedrīkst darīt. Ja pacienta emocionālā apziņa atbalstīs, veidos labas attiecības, viņš vai viņa tās pieņems. Ārsts atbrīvo savas iekšējās pasaules saites un vaļējām acīm dodas iekšā to attiecību jūrā, kas ir pacienta pasaulē, pat tad, ja tā aizskar viņā sliktāko. Jo viņam nav izvēles. Ja viņš paliek ārpus pacienta pasaules, viņš to nevar iespaidot. Ja viņš tajā ieiet, viņš jūt svešo atraktoru iedarbi. Viņš pieņem īslaicīgu uzturēšanos svešajā pasaulē ne tādēļ, lai to vērotu, bet tādēļ, lai mainītu, un beigās izmainītu pilnīgi. Limbiskās apmaiņas veidotā intimitāte padara šo terapiju par īstu iekšējās pasaules nodarbi.

Katra cilvēka emocionālā apziņa veidojusies vecāku un ģimenes atraktoru spēku lauka iespaidā. Katra apziņa darbojas saskaņā ar šiem pirmatnējiem principiem, kas uztverti no bērnības piepildītās apkārtnes. Pacienta atraktori dod viņam intuīciju par to, kādām jābūt savstarpējām attiecībām. Divu apziņu duetā katram ir savas harmonijas un tendence ievilkt citus savā dejā. Ārsta un pacienta deja nevar iet to ceļu, kuru redz un grib iet pēdējais, jo ārsts kustas pēc citas melodijas. Pietuvošanās pacienta limbiskajai pasaulei ierosina patiesas ārsta emocionālās atbildes, viņš atklāj pats sevi sakustoties, atbildot uz pretī sēdošā cilvēka emocionālās apziņas konkrēto pievilcību. Viņa uzdevums ir šīs atbildes sevī nedz noliegt, nedz arī – tām pakļauties. Viņam jāgaida piemērotu momentu, lai mainītu kopējās dejas virzienu.

Pēc tam viņš to dara atkal, un tā tūkstošiem reižu. Ārstēšanā progress ir iteratīvs. Katra veiksmīga tūre pavirza pacienta virtuālo pasauli mazlietiņ tālāk no viņa ‘dzimtajiem’ atraktoriem, bet tuvāk ārsta teritorijai. Tūkstošiem atkārtoto sadarbības gājienu laikā pacienta apziņā ierakstās jauni neiroloģiskie šabloni. Šie jaunie ceļi sākumā ir kā pavasara asni, bet viņi dziļi iesakņojas zemē, kas bagāta ar dzīvību uzturošajām limbiskajām barības vielām. Pēc pietiekoši daudziem atkārtojumiem jaunapgūtā pieredze pārtop par jauniem atraktoriem. Kad tas ir noticis, identitāte ir izmainījusies. Pacients vairs nav tas cilvēks, kas bija.

Ārstēšanas izpildītā slimnieka pārveide nav loģiskā saprāta pacelšana pāri pusaklajām jūtām, bet tā ir nestrādājošu, nereālu priekšstatu un intuīciju pārveidošana par derīgiem. Pacienti nereti grib saņemt izskaidrojumus , jo viņi ir pieraduši domāt, ka tādi neokorteksa darbarīki, kā iztirzājumi, viņiem palīdzēs. Bet izpratne terapijā ir kā kukurūzas pārslas pusdienu vietā. Kur pacients un ārsts iet kopā savstarpējo attiecību ceļojumā, tur notiek lugas galvenā darbība.

Atcerēsimies stāstu 7.nodaļā par bērnu, kurš uzaug un dzird tikai japāņu valodu. Angļu valodā ir divi atšķirīgi fonētiskie atraktori, kas atbilst burtiem ‘r’ un ‘l’, bet japāņu valodā ir tikai viens plašāks atraktors, kas atrodas šiem abiem burtiem atbilstošajām skaņām pa vidu. Pieaudzis japānis, apbruņots tikai ar šo vienu paplašināto atraktoru, nedzird atšķirību starp angļu vārdiem right un light .

Daži zinātnieki [14] nesen mācīja pieaugušus japāņus atšķirt skaņas, kuras viņiem bērnībā nebija mācītas. Dr. Džei Mak-Klīlands (Jay McClelland) Neiroloģiskās Apziņas centrā japāņiem nospēlēja standartsarunas angļu valodā, un atklāja, ka šo sarunu klausīšanās patiesībā degradēja viņu spēju atšķirt r un l. Šis rezultāts parāda atraktora modus operandi (darbības veidu , lat. val.): katrs sadzirdētais r un l ‘iekrita’ platajā kopējā atraktora piltuvē. Divu atšķirīgo skaņu ārējā realitāte tika reducēta uz vienu iekšējās virtualitātes skaņu, un apziņas ‘auss’ to reģistrēja: rl. Atkārtošana tikai nostiprināja šo neselektīvo atraktoru.

Bet kad Mak-Klīlands eksperimenta dalībniekiem deva noklausīties vārdus, kuros bija skaidri sadzirdami r un l , uzsverot katru skaņu veidojošos parametrus, katra dalībnieka kopējais r-l atraktors pamazām sadalījās divos atšķirīgos. Pēc tam japāņi spēja atšķirt right no light tāpat kā jebkurš Bruklinas vai Manhettenas iedzīvotājs. Mak-Klīlanda eksperiments rāda ne tikai to, ka pieauguša cilvēka smadzenes saglabā pietiekošu plasticitāti, lai ierakstītu jaunus atraktorus, bet arī to, ka speciāli eksperimenta apstākļi var ierakstīt neiroloģisko informāciju tad, kad ikdienas dzīve to nespēj. Psihoterapija izveido tādu pašu spēju atšķirt emocijas.

Iespējamo nelaimīgo savstarpējo attiecību un nelaimīgu mīlestības variantu skaits ir neierobežots. Šis milzīgais nelaimes stāstu daudzums psihoterapeita ikdienas praksi padara par galvu reibinošu un nospiedošu pasākumu. Kad slimnieks pirmo reizi ienāk pa durvīm, tad mēs it kā pamatoti varētu gaidīt, ka viņš nekavējoties demonstrēs savas problēmas, bet parasti tas tā tomēr nenotiek. Bet ārstam nav nepieciešama neveiksmīgo attiecību enciklopēdija. Tā vietā viņa galvenais ierocis ir veselīgu attiecību stiprais šablons viņā pašā, un spēja ātri uztvert novirzi, kad viņš un slimnieks novirzās no pazīstamās teritorijas.

Kad ārstēšana izmaina slimnieka emocionālo pasauli, tā izmaina arī to, arko viņš spēj apvienoties kopējā mīlestībā. Kaut kāds lēmums šo izmaiņu vairs nespēj iespaidot. Apziņa, ka kāds cilvēks jūs neatlaidīgi vajā, nemaina sirds izvēli. Daudzi uzskata, ka ārstēšana dod cilvēkam skaidru priekšstatu par postošo mīlestību, ka tā palīdzēs viņiem to precīzi ieraudzīt un izvairīties no tās nāvējošiem atkārtojumiem. Tas tā nav. Jo jūs nevarat uzdot kādam ar kroplīgiem atraktoriem iet un atrast mīlamu partneri – no viņa viedokļa tādu nemaz nav. Tos, kuri viņu varētu mīlēt, viņš neredz. Pat ja mākoņi izklīstu, un ideāli saprotošs un līdzcietīgs mīlētājs no debesīm uz saules stara nolaistos pie viņa kājām, viņa apziņa būtu noskaņota, sagatavota citām attiecībām; viņš arī tad nezinātu, ko darīt. Gudrs terapeits, parafrāzējot Eliotu (T.S. Eliot), varētu viņam ieteikt gaidīt bez cerības, jo viņa cerība būs cerība uz nepareizo, un gaidīt bez mīlestības, jo viņa mīlestība meklē to, ko viņš nepieņems.

Ārstēšana nenoskaidro sapņu objektu tā, lai apreibušais ceļinieks varētu pavadīt dzīves atlikušo daļu, dzenoties pēc tā. Ārstēšana šī vārda labākajā nozīmē izmaina to, ko viņš grib. Kad ārstēšana pabeigta, pacienta sirds vēršas veselīgākā virzienā, iepriekšējās patoloģijas kārdinājums samazinās, un tas, kas kādreiz bija knapi pamanāms, tagad kļūst par viņa jauno sapni.

Ja psihoterapija dziedējošais pieskāriens notiek ar limbisko saišu palīdzību, tad kāpēc citas pieķeršanās nav dziedinošas? Kāpēc dzīvesbiedrs, draugs, bārmenis vai boulinga partneris, pat ja viņš ir gatavs veltīt tai savu laiku, nevar ievest pazudušo dvēseli veselīgākā emocionālajā pasaulē?

Lieta tā, ka ir maza varbūtība, ka šīs pazīšanās var palīdzēt. Cilvēkam, kuram nepieciešama limbiskā palīdzība, ir patoloģiski atraktori. Katrs, kas nokļūst viņa tuvumā, jūt vismaz daļu no nesakārtotības un nelaimīguma, kuri valda viņa pasaulē, un šī iepazīšanās atgrūž daudzus potenciāli veselīgus partnerus. Tie, kuri paliek, nereti paliek tādēļ, ka viņi atpazīst šablonus no pašu pagātnes. Priekš viņiem tā ir sirēnu dziesma. Izjūtu radniecīgums izraisa tādu lojalitāti, kuras dēļ alus kompānijas būtu pārlaimē: pašu piedzīvojumu stils vilina. Citi ir apnicīgi un, īsi sakot, nepieņemami. Cilvēkus, kuri jūtas saistīti, vieno vārdos neizteiktas izjūtas par to, kā strādā mīlestība, un ja atraktori, kas ir šo izjūtu pamatā, ir kroplīgi, tādēļ visbiežāk tie ir pēdējie cilvēki uz pasaules, kas var viens otram palīdzēt.

Visbeidzot, uz planētas ar sešiem miljardiem iedzīvotāju, kuri sastopas un saduras ar bezgalīgi daudzo molekulu drudžaino mūžīgās Brauna kustības enerģiju, neiespējamajam kādreiz ir jānotiek. Cilvēks ar neveiksmīgiem atraktoriem var satikt kādu, kurš iemācīs viņam to, ko viņam vajag iemācīties. Palīgs, kuru mums piešķir liktenis, vai tas ir dzīvesbiedrs, brālis, māsa vai draugs, bieži ir draudzīgi un mīļi nejūtīgs pret otra problemātiskajiem emocionālajiem ziņojumiem. Esošo attiecību un cietēja relatīvās nepieejamības robežās, viņš maigi un pakāpeniski var atrunāt savu studentu no tieša lidojuma ar galvu uz leju pa nelaimes ceļu. Pateicoties cilvēku siržu milzīgajai dažādībai un gadījumiem, kas liek viņiem sastapties, šādas laimīgas sagadīšanās ir tik pat neizbēgamas, cik skaistas. Neskatoties uz niecīgo varbūtību, tāpat, kā no dzīvības pirmsākumiem, dzīve atrod savu ceļu.

KAD PSIHOTERAPIJA ‘AIZIET ŠĶĒRŠAM’

Kad terapeits izveido limbisko kontaktu, lai iespaidotu savu pacientu, viņš vienlaicīgi atver, atklāj otram savus emocionālos atraktorus. Viņam nepieciešams īpatnējs talants, spēja pieskaņoties svešajām melodijām tā, lai tās dzirdētu, un vienlaicīgi viņam jāprot atturēties no iekrišanas pacienta pasaulē. Tas vienkārši ir drošības pasākums, jo bezdibenis starp abiem savienojošās virves galiem ir labi redzams. Ja ārstēšana neveicas vai pilnīgi neizdodas (tas nemaz negadās tik reti), tam var būt divi iemesli: limbiskās sarunas neizdošanās, vai arī ārsta nokļūšana svešo atraktoru ietekmē.

UZ CIETA PAMATA.

Mums vienmēr jāatceras, ka mākslas darbs nemainīgi nozīmē jaunas pasaules radīšanu, pirmais, ko mums vajadzētu darīt, ir izpētīt šo jauno pasauli tik labi, cik vien iespējams, tuvojoties tai kā kaut kam pilnīgi jaunam, kam nav nekāda sakara ar mums jau zināmajām pasaulēm. Kad šī jaunā pasaule ir rūpīgi izpētīta, tad un tikai tad mēs drīkstam noskaidrot šīs pasaules saistību ar citām pasaulēm, ar citām zināšanu nozarēm [135].

Nabokovs aprakstīja pieeju, kādu jālieto jauna literāra darba lasīšanai [134], bet tik pat labi tas attiecas uz mūsu tuvumā esošo cilvēku limbisko pasauli. Spējīgam ārstam ir daudz kopēja ar labu lasītāju: viņam apzināti jānoslāpē sevī to likumu pielietošana, kurus viņš zina, un jāprot pietuvoties otra cilvēka personīgajai pasaulei, kuras tēli būs pilnīgi neiedomājami svešiniekam. Ja ārsts spēj izveidot pietiekamu uztveres jūtīgumu, tad viņš var atļaut otra apziņai veidot kaut ko līdzīgu tam, ko rada jebkura liela māksla – ‘vairāk vai mazāk šokējošu pārsteigumu’.

Ārsts, kurš nespēj doties šajā atvērtajā pētniecības piedzīvojumā, nespēs uztvert otra cilvēka būtību. Jebkura viņa priekšnojauta vai iepriekšējais pieņēmums par to, kā otrs varētu justies, riskē viņu novest pie maldīga secinājuma par to, kā otrs jūtas . Kad ārsts pārstāj uztvert ar limbiskajām smadzenēm, viņš ir gandrīz neizbēgami disponēts rezonansi aizstāt ar secinājumiem.

Ārsti, kas ļaujas limbiskajai vīzijai, nāk no gatavu kūciņu griezēju skolas. Skaidrojošie pieņēmumi ar gadiem mainās, bet kļūda paliek viena un tā pati. Uz gadsimta beigām emocionālās problēmas skaidroja ar skaudību par dzimumlocekļa izmēru vai bailēm no kastrācijas. Profesionāļu vairākums neuzskata šīs slimības par bieži sastopamām, bet slēptās atmiņas un uzmanības deficīta radītie traucējumi ir ieņēmuši vietu svēto slimību sarakstā. Rīt būs kaut kas cits.

Kā dažas slimības izzūd, citas rodas, uzzied ar psihopatoloģisku vitālismu? Populāri aizspriedumi pēc kārtas padara neskaidrus, izkropļo vai pārspīlē emocionālo slimību lomu. Bet tiem, kas meklē palīdzību, ir pietiekoši daudz par ko uztraukties bez ārstu stāstiem par iedzimtu patoloģiju. Lai uztvertu otru personu ar iespējami mazāko kļūdu, kādu realitāte vien pieļauj, ārstam pāri visam jāsaglabā bērnišķīgo spēju brīnīties, gatavību atklāt kaut ko pilnīgi neparastu zem šīs lapas, aiz šī koka vai šajā cilvēkā. Tie, kuri pazaudējuši šo spēju, atradīs pacientus līdzīgus kā studentu rokasgrāmatas, kurās izmestas ārā nianses un stāsti kļuvuši aizdomīgi vienādi.

Stereotipu piesavināšanās nav vienīgā ārsta izglītības problēma. Nekas neiznīcina ārstēšanu ātrāk kā notrulinošs inertums, kādu psihoterapijas skolas nereti kultivē. Freida instrukcijas [67]: Ārstam priekš pacienta jābūt caurspīdīgam kā spogulim, kas rāda tikai to, kas tam tiek rādīts . Viņš ieteica vienaldzīgumu, viņš domāja, ka tas ir nepieciešams ķirurgiem, un deva padomu saviem mācekļiem, ka veiksmīgs ārsts nobīda malā visas savas emocijas un pat cilvēcisko līdzjūtību, un saviem mentālajiem spēkiem izvirza tikai vienu mērķi – izpildīt operāciju tik korekti un efektīvi, cik vien iespējams . Šie vārdi bija vairāku ārstu paaudžu apmācības pamatā – viņiem jābūt nejūtīgiem kā statujām. Rezultātā mēs ieraudzījām sliktākos rezultātus visā psihoterapijas nozarē: daži izvairījās atklāt savu ģimenes stāvokli, citi atteicās sniegt roku pacientam, vēl kādā gadījumā ārsts paziņoja pacientam, ka viņš nesmiesies par pacienta jokiem.

Kamēr Freida sekotāji burtiski ievēroja viņa pamācības, Freida paša rīcība bija tālu no sterilitātes, kuru viņš ieteica. Viņš pacientus ielūdza vakariņās un draudzējās ar sev tīkamākajiem. Viņš konsultēja savu draugu Maksu Eitingtonu (Max Eitington), staigājot ar viņu kopā pa Vīnes ielām. Psihoanlītiskām studijām viņš izlūdzās lielus pabalstus no bagātākiem klientiem. Viņš ārstēja pats savu meitu.

Freida apskaužamā priekšrocība bija tā, ka viņš nekad nopietni nemēģināja ievērot pats savus padomus. Daudzi talantīgi jauni ārsti ir izdzēsuši savu atbildības sajūtu atbilstoši tam, kā viņi tika mācīti: būt tikai korekti neitrāli novērotāji, izvairoties no emocionāla kontakta vēl striktāk, kā ķirurgs izvairās aizskart vaļēju brūci ar nesterilizētu roku. Jo rezultāts ir letāls. Ja psihoterapija būtu tikai pagara saruna, tās emocionālais tukšums būtu tikai garlaicīgs. Bet tā kā terapija ir limbisks kontakts jeb emocionāla iesaistīšanās, neitralitāte atņem procesam dzīvību, atstājot tikai tukšu vārdu miziņas.

IERAUTS STRAUMĒ

Atbildīgs ārsts jūt sava pacienta apziņas pievilkšanas spēku, un viņš dažreiz pieņem pacienta emocionālās pārliecības, lai zinātu, lai saprastu, ko otrs jūt. Viņa uztvere, atmiņas un sajūtas lokās otra cilvēka vētras vējā, pēc labākās sirdsapziņas ārsts jūt to spēku un nepareizos elementus tajā. Tad viņš var strādāt, lai nostātos tam pretī, soli pa solim: ne tur, viņš var teikt sev vai pacientam, bet šeit. Bet, ja pacienta mentālais magnēts ir stiprs, un viņa paša – vājš, tad viņš var tikt ierauts stipro atraktoru straumē, pašam nemanot.

Viņu savstarpējās attiecības tad ieiet traumatisku atkārtojumu gultnē: pacients un ārsts izdzīvo, atkārto principus, kuri pacienta apziņā jau ir. Tad ārsts sāk kritizēt pieaugušo, kas bērnībā ir ticis sodīts, atgrūž pacientu, kuru māte reiz atgrūdusi, mēģina apslāpēt tāda cilvēka neatkarību, kuru kādreiz noslāpējusi viņa tēva vajadzības, vai nonievā tāda cilvēka dotības, kura jaunības talanti tikuši nonievāti. Ārsta personīgie atraktori, kas veido viņa paša emocionālās pasaules spēku un elastību, notur viņu noenkurotu tāpat kā kalnā kāpēju, kas var pasniegt palīdzīgu roku slīdošam un paklupušam, jo viņa paša drošības auklas un āķi ir pietiekoši stipri un ļauj viņam tā darīt. Ārsta pēda ir abās virtualitātēs, abās pasaulēs. Bet, ja viņa iekšējā pasaule nespēj pretoties pacienta atraktoriem, ja viņa limbiskie enkuri nav tik stipri, kā viņam pašam liekas, viņš var zaudēt savu atbalstu, un tad abi iegāžas slimnieka pasaulē.

Ārstēšanas procesa ironija (kas nepatīk arī pacientiem) ir tā, ka veiksmīga ārstēšana nevar izvairīties no atraktoru aizskaršanas, kuru tā cenšas izmainīt; pacients nevar izvairīties no tās pieredzes atkārtošanas, no kuras viņš tik ļoti grib tikt vaļā. Pat tad, ja mēs varētu psihoterapiju izveidot par neiedomājamas precizitātes instrumentu, tad arī tā saturētu traumatisku atkārtojumu mirkļus. Vienīgā garantija pret tiem ir emocionāla distance, bet tā anulē, padara neiespējamu limbisko sadarbību.

KAD SADURAS DAŽĀDAS PASAULES

Psihoterapija ir tik pat specifiska kā jebkura individuāla pieķeršanās. Kad Lorencs pieradināja zoslēnus, tie sekoja viņam, bet ne pārējiem Austrijas etologiem [66] . Medību sunim pie veikala prātā ir tikai viņa saimnieks. Un pacients pieķeras un uzticas savam ārstam.

Sarūgtinošs secinājums: ārstēšanas rezultāti ir atkarīgi no šīm attiecībām. Pacients nekļūst vispār veselāks ; viņš kļūst līdzīgāks savam ārstam. Apziņā izdīgušie, jaunradītie attiecību un pieķeršanās stili, kas izveido zināšanas par savstarpējām attiecībām un par to, kā tās veidot, ir kā neizdomātas kustības mīlestības baletā – visas pievirzās tuvāk tām, kas ir ārsta apziņā, kuru slimnieks ir izvēlējies.

Virs psihoterapijas darba lauka veidojas drūms mākonis: augoša pārliecība, ka, neskatoties uz gadu desmitiem ilgstošu labošanu un veidošanu, ārstnieciskajai tehnikai per se[67] nav nekā kopīga ar rezultātiem. Savienotās Valstis vien radījušas veselu raibu psihoterapeitu sektu un skolu spektru: Freida, Junga un Kleina skolnieki; stāstošie, savstarpējā kontakta un pārpersonālā kontakta lietotāji; apziņas, izturēšanās un apziņas-izturēšanās praktizētāji; Kohūtieši, Rodžerieši un Kernbergieši (Kohutians, Rogerians, Kernbergians); vadības meistarības entuziasti, hipnoterapija, neirolingvistiskā programmēšana, acu kustība desensivitizācija (jutības samazināšana) – šis saraksts pat nesatur pirmos divus desmitus. Atšķirīgo plaukstošo doktrīnu spožie virzieni bieži nonāk pie savstarpēji izslēdzošiem secinājumiem par ārstniecības pareizību: jārunā ir par to un nevis par to; jāatbild uz jautājumiem, nav jāatbild; jāsēž pacientam pretī, blakus vai aiz muguras. Bet neviens nepierāda savas metodes pārākumu. Atņemiet viņam ārsta orientāciju, žurnālus, kurus viņš lasa, grāmatas viņa plauktos un sapulces, kuras viņš apmeklē – tas viss veido viņa racionālo apziņu – un kas paliek pāri, kas definē viņa proponēto psihoterapiju?

Tas ir viņš pats. Ārsta persona ir pārveidojošais katalizators, ne viņa sociālais stāvoklis vai kredo, ne viņa atrašanās vieta telpā, ne viņa izmeklēti piemeklētie vārdi vai arī klusuma brīži, kuriem viņš piešķir nosaukumus. Tik ilgi, kamēr ārstnieciskās sistēmas likumi netraucē limbisko pārvadi – tas ir svarīgs noteikums – tikmēr tie ir nebūtiski neokorteksa produkti, māņu kustības. Izplatītie dogmu slazdi var parādīt, ko ārsts domā , ko viņš dara, ko viņš runā par savu darbu, bet slimnieka ārstēšanu nosaka tas, kas ir pats ārsts.

Šis apstāklis noved pie tā, ka personīgā ārsta izvēle ir visas dzīves izvēle (maigi izsakoties), kurai ir tālejoši atkārtojumi. Liels ārstēšanās mēģinājumu skaits dod neitrālus rezultātus; vienīgais šo mēģinājumu apliecinātājs ir patērētais laiks, iztērētie vārdi un nauda, kas mainījusi īpašniekus. Ja ārstēšana strādā, tā pārveido pacienta limbiskās smadzenes un emocionālo pasauli uz visiem laikiem. Ārsta personība noteiks jaunās pasaules veidu, ar kuru pacients dzīvos; tagad ārsta limbiskie atraktori ir nostiprināti slimniekā. No šejienes svarīga prasība ārstam: turēt savu emocionālo māju kārtībā. Viņa pacienti ir atnākuši, lai to apmeklētu, un var gadīties, ka viņi tajā paliek līdz mūža beigām.

MĪTI UN KALNI

Limbisko atraktoru pārveidošana aizņem ļoti daudz laika – trīs, piecus gadus, dažreiz vēl vairāk. Cilvēki ir pilnīgi pārsteigti, kad ārsti pastāsta par šīs profesijas lēno iedarbi un ārstēšanai nepieciešamo laiku. Šis samulsums ir saprotams: līdzīgi kā laba izglītība, ārstēšana prasa daudz laika un naudas. Pārfrizējot Hārvardas Universitātes prezidenta Dereka Boka (Derek Bok) teikto, var sacīt, ka tie, kuri paliek bez izglītības tās lielo izmaksu dēļ, var sastapties ar savu nezināšanu daudz dārgākā pasākumā.

Emocionālas patoloģijas dzīves cena ir vismaz tik pat augsta kā intelektuālai tumsonībai. Vai tas nebūtu brīnišķīgi, ja limbiskās pārveidošanas kursu varētu saīsināt no gadiem līdz nedēļām vai pat dienām? Ātras un lētas psihoterapijas nomierinošā mirāža kā vēsa un aicinoša oāze pāri izdegušām neiespējamības smiltīm ir vilinājusi daudzus. Reālā emocionālās apziņas uzbūve terapiju ‘uz ātru roku’ pataisa par tādu pašu mītisku radījumu, kā vienradzis [68] .

Sākumā psihoanalītiķi skaidroja ārstēšanas lēnumu ar pacienta pretestību: motivēta pacienta nevēlēšanās mainīties, kurš aiz savas deklarētās vēlēšanās mainīties patiesībā slēpjas kā trollis zem tilta. Izstāstot slimniekam emocionālās mācīšanās iteratīvo jeb savstarpējās apmaiņas dabu, no šī gariņa tiek vaļā, bet psihoterapijas ilggadīgums paliek. Limbiskie savienojumi veidojas tad, kad smadzeņu plasticitāte (veidojamība, plastiskums) ir liela, kad nervu tīkli ir jauni un viegli ‘kaļami’. Pieaugušā ilgstoši lietotie atraktori ripo ar boulinga bumbas vieglumu. Dzīves novirzīšana ‘lidojumā’ notiek ar atkārtotu un sāpīgu intuīciju, sen par stabilām uzskatīto vērtību nojaukšanu un pārveidošanu. Un tādēļ ārstēšanai vajadzīgs laiks. Bet mūsu sabiedrībā ir maz pacietības priekš lēnām un pakāpeniski nākošā. Tā vairāk kā jebkad cenšas izgudrot momentānas zāles, līdzīgi kā apdrošināšanas sabiedrības izturas pret ilglaicīgu blakusefektu ārstēšanu.

Efektīvas vai neefektīvas, bet ilgstošas apkalpošanas atteikšana ir apdrošināšanas industrijas filosofijas pamatā. Uzbāzīgi legāli samudžinājumi attur šīs kompānijas no strupa un klaja atteikuma – pacientus taču vajag iedrošināt, uzjautrināt, izklaidēt un galu galā aizraidīt ar smalkākiem paņēmieniem. Un tādējādi apdrošinātāji skaļi slavē aizvien samazinošos labumus un druskas, kuras viņi ir gatavi atmest. Kam gan vēl vajadzīga psihoanalīze astoņu gadu garumā, ja mēs varam atrisināt jūsu problēmas 20 seansos? – trompetēja Izturēšanās Veselības Aprūpes Institūta prezidents Maikls Frīmans (Michael Freeman) rakstā 1995.g. laikrakstā TheWall Street Journal [89].

1995.g. izslavētie divdesmit seansi šad un tad bija pieejami; šodien tāds daudzums ir neiedomājama ekstravagance. Organizētā aprūpe piedāvā divus līdz sešus ievada seansus, bet saņēmējs nezina, kur un kad tie beigsies. Iespējams, ka ierēdnis, kas nodarbojas ar viņa lietu, piešķirs vēl divus-trīs papildus seansus. Bet varbūt, ka nepiešķirs. Pēc katra seansa vai dažiem jāaizpilda atskaite. Ārstēšana notiek konvulsīvu uzsākumu un nobeigumu veidā, zem nepārtraukta nedrošības zārka vāka, kas nav savienojams ar limbiskās saites veidošanu.

Miniterapiju īslaicīgums ir otrs efektīvs ārstēšanas neefektivitātes veidotājs. Neokortekss ātri apstrādā didaktisko informāciju, bet limbiskajām smadzenēm vajadzīgi atkārtošanas kalni. Neviens taču nedomā, ka flautu spēlēt var iemācīties sešās nodarbībās vai tekoši runāt itāliski desmit. Vairākums var nezināt Ravēlu un Danti, neko nezaudējot no laimes, bet to pašu nevar teikt par emocionālo un savstarpējo attiecību pasauli. Šo zināšanu apguvei nepieciešams laiks, bet uz tām balstās visa mūsu kultūra.

Ārstēšanas seansiem ‘izdēdējot’ zem nabadzīgā apdrošinātāju skatiena, viņi pārgāja no minimālas ārstēšanas uz funkcionāli neeksistējošu. Trīs seansi neatšķiras no nulles, ja nu vienīgi atšķirība ir piedāvājuma godīgumā. Apdrošināšanas industrijas atbalstītāji, kuri propagandē mikroun miniterapijas, var maldināt cerību pilno un nezinošo šodien. Ja šāda prakse tiks turpināta pietiekami ilgi, tad vesela slimnieku un praktizētāju paaudze aizmirsīs, ka izmisuma un patoloģisku emociju mocītus cilvēkus kādreiz ārstēja citādāk. Ja organizētās aprūpes darbiniekiem mentālās veselības uzlabošanu aizliegtu pilnīgi, slimnieki vismaz skaidri zinātu, ka viņi neko nesaņem. Patreizējā situācija piedāvā slimniekam un ārstam uzģērbt jaunās karaļa drēbes un izlikties, ka tās viņus abus sasilda.

Neskatoties uz izkalkulēto kanonu un komplicētās aparatūras pielietošanu, visi ārstēšanas procesi nav vienādi. Daži ir saskaņoti ar cilvēka sirdi un savās robežās strādā un uzlabo slimnieku veselību. Citi, ieskaitot īsus un ar tērgāšanu pildītus seansus, kādi tagad modē, ignorē limbiskos likumus un neizmanto potenciālās iespējas. Šo tukšdarbošanos ir sāpīgi noskatīties, jo strādājošas terapijas limbiskā kontakta iegūšana prasa neparastu drosmi. Pacients ir ar mieru atstāt līdz šim zināmo dzīvi un ieiet emocionālajā pasaulē, kuru viņš nekad nav redzējis; viņš piedāvā, piekrīt sevi mainīt veidā, kuru viņš pat nevar iedomāties. Vienīgais veiksmīgas pārveidošanas apstiprinājums ir smalks uzticības plīvurs. Ceļojuma beigās viņš vairs nebūs tas, kas viņš bija, bet viņa ceļvedis ir cilvēks, kuram viņam ir pilnīgs iemesls neticēt. To, ko medicīnas doktors Ričards Selcers (Richard Selzer) kādreiz rakstīja par ķirurģiju [175], var teikt arī par mentālo ārstēšanu: tikai mīlestība paceļ viņus augstāk par diviem muļķiem.

9. nodaļa

STAIGĀŠANA ĒNU PASAULĒ

Kā kultūra padara mūs nespējīgus redzēt mīlestību

Ir grūti iegūt jaunākās ziņas no dzejas,

Bet cilvēki iet bojā katru dienu,

Jo viņiem pietrūkst tas,

Kas tur ir.

William Carlos Williams

Limbisko smadzeņu evolūcija pirms simtiem miljoniem gadu radīja dzīvniekus, kam piemīt emocionalitāte un savstarpējās pieķeršanās spēja, viņu nervu sistēma izveidota tā, lai viņi savītos un atbalstītu viens otru kā lokanas vīnogulāju stīgas. Bet līdzīgi kā grieķu teiksmās, katrai priekšrocībai atbilst kāds vājums, katram heroiskajam spēkam piemīt spoguļattēls – kāds traģisks trūkums. Tāpat ir ar neiroloģiskajām spējām, kas veido emocionālo dzīvi. Limbiskās smadzenes apveltī cilvēkus ar tādu pieredzes bagātību, kāda nav pieejama vienkāršākajiem radījumiem, bet pakļauj viņus arī ciešanām un ārkārtīgām mokām. Aligators nekad nejūt zaudējuma sāpes, un klaburčūska nekad nesaslimst un nemirst tādēļ, ka viņai nācies šķirties no bērniem vai vecākiem. Bet zīdītāji mirst.

Nervu struktūras, kuras veido emocionālo dzīvi, nespēj pielāgoties bezgalīgi. Kā dinozaura ķermenis piemērots dzīvei zināmā temperatūru diapazonā, tā arī limbiskās smadzenes piesaista zīdītājus noteiktam emocionālajam klimatam. Kad debesis aptumšojās un temperatūra pazeminājās, lielie rāpuļi gāja bojā. Ja mēs savus dzīves apstākļus novirzīsim ārpus robežām, kuras nosaka mūsu emocionālais mantojums, mūsu bojāeja ir tik pat droša.

Mūsu apziņa meklē limbisko rezonansi ar otru, jo mūsu fizioloģiskie ritmi prasa limbisko regulēšanu, limbiskās revīzijas procesā mēs izmainām otra cilvēka smadzenes – tas, ko mēs darām savstarpējo attiecību robežās, ir svarīgāks par jebkuru cilvēka dzīves aspektu. Mēs varam slēgt laulības, audzināt bērnus un organizēt savu sabiedrību, kā vien gribam. Katra izvēle, katrs lēmums lielākā vai mazākā mērā atbilst sirds nemainīgajām vajadzībām, vai arī noniecina tās. Šķietami vienkārša un tieša rīcība var sazaroties tādās emocionālās izpausmēs, kuras neviens nevar patvaļīgi izvēlēties. Emocionālo vajadzību apzināšanās spēja cilvēkiem ir dažāda. Tie, kuri apzinās, dzīvo pilnvērtīgas dzīves; tiem, kuri neapzinās, jāpieņem nežēlīgas un nepielūdzamas sekas.

Tas pats attiecas uz veselām sabiedrībām. Kultūras priekšstati un vajadzības mainās dažās dekādēs vai gadsimtos, bet cilvēka daba šajā laikā nespēj izmainīties nemaz. Konflikta varbūtība starp kultūras diktātu un emocionālo nepieciešamību ir ļoti nozīmīga. Dažas kultūras veicina, rūpējas par emocionālo veselību; dažas – nē. Dažas, moderno Ameriku ieskaitot, reklamē aktivitātes un attiecības, kas iznīcina, atņem piepildījumu.

Tajā vietā, lai pasargātu mūs no limbisko smadzeņu trausluma, Amerikas kultūra to pastiprina, aizmiglojot, izkropļojot mīlestības vajadzību un būtību. Šīs kļūdas cena ir augsta. Katrs ķermenis met ēnu, un emocionālā apziņa nav izņēmums. Cilvēka sirds ir kā lielpilsētas iela agrā rītā, kuras saulainajā pusē staigā mīlētāji un rotaļājas bērni, bet otra puse dzīvo samtainā pustumsā. Grūtsirdības, traģēdijas un ļaunuma puķes zied šajā pusē.

MŪSU DIENU BĒRNI

Zīdainis dara visu iespējamo, lai noturētu vecākus savā tuvumā: skatās un burbuļo, kad tie ir tuvumā, ķeras viņiem klāt un māj ar rokām, kad viņi dodas prom, un vaimanā viņu prombūtnes tukšumā. Bērnišķīgais aicinājumu arsenāls parasti ir veiksmīgs. Vecāki bērnā atrod miniatūru tirānu un apburošu aicinātāju – viņa niecīgās atraugas un urkšķēšana rada rosīga svarīguma iespaidu; viņa pieticība dod vecākiem svētlaimi. Bērna spēja noturēt vecākus savā tuvumā nav izveidojusies kā untums vai kaprīze, tā ir limbiska nepieciešamība. Pieredzes gadu miljoni liek viņa smadzenēm turēt atvērtu emocionālo kanālu, kas stabilizē viņa fizioloģiju un veido viņa smadzenes.

Sākot ar pirmajām dzīves stundām, amerikāņi tradicionāli uz nakti šīs saites pārrauj. Mūsu kultūrā pieņemts, ka bērnam nav jāguļ kopā ar vecākiem.

Jautājums par zīdaiņa atrašanās vietu naktī ir izskanējis visas nācijas apziņā, pateicoties aktuālām debatēm par šo tēmu. Daudzi amerikāņu pediatri izsakās pret kopāgulēšanu. Dr. Spoks (Spock) brīdināja pret šo praksi savā monumentālajā grāmatā Dr. Spoks par bērnu un mazbērnu kopšanu [182]. Es domāju, ka tas ir saprātīgs likums, nekādā gadījumā neņemt bērnu vecāku gultā, viņš rakstīja. Spoka nostāja bija mazliet pielaidīgāka, nekā pediatra Ričarda Ferbera (Richard Ferber), kurš veica veselu karagājienu pret bērnu un vecāku kopēju istabu vai gultu [58].

Ferbers balstās uz Freida apstrīdamo koncepciju, kas zīdaiņiem un mazbērniem piedēvē pieaugušu cilvēku seksuālo motīvu virpuļus. Ferbers paziņoja, ka mazi bērni vecāku guļamistabas iekārtojumus atrod par pārāk stimulējošiem. Viņš turpina pamācīt: Ja jūs atļaujat viņam ierāpties starp jums, tādā nozīmē, ka viņš jūs atdala vienu no otra, viņš var sākt justies pārāk varošs un kļūt nemierīgs…Viņš var sākt uztraukties, ka viņš var kļūt par jūsu šķiršanās cēloni, un, ja tas tā notiek, viņš var justies atbildīgs. Kļūda šeit ir tajā apstāklī, ka bērnam tiek piedēvētas pieaugušo īpašības (angl. – adultomorphism) – tiek pieņemts, ka bērni ir pieaugušie, autors uz viņiem skatās caur tālskata otru galu: mazs un kluss, bet pilnīgi ekipēts ar pieaugušā sajūtām un rūpēm. Ja bērns domātu un justu kā divdesmitgadīgs, tad iespējams , ka viņam būtu problēmas, kuras, pēc Ferbera domām, neapstrīdami rodas naktī gultā viņa pētītajiem subjektiem: apjukums, dusmas, nožēla, vainas sajūta.

Evolucionārie psihologi un starpkultūru sociologi ir citā nometnē, viņi norāda, ka amerikāņu paradums gulēt šķirti ir vispārēja un vēsturiska īpatnība. Gandrīz visā pasaulē vecāki guļ kopā ar bērniem, un līdz pat pēdējam laikam mūsu dienās atsevišķa gulēšana bija pārsteidzoši rets izņēmums. Tādējādi pierādījumu nasta liek mūsu kultūrai pamatot tās anomālo nakts praksi. Roberts Raits (Robert Wright), ievērojams evolucionārās psiholoģijas proponētājs un veselā saprāta čempions, atspēko Ferberu [201]:

Pēc Ferbera, problēma ar jūsu bērnu, kurš baidās gulēt viens jūsu gultā, ir tā, ka ‘’jūs patiesībā neatrisināt problēmu. Tur jābūt kādam baiļu iemeslam.’’ Jā, tur ir iemels. Šeit ir viens kandidāts. Iespējams, ka jūsu bērna smadzenes miljoniem gadu laikā izveidoja dabiskā izlase, kuras laikā mātes gulēja kopā ar saviem bērniem. Iespējams, ka toreiz, ja bērni konstatēja, ka viņi naktī ir pilnīgi vieni, tas bieži nozīmēja, ka ir noticis kaut kas šausmīgs – piemēram, māti apēdis kāds zvērs. Iespējams, ka jaunās smadzenes ir veidotas atbilstoši šai situācijai, bērns izmisīgi kliedz, lai kāds tuvumā esošs radinieks sadzirdētu un viņu atrastu. Īsi sakot, iespējams, ka vieni atstāti bērni šausmīgi kliedz tādēļ, ka viņi jūtas šausmīgi. Tik vienkārši.

Raits uzskata, ka daudzas mūsdienu pasaules lietas, kaut arī nedabiskas, nav noteikti kaitīgas. Piemēram, centrālā apkure, bieža mazgāšanās, briļļu lietošana. Vai modernie gultas piederumi ir tik pat nekaitīgi, neitrāli attiecībā pret veselību? Ferbers brīdina, ka vēlēšanās gulēt ģimenes gultā ir psiholoģiska dīvainība, kuras atrisināšanai nepieciešama ‘profesionāla apspriešana’. Savu izteikumu pamatošanai viņš nepiedāvā faktus, bet pārfrāzētas Freida gudrības. Miega pētnieku darbos, turpretim, atrodam izteikumu, ka atsevišķa gulēšana satur fizioloģisku risku.

Bērns miegā var nomirt pēkšņi un klusi, bez kādas traumas vai slimības, it kā dvēsele, tikai nesen ievietota šajā mazajā ķermenī, nav tur īsti labi nostiprinājusies un izslīd no ķermeņa ārā, lai atgrieztos garu pasaulē. Tas ir pēkšņas zīdaiņa nāves sindroms jeb SIDS [69] . Šis sindroms joprojām ir mistērija. Daži gadījumi novērtēti kā slēpta slepkavība, bet lielākā daļā gadījumu netiek atrastas nekādas fizikālas novirzes vai apkārtējās vides cēloņi. Atšķirīgais mirstības gadījumu skaits dažādās sabiedrībās liecina par kultūras iespaidu. Neskatoties uz modernu, progresīvu medicīnisko aparatūru un izsmalcinātu pediatrisko aprūpi, Savienotās Valstis pēc SIDS gadījumu skaita ieņem pirmo vietu pasaulē: divi nāves gadījumi uz 1000 piedzimušajiem, tas ir desmit reizes vairāk nekā Japānā un simts reizes vairāk kā Honkongā. Dažās zemēs šis sindroms vispār nav pazīstams [124].

Miega zinātnieks Džeimss Mak-Kenna (James McKenna) kopā ar saviem kolēģiem izdarīja bezprecedenta eksperimentu [125], kas kaut daļēji var atrisināt SIDS mistēriju. Viņi izpētīja, kā bērni guļ vidē, kāda tā bija cilvēka evolūcijas miljonu gadu laikā – tiešā mātes tuvumā. Mak-Kenna atklāja, ka guļošai mātei un zīdainim ir ne tikai kopēja gulta. Viņu fizioloģiskie ritmi miegā uzrāda savstarpējas sakrišanas un sinhronizāciju, kas pēc Mak-Kenna domām ir svarīga bērna dzīvības uzturēšanai. Mātes un zīdaiņa miega fāžu un pamošanās periodi kļūst saistīti, viņš raksta. Ik pēc dažām minūtēm visas nakts garumā viņi apmainās ar sensoru informāciju. Kopā gulošas mātes un zīdaiņi pavada mazāk laika miega dziļajās fāzēs un pamostas biežāk nekā viņu vientuļie līdzinieki – šīs neiroloģiskās izmaiņas, Mak-Kenna domā, pasarga zīdaiņus no iespējamās elpošanas apstāšanās. Kopā gulošie bērni tiek baroti trīs reizes biežāk nekā vientuļie, bez tam vēl tie vienmēr guļ uz muguras, šie abi faktori aizsarga pret SIDS. Nav nekāds brīnums, ka sabiedrībās, kurās ir mazs SIDS gadījumu skaits, bērni guļ kopā ar māti [126].

Šķirtās gulēšanas piekritēji izraka vecos Pavlova uzskatus par izturēšanos pret bērniem, kas dominēja psiholoģijā pagājušā gadsimta sākumā. Kompensējot bērna satraukumu ar uzmanību, viņi sacīja (un saka vēl šodien), jūs palielināt pieprasījuma atkārtošanas varbūtību. Ja bērns tiek atstāts uz nakti viens, ja tuvumā nav cilvēka, kas viņu ‘ierosina’, tad parasti viņš neraud un iztiek, apmierinās ar savu vientulību. Bet miegs nav nosacījuma reflekss, kas ierosina suņa siekalošanos, kad parādījies gaļas gabals. Pieauguša cilvēka smadzenes miegā izdzīvo vairākus ciklus, tās ir atšķirīgas deviņdesmit minūšu ilgas neiroloģiskās fāzes, kuru laikā notiek aizvien ilgstošākas ķermeņa kustības, kas kulminē ar rīta pamošanos. Miegs ir sarežģīts smadzeņu ritms, kura šablonus neiroloģiski nenobriedušais zīdainis vispirms apgūst, iemācās no saviem vecākiem.

Kad bērni piedzimst, viņi to jau zina, neatkarīgi no tā, vai novietots mātei kreisajā vai labajā pusē, pavada nakti, pagriezies pret māti, ar ausīm, degunu un dažreiz ar acīm dzerot no tā sensorstimulācijas avota, kas iestāda viņa nakts ritmus. Tas pats princips ļauj tikšķošam pulkstenim iestādīt no mātes prom paņemtu kucēnu miegu un elpojošam rotaļlācim stabilizēt priekšlaicīgi dzimušu bērnu elpošanu.

Kaut arī tas skan dīvaini dažu amerikāņu ausīm, kontakts ar vecākiem sarga guļoša bērna dzīvību. Pieaugušā sirdsdarbība un regulāra elpošana iestāda mazbērna jaunos iekšējos ritmus. Intuitīva šo seno programmu izjūta liek sievietēm, arī kreilēm, turēt bērnu uz kreisās rokas – ar galvu pie sirds. Šī poza nevar būt paraša vai kultūras tradīcija, jo gorillas un šimpanzes savus bērnus tur līdzīgi.

Kopējās gultas debates aizskar Amerikā populāru paradoksu: personīgās brīvības mēs vērtējam augstāk kā sabiedrības vajadzības, bet šeit mēs negribam respektēt procesu, kurā autonomija veidojas. Pārāk bieži amerikāņi iedomājas, ka neatkarība un patstāvība kādam var tikt iemācīta tāpat, kā ceļinieks pagrūž savu somu viesnīcas kalpotājam: lieciet to bērniem darīt vieniem pašiem, un viņi iemācīsies; dariet to ar viņiem kopā, un iznāks radījums ar taustekļiem, kas tiek lietoti tikai priekš pieķeršanās. Tiešām, priekšlaicīgs uzdevums nobremzē bērniem organiski piemītošo pašveidošanās spēju, kura viņos ielikta. Neatkarība dabiski veidojas nevis no graujošas un drosmi atņemošas, bet gan no piesātinātas, stimulējošas un atbalstošas atkarības. Bērni stipri paļaujas uz vecākiem, protams. Bet, kad viņi tiek padarīti atkarīgi, viņi iet projām – uz savu gultu, māju un dzīvi.

Sunim nav nekādu instinktu, kas viņam neļautu iekārtoties gultā; ja jūs gribat viņu atradināt no plīša spilvenu lietošanas, to viņam jāiemāca. Žurkai nav nekādas iekšējas vajadzības skriet pa labirintu, bet pareiza sodu un balvu kombinācija var viņai to iemācīt. Bet bērnam, lai izveidotu neatkarību, nav vajadzīga piespiešana, kājas spērieni vai kādi gardumi. Svarīga lieta vērtību pasaulē, rakstīja Emersons (Emerson), ir aktīva dvēsele – brīva, neatkarīga un aktīva. Katram cilvēkam ir tiesības uz to; katrā cilvēkā tā ir, kaut gan gandrīz visos tā ir kavēta, ierobežota un neizveidota. Šai vēlākās dzīves izpausmei pamati tiek likti bērnībā; mīlestība un drošība ir tās bērna akušieres, kas palīdz veidot jauno dvēseli.

Kādreiz ārsti sacīja amerikāņu sievietēm, ka bērna barošana ar krūti ir arhaiska perversija. Kad sāka ražot drošas un ērtas pudeles, mātes, kuras gribēja barot bērnu ar krūti, tika uzskatītas par atpalikušām un gandrīz vai patoloģiskām. Tagad mēs zinām, ka dabiskā barošana apmierina bērna vajadzības labāk kā jebkurš aizvietotājs. Barības vielu saturs mātes pienā atbilst bērna metabolismam, un antivielas, kuras viņa nodod bērnam barošanas laikā, nodrošina dzīvību sargājošu imunitāti pret slimībām. Medicīnisks krūts barošanas aizliegums ir vēsturiska relikvija. Patreizējā vecāku paaudze dzīvo ar līdzīgi apšaubāmu izteikumu – bērni labāk guļot vieni. Bet katrs bērns zina labāk. Viņa protests pret nakts vientulību satur gadu tūkstošu gudrību.

Aso strīdu par bērnu naktsgulēšanu pārspēj vēl modernākas debates par viņa dienas laika nodarbēm. Faktiskais stāvoklis ir vienīgā vieta, kurā tiek sasniegta vienprātība: amerikāņu bērni dienas lielāko daļu pavada kopā ar māti, bet situācija strauji mainās. Modernajiem zīdaiņiem un bērniem parādījies vesels aizvietotāju pūlis: radi, mājās dzīvojošas jaunas meitenes, pastāvīgas vai mainīgas aukles, kaimiņi, aprūpes iestāžu darbinieki, televīzijas izrādes, Disneja videofilmas, datorspēles. Vai tam ir kāda nozīme, ar ko kopā bērns pavada savu laiku? Ja viņa uzmanība ir piesaistīta un viņš ir drošībā, vai tam ir kāda nozīme, vai viņam blakus ir vecāki, vecāmāte, aukle, svešinieks vai elektronisks aparāts?

Visi šie jautājumi reducējami uz vienu pamatprincipu: tas ir bērna limbisko vajadzību specifika. Ja viņam vajadzīga vienkārša laika aizpildīšana, lai nebūtu garlaicīgi, tad pietiek ar krāsainu rotaļlietu; ja viņam vajadzīgs aizsargājošas tagadnes apliecinājums, pietiks ar jebkuru pieaugušo. Bet pieķeršanās pētījumi vairāku desmitu gadu garumā noveduši mūs pie slēdziena, ka bērni izveido izsmalcinātas, individualizētas attiecības ar noteiktiem un neaizvietojamiem dažiem cilvēkiem. Šo saišu bioloģijas pētījumi rāda, ka to vērtīgumu un neaizvietojamību veido neiroloģiskais sinhronisms starp bērnu un pieaugušo, ka pieaugušā neiroloģiskie šabloni iespiedīsies, ierakstīsies viegli kaļamajās bērna smadzenēs. Ja tā, tad redzam, ka daudzas situācijas, kurās mūsu bērni pavada laiku pašlaik, neveidos to pašu rezultātu, kādu veidos bagātīga un ilgstoša iegremdēšanās neliela skaita pieaugušo drošajās, stabilajās pasaulēs.

Bērna elektronisko laika aizpildītāju – televīzija, video, datorspēles – emocionālais ekvivalents ir sēnalas; tās aizņem vietu un uzmanību, bet nebaro. Televīzijas un datoru laikmeta ironija – tas, ko cilvēki meklē šajās mašīnās, ir cilvēcīgums: stāstus, kontaktus, savstarpēju sadarbību. (Dabai šo mehānismu izveidošanai, radīšanai no nekā vajadzēja dažus miljardus gadus, tāpēc mums nav sevišķi lielas cerības visā drīzumā sagaidīt kaut ko līdzīgu no Silīcija Ielejas [70] ). Mūsdienu mašīnas nedod limbisko savienojumu, bet neprecīzu simulāciju. Nav nekāds brīnums, ka Interneta lietošana pieaugušajiem rada depresiju un vientulību. Mēs bijām pārsteigti, kad atklājām, ka šādai sociālai tehnoloģijai ir tik antisociālas sekas, sacīja kāda pētījuma autors [106]. Lai cik vilinoša arī nebūtu to izklaidējošā vērtība, mehāniskie kompanjoni nespēj izveidot savstarpējas attiecības.

Vēl par bērna cilvēciskajiem kompanjoniem. Mīlestības daudzumam un kvalitātei, kuru bērns saņem, ir ilgstošas neiroloģiskas sekas. Šī ieguldījuma nozīmīguma pierādījums papildinās ar jauniem faktiem: emocionāls vakuums priekš bērniem nereti izrādās fatāls [181]. Vienaldzība un pamestība rada bērnus, kuru galvas apkārtmērs ir mazāks, kuru smadzenes pie skanēšanas ar magnētiskās rezonanses aparātu uzrāda samazinājumu, kas radies miljardiem šūnu bojāejas rezultātā [149]. Bērni, kuru mātes bērna pirmajos dzīves gados bijušas depresijā, uzrāda paliekošus izziņas spējas defektus. Divdesmit gadu nepārtraukti pētījumi pierādījuši, ka optimālās un atbildīgas attiecības izveido acīmredzami stabilas un stipras personības. Primātu studijas sīkumos parādījušas neiroloģiskos postījumus, kuri rodas agrīnas izolācijas rezultātā, kā arī mazāk redzamus emocionālos bojājumus, kuri izveidojas jauna pērtiķa smadzenēs, ja mātei rada emocionālu stresu [3, 38, 163, 164]. Pat jaunas žurkas, kuras saņem vairāk rūpes, uzrāda labākus attīstības parametrus, nekā viņu mazāk lutinātie radinieki [113, 128]. Nepārsūdzams spriedums: bērna dzīvē galvenais ir mīlestība [131, 132].

Mēs visi esam dzimuši ar limbiskajiem mehānismiem, kas strādā bez skaņas aiz mūsu plaši atvērtām acīm. Svarīgs jautājums – par cik šī sistēma ir iespaidojama, maināma? Precīzi neviens nezina. Pastāvīga aprūpes dienesta darbinieku klātbūtne nevar nodrošināt veselību, jo piemērotam pieaugušajam jābūt spējīgam pieskaņoties. Tas nevar būt jebkurš. Ar daudziem aprūpētājiem problēma kļūst plašāka: pirmkārt, cik katrs no viņiem ir piemērots, spēj savstarpēji pieskaņoties un regulēt, iestādīt bērna pasauli? Otrkārt, kad aprūpētāju sērijas indivīdu maiņa ir nesavienojama, izrādās nepiemērota emocionālās stabilitātes veidošanai?

Kvalitātes rindā vecākiem un radiem ir priekšrocība: viņu ieguldījums ir spontāns mīlestības ieguldījums. Dažas aukles un aprūpes darbinieki jūt īstu un aizrautīgu patiku pret uzraugāmajiem bērniem. Bet arī šajā gadījumā viņu pieķeršanās nespēj sacensties ar vecāku mīlestību. Ar retiem izņēmumiem, parasti svešu cilvēku bērni nerada, neizvilina tādu aizrautību un ziedošanās spēju, kādu dabiski rada paša bērni. Pat, ja bērnu aprūpes iestādes maksātu devīgas algas (atšķirībā no minimālajām, kādas parasti tiek skopi izdalītas), būtiskās barjeras mīlestības izveidošanai tomēr paliek. Kurš gan cits, ja ne apburtie vecāki veltīs bērnam tik daudz uzmanības, ka iemācīsies visus bērna slēptos mājienus, uztvers vājākos signālus un ieies pesonālā limbiskā dialoga pasaulē? Kurš gan cits jutīs spontāno aizrautību, prieku un pacietību, kuri ir jebkura sarežģīta radoša pasākuma neatņemami pavadoņi?

Veiksmīgs sinhronisms starp diviem zīdītājiem ir akrobātisks manevrs, kurā katrs uztver otra ritmus un atbilstoši pieskaņo savējos. Vecāki un bērni ir cirkus mākslinieki, kas veikli apmainās ar rotējošām vālītēm; bez procesa pārtraukuma svešinieks nevar iesaistīties viņu sadarbības spēlē. Nesaudzīgā īstenība ir tāda, ka ļoti reti aprūpes darbinieki jutīs pietiekami daudz iedvesmas, lai iemīlētu svešu bērnu šī vārda pilnā nozīmē, un pat, ja tas kādam izdodas, tad tas nav viegls uzdevums. Visu vēl pasliktina tas, ka parasti bērnu aprūpētāji nesastopas ar viena klienta bērna sarežģītajām emocionālajām vajadzībām, bet tādu viņiem ir vairāki, trīs līdz seši vienlaicīgi. Ekonomiskie apsvērumi ir nenoliedzami un neapstrīdami, bet bezpersonīgais elements, kuru tie ieveido bērnu – kopēju attiecībās, ir pretrunā ar bērna emocionālo vajadzību pilnvērtīgu attīstību. Pārfrāzējot Marku Tvenu, varam sacīt, ka atšķirība starp kopēju, kurš bērnu izjūt, un tādu, kurš gandrīz izjūt, ir tāda pati, kā starp zibeni un tā atblāzmu.

Pie līdzīgiem pārējiem apstākļiem – bet bieži tie nav līdzīgi – vecāki visvairāk atbilst bērna limbiskajām vajadzībām, izšķiroša ir viņu regulārā klātbūtne un dabiskais pieķeršanās dziļums [97]. Šo priekšrocību ignorēšana ir organizētās aprūpes problēma. Mazbērna smadzenes ir radītas nepārtrauktas saskaņas izveidošanai ar cilvēkiem, kas ir sagatavoti uztvert viņu kā vissvarīgāko, visnozīmīgāko starp visiem, visaizraujošāko asi, ap kuru apriņķo viņa sirds. Bet tā vietā viņš atklāj, ka par nesaprotami vienaldzīga surogāta emocionālo fokusu viņam vēl jāsacenšas ar pusduci vienaudžu. Vai vecāku aizrautība un kārtējā svešinieka dalītā uzmanība atstās vienādu iespaidu uz jaunajām smadzenēm? Noticēšana tam vairāk veidojas no vēlēšanās noticēt, mazāk – no hipotēzes argumentiem.

Cik liela tad bērnam ir vajadzīga šī vecāku aizrautība, lai viņš varētu kuģot gar bezpersoniskās limbiskās jūras krastiem? Mīlestība ir fizikāls process [71] , un tādēļ tā prasa neiedomājami daudz laika. Bērna katras nedēļas ārpusģimenes stundas var būt robežās no 0 līdz 168, robežās no nemaz līdz vienmēr. Starp šīm galējām vērtībām kaut kāda saprātīga X ir neizbēgama, kurā vecāku prombūtnes iespaids mainās no nemanāma līdz emocionālam riskam.

Vairākums piekrīt, ka šis X, kaut arī nedaudz atkarīgs no konkrētā bērna, palielinās ar vecumu – zīdaiņiem šis vecāku kontakts vajadzīgs visvairāk, staigājošiem bērniem – nedaudz mazāk, vecākiem bērniem – vēl mazāk. Vai šis X ir piecas, desmit, divdesmit, četrdesmit vai astoņdesmit stundas nedēļā? Šī sakarība nav reducējama uz vienkāršu pētījumu, pateicoties mulsinoša daudzuma mainīgo lielumu pārpilnībai un tik pat apstulbinošu pārspīlējumu un ačgārnību izplatībai dažādās tikšanās vietās un sanāksmēs. Daži pētnieki parādījuši, ka bērniem zem gada vecuma, ja dienas aprūpes laiks pārsniedz divdesmit stundas nedēļā, palielinās nedrošas, nestabilas pieķeršanās risks ar visiem tā negatīvajiem emocionālajiem efektiem. Citi pētījumi nāk pie slēdziena, ka plaša dienas aprūpe neatstāj nekādu manāmu iespaidu, ja bērniem tiek nodrošināta augstas kvalitātes dažādība: lieli līdzekļi, kompetents personāls, optimāls bērnu skaits grupā, zems mainīgums – tie ir noteikumi, kas stāv visai tālu no tiem apstākļiem, kuros strādā reālā ārpusmājas bērnu aprūpe šajā zemē.

Ar mūsu augsto vienvecāku un abu strādājošo vecāku ģimeņu skaitu optimālās X vērtības noteikšana ir uzdevums, kuru mūsu kultūra nedrīkst atlikt. Diemžēl, jautājuma risinājuma atlikšana ir tieši tas lēnais ceļš, kuru mēs ejam. No ārpusmājas aprūpes sākuma datiem izveidojās dzēlīgi strīdi, kas noslāpēja sakarīgas zinātniskas debates. Psihologs Roberts Karens (Robert Karen) aprakstīja grūtības, ar kurām viņš sastapās, vācot materiālus savai grāmatai un uzaicinot zinātniekus izteikt kaut kādu saprātīgu viedokli. Kad jautājumi nonāca līdz ārpusmājas aprūpei, citādi runīgie zinātnieki apklusa, acīmredzami baidoties nonākt pretrunā ar izplatīto viedokli. Man šajā jautājumā nebūs sava viedokļa, Karenam sacīja kāds zinātnieks (ja viņam nav, tad kam gan vēl lai būtu?), un, kad Karens uzstāja, tad zinātnieks izlaboja savu pozīciju no neticamas līdz nožēlojamai un ticamai: Man nav publicēšanai piemērota viedokļa [97].

Visas kultūras, kas apguvušas un pieņēmušas zinātnes ienākšanu, ir pasargājušas dažus priekšstatus no empīrisma aukstās acs, jo nevēlama, kļūdaina iznākuma iespējamība vien ir pilnīgi un absolūti nepieņemama [72] . Pašreizējā laikā un vietā mūsu kultūra uzskata par pašsaprotamu, ka darbaspējīgiem pieaugušajiem vajadzīgs darbs un karjera, ka bērni var iztikt ar to, kas paliek pāri. Kultūras balstīšanās uz šo stūrakmeni ir pretrunā ar tās vispārējo loģiskumu, šo pretrunu droši vien tā pa īstam ieraudzīs tikai nākotnes zinātne. Jūs varat meklēt cēloni un paziņot, ka esat to atradis, raksta Viljamss Gass (William Gass), bet jūs nekad nevarat pārvērst par īstenību kādu iedomu, jo tās patiesīgums, paldies Dievam, ir ārpus mūsu iespējām. Modernajā Amerikā vecāku mīlestības svarīguma ignorēšana ir riskanta. Šīs ignorēšanas apzināta izvēle ‘prasās’ pēc nepatikšanām. Ja mēs aicinām vecākus ievērot, ka modernais dzīves stils var neiedot viņu bērnam vitāli svarīgu esības sastāvdaļu, neiroloģisko vitamīnu, emocionālo vakcīnu pret vēlākajām slimībām – tad mēs riskējam izsaukt vainas sajūtu un sasprindzinātas attiecības. Ja mēs atstājam šo jautājumu kā neskaramu, un vecāki neapzināti novienkāršo, padara nabadzīgāku, nepilnīgāku un nestiprāku savu bērnu emocionālo pasauli, būs sliktāk visiem.

Šie apsvērumi ir nesvarīgi priekš vecākiem bez izvēles – tāpat kā informācija par optimālo diētu ir nederīga tiem, kam nav pārtikas. Bet dažiem vecākiem ir kaut kāda izeja, iespēja vai pagaidu risinājums, vēl citiem to ir vairāk, nekā viņi domā. Nepieciešamību regulāri atstāt kaut kur savus bērnus daudzi vecāki, sevišķi mātes, sajūt kā mokošu pienākumu. Šo limbisko saišu pārraušanu nevajadzētu uzskatīt par sīkumu, kuru var ignorēt bez rūpīgas apspriešanas un pamatošanas. Vecākus, kuri nolemj palikt mājās un audzināt bērnus, apstrādā vesels labi domājošo pārliecinātāju koris: Jūs esat gudri, jūs esat talantīgi, vai jums tomēr nevajadzētu kaut kā izmantot savu laiku? Ziņojums ir skaidrs: mīlestībai nav nozīmes; tā nedod to, kas mums vajadzīgs. Striktākajā vērtību sakārtojumā mūsu kultūra pilnvērtīgas vecāku rūpes automātiski uztver kā viņu nevēlēšanos dzīvē kaut ko izcilu sasniegt. Bet kādā gan cilvēku darbības nozarē var sasniegt vēl kaut ko vairāk?

Valdība ir mašīna, kas kultūras nostādnes pārvērš politikā. Kultivēts tiks tas, ko godā sabiedrība, rakstīja Aristotelis. Mums tikai jāuzmet acis mūsu sociālajām programmām, lai iegūtu priekšstatu par valdošajiem vējiem. No vienas puses, konservatīvie iestājas pret sociālo apstākļu uzlabošanu, un vientuļajām mātēm jāliek bērni malā un jādodas uz darbu – darbs ir nevis bērnu audzināšana, bet reāls darbs, kuru mūsu kultūra augstu vērtē un atbalsta. No otras puses, liberāļi aizstāv bērnu aprūpes idejas un paplašinātu organizēto surogātaprūpi. Amerikas vecāku sabiedrība ir aplenkta, apbērta, ieslēgta un ierobežota šo spēku vidū.

Vecāki dod tik daudz – laiku, uzmanību, pacietību, pārtiku, vadību, mīlestību – un viņiem iekšējam balansam nepieciešams ienākošais emocionālais atbalsts. Divu vecāku klātbūtne nav nekāda nejauša pārlieku bagātība vai ekonomiska priekšrocība; katram vecākam vajadzīgs otrs – atbalstam un spēku atjaunošanai. Bet realitātē aizvien vairāk un vairāk ģimenēs šo greizo nastu nes viens pats pieaugušais. Trešā daļa amerikāņu bērnu uzaug vientuļās mātes ģimenē; izrādās, ka līdz astoņpadsmit gadiem puse bērnu dzīvo viena vecāka mājā. Šāda iekārtojuma iznākums ir paredzams: vecākiem, kuri saņem nepietiekošu mīlestību, ir mazāk ko dot – jebkuram, ieskaitot pašu bērnus. Psiholoģe Judīte Volersteina (Judit Wallerstein) novēroja ģimenes piecus gadus pēc šķiršanās un visās vietās konstatēja, ka bērni tajās uzrāda ‘biedinoši augstu noslieci uz depresiju’[195]. Šķiršanās lielākās briesmas priekš bērniem ir ‘ir samazinātas vai pārtrauktas vecāku rūpes, kas tik bieži seko pēc šķiršanās un jaunās ģimenes izveidošanas’, viņa raksta.

Cilvēku limbiskās saites jebkuru sociālo struktūru padara par savstarpējo atkarību tīklu, kurā pārrāvumi līdzīgi viļņiem izplatās un atstarojas, iekšpusē un ārpusē. Bērni nevar uzplaukt kultūrā, kurā pieaugušie nedarbojas saskaņoti pietiekoši ilgi, tā, lai nebojātas ģimenes var atbalstīt sirdis, kam atbalsts nepieciešams. Un jaunie cilvēki, kuri izaug, neuzzinājuši un neiepazinuši mīlestības pilnību, būs spiesti izcīnīt paši savu cīņu ar problēmām, kas parādīsies, kad viņi mēģinās izveidot dzīves saiti ar kādu citu. Bērnu emocionālais liktenis ir neizbēgami saistīts ar vecāku spēju vienam otru mīlēt – māksla, kas mūsu sabiedrībā grimst pamestībā.

DUETA DINAMIKA

Savstarpējās attiecības, tai skaitā arī romantiskās, ir fantastisks limbisko enerģiju apvienojums. Cilvēces rīcībā ir bijušas veselas mūžības, lai iepazītu šos senos spēkus, bet šodien liekas, ka mēs apjēdzam to būtību mazāk kā jebkad. Mīlestības attiecības vienkārši mulsina mūsu šajā nozarē neizglītoto, nezinošo kultūru. Grāmatnīcas tik pārpilnas ar visdažādākajām mīlestības ābecēm, ka liekas, ka neviens nezina, kas tas ir. Šī nezināšana atklāj diezgan sāpīgu mūsu dzīves daļu. Tēvi un skolotāji, rakstīja Dostojevskis, es daudz domāju par jautājumu ‘Kas ir elle?’ Man liekas, ka tās ir ciešanas, kas rodas no tā, ka mēs nespējam mīlēt. Loti daudzi mūsu laikabiedri pavada savas dzīves šajā purgatorijā, veltīgi meklējot un ilgojoties pēc mierinājuma, kas vienmēr no viņiem kaut kā izvairās. Ko viņi nezina, kas tas tāds ir, ko mūsu kultūra viņiem nemāca?

Vienkāršos mīlestības vienādojumus. Piemēram, savstarpējās attiecības ir process, kas notiek laikā; tās ir jāizdzīvo. Viņi tās aprij un patērē tā kā bites ziedputekšņus vai aerobiskās šūnas skābekli: ar iepriekš izvēlētu un nospraustu, nemainīgu mērķi, bez jebkādas kompromisa vai piekāpšanās iespējas. Savstarpējās attiecības un pieķeršanās ir fizioloģisks process, kas, tāpat kā gremošana vai kaulu augšana, nepieļauj kaut kādu patvaļīgu paātrinājumu. Tādējādi, māksla būt un palikt pieskaņotam otra cilvēka emocionālajiem ritmiem prasa ieguldījumu daudzu gadu garumā.

Amerikāņi ir uzauguši un pieraduši pie modernās dzīves efektivitātes, ražīguma un lietišķuma: mikroviļņu krāsnis, lāzera cenas nolasītāji, galvu reibinošu skaitļu un datu apstrāde datoros, ātra datu apmaiņa Internetā. Vai tad cilvēku attiecībām jābūt citādākām? Vai mēs tās nevarētu saspiest, sakompresēt īsākā laikā, nekā tas senās dienās, pirms desmit, simts vai tūkstoš gadiem bija nepieciešams? Nepārprotams un noteikts limbisko smadzeņu nē ir pārsteidzis mūsu kultūru. Mūsdienu amerikānis ir neviltoti pārsteigts, kad izrādās, ka pieķeršanās un simpātijas iet bojā no vienaldzības. Katra kopā pavadītā sekunde atjauno savstarpējās attiecības. Mūsu kultūras mitoloģija identificē sociālās saites ar lietu pastāvēšanu – vienreiz iegūtas, vienmēr iegūstamas; vienreiz izveidotas un nokārtotas, vienmēr dabūjamas arī pēc nedēļām, mēnešiem vai gadiem. Īstenība ir tikai nedaudz labāka par dramaturga Džīna Žirado (Jean Giradoux) spriedumu: Ja divi cilvēki, kuri mīl viens otru, iedzen savā starpā ķīli uz mirkli, tas izaug un pārvēršas par mēnesi, par gadu un gadsimtu; tas pārvēršas par ‘nekad’.

Daži pāri nespēj viens otru iemīlēt tikai tāpēc vien, ka viņi pavada kopā pārāk maz laika, lai tas varētu notikt. Sasniegumi sakaru tehnikā izveido kopā pavadīta laika ilūziju, pārraidot kontakta iespaidu – tie ir tālruņa zvani, faksi un E-pasta ziņojumi – bez paša kontakta. Un, kad savstarpējās attiecības pārvēršas par tukšu laika pavadīšanu, tad abas puses atzīst, ka tur vairs neko nevar darīt. Jebkura kopā pavadītā laika aktivitāte ir kļuvusi par obligātu pienākumu: mājas tīrīšana, ziņu noklausīšanās, izdevumu un ienākumu aprēķini.

Šāda eksistence nav panesama. Kad saprātīgs izdzīvotājs palaiž savas dzīves plostu, viņš nemetīs pāri bortam pārtiku, lai saglabātu mēbeles. Ja kādam jāizmet daļa no kuģa kravas, tad ar dzīvesbiedru kopā pavadītajam laikam jābūt saraksta pēdējā vietā: tas viņam vajadzīgs, lai izdzīvotu.

Precētie no savas pasaules – no draugiem, kolēģiem, ģimenes locekļiem šo padomu nesaņem. Viņiem tiek ieteikts iegūt, bet ne pievilkt. Amerikāņi pamudina viens otru iegūt un pabeigt jebko, kas iesākts, šī prasība tiek stādīta pāri visam – mūsu nacionālais sapnis satur vīziju, kurā ceļu uz apsolīto zemi bruģē industrija, un neviens negrib no savām rokām laist ārā paradīzes akciju. Kad karjeras veidošana gaidīto laimi nesniedz – jo tā to nespēj – tikai nedaudzi apstājas, lai pārlūkotu savus pieņēmumus; vairākums dubulto savu centību. Jo ātrāk viņi griež savas nodarbinātības centrifūgu, jo vairāk tās lielā ātruma troksnis noslāpē viņu gudrās sirds čukstus.

Kad amerikāņi nonāk līdz savstarpējo attiecību veidošanai, viņi atklāj, ka gadiem ilgi viņiem mācīta ne tā māksla. Žilbinošā un pašpaļāvības pilnā balsojumā par formu pāri būtībai mūsu kultūra glaimo mīlestības īslaicīgumam, tajā pašā laikā ignorējot mīlestības svarīgumu.

Bērns pieskaņojas vecāku emocionālajiem šabloniem un ieraksta tos sevī. Vēlākajā dzīvē, ja viņš sastop pietiekoši labu sakrišanu, atslēga sakrīt, saskan ar attiecīgo psihobioloģisko mehānismu, kustīgās daļas novietojas savās ‘mājas’ vietās, un viņš iepazīst mīlestību. Limbiskās arhitektūras precizitāte pārsteidz. Pilsētā, kurā ir 5 miljoni iedzīvotāju, valstī, kurā ir 270 miljoni, pasaulē, kurā ir 6 miljardi, cilvēki atrod saviem vecākiem identiskus partnerus un nonāk ekstāzē. Mīlestība ieslēdz trīs augstsprieguma līnijas: pārliecinoša, nemaldīga izjūta, ka tas otrs ir tik tuvs, kā neviens nekad nav bijis un nebūs, nepārvarama vēlēšanās būt pavisam tuvu kopā, un neprātīga vēlēšanās un prasība neņemt galvā, ignorēt visu pasauli. Strādājot saskaņā ar šo aizsieto acu principu, mīlestība pārveido realitāti tā, kā neviens apziņas notikums. Tas, kas mīl, rakstīja Elizabete Barete Brauninga (Elizabeth Barret Browning), tic neticamajam.

Mūsu sabiedrība uzskata, ka lielo mīlestības aizrautību labāk uzsākt, dodot priekšroku tīkamam, bet īslaicīgam viendienas trakumam. Masu kultūra informē pūļa indivīdu, ka, ja viņš nav nepārtraukti aizrautīgi apreibis, tad viņam pietrūkst savstarpējo attiecību virsotnes. Augstāko pieauguša cilvēka laimi popkultūras mēdiji attēlo šādi: divi simpātiski cilvēki, kuri viens par otru nekā nezina, iekrīt gultā un taisa aizrautīgu seksu. Mums saka, ka mūsu dzīves mīlestībai vajag tiekties uz šo pulsējošo amora apoteozi. Bet šī tuvināšanās tikai liek spēlētājiem satikties, šādas prelūdijas beigas ir tik pat neizbēgamas, cik vēlamas. Īsta savstarpējā pieķeršanās var izveidoties tikai tad, kad norimst tās reibinošais priekšgājējs.

Mīlestība ir limbiski atšķirīga no iemīlēšanās. Mīlestība ir savstarpēja, abpusēja sinhrona pieskaņošanās un iespaidošana. Tādēļ nobrieduša cilvēka mīlestība ir kritiski atkarīga no otra pazīšanas, saprašanas. Priekš iemīlēšanās jeb aizraušanās nepieciešama tikai īslaicīga pazīšanās, lai izveidotos noteikts emocionālais žanrs, bet tā neparedz mīļotā cilvēka dvēseles grāmatas izlasīšanu un izstudēšanu no priekšvārda līdz epilogam. Mīlestība rodas no abpusējas tuvības, no ilgstošas, sīkas un detalizētas otra cilvēka nezināmās dvēseles izpētes.

Mums katram piemīt atšķirīga spēja sajust otra cilvēka būtības aprises, atbilstoši tam mainās mūsu spēja izveidot mīlestību. Bērna pieredze, kas viņam iemāca šo mākslu, ir tieši saistīta ar viņa vecāku spēju viņu saprast. Pastāvīgs limbisks savienojums ar iejūtīgiem vecākiem ieveido, ieliek emocionālās prasmes, kompetences pamatus. Bērns, kas šādus pamatus saņēmis, spēj ielūkoties citā cilvēkā, ieraudzīt tā emocionālās pasaules perspektīvi, un atbildēt uz to, ko viņš jūt. Turpretim, nošķiebti, kroplīgi atraktori samazina cilvēka spēju mīlēt brīvi un atraisīti. Viņa sirds skatiens līdzīgi cilvēkam ar izfokusētu redzi vienmēr mēģinās kaut ko ieraudzīt aiz cilvēka, kas stāv viņa priekšā. Šādā veidā nobīdītas sirds mēģinājumi sajust otras ritmus izrādās neveiksmīgi, tā nespēj uztvert un pieskaņoties otra cilvēka sirds tempam un melodijai mīlestības duetā.

Tā kā mīlestība ir savstarpēja fizioloģiska iespaidošana, tā veido dziļāku un burtiski tiešāku savienojumu, nekā daudzi domā. Limbiskā regulēšana atļauj un piešķir spēju mīlētājiem iespaidot otra emocijas, neirofizioloģiju, hormonālo stāvokli, imūnfunkciju, miega ritmus un stabilitāti. Ja viens dodas ceļojumā, otram jācieš bezmiegs, kavētus menstruālos ciklus un aukstumu, kas būtu nejūtams aizsargātajā kopīguma cietoksnī.

Viena mīlētāja neiroloģiski iegravētie atraktori izliec otra emocionālo virtualitāti, nobīda emocionālo uztveri, nosaka to, ko viņš jūt, redz un zina. Kad kāds zaudē tuvu cilvēku un saka, ka viņam zudusi daļa no viņa paša, tad tas ir tuvāk patiesībai, nekā viņš domā. Viņa neiroloģiskās aktivitātes daļa ir atkarīga no otru dzīvo smadzeņu klātbūtnes. Bez tām aizraujošā sadarbība, kas nosaka, kas viņš ir, ir izmainījusies. Katrs mīlētājs glabā pie sevis otra identitātes atslēgu, un katrs no viņiem ieraksta neirostruktūras izmaiņas sava partnera tīklā. Limbiskā saite atļauj vienam otru iespaidot un noteikt, kas viņš ir un par ko viņš kļūs.

Savstarpējā atkarība un iespaids ir ieguvuši nepelnītu nepopularitāti, jo mūsu sabiedrība pirmajā vietā noliek darījumu mākslu. Izplatītais valdošais mīts ir triviāls: savstarpējās attiecības ir 50-50. Ja kāds jums izdara kādu pakalpojumu, tad jūsu pienākums ir atbildēt ar līdzīgu patīkamu labumu vai ērtību – jo ātrāk, jo labāk, saskaņā ar šī kļūdainā uzskata spēles noteikumiem. Bet mīlestības fizioloģija nav prece vai bartera priekšmets. Mīlestība ir vienlaicīga un abpusēja savstarpēja regulēšana, kurā katrs dalībnieks piepilda otra vajadzības, jo neviens to nespēj dot pats sev. Tādas attiecības nav 50-50, tās ir 100-100. Katrs pieņem mūžīgās otra rūpes, un abi uzplaukst savstarpējas apmaiņas režīmā. Tiem, kam izdevies to izveidot, dziļas pieķeršanās priekšrocības un labumi ir acīmredzami – šādi iestādīti, savstarpēji veidoti un atbalstīti cilvēki jūtas labāk, jūtas sakārtoti, dziļi līdzsvaroti un dzīvi. Viņu fizioloģiju stabilizē pilnvērtīgs avots, viņi ir noturīgi pret ikdienas sasprindzinājumu un pat pret ārkārtējiem notikumiem.

Tā kā attiecības ir savstarpējas, abiem partneriem zināmā mērā ir kopīgs liktenis: nav tādas darbības, kas dara labu vienam, bet sliktu – otram. Smalkā aprēķināšana, kura domā, ka viņš kaut ko var iegūt, pārliecinot partneri pieņemt viņa noteikumus uz viņas iespēju ierobežošanas rēķina, ir lemta neveiksmei. Rūpju atņemšana sakropļo veselīga partnera spēju lolot viņu; tā sabojā aku, no kuras viņa smeļ atbalstu, lai dotu viņam. Laulātie veido vienu procesu, vienu deju, vienu stāstu. Ja kaut kas dod labumu vienam, tad tas ir labums abiem; ja kas mazina vai sāpina, tas sāpina abus. Modernie amoristi dažreiz ir pārsteigti, kad ierauga, ka viņiem kaut kas jāiegulda (mīlestībā) bez garantijas, ka saņems tādu pašu pretī. Bet patiesībā tieši šis garantijas iztrūkums ir tas, ar ko atšķiras dāvana no acīgas tirgošanās. Mīlestību nav iespējams izdabūt, izspiest, iedvest, pieprasīt vai ar glaimiem iegūt. To var tikai kādam iedot.

Mīlestības ceļu izprotošā kultūrā būtu zināms, ka savstarpējās pieķeršanās izveidošanai nepieciešams laiks. Tā mācītu, ar ko atšķiras mīlestība no iemīlēšanās; tā sabiedrības locekļiem darītu zināmu savstarpējās sadarbības vērtību un nepieciešamību, jo no tās atkarīgas viņu dzīves. Cilvēku emocijas zinoša un saprotoša kultūra atbalstītu un iedrošinātu aktivitātes, kas uztur veselību – kopdzīve ar vienu partneri un bērniem; ar savstarpēju pieķeršanos pildītas mājas, ģimenes un sabiedrības daļas. Šāda sabiedrība vadītu, virzītu tās indivīdus uz pieķeršanās būtību, par kuru Bertrans Rasels (Bertrand Russell) sacījis [169]: Tā ir mistiska miniatūra debesu vīzija, kuru radījuši svētie un dzejnieki.

Atšķirība starp šo kultūru un mūsējo nevar būt vairāk acīmredzama. Amerikas sabiedrības prioritāšu sarakstā limbiskās vajadzības lēnām pārvietojas uz beigu galu. Saraksta augšgalā ir dzīšanās pēc bagātības, fiziskās pievilcības, jauneklīga izskata un sabiedriskā stāvokļa mainīgie un iluzorie rādītāji. Šo sasniegumu beigās it kā esot jābūt dažiem laimes mirkļiem – prieks par pēdējo pirkumu naža asmens plānumā, īslaicīga līksme par paaugstinājumu vai nevajadzīgu greznumlietu – kaut kāds prieks, bet nekāda piepildījuma. Laime pieejama vienīgi tiem veiklajiem cilvēkiem, kas prot izvairīties no Amerikas prioritātēm. Šie dumpinieki kā likums nelieto augstus titulus un slavenus draugus, eksotiski nepavada brīvdienas un augsti nevērtē veļasdēļa tehnoloģijas nianses un virtuves dizainu – šos augšupejas lepnos indikatorus – bet tā vietā viņi izveido sakarīgu un piepildītu dzīvi.

ĪSTENĪBA UN SEKAS

Īsi pirms pusnakts Ebenezers Skrūdžs (Ebenezer Scrooge) pēdējo reizi sarunājas ar Ziemassvētku Dāvanas Garu un zem viņa zaļajiem svārkiem ierauga divas kaulainas figūras šaudāmies. Tie ir divi cilvēku bērni, Gars viņam saka, Nezināšana un Trūkums. Izbijies no viņu nožēlojamā un kaulainā izskata, Skrūdžs jautā, ko viņu labā varētu darīt. Vai tiešām viņiem nav nekāda patvēruma vai iespējas? viņš izsaucas. Vai tad mums nav cietumu? Gars atjautā, atkārtojot Skrūdža paša nožēlojamos pret ubagiem lietotos buramvārdus. Vai tad mums nepietiek darba kolonijas? Pulkstenis nosit divpadsmit, un Skrūdžs redz savu pēdējo un visnežēlīgāko garu, lietas, kas vēl nāks.

Līdzīgi kā uz tiem, kuri lika novērsties Skrūdžam, uz mūsdienu trūkuma un problēmu bērniem ir grūti un pat sāpīgi skatīties. Ja sabiedrība nojauc limbiskos mehānismus, tā ierosina slimību un traģēdiju virkni, kuras patognomiskās [73] vīzijas ir amerikāņu dzīves sastāvdaļa.

KAD NEIZTUR PATS CENTRS

Bez limbiskās rezonanses pieredzes bērns nevar iemācīties just ar savām limbiskajām smadzenēm, noskaņoties uz kāda emociju kanāla un paredzēt, prognozēt sevi vai citus. Bez pietiekošas limbiskās regulēšanas pieredzes viņš nevar iestādīt savu emocionālo balansu. Šādi garīgi nepilnvērtīgi bērni izaug par trausliem cilvēkiem, kas skaidri neapzinās paši savu identitāti, nespēj modulēt savas emocijas un stresa apstākļos pakļauti iekšējam haosam [64].

Nemiers un depresija ir pirmie limbisko kļūdu rādītāji. Piespiedu atšķirtības sākuma fāzes galvenā emocija ir nervus destabilizējoša trauksme. Ja izolācija ieilgst, zīdītājs nokļūst letarģiska izmisuma fāzē, tas ir depresijas tuvākais pavadonis. Emocionāla atšķirtība izveido jaunus rezus pērtiķus, kuri visas pārējās dzīves laikā cieš no nervozitātes un depresijas; tas pats ir spēkā mūsu sabiedrībā. Ciešas, stabilas agrīnās attiecības iestāda paliekošu spēju pretoties deģeneratīvajai stresa ietekmei, bet bērnībā pārciesta atšķirtība samazina emocionālo elastību. Nedroši, nepietiekoši nostiprinātu bērnu smadzenes uz provocējošiem notikumiem reaģē ar pārspīlētu stresa hormonu un neirotransmiteru izdalīšanos. Šis paaugstinātais jūtīgums saglabājas brieduma gados. Neliels sasprindzinājums iesviež šādu cilvēku patoloģiskās šausmās, bet lielāks vai ilgāks sasprindzinājums – depresijas melnajā caurumā.

Šie divi emocionālie stāvokļi ir vesela epidēmija. Depresija un nemiers katru gadu izmaksā Amerikai vairāk nekā 50 miljardus dolāru, tā ir kolosāla summa, kas netieši norāda uz milzīgo ciešanu kalnu, kas ir aiz tās. Un šis kalns aug: kopš 1960g. Savienotajās Valstīs depresiju skaits palielinās. Jaunu cilvēku pašnāvību skaits šajā laikā trīskāršojies; pieaugušo vidū pašnāvības ir viens no galvenajiem priekšlaicīgas nāves cēloņiem[178]. Atskaites par bērnu labklājību satur ziņas par viņu ēdināšanu, saindēšanos ar svinu, auto drošības jostām, bet nesatur ziņas par stabilitāti un mīlestības kvalitāti viņu dzīvē. Mēs darītu gudri, ja šīm attiecībām veltītu vismaz tik pat daudz uzmanības, cik sakņu daudzumam skolas zupā.

Cilvēks, kuram nav stabila centra, jūt neatliekamu vajadzību šo tukšumu aizpildīt – viņam vajadzīgs kaut kas, pēc kā orientēties, kad viņš mēģina ceļot cauri pasaulei. Tā kā viņš nevar lietot limbiskos ieročus, kas piepilda viņu pašu un citus, viņš lūkosies pēc ārējiem norādījumiem – pēc tādiem, kurus viņš saprot, par kuru lietošanu viņš var būt drošs. Tādējādi, kavēta, neattīstīta pieķeršanās un limbiska vientulība izraisa paviršību un paštīksmināšanos. Cilvēkiem, kuri nespēj ieraudzīt saturu, jāskatās uz ārējām pazīmēm. Viņi izmisīgi pieķeras ārējam izskatam kā cilvēki, kam nav izvēles. Kultūrā, kas kļuvusi sekla, veselību aizstāj plastiskā ķirurģija; fotogēniskums ir vērtīgāks par līdera talantu; ārējā pieklājība tiek vērtēta augstāk par godīgumu; skaļums aizvieto diskusiju; realitātes maiņa nobāl pret politisko lozungu maiņu. Kad sabiedrība pazaudē limbisko pamatu, tad priekšroka tiek dota mītiem. Neatkarīga pieeja tiek ignorēta neglābjami.

Ja cilvēces savstarpējās pieķeršanās attiecības tiks sabojātas, ja cilvēki no šīm saitēm vairs nespēs gūt emocionālo iestādīšanu un stabilitāti, viņi sāks izmantot jebkurus pieejamos limbisko ķēžu iespaidošanas līdzekļus. Viņu izsalkušās smadzenes meklēs piepildījumu dažādos mazefektīvos aizvietotājos – alkoholā, heroīnā, kokaīnā un citās narkotikās. Par cik sabiedrība aizvien vairāk producē cilvēkus, kuri nepazīst, kuriem nav pieejams un iespējams emocionālo balansu un stabilitāti veidojošais neiroloģiskais process, par tik palielināsies ielas narkomānu skaits.

Masu informācijas līdzekļi mūs informē par stāvokli Amerikas karā pret narkotikām. Bet īstā cīņa, kura notiek mūsu zemē, nav cīņa pret narkotikām per se[74], tā ir limbiskā cīņa – cīņa pret vientulību un pamestību, bēdām un skumjām, rūgtumu un sarūgtinājumu, bailēm un izmisumu. Mūsu kultūra zaudē šo cīņu tik izteikti, ka miljoni cenšas iespaidot delikātās emociju ķēdes, dodot tām kaut kādu atelpu no ikdienas disforijas [75] . Ja šie farmakoloģiskie eksperimenti dotu panākumus – ja tie patiešām palielinātu laimi un emocionālo piepildījumu – kas gan šeit būtu ko iebilst? Bet pašmāju emocionālie pretsāpju līdzekļi ir postoši un nes vēl lielāku nelaimi. Garastāvokli uzlabojošie preparāti, kurus pārdod uz ielām, izdzēš ciešanas uz dažām minūtēm vai stundām, pēc tam zāles izzūd un atstāj vēl dziļākas sāpes. Atkārtota šo medikamentu lietošana izposta nervu sistēmu un iedragā jau tā izmisuma pilno dzīvi.

Amerikas pretnarkotiku cīnītāji iedvesuši mums uzskatu, ka atkarība iestājas tādēļ, ka uz ielas pieejamās zāles pieķeras pūļa apziņai kā gigantisks pūķis norvēģu jūrasbraucēju leģendā: pietiek ar mirkļa pieskārienu šim zvēram, un veselīga vīra prāts pazūd melnos dziļumos uz visiem laikiem. Realitāte to neapstiprina. Mūsdienu ķīmiķi (dažreiz pagrabos un šķūņos) savāra potenciālus farmakoloģiskus slazdus, dažreiz uzlabo dažu dabisko preparātu darbību. Aplūkosim, piemēram, kokaīna īpašības, kas tiek uzskatīts par visvairāk atkarību veidojošo narkotiku. No visiem cilvēkiem, kas pamēģina kokaīnu, tikai viens procents kļūst par tā regulāriem lietotājiem. Kā sacījis Malkolms Gladvels (Malcolm Gladwell), pārsteidzošā neatbilstība norāda, ka problēma nav kokas koka lapu sulā, bet tajā mazajā apgabalā smadzeņu iekšienē, kurš atrod šīs sulas iespaidu par nepārspējamu. Amerika tērē miljardus, lai aizsargātu savas robežas pret dažām limbiskās anestēzijas paketēm. Pareizāk būtu šo naudu tērēt, rūpējoties par to, lai mūsu bērniem būtu smadzenes, kas minimāli pakļautas šīm vielām.

Mantots temperaments var veicināt kā vēlēšanos pamēģināt narkotikas, tā atkarīguma izveidošanās iespēju. Kādu dienu varbūt neiroloģijas zinātne piedāvās zāles; vidējais pilsonis nespēj darīt daudz problēmas atrisināšanā, ja nu vienīgi finansēt zinātniskos pētījumus. Mūsdienu zinātne jau šodien izvirza apsūdzību audzināšanai, kas ir dabas līdzgaitnieks un līdzzinātājs visos neiroloģiskajos procesos, kas izveido bērna vajadzību un pakļautību narkotikām. Pētījums pēc pētījuma ir parādījuši, ka bērni ar ciešām ģimenes saitēm ir daudz mazāk pakļauti un iepīti narkotisko vielu ļaunprātīgā pielietošanā [10, 26, 96, 137, 139, 140, 159, 161]. Pat pie ideāliem apstākļiem pusaudža gados ir daudz emocionālu satricinājumu, indivīda apziņas maiņas un sāpju uzliesmojumu. Ja pusaudži nesaņem limbisko stabilitāti no ģimenes attiecībām, viņi ir ievērojami vairāk pakļauti ķīmiskajiem piedāvājumiem no ārpuses.

Debates par Amerikas narkotiku epidēmijas problēmām parasti riņķo ap konservatīvo prasītiem ilgākiem cietumsodiem un liberāļu ieteikumiem palielināt ārstēšanas programmas. Abas puses nelabprāt piekrīt, ka neviena pieeja ne tuvu nespēj atrisināt šīs zemes milzīgo problēmu. Lietotāju nosūtīšana uz soda iestādēm, kurās narkotiku piegāde apvienota ar to lietošanas stimulu, nav pārliecinoša stāvokļa uzlabošanas recepte. Atkarības apkarošana izrādās daudz efektīvāka tad, kad likumdevējs ir gatavs to finansēt, bet, tā kā atkarīgajiem nav lobētāju, tas nenotiek bieži.

Limbisko principu apzināšanās kultūrā ļauj sākt apzināties pasākumus, kuriem pēc mūsu domām vajadzētu sākt dominēt cīņā pret narkotikām. Vai lekcijas par atkarības problēmām atturēs pusaudžus no narkotiku lietošanas? Neticiet tam. Kaut arī šādu lekciju mērķis ir labs, tās uzrunā neokorteksa smadzenes, bet ne limbiskās. Sāpes pēc notikuma nespēj padarīt notikumu par nebijušu. Doma, ka ar runāšanu kaut ko var panākt, ir nodrāzta ilūzija, kas pārliecina vienīgi tos, kam pašiem nav problēmu. Saukļa Vajaga Tik Pateikt Nē bezrūpība pieņem, ka cilvēka smadzenes un griba ir dalītas. Bet tās nav. Limbiskā nestabilitāte iedragā nervu spēju atrisināt to, ko ieteic mundri un bezrūpīgi lozungi.

Atkarībā nokļuvuša cilvēka bastions pret atkārtotu iekritienu ir vairāk pārdomas, mazāk – dažādi spriedelējumi, to labi parāda Anonīmie Alkoholiķi un viņu daudzie sižeti. Līdzīgu cilvēku kopāsanākšana un traģēdiju izstāstīšana rada bezvārdu spēku, Roberts Frosts (Robert Frost) citā kontekstā [70] to nosauca par ‘dzīves apskaidrošanu – ne obligāti tāda visaptveroša apskaidrošana, uz kādu balstās sektas un kulti, bet konkrēta apjukuma, nesapratnes vai nezināšanas ieraudzīšana un noskaidrošana’. Limbiskā regulēšana šādā grupā var atjaunot tās dalībnieku balansu, atļaujot tiem justies sakārtotiem un veseliem. Bet, protams, pat visspēcīga klana stiprība nav panaceja. Lietotāji pārāk bieži atgriežas pie narkotiku piedāvātās atelpas.

Ieslodzīšanai un piespiedu ārstēšanai arī ir savi trūkumi. Labākā alternatīva ir notikumu zināšana un apsteigšana – ne jau televīzijas reklāmu un apvārdojošu pamfletu veidā, bet precīza profilakse tajā vietā, kur pati daba to paredzējusi – ģimenes mīlestības, mājas sajūtas un drošības veidā. Bērnu audzināšana pacietīgi, uzmanīgi un pamatīgi imunizē viņu smadzenes pret stresu tāpat kā Salka [76] pote – viņu ķermeņus pret bērnu trieku. Mīlestība ir un vienmēr būs vislabākais līdzeklis pret izmisumu, ja mīlestības nav, tad mums jālieto ielas aptieku ķīmija.

IEROBEŽOTA SADARBĪBA

Limbiskās smadzenes ļauj zīdītājiem pieķerties sev līdzīgajiem un izveidot sociālās grupas līdzīgi kā LEGO [77] klucīši – mājas. Cilvēki izveido savstarpēju ilgstošu pieķeršanos: vīri, sievas, bērni, draugi, skolās, beisbola komandās, darba vietās. Kurš gan nav sajutis pieķeršanos vecam auto, kuru pienācis laiks pārdot, vai novalkātam džinsu pārim? Kā Lorenca zoslēni cilvēki dažreiz pieķeras objektiem, kas nespēj atbildēt. Neguvušas piepildījumu cilvēku attiecībās, limbiskās tieksmes kādreiz sāk izpausties visdīvainākajos veidos. Ja kāda indivīda smadzenes izvēlas emocionāli inertu iespējamo partneri, pieķeršanās vajadzība var izveidot viņam kontaktu ar šo nespēju piepildīt partneri, līdzīgi kā naktstauriņš sitas pret ielas lampu vasaras naktī. Zīdītāji dažreiz saskata maldinošu gaismu nedzīvajā, tā ir kļūdaina pieķeršanās, kurā nozīmīgās dot-un-ņemt attiecības nekad neizveidojas.

Viskritiskākās un nepareizās mūsdienu pieķeršanās izveidojas starp cilvēkiem un korporācijām. Šajā cilvēku samazināšanas un tā daiļskanīgo ekvivalentu laikmetā stāsts par uzticamo darbinieku, kas pēc daudzu gadu kalpošanas devies pelnītā atpūtā, kļuvis arhetipisks. Aiz šī stāsta stiprajām sižeta līnijām ir tūkstošiem cilvēku, kas ielikuši savas sirdis darbā, kuru ieguldījums komandas noskaņojuma veidošanā pārsniedz saņemto monetāro kompensāciju, un beigās viņi tiek vienkārši izmesti. Daudziem no šiem cilvēkiem uzglūn pieķeršanās mehānismi, kam vajadzētu veicināt viņu labsajūtu, bet patiesībā tie noķer viņus. pašus.

Dabiskās limbiskās tendences rada uzticību, rūpes un aizrautību. Kad jūs kādu mīlat, rakstīja Ernests Hemingvejs, jūs gribat kaut ko priekš viņa darīt. Jūs gribat ziedoties, jūs gribat kalpot [76]. Veselīgā atmosfērā – ģimenē šie impulsi atrod auglīgu zemi, kur iesakņojas un izaug, izveidojas veselīgas attiecības. Darbavietas stipri atgādina māju – tiešām, lielā cilvēces vēstures laika daļā darbavieta bija māja. Abās vietās mēs sastopam draudzīgus kompanjonus, autoritatīvus vadītājus un kopēju smagu darbu.

Bet, no otras puses, starp iestādi un ģimeni ir liela atšķirība. Pieķeršanās veicina darbinieku izmantošanu, jo kompānijām nav emocionālu impulsu, bet cilvēkiem ir. Kompānijai nav limbiskās struktūras, kas tai liktu sajust savējo kā būtiski vērtīgu. Cilvēki, kas paplašina savu uzticību un piederības sajūtu līdz kompānijas struktūrai, identificējot to ar kādu personu vai fantomu, ir iekļuvuši vienpusīgā, nelīdzvērtīgā kontraktā.

Normāli iegrimušiem limbiskajā fizioloģijā, veselīgiem cilvēkiem ir grūti pārskaņot savas izjūtas un sākt lietot nepazīstamās reptiļu pasaules patiesību: ļaunuma nodarīšanai citiem cilvēkiem ārpus limbisko saišu robežām nav nekādu ierobežojumu. Zaldātu sagatavošana cīņai satur ne tikai fizikālo prasmju mācīšanu, kas nepieciešamas oponentu pārspēšanai, bet bez tam vēl tā satur emocionāla ienaidnieka tēla indoktrināciju. Šis psiholoģiskais mērķis tiek sasniegts, apgrūtinot, noniecinot mentālās saites starp Mēs un Viņi, vienlaicīgi nostiprinot saites starp savējo grupām. Ienaidnieks nav tāds kā mēs, abas puses māca nākošajiem cīnītājiem, viņi ir nenormāli, necilvēcīgi, sliktāki par dzīvniekiem. Vidējais armijas ierindnieks necīnās par kaut kādiem cēliem politiskiem ideāliem, bet tādēļ, ka slepkavnieciski ļaundari apdraud viņa un draugu ģimenes, ar kuru cilvēkiem viņš ir kopā strādājis, cietis un mīlējis. Vēsture līdz malām pildīta ar brutalitāti, kura tiek lietota starp ļaužu grupām, kuras nesaista nekādas limbiskās saites.

Kolektīvais amatnoziegums daudzus šokē, bet korporācijas strādā ārpus pieķeršanās tik pat droši kā armijas. Ļaundarības un pat mežonīgums ir neizbēgami. Kad tabakas rūpniecība piegādā nāvi efektīvāk nekā jebkura vēstures kara mašīna, tā to dara pašu cilvēkiem, jo mūsu pašu ir limbisks un nevis korporatīvs jēdziens. Kad Džona Menvila (John Manville) kompānija atklāja azbesta letālos efektus, kompānija sūtīja pie nezināmo mirušo ģimenēm nevis svešiniekus, bet simtiem savu darbinieku. Rāpulis darītu tāpat [78] . Savstarpējās pieķeršanās ilūzija vietās, kur tā neeksistē, ir zīdītāja fatāla kļūda, kas var novest pie bojāejas. Patersona Industriālās Komisijas priekšsēdis Čarlzs Romers (Charles H. Roemer) atcerējās pusdienas pie Menvila kompānijas prezidenta Lūisa Brauna (Lewis Brown) un viņa brāļa Vandivera Brauna (Vandiver Brown), Menvila korporācijas advokāta [24, 31]. Pēdējais izteica savu izbrīnu par citu azbesta ražotāju muļķību, jo viņi paziņoja strādniekiem par kompānijas darbā iegūto slimību. Romers jautāja: ‘Mr. Braun, vai jūs gribat teikt, ka jūs viņiem ļautu strādāt, kamēr viņi vienkārši nomirst?’ Brauns: ‘Jā. Tā mēs ietaupītu daudz naudas.’ [79]

Nepieciešamība iesakņoties ģimenē – būt pasākumā kopā ar pārējiem, būt komandas, apvienības, grupas daļai, kas cīnās par kopēja mērķa sasniegšanu – ir nelokāma cilvēka apziņas un smadzeņu tendence. Kultūrā, kas izsalkusi pēc mīlestības, bet ignorē tās darbību, ļoti daudzi ieguldīs savu mīlestību tukšā korporācijas lozē, un ievāks putekļu ražu.

VISS, KAS MUMS ELLĒ VAJADZĪGS

Limbiskā regulēšana starp vecākiem un bērniem vada nervu sistēmas attīstību. Lai izveidotos gabalus ‘samontētu’ vienā veselumā – funkcionējošā bioloģiskā būtnē, nepieciešams sociālais kontakts. Bez vecāku vadības neiroloģiskie savienojumi uzkrājas un atsevišķās daudzsološās izpausmes saplūst vienā kopējā haosā. Izolēta rezus pērtiķa audzināšana izveido murgainu un neiedomājamu, acis bološu mutantu, kas maz atgādina veselīgu, sakarīgu organismu. Bez mātes rezus pērtiķi pat neiemācās normāli dzert un ēst [103].

Primātu audzināšana izolācijā mums liek daudz ko mācīties. Agresivitāte ir sarežģīta izturēšanās, kam nepieciešama precīza neiroloģiskā vadība – pārāk mazs naidīgums samazina indivīda izdzīvošanu, pārāk liels – samazina veiksmīgu savstarpējo sadarbību, kas sociāliem dzīvniekiem nepieciešama. Vecāku uzaudzinātiem rezus pērtiķiem neirozinātnieki ir atklājuši atbilstību starp agresivitāti un koordinējošo neirotransmiteru daudzumu smadzenēs. Normālas smadzenes ir pilnas ar šo neredzamo ritmu tūkstošiem, tā ir mikroskopiskā mašinērija, kas veido un harmonizē izturēšanos. Pērtiķiem, kuriem nav iedota, izveidota limbiskā regulēšana, nav šīs neiroloģiskās organizācijas, viņi nespēj izveidot regulētu, modulētu agresivitāti. Viņi ir nesakarīgi, neparedzami, haotiski ļauni. Šis stāvoklis ir neārstējams, nelabojams pat ar labākajām mūsdienu zālēm. Garijs Krēmers (Gary Kraemer) [103, 104] izdarījis secinājumu, ka izolācijā uzaudzēti pērtiķi ‘neatbilst parastajiem neirobioloģijas likumiem vairāk kā sociālajiem…Neizskatās, ka mēģinājumi ar aizvien specifiskākiem farmakoloģiskajiem preparātiem šeit kaut ko var līdzēt. Tas izskatās pēc vispārējas smadzeņu darbības dezorganizācijas’.

Darbotiesspējīgas neiroloģijas izveidošanai zīdītājiem nepieciešama savstarpējā pieķeršanās, lielākā izturēšanās daļa, kas veido sociāli funkcionējošu cilvēku, tiek radīta ar neironu savienojumiem smadzeņu iekšpusē, bet tos veidojošais fizioloģiskais spēks ir mīlestība. Bērni, kas saņēmuši nepietiekamas rūpes, var izaugt un apdraudēt paviršo sabiedrību, kas viņus radījusi. Primāta smadzeņu neironu savstarpējie savienojumi, kas veido varmācību, neveidojas paši no sevis, limbiski sakropļots cilvēks ir nāvējošs. Ja bērna pamestība ir pietiekoši dziļa un visaptveroša, funkcionālais rezultāts ir reptiļa organisms, bruņots ar neokorteksa smadzeņu izveicību un viltību. Šāds radījums nespēj just nožēlu vai līdzjūtību, kad viņš iznīcina sev līdzīgos. Viņam nav nekādas iekšējas motivācijas nenonāvēt gadījuma pēc minimālā dusmu uzplūdā vai minimāla ieguvuma dēļ. Kāds jauns pārkāpējs sakropļoja savu upuri un savas izjūtas aprakstīja šādi: Par ko man jāuztraucas? Es taču neesmu viņa [41].

Amerika lielā daudzumā sagatavo bezjūtīgus slepkavas. Pirms simts gadiem Džeks Ripers (Jack Ripper) piesaistīja Rietumu pasaules uzmanību, nonāvējot piecus cilvēkus. Mūsu kultūra knapi pamanītu šādus ‘pieticīgus’ varoņdarbus – tik daudzi ir pārspējuši amatierisko Riperu, ka mēs nezinām nedz viņu vārdus, nedz darbus. Bezdvēselisku slepkavu eskadroni nerodas bez iemesla. Šie atriebīgie briesmoņi rodas no neiroloģiska vraka, kas kādreiz bija veselīga cilvēciska būtne.

Stāvoklis pasliktinās, vardarbība kļūst aizvien jaunāka. Mūsu kultūrā parādījušies bērni – slepkavas. Kolorado divi nepilngadīgi zēni, bruņoti ar bumbām un automātiskajiem ieročiem, metodiski iznīcināja savus klasesbiedrus un skolotāju, un pēc tam – paši sevi. Arkanzasā vienpadsmit un trīspadsmit gadus veci zēni no slēpņa aukstasinīgi nošauj vairākus bērnus un skolotājus – pieci miruši, desmit ievainoti. Kalifornijas tiesa atzīst par vainīgu divpadsmit gadus vecu zēnu, kurš nositis mazāku bērnu. Ouklendā sešus gadus vecs bērns ielaužas kādā istabā un saspārda zīdaiņa galvu. Viņam tiek izvirzīta apsūdzība par slepkavības mēģinājumu – tas ir jaunākais cilvēks, kas apsūdzēts šajā noziegumā visas mūsu valsts vēsturē. Nesaudzīgi reāli, šie notikumi rada nacionālu apjukumu, izmisumu un šausmas.

Šie stāsti satur traģēdijas, bet mazāk mistiskuma, kā dažs labs domā. Limbiskais deficīts izraisa nekontrolētu ļaunumu, mūsu trauslajā fizioloģijā šis process izveidojies ļoti sen. Atcerēsimies, ka pamestu bērnu smadzenēs iztrūkst miljardiem neironu. Jā kāds domā, ka šīs izzudušās šūnas ir nebūtiskas, tad mūsu bērni pierāda pretējo.

Vinstons Čerčils esot sacījis, ka nevienā sabiedrībā nav labāka ieguldījuma, kā dot bērniem pienu. Cilvēces potenciāls ir katrā zīdainī, bet viņa veselīga izveidošana vēl jāveic. Ja mēs nepasargājam šo dzirksteli, neveidojam un nevadam to, tad mēs ne tikai zaudējam jaunu dzīvību, bet bez tam vēl sagatavojam paši savu bojāeju.

PIRMIE SATRAUKUMA SIGNĀLI

Tendences dažādos Amerikas institūtos rada nemieru un pat satraukumu. Izglītība ir dažādu svešu tendenču ielenkumā, bet pasaules bagātākās nācijas skolu telpas ir vesels neatbilstību un nepiemērotību muzejs. Pārpildītas tiesas sēdes samazinājušas savu darbības ātrumu gandrīz līdz nullei, ik pa brīdim apstādinot savu nodilušo riteņu griešanos, lai iztaisītu spriedumus, kas ir aizvien tālāk no veselā saprāta priekšstata par taisnīgumu. Politiķi ir tik ļoti aizņemti ar naudas sagādāšanu savstarpēji atmaskojošiem televīzijas raidījumiem, ka valdība ir pārvērtusies par drudžainu priekšrocību izdalītāju. Un tā tas turpinās. Šo tendenču pamatā mēs varam ieraudzīt cēloņsakarību ar limbiskajiem pamatiem.

Tā ir likteņa ironija, ka senā slimnieku ārstēšanas nozare ir viena no visslimākajām. Pagājušais gadsimts medicīnas praksē ienesa divas milzīgas izmaiņas. Pirmkārt, slimība pavājināja saites starp ārstu un slimnieku, pēc tam radikāla apkalpošanas pārstrukturēšana atlikušo kopības sajūtu samazināja vēl vairāk.

Medicīnas pārorganizēšanas rezultātā notika nevērīga ārstu distancēšana no cilvēku problēmām un attiecībām. Divdesmitā gadsimta pirmā puse atnesa tehnoloģiskus sasniegumus – antibiotikas, vakcīnas, Rentgena caurskates, anestēziju – tas viss radīja iespēju uzstādīt sarežģītas diagnozes, atklāt slimības un nepieredzētu iespēju tās ārstēt. Atnākušais laiks, jaunie apstākļi veicināja atsvešināšanos no pacientiem. Pēdējo trīsdesmit gadu Rietumu medicīnas paradokss ir šķietami neizskaidrojama tehniskās ekselences līdzāspastāvēšana ar nepopularitāti. Amerikāņi saņem pasaules medicīnas modernākās procedūras, dažādus smalkus plaša spektra biomehānikas brīnumus. Bet pacienti paliek neapmierināti. Slimnieki sūdzas, ka neviens viņus neuzklausa, ārsti ir tikai auksti un aizņemti tehnokrāti. Un šiem slimniekiem ir taisnība, jo Amerikas medicīna ārstēšanas pamatā ir nolikusi intelektu. Medicīnā neokortekss ir guvis meteorisku pacēlumu, bet limbiskā zvaigzne iekritusi aizmirstībā.

Tas, ko kādreiz ārsti zināja, bet pabīdīja malā kā lieku greznību, ir fakts, ka pacienti meklē abus – ārstu un ekspertu, kas saprot. Jebkura slimība atmodina seno pieķeršanās mašinēriju; tā atmodina limbisko vajadzību. Kad cilvēks iet pie ārsta, tad viņš sagaida saprotamu un efektīvu pārbaudi, pareizu diagnozi un piemērotas zāles. Bez tam vēl, neskatoties uz savām ciešanām, viņš grib kādu, kam var uzticēties; viņam vajadzīga silta roka uz pleca un drošības sajūta, kas rodas no tā, ka var runāt ar cilvēku, kas visu to zina un saprot. Kāds mirstošs pacients to ir pateicis šādi [25]:

Es negribu pārāk daudz aizkavēt savu ārstu. Es tikai gribētu, lai viņš iejūtas manā stāvoklī kādas piecas minūtes, lai viņš pievēršas man pilnīgi tikai uz mirkli, lai viņš ir ar mani kopā uz īsu brīdi, lai viņš izmēra manu dvēseli un manu miesu, lai ieraudzītu manu slimību…Es gribētu, lai mans ārsts mani izpēta, lai viņš satausta manu dvēseli tāpat kā prostātu. Bez šādas pieejas es neesmu nekas, tikai slimība.

Rietumu medicīna ir atteikusies no tādiem ieročiem kā ārstējoša rokas turēšana – tas ir luksus, kuru mūsdienīgā aizņemtība nevar atļauties. ‘Gultas manieres’ kļuvušas par steidzīgu un paviršu sarunu, kas iecerēta maigi nomierinoša, bet nebūtiska, sevišķi salīdzinot ar to, kāda vajadzīga patoloģijas psiholoģijā.

Medicīna no savām zināšanām pazaudējusi pamatpatiesību: pieķeršanās ir fizioloģija. Labi ārsti ir vienmēr zinājuši, ka savstarpējās attiecības ārstē. Tiešām, labi ārsti bija arī pirms vairākiem gadsimtiem, kad vēl nebija modernie terapeitiskie instrumenti, tajos laikos, kad vienīgās zāles bija skurbinoši mīlas dzērieni, kas savas ārstnieciskās spējas ieguva no metaforiskiem mājieniem par ārsta personas visvarenību. Laboratorijas mērījumu pārsteidzošie rezultāti un dažādas procedūras liecina, ka meistarība, kuru viņi lietoja, lai uzvarētu slimību, iedarbojās nomierinoši. Rietumu medicīna savā bruņojumā paņēma mašīnas, bet aizmirsa, atmeta medicīnas vēsturisko dvēseli.

Limbiskais kontakts kādreiz bija tik pat nepieciešams ārsta darbarīks, kā stetoskops, tā masveida atmešana maksā mums visai dārgi. 1994.gadā ievērojamais Eiropas medicīnas žurnāls The Lancet rakstīja, ka medicīnas studentiem jāmāca, kā izturēties pret pacientiem. Vai tas ir topošā ārsta biogrāfijas papildinājums ar teātra kursu? Tas ir mēģinājums iemācīt ārstiem izlikšanās mākslu, jo viņu nespēja rūpēties par slimnieku ir pārāk acīmredzama. Tajos gadījumos, kad ārsts jūt antipātiju pret slimnieku, mēs iesakām viņam rīkoties tā, it kā viņš justu simpātiju, rakstīja medicīnas aktiermākslas skolotāji[ 62].

Šeit mūsu smalkie doktori iedrošinās, bez kaut kāda kauna vai ironijas, patiesu sirsnīgumu aizstāt ar mazu teātra uzvedumu. Viņu nepieticīgais ieteikums nesaudzīgi atklāj Rietumu medicīnas satura tukšumu. Daudzus gadus medicīnas sabiedrība neticēja, ka kaut kas vielisks var saistīt ārstu un slimnieku, ja tas netiek padots pa cauruli vai šļirci. Bet pārējo var ērti aizmirst vai aizvietot ar kaut ko.

Pacienti (viņi taču ir zīdītāji) sajuta Amerikas medicīnas limbisko tukšumu un en masse[80] novērsās. Tā kā tradicionālā medicīna izvairījās no ārstēšanas emocionālajiem aspektiem, to aizvietošanai radās dažādas dziedniecības: akupunktūra, hiromantijas prakse, masieri, ķermeņa trenēšana, refleksu ārstēšana, herboterapeiti un vesels lērums citu. Alternatīvā ārstniecība zeļ atbilstoši limbiskā kontakta pieprasījumam. Viņu paņēmieni ir tuvāki pacientu vajadzībām: viņi izmanto regulāras attiecības, kuru laikā uzklausa savu pacientu, bet bieži seno roku uzlikšanu. Alternatīvā medicīna šīs aktivitātes uztver nevis kā nesvarīgas gadījuma procedūras, bet kā būtisku ārstēšanas sastāvdaļu. Rezultāts? Pacienti balso ar savām kājām un naudasmakiem. Pašlaik Amerikā alternatīvā medicīna kopumā saņem, nopelna vairāk naudas, nekā tās tradicionālais, īsredzīgais priekšgājējs.

Plaisa starp neokorteksa un limbisko medicīnu ir tik dziļa, ka tā nosaka arī to, kādas zāles cilvēki pērk. Siltā uzņemšana, kāda tika izrādīta alternatīvās medicīnas praktiķiem, ir ierosinājusi ražotājus sākt izgatavot un izplatīt speciālas, tā sauktās neitrālās zāles – herbālās, dabiskās vielas visām kaitēm, sākot ar AIDS un beidzot ar menopauzes novirzi. Kur slēpjas šo dabisko zāļu pievilcība? Cilvēki tām spēj noticēt, kaut arī to ķīmisko sastāvdaļu efektivitāte ir vairāk mītiska nekā reāla. Pastāvošie likumi neparedz pārtikas piedevu efektivitātes pārbaudi, bet herbālās zāles patiesībā pieder tieši pie šīs klases. Regulātoru paviršība pat pieļauj, ka zāļu sastāvā nav komponentes, kuras izgatavotājs uz iesaiņojuma norāda. (Viens žeņ-šeņa pētījums, piemēram, atkāja, ka tikai pusē žeņ-šeņa produktos tas vispār bija, un tikai ceturtdaļā – bioloģiski derīgā formā). Neitrālo zāļu biznesa trokšņainais uzplaukums – 5miljardi dolāri gadā – liecina par dziļu vajadzību pēc uzticamiem, senākiem un cilvēciskākiem medicīnas paņēmieniem.

Medicīnas novirzīšanās prom no limbiskajām saitēm strauji sākās 90-os gados, kad atsevišķi ārsti un tūlītējas-samaksas pakalpojumu sniedzēji sāka apvienoties un veidot organizēto aprūpi. Emocionālā ziņā šie organizatoriskie uzlabojumi bija nozīmīgi: ja agrāk mums bija zīdītāju medicīna, tad tagad ir rāpuļu.

Administratīvā sistēma formāli vismaz pieļauj cilvēcisku attiecību veidošanos starp dalībniekiem, kaut arī esošā tehnoloģija un darba organizācija par to nerūpējas. Bet ārsta-pacienta attiecību nodošana sistēmas administrācijas pārziņā fatāli sakompromitēja medicīnas ārstējošo būtību. Iestādei ir klienti, bet ne pacienti; starp viņiem ir fiskālas, bet ne limbiskas attiecības. Tāpat kā krokodiļi nejūt pretīgumu pret kanibālismu, HMOs [81] zeļ un plaukst neatkarīgi no tā, vai kāds pacients procesā iet bojā, vai nē. Atsevišķi ārsti var individuāli rūpēties par pacientiem, bet visbiežāk viņiem nav iespējas izpildīt lēmumus, kas aizsarga pacientus no stāvokļa pasliktinājuma. Mūsdienu tirgū pircējs ne tikai sastop uzrakstus, kas brīdina, ka viņš pats uzņemas atbildību par preces lietošanu, bet arī tādus, kas saka, ka viņš ies bojā – lai pats arī baidās.

Organizētā medicīna savas reptiliskās miesas ietin siltās drēbēs. Katru rudeni, kad sākas pierakstīšanās uz dažādām veselības uzlabošanas procedūrām, nav iespējams glābties no milzuma organizētas aprūpes piedāvājumiem. Televizijas un radio reklāmas attēlo dažādus apdrošinātājus kā Markus Velbija (Marcus Welby), Džūnas Klīveres (June Cleaver) un Mātes Terēzes (Mother Teresa) iemiesojumus. Bet piespēlētie tēli nekad neiemiesojas. Pamazām cilvēki ir sapratuši, ka HMO un pārējās organizācijas iegūst peļņu, iztērējot mazāk, nekā klienti iemaksā. Šo mērķi viņi sasniedz vienaldzīgi un nežēlīgi. Ārsti tiek piekukuļoti un aicināti pacientus neapkalpot, bet administrācijas darbinieki slēpjas aiz tik stipras birokrātijas sienas, kas atvaira jebkuru sīkstu un izturīgu sevis aizstāvētāju. Daudzi ārsti nevēlas atklāt diskusijas, kurās tiek apspriesti sistēmas nepareizas darbības gadījumi, bet privātā sarunā tādi tiek minēti vairumā. Ja jūs domājat, ka cilvēki nesaslimst ar slimībām, no kurām varēja izsargāties, nezaudē orgānus un locekļus tīšas kavēšanās dēļ, un nemirst no sistemātiskas vienaldzības, tad padomājiet vēl. [82]

Kāda Kentuki ārste atzinās [30], ka pacients nomiris tādēļ, ka viņam tikusi atteikta operācija. Viņa baidījās, ka zaudēs darbu, ja atklās, kā viss noticis. Viņa pieņēma pareizu lēmumu un tika paaugstināta par taupību. Laika distance to atviegloja, viņa sacīja. Bumbveža piloti karā arī neredz savu upuru sejas. Pirms neilga laika Ņujorkas Valsts Veselības Komisārs atklāja, ka HMO izmantoja informāciju par nāves gadījumu skaitu sirds ķirurģijā, lai izveidotu selektīvu pacientu nosūtīšanu uz Ņujorkas hospitāļiem. Vai apdrošinātājs sūtīja savus pacientus uz visuzticamākajiem institūtiem? Protams, ka nē. Administrātori izmantoja statistiku un izkaulēja no ‘letālākajiem institūtiem’ zemākas apdrošināšanas izmaksas. Pēc tam, rūpējoties par tik kārotajām dividendēm, nosūtīja mazāk cerīgus pacientus uz iespējami lētākām iestādēm, kurās pacientu ciešanas un nāves varbūtība bija lielākas [83] .

Pirms doties pie ārsta, zīdītājam jābūt kādas personas aizgādībā. Pirms tas var notikt, mūsu ārstiem jāatceras emocionālās dzīves neatkarīgo dabu un savu uzdevumu to saglabāt.

______________

Volkers Persijs (Walker Persy) rakstīja, ka modernais cilvēks ir atsvešināts no esības, no paša esības, no citu sev līdzīgu cilvēku esības, no transcendentālās esības. Viņš kaut ko ir pazaudējis, viņš nezina – ko; viņš tikai zina, ka ir līdz nāvei slims no tā, ko ir pazaudējis [147]. Mistiskais trūkstošais elements ir dziļa un ilgi gaidīta vajadzība pēc paliekošām pieķeršanās saitēm. Visās savās dažādajās un daudzveidīgajās formās mīlestības pinekļi ir mūsu mutuļojošo dzīvju saturētājs. Bez šī bioloģiskā enkura mēs tiekam izmesti ārpusē, nesakarīgā tumsā.

Cilvēce sākās bīstamā pasaulē, kur mazas grupas dienā meklēja barību un skopi lietoja, bet naktīs saspiedās kopā, lai būtu siltāk. Ar lauksaimniecības attīstību sākās cilvēku koncentrācija pilsētās un ciemos. Industriālā revolūcija darbu no mājām paņēma prom, padarot cilvēkus par vienveida indivīdu masu, kas strādā rūpnīcās vai izkliedēti starp tām, raktuvēs un iestādēs, kam pilnīgi atņemta sajūta, ka darbs bija ģimenes nodarbe, rituāls, kuru izpildīja mājās. Ekonomika uzplauka, bet ģimenes sāk izzust. Dzenoties pēc tālākas darba efektivitātes paaugstināšanas, informācijas laikmets pieprasa vēl pamatīgāku atkāpšanos – aizvien mazāk laika cilvēciskām attiecībām, bērniem, bet vairāk laika bezpersoniskajam progresam. Pirms mūsu dzīves izput putekļos, iespējams, ka mēs paspēsim padomāt, cik daudz bagātības un labklājības cilvēki vēl spēs izturēt [107].

Kaut kādā ziņā Amerikas kultūra ir masveida eksperiments, kurā cilvēkiem atņem to, kas viņiem visvairāk vajadzīgs. Šīs limbisko vajadzību ignorēšanas sekas ir tik pat drūmas, cik mīlestības uzvaras – brīnišķīgas. Kā visās traģēdijās, tās pamatā ir atziņa, ka bēdīgais šodienas rezultāts saturēja diženuma iespēju. Tas, ko Čarlzs Dikenss rakstīja par pāri [84] zem Ziemassvētku veča tērpa, ir spēkā arī mūsu sabiedrībā: “ Kur eņģeļi sēž tronī, tur arī velni uzglūn draudīgi. Nekādas cilvēces maiņas, degradācija vai perversija, neskatoties uz visu radīšanas brīnumainumu, nav nekas, salīdzinot ar šiem briesmoņiem.” Mūsu kultūrai ir iespējams iemainīt šos briesmoņus pret dieviem, kurus mūsu zīdītāju mantojums spēj dot, ja mēs piekritīsim ievērot un pieņemt limbiskos likumus.

Ietilpīgā un izsmalcinātā cilvēka smadzeņu daļa – neokortekss mums saka, ka idejas paātrina civilizācijas virzību. Biezas marmora bibliotēku un muzeju sienas sargā šo iecerēto nākošo paaudžu mantojumu. Tas ir tuvredzīgs skatījums. Mūsu bērni ir rītdienas pasaules veidotāji – klusi zīdaiņi, neveikli tipinātāji, spiedzoši skolnieki, kuru viegli veidojamās, kaļamās smadzenes nes sevī visas cilvēces cerību. Viņu smadzenēm būs jārada idejas, dziesmas un nākotnes sabiedrības. Viņi spēj nākošo pasauli radīt, bet spēj arī iznīcināt. Jebkurā gadījumā, viņi to darīs mūsu vārdā.

10. nodaļa

ATVĒRTĀS DURVIS

Kādas mīlestības mistērijas glabā nākotne

Un šajā bezdibenī es redzēju,

Kā mīlestība vienā kopumā tur savienotas visas dzīves,

Kuru lidojumi izkaisīti visā Universā;

Kā viela, gadījums un veids

Apvienoti, sakausēti tādā burvībā,

Kurā viss, par ko es runāju, ir gaisma.

Dante, Dievišķā Komēdija

Cilvēces aizraušanos ar izskaidrošanu, definēšanu un paredzēšanu – aizraušanos ar zinātni – radīja dabas parādības, regulārā debesķermeņu kustība uz naksnīgajām debesīm. Vienkārša loģiska domāšana noveda senos astronomus pie secinājuma, ka Zeme ir nekustīgais rotējošā Universa centrs. Viņi iedomājās zvaigznes un planētas, ievietotas rotējošās kristāliskās sfērās, tādējādi liecinot par dārgakmeņu precizitāti, kuru no lejas varēja novērot.

Pragmātisma prasības pamazām sāka apdraudēt šī modeļa brīnišķīgo vienkāršību. Lai saglabātu idejas atbilstību aizvien rūpīgākiem planētu un mēness kustību novērojumiem, tai vajadzēja pievienot aizvien jaunas tukšas sfēras. Edokls? (Eudoxus) postulēja divdesmit septiņas atšķirīgas stikla bumbas. Kad Aristotelis publicēja savu darbu, viņam bija 55. Precizitātei Klaudijs Ptolemajs (Claudius Ptolemy) pievienoja vēl dažas neveiklas korekcijas, un šis zvaigznes nesošais darbarīks turpināja klibot 1700 gadus.

Teleskopa izgudrošana cilvēcei atvēra logu uz zvaigznēm, un parādīja, ka Zeme rotē un bez tam vēl pati apriņķo, aplido Sauli. Galvenais, ko senie astronomi bija attēlojuši savās kartēs, bija tās zemes kustība, kas atradās zem viņu kājām. Ptolemaja mašīna, kas bija kalpojusi un maldinājusi astronomus gadsimtiem ilgi, nočīkstēja un sabruka.

Mūsu laiks ir sagatavojies aizsūtīt pensijā citas sarežģītas un novecojušas mašīnas: pirmsempīrisma emocionālās apziņas modeļus. Zinātne rosīgi pēta smadzenes, kas veido inteliģenci, prātu, kaislību un mīlestību – delikātās struktūras, kas rada mūsu sirdis, katru no mums. Dažādās varavīksnes krāsās mirdzošie iedzīvotāji, par kuriem mums tika mācīts, ka viņi tur dzīvo – id, ego, Edips – pazūd kā zvaigznes pie debesīm vasaras rītā. Atklājumi, kas izdzēsa šīs agrākās zvaigznes, nāca no zinātnes, kas vairāk nekā dažs dzejnieks pētīja fantastisko pasauli, lai atrastu tās principus, sākumā nemaz neapjaušot tās sakarību ar racionālo.

Ptolemaja ģeocentriskā universa karte, kaut arī principā nepareiza, gadsimtiem ilgi novērotājiem deva ziņas par redzamo zvaigžņu un planētu, Saules un Mēness kustību. Šis modelis pietiekoši precīzi izskaidroja un ļāva paredzēt. Bet tas nespēja izskaidrot pietiekami daudz. Tas derīgs savas pielietojamības robežās, bet nekāda pielabošana vai precizēšana nespēj to saglabāt. Tāpat ir ar divdesmitā gadsimta emocionālās apziņas modeļiem. Tie ir kalpojuši un maldinājuši veiksmīgi, bet tagad tie čīkst un plīst zem to novēroto nesakritību spiediena, kuras tas nespēj izskaidrot. Mums nav jāatmet visus novērojumus, kas izdarīti veco izpratņu gaismā – atklājumu kodols kā no grimstoša kuģa izglābti jūrnieki dosies tālāk nākotnē, kas no sava jaunā kuģa klāja noskatīsies, kā zem ūdens pazūd novecojušais.

Emociju vēsturei ir simts miljoni gadu, bet izziņas spējai – tikai daži simttūkstoši. Neskatoties uz to jaunību, neokorteksa smadzeņu ievērojamās spējas apžilbināja Rietumu pasauli un aizēnoja smadzeņu klusāko limbisko iedzīvotāju. Tā kā loģika un dedukcija strādā tik vienkārši, tās sāka uzskatīt par universālām atslēgām, kas atslēdz visas durvis. Apziņas sākotnējie pētnieki veidoja savas teorijas šīs pieejas gaismā, par teorijas pīlāriem izmantojot savu ticību verdikta [85] realitātei, analītiskās domas pārākumam un tam, ka visu vada, pārvalda racionalitāte.

Apziņas pētīšanas pionieri iztēlojās debesīs pili, virs kuras plīvo Saprāta karogs, un pārāk ilgi mūsu sabiedrība centās dzīvot šajā dīvainajā konstrukcijā. Viņu pūles bija slavējamas, kaut arī neparastas, bet māja, kuru viņi uzcēla, izrādījās nederīga vispārzināmajam, slavenajam cilvēka dzīves neloģiskumam.

Mūsu emocionālo esību nosaka limbiskā rezonanse, uzturēšana jeb regulēšana un pārstādīšana jeb revīzija; tie ir neiroloģiskās ēkas sienas un torņi, kurus evolūcija ir uzcēlusi zīdītājiem dzīvošanai [86] . Mūsu intelekts pret tiem ir galvenokārt akls. Tie, kuri savas sirds ēkā atļauj vadīt saprātam un spriedumam, ieskrien sienās un palodzēs, un krīt uz vienkāršiem pakāpieniem. Viņi ir mācītas personas, kas pārāk maz spēj redzēt mīlestības pilī, lai izvairītos no sāpīgām sadursmēm ar tās iekšējo iekārtojumu.

Mūsu kultūra ir pilna ar ekspertiem, kas sola pasacīt, kā izdomāt ceļu uz labāku nākotni. It kā tas būtu iespējams. Bez garām pārdomām un kavēšanās viņi balstās uz it kā ticama, bet brīva pieņēmuma, ka intelekts nosaka izrādi. Bet tas tā nav. Saprāta pedējais solis, rakstīja Bleizs Paskāls (Blaise Pascal), ir atziņa, ka faktu bezgalība to pārsniedz [146].Patreizējā, jaunā gadsimta sākumā zinātne sāk pietuvoties šai izpratnes virsotnei.

Kaut arī mūsu kultūra ik uz soļa traucē, vai vismaz to neveicina, cilvēkiem vēl ir iespējams veiksmīgi dzīvot, ja viņi kultivē saites, kuras vajadzīgas limbiskajām smadzenēm. Neatkarīgi no visa tā, ko nesīs cilvēces nākotne, mēs nekad neatmetīsim savu mantojumu, to, ka mēs esam neiroloģiski organismi, zīdītāji, primāti. Tā kā mēs esam emocionālas būtnes, sāpes ir neizbēgamas un nelaimes būs vienmēr, tā kā īstenība nav nedz vienlīdzīga, nedz taisnīga, ciešanas visiem nebūs vienādas. Cilvēks, kurš zina un saprot sirds ceļus, ir tuvāk labas dzīves varbūtībai. Šādu cilvēku sabiedrība nes sevī solījumu, kuru mēs spējam tikai iedomāties.

Mīlestības teorijas meklēšanas pasākums vēl nav pabeigts. Zinātne mums ir ļāvusi ielūkoties kādā noteiktā tornī vai augšupejošā sienā, sirds pils vēl atrodas augstu debesīs, ietīta garāmskrejošos mākoņos, bet cituviet – zemes miglā. Vai zinātne vispār kādreiz atklās visus mīlestības noslēpumus? Vai empīrisms spēs uzbūvēt nepārtrauktu taku no sirds pils augstākajiem torņiem līdz pārliecības pamatam apakšā?

Protams, ka nē. Ja mēs gribam, lai vienrocīgs empīrisms izskaidro un definē cilvēka dvēseli, tad tas ir pārāk daudz prasīts. Tikai kopā, sadarbībā ar mākslu, zinātne tuvojas īstenībai. Abas ir metaforas, ar kuru palīdzību mēs cenšamies izzināt pasauli un sevi; abas var apgaismot iekšējās un ārējās ainas ar uzliesmojumu, kura īslaicīgums prasa nebeidzamu atklāšanu no jauna. Kārlis Sandbergs (Carl Sandburg) rakstīja, ka poēzija ir durvju atvēršana un aizvēršana, atstājot tos, kas ieskatījušies, minam, kas tajā brīdī bija redzams. Lielākais, ko mēs varam saprātīgi prasīt, ir, lai zinātne pati ik pa brīdim paver durvis un atļauj mums ieraudzīt bagātīgos noslēpumus iekšpusē.

Cilvēce gaida atklājumus, kas var atspīdēt caur šīm atvērtajām durvīm. Vienmēr, visi atklājumi kalpo vienam mērķim: palīdzēt cilvēkiem izmantot viņos ieliktās iespējas, lai gūtu prieku un piepildījumu. Tā kā mēs nespējam, nav iespējams izmainīt mīlestības būtību, mums atliek tikai neievērot tās prasības vai arī uzziedēt tās pils sienās. Tie, kam pietiks gudrības tā darīt, ņems vērā savas sirdis un iegūs spēku no savas pieķeršanās, un viņi spēs iemācīt saviem bērniem darīt tāpat.

PATEICĪBAS

Grāmatas rodas tajā vietā, kur krustojas prāti un sastopas sirdis. No pašas pirmās idejas līdz čaukstošām lapām, kuras lasītājs tur rokā, grāmatai par savu tapšanu jāpateicas kopējām uzticamas komandas pūlēm, šajā gadījumā jo sevišķi pirmajai trijotnei.

1991.g., kad es ierados Kalifornijas Universitātē un iepazinu Dr. Amini un Dr. Lenonu, viņi tur jau strādāja. Pirmais –divdesmit astoņus gadus, otrs – divpadsmit; kopā viņi strādāja kopš 1970.gada. Viņi jau bija ārstējuši tūkstošiem slimnieku un apmācījuši simtiem ārstu un praktikantu. Es tajā laikā arī biju medicīnas praksē un sastapos ar pretrunīgu un apšaubāmu doktrīnu pārpilnību, kas raksturo mūsdienu izglītību psihiatrijā. Kaut arī es maz zināju par psihiatriju un vēl mazāk – par cilvēkiem, es ievēroju, ka semināri, kurus vadīja Dr. Amini un Dr. Lennons, bija izcili: psihoanalītiķis un bioloģijas psihiatrs dzīvi un ar cieņu diskutēja par psihoterapiju, attīstību, garastāvokļa problēmām un mīlestību. Lasītāji, kas nav pazīstami ar šādu pretrunīgu savienojumu, nemaz nespēj iedomāties un novērtēt tāda savienojuma izcilību, kas salīdzināma, piemēram, ar Montague un Capulet [87] , aizgūtnēm no vienas krūzes dzeram alu vietējā krodziņā.

Izcilais apvienojums bija tikai pārsteigumu sākums. Bagātie un sarežģītie semināri, kurus Dr. Amini un Lennons it kā noauda, bija ne tikai grūti formulējami vārdos, bet vispār bija grūti intelektam aptverami. Daudzi apmeklētāji bija apmulsuši un apjukuši. Pirmajā mirklī es uztvēru savu skolotāju acīmredzamo un apstulbinošo neprecizitāti kā zināmu domas paviršības pierādījumu, kas šajā laukā bija plaši izplatīta. Pamazām, ar aizvien pieaugošu izbrīnu un pārsteigumu, es atklāju, ka mana neizpratne bija nevis pasniedzēju nepiemērotības apliecinājums, bet gan priekšmetam pakļautas nepieciešamības rezultāts: abi pasniedzēji runāja it kā no cita skatu punkta, tā, kā runā par lietām, kas vēl nav izteiktas vārdos. Es sāku saprast, ka savas klīniskās darbības laikā Dr. Amini un Lennnons uzkrājuši iespaidīgu zināšanu daudzumu par to, kā strādā cilvēka iekšējā pasaule. Viņi nepārtraukti pretojās izpratni degradējošiem vienkāršojumiem un vilinošiem standartrisinājumiem, kurus mēs viņiem ik pa brīdim piedāvājām: viņi bija pārliecināti, ka šādi vienkāršojumi ir vienkārši bezjēdzīgi. Tā vietā viņi centās iedot saviem klausītājiem grūti iegūtus noslēpumus, kas, tāpat kā mūzika, ir izteikti citā valodā, kas stipri atšķiras no tās, kuru lietot mēs esam raduši.

Šī pieeja psihiatrijā un tās mācīšanā bija kaut kas pilnīgi jauns; līdz šai dienai es nekur neesmu sastapis neko tam līdzīgu. Es nolēmu, ka, ja es taisos mācīties to, ko psihiatram – un jebkuram – jāzina par cilvēka iekšējo pasauli, tad es to mācīšos no Dr. Amini un Lennona, vai nemaz.

Kad es beidzu ordinatūru, Dr. Amini un Lennons atļāva man pievienoties viņiem un vadīt seminārus, kuros es pats pirmo reizi mūžā biju iepazinis to rezonanses dimensiju, kurā notiek emocionālā dzīve. Veiksmīga divu pušu sastrādāšanās ir pietiekoši grūta, bet tris cilvēku izpildījumā tā ir vēl riskantāka. Neskatoties uz to, mūsu triumvirāts parādīja negaidītu brīnumu. Kad mēs apvienojām savas idejas un enerģiju, tās plūda ātri un izteiksmīgi. Galvenais saturs tika ņemts no Dr. Amini darba klīnikā: tā bija pārliecība un atklājums, ka divu pasauļu emocionāls kontakts rada dzīvību uzturošu un veicinošu spēku.

Mēs sākām mācīt visu, ko vien varējām, par šī iluzīvā un jaudīgā spēka bioloģisko realitāti. Šāda pasākuma īstenošana prasīja vairāk zināšanu, kā jebkuram no mums bija. Daudzus gadus mēs vācām jebkuru faktu, kas saistīts ar emocionālo dzīvi, un sestdienas rītos mēs satikāmies, lai apspriestu savus atradumus. Ēdot smalkmaizītes un olas un piedzerot apelsīnu sulu, mēs stāstījām viens otram par senām, aizmirstām mācībām, mēs klausījāmies, skaidrojām un apšaubījām. Atšķirīgie, dažādie uzskati pamazām sāka apvienoties. To galīgais apvienojums dots šajā grāmatā.

Daudz kas noticis laikā starp šiem sestdienu semināriem un brīdi, kurā jūs šo grāmatu turat rokās. Mūsu idejas pirmatnējā, nenoslīpētā veidā tika pārbaudītas pie daudziem UCSF [88] Medicīnas Skolas psihiatrijas studentiem. Uz viņu pieklājīgā skepticisma galodas mēs noslīpējām savas koncepcijas. Sava darba rezultātus mēs prezentējām profesionāļiem UCSF lielajās sanāksmēs, San Francisko Psihoanalīzes Institūtā un Amerikas Grupu Psihoterapijas Asociācijas un Amerikas Psihiatru Asociācijas gadskārtējās sanāksmēs; šajos izbraukumos mums pievienojās draugs un kolēģis Dr. Alans Luijs (Alan Louie). Tur notiekošie profesionālie dialogi palīdzēja mums tālāk precizēt domas un savu uzdevumu.

Kad bijām ieguvuši minimālu izpratņu un koncepciju saskaņu, tad žurnālā Psyhiatry publicējām paradigmu kopsavilkumu. Mazohistisks lasītājs, kurš izraktu attiecīgo žurnāla numuru, varētu atrast tajā dažu mūsu ideju atblāzmu, nobēdzinātu akadēmiskās valodas satriecošajā blīvumā. 1996.g., kad mēs gājām prom no Universitātes – vispirms Dr. Amini, pēc tam Dr. Lennons, un beidzot arī es – mēs nolēmām ziedot šādā veidā iegūto laiku, lai uzrakstītu mūsu mīlestības teoriju lasāmā formā, grāmatā.

Kad es nosēdos, lai mūsu kopējās idejas izteiktu vārdos, es sastapos ar grūti pārvaramu šķērsli: es nezināju, kā jāraksta, lai uzrakstītu pietiekoši labi. Nekādas lamas nevar pienācīgi noraksturot šo šausmīgo grāmatu, es atcerējos kaut kur lasījis pirms dažiem gadu desmitiem par kādu šodien aizmirstu grāmatu. Mans bēdīgais pienākums ir pateikt, ka šis spriedums bija tik pat labi attiecināms uz pirmo grāmatas uzmetumu, kuru es uzrakstīju, mēģinot mūsu idejas pārvērst vārdu valodā. Grāmata kaut kur būtu mētājusies uz manas neprasmes sēkļa, ja man nebūtu palaimējies un es nebūtu saticis Dr. Glendu Hobs (Glenda Hobs). Es esmu viņai dziļi pateicīgs par visu, ko viņa man iemācīja, par visu, ko es zinu par rakstīšanu. Pirms vairākiem gadsimtiem ķīniešu filosofs Lao-tzu rakstīja: Redzēt augļus no sēklām – tā ir ģenialitātes pazīme. Šajā gadījumā atzinība pienākas Dr. Hobs, kura ar man neaptveramas alķīmiskas izpratnes palīdzību aiz maniem vārdu plūdiem manuskriptā ieraudzīja vērtīgo saturu un palīdzēja no tā izvilkt labāko.

Vairāki cilvēki bija tik mīļi un izlasīja dažādus manuskripta variantus dažādās gatavības pakāpēs un piedāvāja derīgus komentārus: Liz Amini, Cecilia Lannon, Sue Lewis, Christina Amini, Alan Langerman, Linda Motzkin, Sue Halpern, Caryl Gorska, David Berlinski, Robert DiNicolantonio, Aimee West, Ezra Epstein, Kristen Engle, Maia Wilkinson, Mike Meixel, and Deb Seymour. Mans draugs un kolēģis Ed Burke bija sevišķi bija sevišķi pretimnākošs un bez protestēšanas izlasīja neskaitāmas versijas, viņš man izpalīdzēja ne tikai ar savu vērīgo aci, bet arī ar savām apjomīgajām zināšanām jebkurā jautājumā. Marka Pauelsona (Mark Powelson) iedrošinājums un vadība izvadīja mani, iesācēju cauri nezināšanas džungļiem līdz pašiem publicēšanas industrijas vārtiem. Sirsnīga pateicība Lizai Motkinai (Lisa Motzkin) un firmai, kuras mākslas darbi izdaiļo šīs grāmatas iekšpusi. Paul Ekman, Robert Wallerstein un Judith Wallerstein, seni mūsu draugi un kolēģi, bija vērtīgi šīs grāmatas atbalstītāji, un mēs esam viņiem pateicīgi par šo atbalstu.

Dr. Valersteini veicināja tikšanos ar mūsu pārstāvi Carol Mann, kurai mēs esam daudz pateicības parādā. Viņas padomi un palīdzība daudzos jautājumos bija nepārspējami. Mēs domājām, ka mums jāieinteresē viņu grāmatas izdošanā, bet izrādījās, ka viņas entuziasms dažos aspektos pat pārsniedza mūsējo.

Tas pats sakāms par izdevniecību Random House, kurā tik daudzi cilvēki uzņēmās grāmatas izdošanas rūpes. Viņiem visiem mūsu dziļākā pateicība. Scott Moyer dedzīgā iesaistīšanās projektā bija tiešām iedvesmojoša. Savu redaktora darbu viņš veica ar ķirurga precizitāti un aktiera izsmalcinātību, un iedvesmoja mani censties uzrakstīt labāku grāmatu, kuru viņš jau redzēja zem tā uzmetuma, kuru es sākumā piedāvāju. Mēs nebūtu varējuši atrast rūpīgākas rokas, kurās nodot daudzu gadu darbu. Kate Niedzwiecki nepārtraukti palīdzēja dažādos jautājumos, pārāk daudzos, lai tos varētu uzskaitīt. Benjamin Dreyer un Jennifer Prior dabūja ārā no teksta milzumu kļūdu, lielas un mazas, un izvadīja grāmatu cauri ražošanai ar perfektu prasmi un rūpību. Andy Carpenter vāku apdare runā pati par sevi, savā mākslas nozarē. Dedzīgais Random pilnvarotās Mary Bahr atbalsts bija smaidošs un visaptverošs. Sirsnīga pateicība Random House prezidentei Ann Godoff, publicētājam un galvenajam redaktoram par viņas nelokāmo entuziasmu un dzīvīgo ieguldījumu.

Mūsu pacienti mums ir daudz iemācījuši, un mēs esam viņiem parādā pateicību par ielūgumu ielūkoties viņu dzīvēs, un viņu drosmi mēģināt un sākt sevis mainīšanu. Beidzot, mēs izsakām pateicību mūsu iejūtīgajiem ģimenes locekļiem, bez kuru iecietības un pretīmnākšanas nekas nebūtu iznācis.

Šajā veicinošo ieguldījumu uzskaitījumā mani pārsteidz visa pasākuma mazvarbūtīgums, ievērojot daudzos formālos šķēršļus, kas traucēja grāmatas izveidošanu un izdošanu, tas, ka šie vārdi ir sakārtoti tieši šajā secībā šīs grāmatas vākos. Bez katra šēit minētā dalībnieka (un vēl daudzu citu, kas nav šeit minēti) dedzīgas piedalīšanās šīs grāmatas vienkārši nebūtu, vai arī, tā būtu citādāka un daudz mazvērtīgāka. Katra dzīve sastāv, veidojas no šādu trauslu gadījuma notikumu sakrišanām – dodot jo vairāk iemesla priekam un svinēšanai, kad, neskatoties uz šķietami nepārvaramiem šķēršļiem, viss izdodas.

Thomas Lewis, M.D., Sausalito, California

LITERATŪRA

1. Ahissar, E., E. Vaadia, M. Ahissar, H. Bergman, A. Arieli, and M. Abeles. 1992. "Dependence of cortical plasticity on correlated activity of single neurons and on behavioral context." Science, 257(5075):1412—5.

2. Ainsworth, M., M. Blehar, E. Waters, and S. Wall. 1978. Patterns of Attachment: A Psychological Study of the Strange Situation. Mahwah, New Jersey: Erlbaum & Associates.

3. Andrews, M. W, and L. A. Rosenblum. 1994. "The development of affiliative and agonistic social patterns in differentially reared monkeys." Child Development, 65(5)1398-1404.

4. Appel, A. "An Interview with Nabokov." 1967. Wisconsin Studies in Contemporary Literature (8). As quoted by L. Shlain in Art & Physics: Parallel Visions in Space, Time, and Light. 1991. New York: William Morrow.

5. Baudelaire, C. "Le Joueur Genereux." 1998. In Le Spleen de Paris. Paris: Librairie Generale Francaise.

6. Baxt, W. G. 1991. "Use of an artificial neural network for the diagnosis of myocardial infarction." Annals of Internal Medicine, 115(11):843—8.

7. Baxt, W. G. 1995. "Application of artificial neural networks to clinical medicine." The Lancet, 346(8983): 1135-8.

8. Baxter, L. R., J. M. Schwartz, K. S. Bergman, M. P. Szuba, B. H. Guze, J. C. Maz-ziotta, A. Alazraki, C. E. Selin, H. K. Ferng, and P. Munford. 1992. "Caudate glucose metabolic rate changes with both drug and behavior therapy for obsessive-compulsive disorder." Archives of General Psychiatry, 49(9):68I-9.

9. Bechara, A., H. Damasio, D.Tranel, and A. R. Damasio. 1997. "Deciding advantageously before knowing the advantageous strategy" Science, 275(5304): 1293—5.

10. Bell, D. and R. Champion. 1979. "Deviancy, delinquency and drug use." British Journal of Psychiatry, 134: 269-76.

11. Bench, C, K. Friston, R. Brown, L. Scott, R. Frackowiak, and R. Dolan. 1993. "The anatomy of melancholia—focal abnormalities of cerebral blood flow in major depression" Psychological Medicine, 22: 607—15.

12. Berkman, L. E, L. Leo-Summers, and R. I. Horwitz. 1992. "Emotional support and survival after myocardial infarction. A prospective, population-based study of the elderly." Annals of Internal Medicine, 117(12): 1003-9.

13. Berry, D. Q, and D. E. Broadbent. 1984. "On the relationship between task performance and associated verbalizable knowledge." The Quarterly Journal of Experimental Psychology,36A: 209-231.

14. Blakeslee, S. "Old Brains Can Learn New Language Tricks." 1999. The New York Times, April 20.

15. Borch-Jacobsen, M. 1998. "Self-Seduced." In F. Crews (ed.), Unauthorized Freud: Doubters Confront a Legend. New York: Viking.

16. Bowlby, J. 1983. Attachment & Loss, Volume I: Attachment. New York: Basic Books.

17. Bowlby, J. 1986. Attachment & Loss, Volume II: Separation. New York: Basic Books.

18. Bowlby, J. 1986. Attachment & Loss, Volume III: Loss. New York: Basic Books.

19. Brazelton,T. B., E.Tronick, L. Adamson, H. Als, and S.Wise. 1975. "Early mother-infant reciprocity." Ciba Foundation Symposium, 33: 137—54.

20. Breese, G. R., R. D. Smith, R. A. Mueller, J. L. Howard, A. J. Prange, M. A. Lipton, L. D. Young, W. McKinney, and J. K. Lewis. 1977. "Induction of adrenal cate cholamine synthesizing enzymes following mother-infant separation." Nature New Biology, 246: 94-6.

21. Brennan, P. A., A. Raine, E Schulsinger, L. Kirkegaard-Sorenson, J. Knop, B. Hutchings, R. Rosenberg, and S. A. Mednick. 1997. "Psychophysiological protective factors for male subjects at high risk for criminal behavior." American Journal of Psychiatry, 154(6)53-5.

22. Bretherton, I. 1985. "Attachment Theory: Retrospect and Prospect." In I. Bretherton and E. Waters (eds.), Growing Points of Attachment Theory and Research (Monographs of the Society for Research in Child Development). Chicago: University of Chicago Press.

23. Bretherton, I. 1991. "The roots and growing points of attachment theory." In C. M. Parkes, J. Stevenson-Hinde, and P. Marris (eds.), Attachment Across the Life-Cycle. New York: Tavistock/Routledge.

24. Brodeur, P. 1985. Outrageous Misconduct: The Asbestos Industry on Trial. New York: Pantheon. .

25. Broyard, A. 1990. "Doctor Talk to Me". The New York Times, August 26.

26. Cadoret, R. J., E. Troughton, T. W. O'Gorman, and E. Heywood. 1986. "An adoption study of genetic and environmental factors in drug abuse." Archives of General Psychiatry, 43(12): 1131-6.

27. Cairns, R. B. 1966. "Attachment behavior of mammals". Psychological Review, 73: 409-26.

28. Calvin, W. H. 1996. How Brains Think: Evolving Intelligence, Then and Now. New York: HarperCollins.

29. Calvin, W. H. 1994. "The emergence of intelligence." Scientific American, 27I(4): 100-7.

30. Carlsen, W. 1997. "Doctor to Confess Role in Mans Death: she says HMO rewarded her for saving $500,000" San Francisco Chronicle, April 15, p. AI3.

31. Castleman, B., and S. Berger. 1996. Asbestos: Medical and Legal Aspects. Gaithersburg, Maryland: Aspen Publishers.

32. Cave, C. B., and L. R. Squire. 1992. "Intact and long-lasting repetition priming in amnesia." Journal of Experimental Psychology. Learning, Memory, and Cognition, I8(3): 509—20.

33. Chevalier-Skolnikoff, S. 1973. "Facial expressions of emotion in nonhuman primates." In P. Ekman (ed.), Darwin and Facial Expression: A Century of Research in Review. New York: Academic Press.

34. Cloninger, C. R. 1986. "A unified biosocial theory of personality and its role in the development of anxiety states." Psychiatric Developments, 4(3): 167—226.

35. Cloninger, C. R. 1987. "A systematic method for clinical description and classification of personality variants." Archives of General Psychiatry, 44: 573—87.

36. Cloninger, C. R., D M. Svraktc, and T. R. Przybeck. 1993. "A psychobiological model of temperament and character." Archives of General Psychiatry, 50(I2): 975—90.

37. Colon, A., A. Callies, M. Popkin, and P McGlave. 1991. "Depressed mood and other variables related to bone marrow transplantation survival in acute leukemia." Psychosomatics, 32: 420-5.

38. Coplan, J. D, R. C. Trost, M. J. Owens, T B. Cooper, J. M. German, C. B. Nemeroff, and L. A. Rosenblum. 1998. "Cerebrospinal fluid concentrations of somatostatin and biogenic amines in grown primates reared by mothers exposed to manipulated foraging conditions." Archives of General Psychiatry, 55(5): 473—7.

39. Coulton, G. G. 1906. St. Francis to Dante. London: David Nutt.

40. Cummings, E.E., 1994. E. E. Cummings: Complete Poems, 1904—1962. G. Firmage (ed.). New York: Liveright.

41. Damon, W. 1999. "The Moral Development of Children." Scientific American, 28I(2): 72-8.

42. Darwin, C. 1998. The Expressions of the Emotions in Man and Animals. Third Edition. P. Ekman (ed.). New York: Oxford University Press.

43. DeCasper, A. J., and W. P. Fifer. 1980. "Of human bonding: newborns prefer their mothers' voices " Science, 208(4448): 1174-6.

44. Dennett, D. Q, and M. Kinsbourne. 1995. "Time and the observer: the where and when of consciousness in the brain." Behavioral and Brain Sciences, 15(2): 183—247.

45. Derr, M. 1997. "Puppy Love." The New York Times Book Review, October 5.

46. Dolnick, E. 1998. Madness on the Couch: Blaming the Victim in the Heyday of Psychoanalysis. New York: Simon & Schuster.

47. Eco, U. 1995. The Island of the Day Before. New York: Harcourt Brace and Company.

48. Einstein, A. 1995. "The Goal of Human Existence." Out of My Later Years. New York: Carol Publishing Group, p260.

49. Ekman, P. 1973. "Cross-Cultural Studies of Facial Expression." In P. Ekman (ed.), Darwin and Facial Expression: A Century of Research in Review. New York: Academic Press.

50. Ekman, P. 1984. "Expression and the Nature of Emotion." In K. Scherer and P. Ekman (eds.), Approaches to Emotion. Hillsdale, New Jersey: Lawrence Eribaum.

51. Ekman, P. 1992. "An argument for basic emotions". Cognition and Emotion, 6(3/4): 169-200.

52. Ekman, P., W. V Friesen, and P. Ellsworth. 1972. Emotion in the Human Face: Guidelines for Research and an Integration of Findings. New York: Pergamon Press.

53. Eldredge, N, and S. J. Gould. 1972. "Punctuated equilibria: an alternative to phyletic gradualism". In T.J.M. Schopf (ed.), Models in Paleobiology. San Francisco: Freeman, Cooper.

54. Eley, T. C., and R. Plomin. 1997. "Genetic analyses of emotionality." Current Opinion in Neurobiology, 7(2): 279—84.

55. Emde, R. N. 1983. "The prerepresentational self and its affective core." The Psycho analytic Study of the Child, 38: 165-92.

56. Emerson, R. W. 1979. "Experience" The Essays of Ralph Waldo Emerson. Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press.

57. Erickson, M. T 1993. "Rethinking Oedipus: an evolutionary perspective of incest avoidance." American Journal of Psychiatry, 150: 3.

58. Ferber, R. 1986. Solve Your Child's Sleep Problems. New York: Simon & Schuster.

59. Field, T. 1985. "Attachment as psychobiological attunement: being on the same wavelength." In M. Reite and T. Field (eds.), The psychobiology of Attachment and Separation. New York: Academic Press.

60. Field, T. M., R. Woodson, R. Greenberg, and D. Cohen. 1982. "Discrimination and imitation of facial expressions by neonates." Science, 218(8): 179—8156.

61. Fifer,W. P., and C. M. Moon. 1994. "The role of mothers voice in the organization of brain function in the newborn." Acta Paediatrica Supplement, 397: 86—93.

62. Finestone, H. M., and D. B. Center. 1994. "Acting in medical practice". The Lancet, 344: 801-2.

63. Floeter, M. K., and W. T. Greenough. 1979. "Cerebellar plasticity: modification of Purkinje cell structure by differential rearing in monkeys". Science, 206(44I5): 227-9.

64. Francis, D., J. Diorio, P. LaPlante, S. Weaver, J. R. Seckl, and M. J. Meaney. 1996. "The role of early environmental events in regulating neuroendocrine development: moms, pups, stress, and glucocorticoid receptors." Annals of the New York Academy of Sciences, 794: 136-52.

65. Freud, A. I960. The Psychoanalytic Study of the Child, 15: 53-62.

66. Freud, S. 1938. "Psychopathology of Everyday Life" In A. Brill (ed.), The Basic Writings of Sigmund Freud. New York: Random House.

67. Freud, S. 1953. In J. Strachey (ed.), The Standard Edition of the Complete Psychological Works of Sigmund Freud. London: Hogarth Press.

68. Friedmann, E., and S. A.Thomas. 1995. "Pet ownership, social support, and one-year survival after acute myocardial infarction in the Cardiac Arrhythmia Suppression Trial (CAST)." American Journal of Cardiology, 76: 1213—7.

69. Friedmann, E., A. H. Katcher, J. J. Lynch, and S. A. Thomas. 1980. "Animal companions and one-year survival of patients after discharge from a coronary care unit" Public Health Reports, 95(4): 307-I2.

70. Frost, R. 1995. Collected Poems, Prose, and Plays. New York: The Library of America.

71. Gavish, L., J. E. Hofmann, and L. L. Getz. 1984. "Sibling recognition in the prairie vole, Microtus ochrogaster" Animal Behavior, 23: 362—6.

72. Gunnar, M. R., C. A. Gonzalez, B. L. Goodlin, and S. Levine. 1981. "Behavioral and pituitary-adrenal responses during a prolonged separation period in infant rhesus macaques" Psychoneuroendocrinology, 6(1): 65—75.

73. Harlow, H. F. 1958. "The nature of love" American Psychologist, 13: 673-85.

74. Hebb, D. 0. 1949. The Organisation of Behavior: A Neuropsychological Theory. New York: Wiley.

75. Heisenberg, W. 1999. Physics and Philosophy: The Revolution in Modern Science. New York: Prometheus Books.

76. Hemingway, E. 1995. A Farewell to Arms. New York: Simon & Schuster.

77. Hering, E. 1911. "Memory as a Universal Function of Organized Matter." In S. Butler (ed.), Unconscious Memory. New York: E. R Dutton.

78. Hinde, R. A., and L. McGinnis. 1977. "Some factors influencing the effects of temporary mother-infant separation: some experiments with rhesus monkeys." Psychological Medicine, 7: 197-212.

79. Hofer, M. A. 1975. "Survival and recovery of physiologic functions after early maternal separation in rats". Physiology and Behavior, 1 5(5): 475—80.

80. Hofer, M. A. 1984. "Relationships as regulators: a psychobiologic perspective on bereavement." Psychosomatic Medicine, 46(3): 183—97.

81. Hofer, M. A. 1987. "Early social relationships: a psychobiologists view". Child Development, 58(3): 633-47.

82. Hofer, M. A. 1994. "Early relationships as regulators of infant physiology and behavior." Acta Paediatrica Supplement, 387: 9—18.

83. Hofer, M. A. 1994. "Hidden regulators in attachment, separation, and loss". Monographs of the Society for Research in Child Development, 59(2—3): 192—207.

84. Hofer, M. A. 1995. "Hidden regulators: implications for a new understanding of attachment, separation, and loss." In S. Goldberg, R. Muir, and J. Kerr (eds.), Attachment Theory: Social, Developmental, and Clinical Perspectives. Hillsdale, New Jersey: Analytic Press.

85. Hofer, M. A. 1996. "On the nature and consequences of early loss." Psychosomatic Medicine, 58: 570-81.

86. Homer. 1961. The Odyssey, R. Fitzgerald (trans.). New York: Doubleday.

87. Horgan, J. 1999. "Placebo Nation." The New York Times, March 21.

88. Hubel, D. H., and T. N. Wiesel. 1970. "The period of susceptibility to the physiological effects of unilateral eye closure in kittens." Journal of Physiology, 206(2): 4I9-36.

89. Hymowitz, C., and E. J. Pollak. 1995. "Psychobattle: cost-cutting firms monitor couch time as therapists fret". The Wall Street Journal, July 13.

90. Ikemoto, S., and J. Panksepp. 1992. "The effects of early social isolation on the motivation for social play in juvenile rats". Developmental Psychobiology, 25(4): 26I-74.

91. Ingersoll, E.W., and E. B.Thoman. 1994. "The breathing bear: effects on respiration in premature infants." Physiology and Behavior, 56(5): 855—9.

92. Insel, T. R. 1992. "Oxytocin: a neuropeptide for affiliation: evidence from behavioral, receptor, autoradiographic, and comparative studies". Psychoneuroendocrinology, I7(I): 3-35.

93. Izard, C. E. 1971. The Face of Emotion. New York: Appleton-Century-Crofts.

94. Izard, C. E., S. W. Porges, R. F. Simons, O. M. Haynes, C. Hyde, M. Parisi, and B. Cohen. 1991. "Infant cardiac activity: developmental changes and relations with attachment." Developmental Psychology, 27(3): 32—39.

95. Johnston, M. H., S. Dziurawiec, H. D. Ellis, and J. Morton. 1991. "Newborns" preferential tracking of face-like stimuli and its subsequent decline." Cognition, 40: 1—21.

96. Jurich, A. P., C. J. Poison, J. A. Jurich, and R. A. Bates. 1985. "Family factors in the lives of drug users and abusers." Adolescence, 20(77): 143—59.

97. Karen, R. 1994. Becoming Attached: First Relationships and How They Shape Our Capacity to Love. New York: Oxford University Press.

98. Kihlstrom, J., T. Barnhardt, and D.Tataryn. 1992. "The psychological unconscious: found, lost, and regained." American Psychologist, 47(6): 788—9I.

99. Knowlton, B. J., J. A. Mangels, and L. R. Squire. 1996. "A neostriatal habit learning system in humans", Science, 273: 1399—1402.

100. Knowlton, B. J., S. J. Ramus, and L. R. Squire. 1992. "Intact artificial grammar learning in amnesia: dissociation of classification learning and explicit memory for specific instances." Psychological Science, 3(3): 172—9.

101. Kraemer, G. W., 1985. "Effects of differences in early social experience on primate neurobiological-behavioral development." In M. Reite and T. Field (eds.), The Psychobiology of Attachment and Separation. New York: Academic Press.

102. Kraemer, G. W. 1992. "A psychobiological theory of attachment." Behavioral and Brain Sciences, 15: 493-541.

103. Kraemer, G. W., and A. S. Clarke. 1990. "The behavioral neurobiology of self-injurious behavior in rhesus monkeys." Progress in Neuro-Psychopharmacology and Biological Psychiatry, 14: S141-168.

104. Kraemer, G.W., and A. S. Clarke. 1996. "Social attachment, brain function, and aggression." Annals of the New York Academy of Sciences, 794: 121—35.

105. Kraemer, G.W., M. H. Ebert, D. E. Schmidt, and W.T. McKinney. 1989. "A longitudinal study of the effect of different social rearing conditions on cerebrospinal fluid norepinephrine and biogenic amine metabolites in rhesus monkeys." Neuropsychopharmacology, 2(3): 175—89.

106. Kraut, R., M. Patterson, V Lundmark, S. Kiesler, T. Mukopadhyay, and W. Scherlis. 1998. "Internet paradox. A social technology that reduces social involvement and psychological well-being?" American Psychologist, 53(9): 1017—31.

107. Laslett, P. 1984. The World We Have Lost: Further Explored. New York: Charles Scribners Sons.

108. Levin, H. S. 1989. "Memory deficit after closed head injury", Journal of Clinical and Experimental Neuropsychology, 12: 129—153.

109. Levitt, P. 1984. "A monoclonal antibody to limbic system neurons." Science, 223(4633): 299-301.

110. Lewis, M. H., J. P. Gluck, A. J. Beauchamp, M. E Keresztury, and R. B. Mailman. 1990. "Long-term effects of early social isolation in Macaca mulatta: changes in dopamine receptor function following apomorphine challenge." Brain Research, 513(1): 67-73.

111. Libet, B., C. A. Gleason, W. E.Wright, and D. K. Pearl. 1983. "Time of conscious intention to act in relation to onset of cerebral activities (readiness-potential), the unconscious initiation of a freely voluntary act", Brain, 106: 623—42.

112. Liepert, J., W. H. Miltner, H. Bauder, M. Sommer, C. Dettmers, E. Taub, and C. Weiller. 1998. "Motor cortex plasticity during constraint-induced movement therapy in stroke patients." Neuroscience Letter, 250(1): 5—8.

113. Liu, D., J. Diorio, B. Tannenbaum, C. Caldji, D. Francis, A. Freedman, S. Sharma, D. Pearson, P. M. Plotsky, and M.J. Meaney. 1997. "Maternal Care, Hippocampal Glucocorticoid Receptors, and Hypothalamic-Pituitary-Adrenal Responses to Stress", Science, 277(5332): 1659-62.

114. Loftus, E. 1993. "The reality of repressed memories.", American Psychologist, 518—31.

115. Loftus, E., and K. Ketcham. 1994. The Myth of Repressed Memory. New York: St. Martins Press.

116. Lorenz, K., 1973. "Autobiography." Les Prix Nobel 1973. The Nobel Foundation. Available at www.nobel.se/laureates/medicine -I973-2-autobio.html.

117. MacLean, P. D., I973. A Triune Concept of the Brain and Behavior. Toronto: University of Toronto Press.

118. MacLean, P. D. 1985. "Brain evolution relating to family, play, and the separation call." Archives of General Psychiatry, 42: 405—17.

119. MacLean, P. D. 1990. The Triune Brain in Evolution. New York: Plenum Press.

120. Martin, L. J., D. M. Spicer, M. H. Lewis, J. P. Gluck, and L. C. Cork. 1991. "Social deprivation of infant rhesus monkeys alters the chemoarchitecture of the brain: 1. Subcortical regions. “ Journal of Neuroscience, 11(11): 3344—58.

121. Martone, M., N. Butters, M. Payne, J.T. Becker, and D. S. Sax. 1984. "Dissociations between skill learning and verbal recognition in amnesia and dementia." Archives of Neurology, 41: 965-70.

122. Maurois, A. 1963. The New York Times, April 14.

123. Mayburg, H. S., E. J. Lewis, W. Regenold, and H.N.Wagner. 1994. "Paralimbic hypoperfusion in unipolar depression." Journal of Nuclear Medicine, 35: 929—34.

124. McKenna, J. J. 1996. "Sudden Infant Death Syndrome in cross-cultural perspective: Is infant-parent cosleeping proactive?" Annual Review of Anthropology, 25: 201—16.

125. McKenna, J. J., S. Mosko, C. Dungy, and J. McAninch. 1990. "Sleep and arousal patterns of co-sleeping human mother/infant pairs: a preliminary physiological study with implications for the study of sudden infant death syndrome (SIDS)."

American Journal of Physical Anthropology, 83(3): 331—47.

126. McKenna, J. J., E. B. Thoman, T F. Anders, A. Sadeh, V L. Schechtman, and S. F. Glotzbach. 1993. "Infant-parent co-sleeping in an evolutionary perspective: implications for understanding infant sleep development and the sudden infant death syndrome." Sleep, 16(3): 263-82.

127. McKinney, W. T. 1985. "Separation and depression: biological markers." In M. Reite and T. Field (eds.) The Psychobiology of Attachment and Separation. New York: Academic Press.

128. Meaney, M. J., D. H. Aitken, S. Bhatnagar, and R. M. Sapolsky. 1991. "Postnatal handling attenuates certain neuroendocrine, anatomical, and cognitive dysfunctions associated with aging in female rats." Neurobiology of Aging, 12: 31—8.

129. Mitchell, E. A., J. M. Thompson, A. W. Stewart, M. L. Webster, B. J. Taylor, I. B. Hassall, R. P. Ford, E. M. Alien, R. Scragg, and D. M. Becroft. 1992. "Postnatal depression and SIDS: a prospective study." Journal of Paediatrics and Child Health, 28 (Supplement 1): SI3—6.

130. Moon, C., R. P. Cooper, and W. P. Fifer. 1993. "Two-day-olds prefer their native language." Infant Behavior and Development, 16.

131. Murray, L. 1992. "The impact of postnatal depression on infant development", Journal of Child Psychology and Psychiatry and Allied Disciplines, 33(3): 543—61.

132. Murray, L., P. J. Cooper, and A. Stein. 1991. "Postnatal depression and infant development", British Medical Journal, 302(6783): 978-9.

133. Musset, Alfred de. 1965. "Souvenir." In M. Bishop (ed.) A Survey of French Literature. New York: Harcourt Brace Jovanovich.

134. Nabokov, V 1955. Lolita. New York: G. P. Putnams Sons.

135. Nabokov, V 1980. Lectures on Literature. New York: Harcourt Brace Jovanovich.

136. Neisser, U, and N. Harsch. 1992. "Phantom Flashbulbs: False Recollections of Hearing the News About Challenger." In E.Winograd and U. Neisser (eds.), Affect and Accuracy in Recall: Studies of "Flashbulb" Memories. New York: Cambridge University Press.

137. Nicholi, A. M. 1983. "The nontherapeutic use of psychoactive drugs. A modern epidemic", Ne\v England Journal of Medicine, 308(16): 925—33.

138. Nissen, E., G. Lilja, A. M. Widstrom, and K. Uvnas-Moberg. 1995. "Elevation of oxytocin levels early post partum in women, " Acta Obstetricia et Gynecologica Scandinavica, 74(7): 530-3.

139. Nurco, D.N., T.W. Kinlock, K. E. O'Grady, and T. E. Hanlon. 1996. "Early family adversity as a precursor to narcotic addiction", Drug and Alcohol Dependence, 43(1-2): 103-13.

140. Nurco, D. N., T.W. Kinlock, K. E. O’Grady, and T. E. Hanlon. 1998. "Differential contributions of family and peer factors to the etiology of narcotic addiction." Drug and Alcohol Dependence, 51 (3): 229-37.

141. Ornish, D. 1998. Love and Survival: The Scientific Basis for the Healing Power of Intimacy. New York: Harper&Collins.

142. Panksepp, J. 1994. "Evolution constructed the potential for subjective experience within the neurodynamics of the mammalian brain." In P. Ekman and R. J. David-son (eds.), The Nature of Emotion: Fundamental Questions. New York: Oxford University Press.

143. Panksepp, J. 1992. "A critical role for 'affective neuroscience' in resolving what is basic about basic emotions", Psychological Review, 99(3): 554—60.

144. Panksepp, J., S. M. Siviy, and L. A. Normansell. 1985. "Brain opioids and social emotions." In M. Reite and T. Field (eds.), The Psychobiology of Attachment and Separation. New York: Academic Press.

145. Park, D. 1988. The How and the Why: An Essay on the Origins and Development of Physical Theory. Princeton: Princeton University Press.

146. Pascal, B. Pensйes. 1972. Paris: Librairie Gйnйrale Franзaise, p. 277.

147. Percy, W. 1992. "The Coming Crisis in Psychiatry". Signposts in a Strange Land. New York: Noonday Press.

148. Peredery, O, M. A. Persinger, C. Blomme, and G. Parker. 1992. "Absence of maternal behavior in rats with lithium-pilocarpine seizure-induced brain damage: support of MacLean’s triune brain theory." Physiology & Behavior, 52: 665—71.

149. Perry, B. D., and D. Pollard. 1997. Society For Neuroscience: Proceedings from Annual Meeting, New Orleans.

150. Pinker, S. 1995. The Language Instinct. New York: HarperPerennial.

151. Pinker, S. 1997. How the Mind Works. New York: W.W. Norton and Company.

152. Pollak, S. 1999. University of Wisconsin, Madison, press release. Available at www.sciencedaily.com/releases/I999/04/990405065725.htm.

153. Raine, A., M. S. Buchsbaum, J. Stanley, S. Lottenberg, L. Abel, and J. Stoddard. 1994. "Selective reductions in prefrontal glucose metabolism in murderers." Biological Psychiatry, 36(6): 365-73.

154. Rako, S., and H. Mazer (eds.). 1980. Semrad: The Heart of a Therapist. New York: Jason Aronson.

155. Reber, A. S. 1976. "Implicit learning of synthetic languages: the role of the instructional set.” Journal of Experimental Psychology: Human Learning and Memory, 2: 88—94.

156. Redican, W. K. 1982. "An evolutionary perspective on human facial displays." In P. Ekman (ed.), Emotion in the Human Face. Second Edition. New York: Cambridge University Press.

157. Reite, M., and J. P. Capitanio. 1985. "On the nature of social separation and social attachment." In M. Reite and T Field (eds.), The Psychobiology of Attachment and Separation. New York: Academic Press.

158. Remen, R. N., and D. Ornish. 1997. Kitchen Table Wisdom: Stories That Heal. New York: Riverhead Books.

159. Reynolds, I., and M. I. Rob. 1988. "The role of family difficulties in adolescent depression, drug-taking and other problem behaviours." Medical Journal of Australia, I49(5): 250-6.

160. Ridley, M. 1993. "Neural Networking: Computer Prediction of Capital Markets." The Economist, October 9, p. 19.

161. Risser, D, A. Bonsch, and B. Schneider. 1996. "Family background of drug-related deaths: a descriptive study based on interviews with relatives of deceased drug users." Journal of Forensic Science, 41(6): 960-2.

162. Robinson, D. 1992. "Implications of neural networks for how we think about brain function." Behavioral and Brain Sciences, 15: 644—55.

163. Rosenblum, L. A., and M. W. Andrews. 1994. "Influences of environmental demand on maternal behavior and infant development." Acta Paediatrica Supplement, 397: 57—63.

164. Rosenblum, L. A., J. D. Coplan, S. Friedman, T Bassoff, J. M. Gorman, and M. W. Andrews. 1994. "Adverse early experiences affect noradrenergic and serotonergic functioning in adult primates" Biological Psychiatry, 35(4): 22I-7.

165. Ross, E. D. 1981. "The aprosodias: functional-anatomic organization of the affective components of language in the right hemisphere." Archives of Neurology, 38(9): 56I-9.

166. Rubinow, D. R., and R. M. Post. 1992. "Impaired recognition of affect in facial expression in depressed patients." Biological Psychiatry, 31(9): 947—53.

167. Rumelhart, D. E., and J. L. McClelland. 1986. Parallel Distributed Processing: Explorations in the Microstructure of Cognition. Boston: MIT Press.

168. Russell, B. 1950. "An Outline of Intellectual Rubbish" Unpopular Essays. London: Routledge, p. 111.

169. Russell, B. 1998. Autobiography. New York: Routledge.

170. Sakai, K., and Y. Miyashita. 1993. “Memory and imagery in the temporal lobe". Current Opinion in Neurobiology, 3(2): 166—70.

171. Sander, L.W., G. Stechler, P. Gurns, and H. Julia. 1970. "Early mother-infant interaction and 24-hour patterns of activity and sleep." Journal of the American Academy of Child Psychiatry, 9: 103-23.

172. Schacter, D. L. 1990. "Memory." In M. Posner (ed.). Foundations of Cognitive Science. Boston: MIT Press.

173. Schiller, F. 1992. Paul Broca: Explorer of the Brain. London: Oxford University Press.

174. Selfridge, O. G. 1955. "Pattern recognition in modern computers" Proceedings of the Western Joint Computer Conference.

175. Selzer, R. 1982. Letters to a Young Doctor. New York: Simon & Schuster.

176. Shapiro, L. E., and T. R. Insel. 1990. "Infants response to social separation reflects adult differences in affiliative behavior: a comparative developmental study in prairie and montane voles." Developmental Psychobiology, 23(5): 375—93.

177. Shipley, W.V 1963. "The demonstration in the domestic guinea-pig of a process resembling classic imprinting." Animal Behavior, 11: 470—4.

178. Singh, G. K., and S. M.Yu. 1996. "U.S. childhood mortality, 1950 through 1993: Trends and socioeconomic differentials." American Journal of Public Health, 86(4): 505-I2.

179. Smith, R. 1995. "The war on drugs: prohibition isn't working." British Medical Journal, 311(7021): 1655-6.

180. Spiegel, D., J. R. Bloom, H. C. Kraemer, and E. Gottheil. 1989. "Effect of psychosocial treatment on survival of patients with metastatic breast cancer." The Lancet, 2(8668): 888-91.

181. Spitz, R. 1945. "Hospitalism: an inquiry into the genesis of psychiatric conditions in early childhood." Psychoanalytic Study f the Child, 1: 53—74.

182. Spock, B. 1945. Dr. Spock's Baby and Child Care. New York: Meridith Press.

183. Squire, L. R., B. Knowlton, and G. Musen. 1993. "The structure and organization of memory". Annual Review of Psychology, 44: 453—95.

184. Stoker, A., and H. Swadi. 1990. "Perceived family relationships in drug abusing adolescents." Drug and Alcohol Dependence, 25(3): 293—7.

185. Suomi, S. J. 1991. "Early stress and adult emotional reactivity in rhesus monkeys." Ciba Foundation Symposium, 156: 171-83.

186. Taylor, G. J. 1989. "Psychobiological Disregulation: A New Model of Disease." In Psychosomatic Medicine and Contemporary Psychoanalysis. Madison, Connecticut: International University Press.

187. Thoman, E. B., E.W. Ingersoll, and C. Acebo. 1991. "Premature infants seek rhythmic stimulation, and the experience facilitates neurobehavioral development." Journal of Developmental and Behavioral Pediatrics, 12(1): 11—18.

188. Thomas, L. 1995. Lives of a Cell: Notes of a Biology Watcher. New York: Penguin.

189. Thoreau, H. D. I960. "Where I Lived, and What I Lived For." In Walden and Civil Disobedience. New York: New American Library.

190. Tranel, D., and A. R. Damasio. 1993. "The covert learning of affective valence does not require structures in hippocampal system or amygdala." The Journal of Cognitive Neuroscience, 5(1): 79-88.

191. Trevarthen, C. 1993. "The Self Born in Intersubjectivity: The Psychology of Infant Communicating." In U. Neisser (ed.), The Perceived Self: Ecological and Interpersonal Sources of Self-knowledge. New York: Cambridge University Press.

192. Truzzi, M. 1983. "Sherlock Holmes: Applied Social Psychologist." In U. Eco and T. A. Sebeok (eds.), The Sign of Three: Dupin, Holmes, Pierce. Bloomington: Indiana University Press.

193. Tucker, D. M., and P. Luu. 1998. "Cathexis revisited: corticolimbic resonance and the adaptive control of memory." Annals of the New York Academy of Sciences, 843: 134-52.

194. Viinamki, H., J. Kuikka, J.Tiihonen, and J. Lehtonen. 1998. "Change in monoamine transporter density related to clinical recovery: a case-control study." Nordic Journal of Psychiatry, 52: 39-44.

195. Wallerstein, J. S., and J. B. Kelly. 1980. Surviving the Breakup: How Children and Parents Cope with Divorce. New York: Basic Books.

196. Ward, A. 1948. "The cingular gyrus: Area 24.” Journal of Neurophysiology, 11: 13-23.

197. Watson, J. B. 1928. Psychological Care of the Infant and Child. New York: W. W. Norton.

198. Wilson, E. O. 1998. Consilience: The Unity of Knowledge. New York: Knopf.

199. Wise, S. P., and M. Herkenham. 1982. "Opiate receptor distribution in the cerebral cortex of the rhesus monkey." Science, 218: 387-9.

200. Wolfe, G. 1994. Shadow and Claw. New York: Tom Doherty Associates.

201. Wright, R. 1997. "The urge to let a child fall asleep in your bed is natural. Surrender to it." Slate, March 27, 1997.

202. Yeats, W. B. 1996. "Among Schoolchildren" In R. J. Finneran (ed.). The Collected Poems of W B. Yeats. New York: Simon & Schuster.

203. Zeskind, P. S., S. Parker-Price, and R. G. Barr. 1993. "Rhythmic organization of the sound of infant crying." Developmental Psychobiology, 26(6): 32I—33.

204. Zwillich,T. 1999. "Interpersonal psychotherapy can normalize brain: neuroimaging shows therapy can return mood regulation structures to normal." Clinical Psychiatry News, 27(7): 1, 6.

TULKOTĀJA PĒCVĀRDS

Gandrīz vienmēr, kad lasām medicīnas grāmatas, mēs tajās atrodam aprakstītas savas slimības. Sevišķi tas sakāms par iekšējās sakārtotības, harmonijas un laimes trūkumu – savējo novirzi un patoloģiju šeit atradīs daudzi. Bet, atšķirībā no daudzām patoloģijām, kuru ārstēšanai vajadzīgas dārgas zāles un ārsti, šī nozare ir citādāka: galvenais ārsts ir katra vēlēšanās un zināšanas, izpratne. Jo visu problēmu risināšanu jāsāk ar zināšanām, ar izpratni par to, kas nav tā, kā jābūt, kāpēc nav, un kā ir jābūt. Bez šiem pamatiem nav iespējams kārtīgi izremontēt televizoru vai auto, vadīt cilvēku dzīvi vai valsti, bet vēl vairāk – cilvēka dvēseli.

Viena no mūsu sabiedrības nedaudzajām problēmām ir tā, ka liela daļa nākošās paaudzes cilvēku saņem kaut kādā ziņā nepareizu, kaitīgu izglītību. Ja ētikas, literatūras, mākslas un reliģijas priekšstati par mīlestību dzīvo debesīs, tad citas nozares jaunajos cilvēkos veido priekšstatu par mīlestību kā laulības gultu, izklaidi, patīkamu laika pavadīšanu, un, galvenokārt, baudu. Ja sabiedrība bērnu vispirms iepazīstina ar klaji neizglītota vai egoistiska biznesa produktiem, kas rūpējas tikai par savu peļņu, izmantojot cilvēkos ģenētiski ieliktos, ieveidotos pamatinstinktus, pasniedz viņiem līdz klajam, absurdam trulumam reducētas ‘izklaides’, tad sabiedrībai jāapzinās, ka:

1.       Pēdējo 20 gadu zinātniskie pētījumi emociju pasaulē pierāda, ka pirmais iespaids ir galvenais, dominējošais, kas nosaka cilvēka tieksmi, patiku, piepildījumu un vajadzības gandrīz uz visu mūžu.

2.       Bērni, kas saņēmuši kaitīgu pirmo iespaidu, ir (lielākā vai mazākā mērā) sakropļoti uz mūžu, viņi, pieauguši, nekad nespēs apvienot savu seksualitāi ar augstāko vajadzību piepildīšanu – svētumu un mīlestību.

Tas skaidro, kāpēc mūsu sabiedrībā ir tik daudzas neveiksmīgas ģimenes un nelaimīgi cilvēki: viņi meklē, meklē visu mūžu, un ir nolemti, notiesāti nekad, nekad neatrast. Tikai nedaudziem izdodas izkļūt sveikā un palikt nemaz nesakropļotiem, bet vēl nedaudzākiem – būt laimīgiem.

Šīs grāmatas mērķis ir mēģināt palīdzēt ieraudzīt un saprast sevi tiem, kam nav paveicies, un mēģināt parādīt vecākiem, no kā bēnus jāpasarga un ko viņiem jāiedod. Mēģināt apvienot harmoniskā veselumā divas lielās, evolūcijas veidotās cilvēka pasaules: skaistumu un svētumu, un mīlestību, kuru neizglītoti prāti identificē ar seksu. Liela daļa cilvēku abas šīs pasaules iepazīst nepilnīgi un daļēji. Vēl lielāka daļa – neprot un nevar tās apvienot.

Mīlestība ir kā pret debesīm paceltas kāpnes, kuru apakšējo galu katrs noliek pie savām kājām. Daudziem izdodas uzkāpt līdz otrajam stāvam, līdz bērnistabai un guļamistabai, bet debesīs uzkāpj tikai retie. Mēs lietojam to, ko mūsos ielikusi evolūcija, līdzšinējā kultūra un vēsture, mums katram liekas, ka mēs visu zinām, bet patiesībā mēs nezinām, nemākam un nesaprotam. Šī grāmata ir mēģinājums parādīt, kas mūsos notiek, kā to saprast, kā tas strādā, un kā to veidot.

Kā tam visam ir jābūt. Tam otram cilvēkam jābūt ir tik tuvam, lai tu viņam vari uzticēties, kā ar sevi sarunājoties. Jo, ja tev neviena tāda nebūs, tad tikai ar sevi tu arī runāsies. Klusēsi, tātad.

Tad jūs abi pierodat viens pie otra tā, it kā tas otrs būtu tavs turpinājums. Un tu esi vesels un mājās tikai tad, kad jūs abi esat kopā. Tu drīksti visu, jo tu taču zini, ka tu to gribi. Tas nozīmē, ka tas otrs to grib – bez jebkādām atrunām vai nosacījumiem. Jūs vienkārši esat viens. Ja tu esi viens vesels, tu taču drīksti kādreiz pasmaidīt, kādreiz, kad vajaga, savas sāpes un nezināšanu izsūdzēt, kādreiz – vienu reizi gadā – kādu vīnu iedzert un svētkus svinēt. Ar sevi. Bet tas ir vairāk, jo patiesībā jau jūs esat divi. Tikai tu to nemani. Jo tev jau liekas, ka tu ar sevi sarunājies, skaļi domā. Tas otrs tev nesaka – Man tā nav. Nē, viņš (vai viņa) saka: Nu protams, ka tā ir.

No grāmatas es uzzināju, mani pārsteidza vairākas lietas. Pirmkārt, doma par limbisko saiti un to, kā tā uztur mūsu fizioloģiskos procesus, veselību, veiksmi, fizisko un garīgo labsajūtu, un, lielākā mērogā, nosaka mūsu nākotni un izdzīvošanu. Limbiskā saite, kā tā strādā, kā sadarbības partneri viens otru iespaido, pārveido un piepilda – ar panākumiem un veselību, veiksmi un harmoniju, kā viens otra dzīvei piešķir harmoniju un jēgu. Protams, tik plašai sadarbībai vajadzīga liela ne tikai emocionālo atraktoru, bet arī vērtību sakārtojumu sakrišana. To visu var izveidot tikai ilgstošas sadarbības laikā.

Otrkārt, doma par ārstēšanu. Autori raksta, ka tam vajadzīgs ilgs laiks, daudzu gadu sadarbība psihoterapeita vadībā, ka pašārstēšanās nav iespējama. Izrādās, ka ne vienmēr. Lai indivīds izmainītu, pagrieztu savus emocionālos atraktorus dažu labu reizi pilnīgi pretējā virzienā, viņam nepieciešamas divas lietas. Pirmais solis: ir jāapzinās, skaidri jāzina, kāda rīcība bijusi absolūti nepareiza un nepieņemama. Apziņā (autori raksta – neokorteksā) daudzkārt jānospēlē šīs nepareizās rīcības ainas, tās izprotot, analizējot un, visbeidzot, nosodot, tas sagādās ievērojamas ciešanas, bet izdarīs arī vajadzīgo – izveidos absolūtu šīs rīcības nepieņemamību, negatīvus, atgrūdošus emocionālos atraktorus, šīs rīcības nepieņemšanu un neatkārtošanu. Otrs solis ir līdzīgs, tas iespējams tikai tiem indivīdiem, kam tajos jautājumos, kuros izveidota nepieņemamība, ir pazīstami, ir zināmi, ir agrāk ieveidoti pozitīvie atraktori – tagad tos var izkopt, izveidot un likt nojaukto vietā. To dara tāpat, kā iepriekšminēto nojaukšanu: neokorteksā daudzkārt nospēlē (vai realitātē – piedzīvo) pareizās, iekšējam vērtību sakārtojumam [89] atbilstošās rīcības ainas, un ļauj limbiskajām smadzenēm piedzīvot ar tām saistītās pozitīvās emocijas. Ja to dara sistemātiski, izveidojas stabili limbiskie atraktori, kas pilnīgi atšķiras no sākumā minētajiem negatīvajiem. Šī ‘skola’ nav nekas jauns – mēs ejam uz mūzikas koncertiem, uz teātriem un operām, mēs skatāmies un pārdzīvojam lielus mākslas darbus, mēs ejam pie citiem cilvēkiem un uz dievnamiem, un saņemam sakārtojumu, harmoniju un svētumu. Protams, šīs vērtības var saņemt tikai tajās vietās, kur tās ir. Diemžēl, mūsu sabiedrībā tās nereti jāmeklē.

Visa līdzšinējā cilvēces kultūra varbūt ne vienmēr apzinās, bet pazīst un lieto šo terapiju. Tā ir grēksūdze draugam, ārstam vai citam cilvēkam, kas spēj saprast un mazināt stāstītāja ciešanas. To mūsu kultūra lieto jau sen. Mācītājs, tāpat kā Kristus, saka: Celies, ej un negrēko vairs. Tavi pārkāpumi tev ir piedoti. Mūsdienu informācijas teorija mums ir parādījusi, ka neviens nav un nevar būt vainīgs par pārkāpumiem, kurus viņš izdarījis nezinot. Neviens nav un nevar būt vainīgs par gēniem, kurus viņš ir mantojis no iepriekšējām paaudzēm, par attīstību vai sabojājumu, kuru viņš saņēmis ģimenē, skolā vai no sabiedrības, tikmēr, kamēr viņš nezina, ka pārkāpj. Bet lūk, sākot ar to brīdi, kad slimnieks stāsta un nožēlo, par to pašu (atkārtotu) pārkāpumu viņš ir un būs vainīgs, jo tagad viņš zina.

Protams, visa šī ārstēšanās pieejama vienīgi tiem, kam pietiek izglītība, lai sevi ieraudzītu, pietiek drosme sāpēt un nepieņemt daudzas līdzšinējās ‘vērtības’, un kam ir liela vajadzība iet uz priekšu.

Šī grāmata mūsu sabiedrībā būs kā viss, kas darbojas labi un pareizi. Tie laimīgie, kam viss ir kārtībā, to nopirks un sapratīs tajā izklāstītās patiesības, nāks pie slēdziena, ka viss ir tā, kā tam jābūt. Jo visi veseli orgāni strādā tā, ka mēs tos nemaz nemanām.

Kad grāmatu izlasīs tie, kas tajā ieraudzīs savas sāpes, mokas, kļūdas un to labošanu, tad tā vairs nebūs dabūjama, un būs jāgaida nākošais izdevums.

Imants Vilks

PASKAIDROJUMI

[1] medicīnas doktors, no latīņu val.: Medicinae Doktor. Tulk. piez.

[2] ucsf – university of california, san francisko, school of medicine. Tulk. piez.

[3] ne no kā, lat. val., tulk. piez.

[4] id – tas, latīņu val., indivīda zemapziņas sastāvdaļa, ģenētiski mantotie psiholoģiskie impulsi. Tulk. piez.

[5] lat. – pārtraukts dzimumakts, tulk. piez.

[6] kas tie tādi?

[7] par psihiatru tendenci izdarīt dogmatiskus un nepareizus secinājumus skat. [46].

[8] no angļu vārda behave – izturēties. Tulk. piez.

[9] Piemēram, izteikts evlucionārās psiholoģijas pārstāvis Pinkers grāmatā Kā Strādā Apziņa par draudzību raksta [151]: J a jūs esat kļuvis kādam vajadzīgs un vērtīgs, tad šis cilvēks kļūst vērtīgs arī jums. Jums viņš vai viņa ir vajadzīga kaut vai tādēļ, ka, ja jūs nokļūstat nelaimē, tad viņš vai viņa būs ieinteresēti kaut arī tīri egoistiski – jums palīdzēt…Šis savstarpējo attiecību iekārtojums arī ir tas, ko mēs saucam par draudzību (508-9.lpp.). (Šo draudzības koncepciju apgāž pieredze, kas rāda, ka mēs bieži mīlam kādu cilvēku, kurš mums nekādi nevar palīdzēt, un mums ir vienaldzīgi tie, kas var). Autoram mūzika ir ‘nederīga akustiska biezpienmaize’ (528 un 534.lpp.), kas ‘neizteic nekā, izņemot abstraktas emocijas (529.lpp.). Reliģija ir ‘izmisīgs patvērums, pie kura pieķeras cilvēki, kad likmes ir augstas un pārējie laimes iegūšanas līdzekļi jau izmantoti’ (556.lpp.). ‘Jebkuram ar stabilu intelektuālu ziņkāri apveltītam cilvēkam reliģiskie skaidrojumi nav zināšanas vērti’ (560.lpp.). Mākslas darbi, kuriem ‘nav nekādas praktiskas vērtības’ (544.lpp.), eksistē tikai tādēļ, lai to autors varētu palielīties ar savu dīkdienību: ‘Mākslas nederīgums …ir pārāk skaidri redzams no ekonomikas un sociālpsiholoģijas viedokļa. Kāds gan vēl var būt labāks pierādījums, ka jums ir naudas vairāk nekā vajadzīgs, ja jūs to tērējat dažādiem grabuļiem un trikiem, kas nepilda vēderu vai nepasargā jūs no lietus?’ (522.lpp.).

[10] trīsdimensiju attēla nolasīšanas ierīce, kas ļauj to redzēt uz ekrāna un ievadīt datorā. Tulk. piez.

[11] zinātnisks žurnāls asv, tulk. piez.

[12] no angļu val. transmit – raidīt , tulk. piez.

[13] patoloģisks process, kas notiek bez apziņas kontroles, tulk. piez.

[14] lsd, angļu val. Lysergic Acid Diethylamide, sintētiska narkotika, tulk. piez.

[15] salīdzinājums ar romas impērijas sarežģīto, apkārtceļu, aplamo polītiku, tulk. piez.

[16] mēs šeit lietojam ‘reptiļsmadzenes’, Mak-līns rakstīja R-komplekss vai arī pirmsreptiļformējums.

[17] Ķermeņa, ne apziņas. tulk. piez.

[18] no grieķu val.– jauns, un latīņu val. –miza. Tulk. piez.

[19] grieķu val. – Eυρηκα – atradu, tulk. piez.

[20] indivīdu izcelsmes un attīstības, tulk. piez.

[21] dna – deoxyribonucleic acid, ribonukleinskābe, angl., galvenā gēnu šūnu sastāvdaļa, satur ģenētisko informāciju, kas nosaka, kā tiks uzbūvētas un kā darbosies pārējās organisma šūnas. Tulk. piez.

[22] Tachyglossus aculeatus, Austrālijas olu dējējs dzīvnieks, kas atgādina ezi, angl. – echidna. Tulk. piez.

[23] latīņu val., dzemde, tulk. piez.

[24] mono viens + trēma – caurums, grieķu val., taksonomiska kategorija, pie kuras pieder echidna, tulk. piez.

[25] tāds, kas rada pēcnācējus no olām, kuras pirms izšķilšanās tiek izgrūstas no ķermeņa, no latīņu val. ovum – ola, -parus – dzemdēšana, tulk. piez.

[26] frederiks droši vien nebija apmierināts ar eksperimenta iznākumu. Viņš nebija vīrs, ar kuru varēja jokoties – Saltimbēne, piemēram, ziņoja, ka reiz ķeizars licis nogriezt rakstveža īkšķi par nepareizu viņa vārda izrunāšanu.

[27] kinesiology – ķermeņa kustību mehānikas pētīšana, no grieķu kinĕsis – kustība. Tulk. piez.

[28] sievišķīgais hormons. Tulk. piez.

[29] hormons, kas iespaido nervu sistēmas darbību, vielmaiņu un asinsspiedienu. Tulk. piez.

[30] pms

[31] magoņu ziedi, tulk. piez.

[32] laudāns – opija tinktūra, vārds cēlies no dārga medikamenta, kuru izrakstījis Paracelzs. Tulk. piez.

[33] synapsis – grieķu val., nervu šūnu savienojumi. Tulk. piez.

[34] no angļu – puzzle – no atsevišķām daļām saliekama krāsaina bildīte, šeit angļu vārds jauki nepareizi izrunāts. Tulk. piez.

[35] Šādās vāzēs tika noglabāti mirušo pelni. Tulk. piez.

[36] lai būtu vēl neskaidrāk, daži raksta bezapziņa. Tulk. piez.

[37] hieronīms bošs, dāņu gleznotājs, savos darbos attēloja fantastiskas būtnes, dēmonus, pus-cilvēkus, pus-dzīvniekus. Tulk. piez.

[38] Šī ir tiešā, precīzā, eksaktā, skaidrojošā faktu un notikumu atmiņa, kas, atšķirībā no otras, tēlainās, notikumiem pievienotās, emocionālās atmiņas visu izteic ar diskrētiem elementiem – valodas vārdiem un skaitļiem. Tulk. piez.

[39] zivs ar zirgam līdzīgu galvu, no grieķu un lat. val. – Hippozirgs, kampos –jūras briesmonis. Tulk. piez.

[40] Šī atmiņa ir notikumiem pievienotā, tos pavadošā, neatņemama, bet bieži neapzināta sastāvdaļa. Tulk. piez.

[41] Šī parādība ir sastopama ne tikai pie bērniem, mēs bieži sastopam arī pieaugušus cilvēkus, kuru iekšējā pasaule ir ‘pabeigta’, harmoniski noslēgta un nepretrunīga. Viņu domāšana un spriedumi nes pareizas izpratnes un nemaldīguma zīmogu, šī domāšana nereti veidota uz nezinātniskas, bet pavirši, šķietami nepretrunīgas mācības pamata, piemēram, dažādu sektu, ticību, politisku pārliecību, veselības un pareizas dzīves mācību u.c. loģiski noslēgtu izteikumu kopas, kurās viss ir izskaidrots un viegli saprotams. Tulk. piez.

[42] mimoza – grieķu mitoloģijā mūzu dieviete. Tulk. piez.

[43] hindu un budistu reliģijā – pārdabisks spēks, kas pieder dieviem un dēmoniem, filosofijā – spēks, kas virza visus universa procesus. Tulk. piez.

[44] darbības veids, latīņu val. Tulk. piez.

[45] getisburgas uzruna, 1863. 19. novembrī Ābrams Linkolns (Abraham Lincoln) Getisburgas kapsētā teica pilsoņu kara upuriem veltītu runu. Linkolns daiļrunīgi izteica nožēlu par kritušajiem un runāja par principiem, par kuriem viņi atdeva savas dzīvības. Šī uzruna ir viena no pasaulē visbiežāk citētajām runām, tās vārdi: ‘šī cilvēku valsts, cilvēku veidota un priekš cilvēkiem veidota, nezudīs no zemes.’ uzrunā jebkuru mūsdienu cilvēku. Tulk. piez.

[46] bērnu rotaļlieta, zīmēšanas ‘mašīna’, kurā stikla ekrāns kastītes iekšpusē pārklāts ar plānu grafīta pulvera kārtiņu. Zīmējumu, veido, ar pārbīdāmu rādītāju noslaukot no ekrāna grafīta putekļus. Zīmējumu nodzēš, kastīti sakratot. Tulk. piez.

[47] tas ir ātrdarbīgs dators ar lielu atmiņas apjomu un speciālu Heba programu. Tulk. piez.

[48] masveidīgi. tulk. piez.

[49] autori šo parādību nosauc par simpātisko jeb līdzijūtošo reverberāciju (sympatetic reverberation). Fizikā, akustikā reverberācija ir daudzkārtīga skaņas viļņu atstarošanās no telpas sienām, kuras rezultātā skaņa telpā ir dzirdama arī pēc skaņas avota signāla izbeigšanās. Atstarotie viļņi tiek telpā pakāpeniski vājināti, dzirdamā skaņa pēc kāda laika norimst. Laiku, kurā skaņas intensitāte samazinās e (naturālo logaritmu bāze, e=2,718…) reizes, sauc par telpas reverberācijas laiku. Vienkārši sakot, rezonanse ir citu fizikālu, svārstīties spējīgu objektu (vai to daļu) līdzskanēšana, līdzsvārstīšanās, bet reverberācija ir lēna ierosināto svārstību norimšana, kuru izsauc atstarošanās un vides (telpas gadījumā vide ir gaiss un atstarojošās sienas) ienestais vājinājums. Protams, mēs varam diskusiju turpināt: realitātē, abas parādības – rezonanse un reverberācija var notikt vienlaicīgi, piemēram, telpā, kurā notiek reverberācija, var atrasties rezonējoši priekšmeti, kas turpinās ‘skanēt’ arī pēc skaņas avota signāla izbeigšanās. Smadzenēs un tās modelējošās datorstruktūrās tiešā nozīmē nenotiek ne viens, ne otrs process, bet ir novērojamas šo procesu īpašības. Tulk. piez.

[50] klusinātājs. tulk. piez.

[51] savstarpēji iespaidojas, radot informācijas kropļojumus. Tulk. piez.

[52] attract – pivilkt, angļu val. tulk. piez.

[53] mēs aprakstījām procesus, kuros pieredze rada, izveido atraktorus. Šī pati struktūra – masīvu savienojumu kopas, kas vada uztveri un veido pierdzi – tik pat labi var būt mantota ģenētiski.

[54] precīzāk gan būtu: …, ja gatava un skaidra (iztēles) bilde jau ir priekšā. Tulk. piez.

[55] no angļu val. Transference – pārnese, pārnešana. Tulk. piez.

[56] lat. nova – jauna. Astronomijā – zvaigzne, kuras spožums eksplozijas rezultātā pieaug simtiem tūkstošu reižu un pēc tam pakāpeniski samazinās. Tulk. piez.

[57] latīņu val., nepieciešams stāvoklis, neatņemama īpašība. Tulk. piez.

[58] grieķu val., vēlāk dzimuši , neradošs zinātnieks vai rakstnieks, kas strādā pazīstamā virzienā vai stilā bez radošas pieejas. Tulk. piez.

[59] viens kvadriljons ir 1015 . Tulk. piez.

[60] divi kopā salikti tetraedri (viena tetraedra skaldnes veido četri trīsstūri) veido sešskaldņu ķermeni, kuru varētu saukt par heksaedru . Tulk. piez.

[61] sonets – poēma 14 rindās, kuru garums un atskaņas atbilst zināmiem noteikumiem. Angļu soneta vienā rindā jābūt 10 zilbēm. Tulk. piez.

[62] Šajā gadījumā – vienam no sešiem. Tulk. piez.

[63] franču gleznotāji Manet, Monet, Matisse. Tulk. piez.

[64] circadian, latiņu val. Circa – par, dies – diena. Tulk. piez.

[65] antidepresantu efektivitātes mehanisms nav pilnībā izprasts. Daudzi cilvēki ir dzirdējuši, ka antidepresanti strādā tādēļ, ka tie stimulē serotonina izdalīšanos. Šis ir aprakstošs skaidrojums, kuram ir tāda pati vērtība, kā novērojumam, ka ārsts izdara griezumu sirds operācijas laikā, un pēc dažām stundām pacients ir vesels. Antidepresantu darbība, kas izmaina serotonina receptoru savienojumu shēmas, kas pēc dažām dienām vai nedēļām izpaužas kā pilnīga pacienta garastāvokļa izmaiņa, paliek nezināma un nesaprasta.

[66] grieķu val. Ēthos – paraža, ieradums. Etoloģija – zinātnes nozare, kas pēta dzīvnieku izturēšanos. Tulk. piez.

[67] kā tādai, lat. val.. tulk. piez.

[68] vienradzis (monocerōs – vienradzis, grieķu val.) – mītisks dzīvnieks ar zirga ķermeni un vienu taisnu ragu uz galvas. Bieži sajaukts ar degunradzi (rhinocerōs – degunradzis, grieķu val.). Vienradzis it kā mājojis Asīrijas kalnos. Stāstīja, ka ragam piemīt dziedinošas un maģiskas īpašības. Tulk. piez.

[69] angliski tas ir Sudden Infant Death Syndrome, SIDS. Tulk. piez.

[70] angliski Silicon Valley, Santa Klāras ieleja dienvidaustrumos no SanFancisko, tajā atrodas galvenās ASV mikroelektronikas rūpnīcas. Silīcijs ir mūsdienu elektronikas industrijas pamatelementu – tranzistoru izgatavošanas galvenais izejmateriāls. Tulk. piez.

[71] arī! tulk. piez.

[72] tās, piemēram, ir reliģijas vispārcilvēciskās vērtības, kas, konfrontētas ar mūsdienu zinātnes pārbaudītām, pierādītām atziņām, dažiem rada vilinājumu pirmās daļēji vai pilnīgi atmest. Mēs redzam, ka kļūdīšanās šajā jautājumā saistīta ar lielu kaitējumu sabiedrības progresam, ar visaptverošu sabiedrības degradāciju. Tāpēc pirmās tiek saglabātas. Tulk. piez.

[73] patoloģisks + gnomisks. tulk. piez.

[74] par sevi, kā tādām, lat. val. Tulk. piez.

[75] eiforijas antonīms, autoru jaunvārds. Tulk. piez.

[76] kas tas tāds ir? tulk. jautājums

[77] kas tie pa klučiem?

[78] Šeit gan autoriem jāiebilst. Rāpulis pie saviem mirušajiem līdzgaitniekiem dotos tikai tādēļ, lai tos apēstu. Tulk. piez.

[79] mēs labi zinām un pazīstam šādus darba apstākļus. Tulk. piez.

[80] franču val., masveidīgi, visi kopā. Tulk. piez.

[81] her majesty’s offices – viņas Karaliskās Augstības Iestādes (angl.), tulk. piez.

[82] pieņemsim un piedosim autoriem šo īstenības atspoguļojumu. Mūsdienu cilvēks ir spiests ieraudzīt un pieņemt, ka tirgus sabiedrībās patiesībā darbojas dabiskā izlase un tās nesaudzīgais darbarīks – nāve. Nāve, dzīves apstākļu pasliktinājums un izdzīvošanas apdraudējums gadījuma notikumu izpildījumā mazāk spējīgiem, mazāk piemērotiem, mazāk izglītotiem un mazāk bagātiem. Cilvēces evolūcija iepriekšējos gadu desmitos un simtos ir izveidojusi pietiekoši lielu ansambli, uz kuru tai iedarboties. Pēc vairākām paaudzēm dzīvi palikušie nāks ar jaunu morāli un ētiku, kuras pamatā būs ne tikai autoru parādītā, aprakstītā un piedāvātā limbiskā pieķeršanās, kas katram sagādā to ‘lielo laimi’, pēc kuras mēs tik ļoti tiecamies, bet arī visas sabiedrības rūpes un atbildība par visu tās locekļu labklājību un progresu. Protams, ka mēs varam par to runāt un rakstīt, apsteidzot notikumus, un to arī autori dara. Tulk. piez.

[83] national public radio broadcast or “marketplace”, december 3, 1997.

[84] kas tas ir?

[85] verdict – spriedums, domas. tulk. piez.

[86] mēs varam arī teikt tā: Radītājs ir uzcēlis cilvēkiem dzīvošanai . Tulk. piez.

[87] franču gleznotāji (?)

[88] ucsf – university of california, san francisko, school of medicine.

[89] Šeit neder jebkurš. autori saka, ka ārsta pasaulei jābūt stabilai un veselai. Tieši tā. Vērtības citiem var iedot tikai tas, kam pašam ir. Ja slimniekam šāda izdzīvošanai un progresam derīga, ētiski augstvērtīga vērtību sakārtojuma pašam nav, pašārstēšanās nav iespējama. Tad vispirms jāveido jauns vērtību sakārtojums. Tas, diemžēl, nereti nav sastopams mūsu skolās, t.s. masu informācijas līdzekļos, un vēl retāk tas ir sastopams cietumos (kur tas visvairāk vajadzīgs). Tulk. piez.

[i] vairāk par attiecībām starp zinātni un mākslu skat. Wilson, [198].

[ii] autoru aprakstītajām pirmatnējām jeb reptīļsmadzenēm atbilst motoriskā sistēma: Motoriskās sistēmas galvenā funkcija ir kustību aktu realizācija. Izšķir apzinātās un neapzinātās kustības. Šīs centrālās nervu sistēmas funkcijas ir ļoti daudzveidīgas un sarežģītas. Tās kontrolē elpošanu, sirds, asinsvadu un gremošanas darbību, acs kustības, līdzsvaru. (prof. A. Valtnera redakcijā Cilvēka fizioloģija , Rīga, Zvaigzne, 1986, 295-302.lpp.). Tulk. piez.

[iii] augstākminētajā grāmatā to sauc par limbisko sistēmu, 327.lpp.: Izturēšanās ir saistīta arī ar emocijām, sāpju un prieka izjūtām. Izturēšanās regulēšanas funkcijas veic…zemgarozas struktūras…Šo struktūru sakopojumu sauc par limbisko sistēmu. Limbiskās sistēmas atsevišķie veidojumi …kontrolē veģetatīvās funkcijas, piem., ķermeņa temperatūru, masas, osmolaritātes mehānismus.

[iv] iespējams, ka dažos gadījumos depresijas skaidrojums ir zināms vai vismaz iedomājams. Ja kādam ir gadījies ilgstoši izveidot, izstrādāt lielas, pozitīvas emocijas, piemēram, lielu mīlestību, tad tā izveido ne tikai ļoti stiprus emocionālos atraktorus, kurus cilvēka dzīves laikā praktiski vairs nav iespējams izmainīt, aizvietot, bet vēl vairāk, vēl stiprāk, šīs pozitīvās emocijas, šī mīlestība kļūst par dominējošu indivīda organisma dzīvības procesu (vielmaiņa, sirdsdarbība, darbaprieks, dzīvotprieks) iestādītāju un uzturētāju. Jā kādi ārēji apstākļi šo mīlestību pārtrauc, bet indivīda fiziskā veselība ir tik laba, ka fizioloģisko procesu patoloģijas neparādās vai parādās minimāli, tad nelaimīgais indivīds paglābjas īpatnējā apziņas nišā, kuru viņš pats izveido: lai kaut uz brīdi remdētu savas, kā viņam liekas, bezgalīgās sāpes, viņš neokorteksā atkārtoti nospēlē iepriekš piedzīvotās mīlestības ainas, tādējādi radot, atkārtojot iepriekšējās emocijas, kas nenoliedzami uz kādu brīdi (tāpat kā narkotikas) dod patvērumu no izmisuma. Ja slimais no šo ciklu atkārtošanas pats nevar atbrīvoties, viņam vajadzīga palīdzība. Tulk. piez.

[v] 1799. g. kāds napoleona armijas virsnieks Rozetas (Rosetta) pilsētas tuvumā Nīlas rietumu krastā atrada akmeni ar tajā iegravētiem rakstiem divās valodās un trīs šriftos (rakstībās): Ēģiptes hieroglifos un vienkāršajā rakstā, un grieķu valodā. Šī teksta atšifrēšana deva iespēju izlasīt arī agrākos Ēģiptes civilizācijas atstātos rakstus.

[vi] iespējams, ka daudzi mūsu sabiedrībā sirgst ar Aspergera sindromu. To pieprasa sabiedrības materiālo labumu ražošanas, iegūšanas un patērēšanas gars. Piemēram, nereti par labo toni tiek uzskatīta pieeja bez emocijām. Tā, it kā tā būtu kaut kāda priekšrocība.

[vii] megēra, briesmīga sieviete, grieķu mitoloģijā viena no trim nemirstīgām māsām Stheno, Euryalem, Meduza (vienīgā mirstīgā), kurām matu vietā bija čūskas. No megēras skatiena cilvēks pārvērtās par akmens stabu.

[viii] bazilisks, mītisks rāpulis. Tā elpa un skatiens cilvēkam bija nāvējoši.

[ix] gapija, Lebistes reticulatus, maza Rietumindijas zivs, pirmo paraugu uz Britu Muzeju nosūtīja cilvēks, kura uzvārds bija Guppy.

[x] psihoterapija izmaina smadzenes: 1992.g. Baksters [8] ar pozitronu tomogrāfijas palīdzību (PET, positron emission tomography) atklāja, ka pacientiem, kuri slimo ar maniakālo apsēstību (obsessive-compulsive disorder) izturēšanās terapija un Prozaks radīja līdzīgas bazālo gangliju izmaiņas. Vinamki [198] ar SPECT (single positron emission computed tomography) atklāja, ka psihoterapija izmainīja serotonina uzsūkšanos ar depresiju un personības dalīšanos slima cilvēka bazālajās priekšsmadzenēs. 1999.g. Amerikas Psihiatru Asociācijas sanāksmē Dr. Stīvens D. Martins (Stephen D. Martin) ziņoja, ka depresijā esošiem pacientiem SPECT tomogrāfija parāda, ka divpusēja psihoterapija rada izmaiņas bazālajās ganglijās un cingulate gyrus [204].

Content

Lūiss Tomass, et al Mīlestības teorijas pamati

PRIEKŠVĀRDS

SATURS

1.nodaļa.

2. nodaļa

3.nodaļa

Slepenā zīdītāju biedrība

Tā nav tikai izteiksme

Mūzika un maijvaboles

EMOCIONĀLA POĒMA

4.nodaļa

5. nodaļa

6.nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

PATEICĪBAS

LITERATŪRA

TULKOTĀJA PĒCVĀRDS

PASKAIDROJUMI