Forčūna Diona

Mūsdienu psihiskā aizsardzība

Diona Forčūna

Mūsdienu psihiskā aizsardzība

Pētījums okultajā patoloģijā un noziedzībā

PRIEKŠVĀRDS

Problēmas, ar kurām nācās saskarties, rakstot grāmatu par psihisko pašaizsardzību. — Plašā psihisko uzbrukumu izplatība. — Prāta spēju pilnveidošanas kursu reklāmas. — Autores personiskā pieredze psihiskā uzbrukuma gadījumā. — Analītiskās psiholoģijas studijas. — Kas kopīgs burvju mākslai un ļaunprātīgai prāta spēju izmantošanai ?

RAKSTOT grāmatu par psihisko uzbrukumu un metodēm, kā no tā labāk izsargāties, es apzinājos aplūkojamo problēmu nopietnību, jo šī tēma slēpj daudz zemūdens akmeņu. Nav iespējams sniegt praktiskus padomus psihiskajā aizsardzībā, vienlaikus nedodot informāciju par psihiskā uzbrukuma metodēm. Ne bez pamata šajās lietās zinošie vienmēr glabājuši savas slepenās zinās aiz septiņām atslēgām. Mans nolūks ir atklāt tik daudz, lai tiktu saprasta, neizpaužot to, kas varētu būt bīstams. Tā kā par ezoteriskajām mācībām mūsdienās ir zināms visai daudz un arvien palielinās arī to cilvēku skaits, kuri studē okultismu, acīmredzot ir pienācis laiks atklātai sarunai. Es darīšu visu iespējamo, lai godam tiktu ar to galā, un dalīšos zināšanās, kas iegūtas ilgu gadu pieredzē, saskaroties ar neierastām un mazizpētītām cilvēka apziņas sfērām, kur mistiķis sastopas ar garā vājo.

Iespēju robežās es centīšos izvairīties no informācijas, kas iegūta pastarpināti. Mums katram ir draugs vai paziņa, kurš “redzējis garu savām acīm Šādiem apgalvojumiem ir maza jēga. Vajadzīgi pārbaudīti aculiecinieki. Tāpēc es necentīšos ilustrēt savus uzskatus ar neskaitāmiem piemēriem no attiecīgās literatūras, bet balstīšos uz pašas pieredzēto, jo šo materiālu bija iespējams izpētīt reāli.

Es diezgan droši varu apgalvot, ka man ir ne vien teorētiska, bet arī praktiska kvalifikācija šī uzdevuma veikšanai. Vispirms es pievērsos psiholoģijas studijām un tikai pēc tam okultismam kā reālam tiltam uz psiholoģiju, vadoties no personiskās pieredzes psihiskajā uzbrukumā, kurš uz Ugu laiku iedragāja manu veselību. Es pati uz savas ādas izbaudīju visas ar to saistītās briesmas, ļaunprātību, tā spēku un graujošo iedarbību uz prātu un ķermeni.

Cilvēkus ir grūti pierunāt sniegt ziņas par psihisko uzbrukumu. Gan tādēļ, ka viņi ne pārāk tic tā realitātei un drīzāk uztver to kā psihisku traucējumu, gan tādēļ, ka jebkurš tamlīdzīgs gadījums atstāj tik briesmīgas sekas, ka neviens negrib par to vairs ne domāt, ne runāt.

Domāju, ka psihiskais uzbrukums ir daudz biežāk izplatīts, nekā to uzskata pat okultisti. Vairumam cilvēku, protams, vispār trūkst zināšanu par daudzveidīgajām prāta iespējām. Esmu pārliecināta, ka šim faktoram bija liela loma burvju kultā, un tieši tas radīja visaptverošas bailes un riebumu pret to. Okultistiem šīs iespējas allaž ir bijušas zināmas, bet mūslaikos tās pārzina un izmanto pat tādi cilvēki, kuri būtu visai izbrīnīti, uzzinot, kas bijuši viņu amata brāļi. M.Beikere-Edija, Kristīgās Zinātnes dibinātāja, uzgāja šīs metodes empīriskā ceļā, nepavisam neizprotot to iedarbības mehānismu. Viņa centās tās lietot vienīgi labā nolūkā — tā, lai ļaunumu nesošie spēki paliktu apslēpti, kaut gan to iespējas viņa labi apzinājās, tādēļ arī visu viņas mūžu aptumšoja bailes no tā, ko viņa dēvēja par “ļaunprātīgu dzīvniecisku magnētismu

Kristīgās zinātnes metodes bez stingras kontroles un kārtīgas organizācijas attīstīja un izmantoja neskaitāmas Jaunās Domas kustības skolas un sektas. Daudzās no tām reliģiskais aspekts tika pazaudēts, un tās kļuva par mentālās manipulācijas paņēmienu tīri personiskos nolūkos, lai arī ne^ vienmēr ļauni domātos. Šo skolu pārstāvji sludināja, ka viņu nolūks ir mācīt laipnas izturēšanās mākslu, to, kā kļūt populāram un gūt ietekmi sabiedrībā, kā piesaistīt pretējā dzimuma uzmanību, tikt pie naudas un nodrošināt panākumus. Ir lasāmas neskaitāmas šādu kursu reklāmas, kuras liecina par to popularitāti. Kādā amerikāņu žurnālā es saskaitīju veselas 63 dažādu kursu reklāmas, kurās solīts

apmācīt dažnedažādos “domu spēka” veidos. Šie kursi nebūtu tik populāri, ja izpaliktu rezultāti. Nu ko, iepazīsimies ar dažiem sludinājumiem un, lasot starp rindiņām, klusībā izdarīsim secinājumus.

“Noraidiet savas domas citiem! Pasūtiet bezmaksas prospektu “Telepātija jeb Mentālais radio”.”

“Kas jūs nomoka — veselība, mīlestība, naudai Ļaujiet man jums palīdzēt. Panākumi garantēti, ja sekosiet instrukcijām. Tīri personiski un profesionāli. Tikpat kā ģimenes ārsta gādībā. Pieprasījumam jāpievieno 5 dolāri. Ja nebūsiet apmierināts, nauda tiks atdota. ”

“Ko jūs vēlaties? Lai kas tas būtu, mēs varam palīdzēt jums to iegūt. Dodiet mums šo iespēju, atsūtot pieprasījumu grāmatai “Mākoņi izklīst”. Gluži par velti. Jūs būsiet sajūsmā. ”

“Hipnoze. Vai vēlaties apgūt šo noslēpumaino un neparasto māku, kas apbur un savaldzina gan vīriešus, gan sievietes, ietekmē viņu domas, vada viņu vēlmes un padara par jebkuras dzīves situācijas noteicēju ? Dzīve ir pilna vilinošu iespēju tiem, kuri iepazīst hipnozes noslēpumus un pilnveido savas magnētiskās spējas. Jūs varat iemācīties izārstēt slimības un sliktus ieradumus mājās, bez zālēm, iegūt citu cilvēku draudzību un mīlestību, palielināt savus ienākumus, apmierināt savu godkāri, atbrīvoties no bailēm, uzlabot atmiņu, izbeigt ģimenes ķildas, skatīt satraucošas iztēles ainas un attīstīt apbrīnojamu magnētisko gribasspēku, kas palīdzēs pārvarēt visus šķēršļus ceļā uz panākumiem. ”

“Jūs spēsiet hipnotizēt citus vienā acumirklī — ātri kā zibens, uzsūtīt sev vai kādam citam miegu dienas vai nakts laikā, kā arī atbrīvot no sāpēm un ciešanām. Mūsu bezmaksas grāmata pastāstīs jums par šīs brīnumainās mākas paņēmieniem. Tajā skaidri norādīts, kā jums jāizmanto šis spēks, lai uzlabotu savus dzīves apstākļus. To ar sajūsmu uzņem sludinātāji, juristi, ārsti, lietišķi cilvēki un labāko aprindu dāmas. Tā aplaimos ikkatru. Tā nemaksā neko. Mēs to izplatām par brīvu, lai reklamētu savu iestādi. ”

Lūk, tie ir tikai daži piemēri no 63 līdzīgiem reklāmas sludinājumiem vienā populāra nedēļas laikraksta numurā.

Un tagad paanalizēsim, ko varētu nozīmēt šādi sludinājumi tiem cilvēkiem, kuriem tie nav adresēti, tiem, pār kuriem to lasītājs vēlētos iegūt varu. Kādā stāvokli nonāks viņi, ja kāds pārkāps desmito bausli un iekāros sava tuvākā sievu vai viņa vērsi, vai ēzeli, vai jelko? Kas notiks tad, ja kāds, labi apguvis augšminētās gudrības, iekāros ko tādu, uz ko viņam nav tiesību ? Un ja nu viņš ir gatavs pārkāpt likumu ? Varbūt viņš jūtas apvainots un vēlas atriebt ? Vai arī mīl varu varas dēļ? Kāds liktenis piemeklēs tos upurus, kurus prāta iespējas apgūstošais uzlūko kā materiālu saviem eksperimentiem ? Kā jutīsies tie, pār kuriem, pateicoties šīm metodēm, tiks iegūta vara, un kādi vispār var būt šāda daža laba eksperimenta rezultāti ?

Tālab es dalīšos savā personiskajā pieredzē, jo kādam jau jāsper pirmais solis un jāatmasko ļaunprātības, kuras var plaukt vienīgi vispārējā neizpratnes gaisotnē.

20 gadu vecumā es iestājos dienestā pie kādas sievietes, kurai, kā man tagad zināms, vajadzēja būt visai pamatīgām zināšanām okultismā, kas iegūtas, diezgan ilgi uzturoties Indijā. Viņa pati nereti lika to manīt, bet toreiz es vēl nespēju to saprast. Tas nāca vēlāk, kad pati biju šo to apguvusi. Viņai bija paradums kontrolēt savu personālu, izmantojot zināšanas par prāta spējām, un viņa nemitīgi izprovocēja visneiedomājamākos skandālus darbinieku vidū.

Drīz vien pēc manas stāšanās darbā šī sieviete gribēja, lai es sniedzu liecību tiesā. Viņai bija nevaldāma daba, un viņa bija bez brīdinājuma padzinusi kādu kalpotāju, kurš bija iesniedzis sūdzību, lai piedzītu sev pienākošos naudu. Saimniece ghbēja, lai es stāstu, ka viņš ar savu uzvedību ir to pelnījis. Viņas metode, kā izspiest no manis liecību, bija šāda: sasprindzināts un koncentrēts acu skats, kas vērsts uz manām acīm, un vārdi: “Lūk, kas ir noticis. ” Neskatoties uz aizņemtību, es, par laimi, rakstīju dienasgrāmatu, kurā diendienā atzīmēju visu notiekošo. Ja tā nebūtu, nezinu, kā viss beigtos. Pēc sarunas ar saimnieci es jutos tik iztukšota un pakļauta, ka, iegājusi savā istabā, ar visām drēbēm nolikos gultā un bez spēka nogulēju līdz rītam. Jādomā, es biju gulējusi kādas 15 stundas. Drīz vien man atkal bija jādod liecība. Saimniece gribēja tikt vaļā no mana tiešā priekšnieka un meklēja pietiekamu ieganstu. Viņa atkal izmantoja agrākos paņēmienus, tikai man pie rokas vairs nebija dienasgrāmatas, un es, pašai par lielu izbrīnu, pamanīju, ka piekrītu viņai veselā virknē apvainojumu par cilvēku, par kuru es nedomāju neko sliktu. Tāpat kā pirmajā reizē, arī pēc šīs sarunas es jutos iztukšota un iekritu smagā miegā, turklāt nāca klāt vēl kāds simptoms. Pēc sarunas, iznākot no istabas, man radās dīvaina sajūta, ka kājas vairs neatrodas īsti vietā. Kas ir gājis pa slīdošu paklāju, sapratīs, ko es ar to domāju. Okultisti te saskata ēteriskā dubultnieka izstumšanu.

Nākamais incidents, kas atgadījās šajā savādajā iestādē, vairs neskar mani, bet kādu meiteni — bāreni, kurai piederēja visai ievērojami līdzekļi. Mana priekšniece viņu allaž turēja savā tuvumā un beidzot pierunāja ieguldīt visu kapitālu savu projektu realizēšanā. Tomēr meitenes aizbildņi to uzzināja un piespieda saimnieci naudu atdot, paņēma meiteni pie sevis, piekodinot, lai tiktu atsūtītas arī viņai piederošās mantas.

Drīz pēc tam atgadījās vēl kas. Mūsu iestādē uzturējās arī kāda mazliet garā vāja padzīvojusi sieviete. Lielisks cilvēks, bet bērnišķīgi naiva un ekscentriska. Mana priekšniece tagad uzklupa viņai, un sākās tas pats pakļaušanas process. Šai sievietei aizbildņu nebija, un saimniece nabaga veco kundzi piespieda visu lietu kārtošanu no miesīga brāļa rokām nodot viņai. Manas aizdomas arvien pieauga. Redzēt apkrāpto sirmgalvi bija pāri maniem spēkiem, tāpēc es, kamēr saimniece bija izbraukusi, iejaucos, aprunājos ar viņu par notikušo, sasaiņoju viņas mantas un pašu aizsūtīju pie radiem. Cerēju, ka neviens neuzzinās par manu iejaukšanos, tomēr tā nenotika. Kādu nakti manā istabā ienāca priekšnieces sekretāre un pavēstīja, ka Uzraudze — tā mēs priekšnieci saucām — dabūjusi zināt, kas noorganizējis tantes bēgšanu, un nu mani gaida nepatikšanas. Pazīstot viņas atriebīgo dabu, es sapratu, ka labākais būtu bēgt, taču tas nebija tik vienkārši izdarāms. Šī bija mācību iestāde, un pirms aiziešanas par to vajadzēja iepriekš paziņot. Tomēr es netaisījos palikt te līdz beigām šīs nesavaldīgās, atriebīgās sievietes kontrolē. Es meklēju kādu iemeslu aiziešanai. Pazīstot savas priekšnieces temperamentu, gaidīt nenācās ilgi. Kādu nakti, kad es saiņoju mantas, gatavojoties bēgt, pie manis ienāca kāda meitene no pašu darbinieku vidus. Viņa maz runāja un ne ar vienu nedraudzējās, bet

darbu veica kā autohiāts. Man ar viņu nekad nebija bijušas darīšanas, tāpēc es pabrīnījos. Taču drīz viss kļuva skaidrs.

“Jūs taisāties aiziet?” viņa jautāja.

Es pamāju.

“Tikai nepatrāpieties ceļā Uzraudzei, citādi prom netiksiet. Esmu vairākas reizes mēģinājusi — bet nekā. ”

Bet es biju jauna un ticēju saviem apslēptajiem spēkiem, nenovērtējot tos, kas bija vērsti pret mani. Otrā rītā es ceļa drēbēs un ar koferi rokā devos lejā uz savas bargās priekšnieces midzeni, nolēmusi pateikt visu, ko domāju par viņu un viņas metodēm, nenojauzdama, ka pret mani varētu būt vērsts vēl kas bez parastās blēdības un iebiedēšanas.

Bet viņa man nedeva iespēju uzstāties ar savu sagatavoto runu. Izdzirdējusi, ka es aizeju, viņa teica:

“Ļoti labi, ja gribat iet — ejiet! Tikai pirms tam jums jāatzīst, ka neesat piemērota šim darbam un jums trūkst pašpaļāvības.” Vēl būdama kareivīgi noskaņota, es uz to atbildēju, ka, ja neesmu piemērota, viņai pašai vajadzēja mani atlaist un ka vispār esmu viņas pašas mācību iestādes lolojums. Šī piezīme, protams, situāciju neatviegloja. Tad sekoja kas pavisam neparasts — gluži vai litānija. Viņa atkārtoja veco triku: ieurbās man acīs un noskaldīja: “Jūs esat nepiemērota un pati to labi zināt. Jums pašai jāatzīst, ka jums trūkit pašpaļāvības. ”

Es iebildu: “Nav taisnība. Es savu darbu protu, un jūs to labi zināt. ”

Tagad es saprotu, ko varēja pateikt par manu piemērotību ieņemamajam amatam divdesmit gadu vecumā, kad man bija uzlikta liela atbildība, jo es biju nozīmēta dezorganizētā nodaļā, bet par manu pašpaļāvību var piebilst tikai to, ka man tās bija pārāk daudz. Es biju gatava bez apdoma ķerties pie lietām, no kurām izvairītos pat ercenģeļi.

Priekšniece neielaidās strīdā un nelamājās, tikai atkārtoja iepriekš izteiktos apgalvojumus kā litāniju. Es iegāju viņas kabinetā pulksten desmitos, bet atstāju to divos. Liekas, viņa atkārtoja abas frāzes simtiem reižu. Es iegāju pie viņas kā stipra un vesela meitene, bet iznācu garīgi un fiziski salauzta un noslimoju trīs gadus.

Es instinktīvi jutu: ja atzīšu, ka neesmu piemērota darbam un ka man trūkst pašpaļāvības, sekos nervu sabrukums — un

es būšu pagalam. Nojautu, ka šis priekšnieces gājiens ir atriebība. Nezinu, kāpēc neizmantoju iespēju glābties bēgot, lai gan, kad apjaut ārkārtējo stāvokli, esi jau sagūstīts un nespēj■ pakustēties no vietas — tāpat kā putns čūskas priekšā nespēj izmantot savus spārnus.

Īstenība pamazām aizplīvurojās. Vienīgais, ko apjautu, bija tas, ka par katru cenu jāsaglabā vesela dvēsele. Ja piekritīšu viņas iedvesmojumiem, pagalam būšu. Litānija turpinājās. Tomēr mani spēki izsīka. Radās savāda sajūta — it kā sašaurinātos mans redzes lauks. Tā, šķiet, ir raksturīga histērijas pazīme. $r acu kaktiņiem es redzeju sev aiz muguras paceļamies divas tumšas sienas, it kā stāvētu ar muguru pret ekrānu, kurš lēnām sakļaujas. Es zināju, ka tobrīd, kad abas tumšās sienas sadursies, es būšu salauzta.

Pēkšņi notika kas savāds. Es skaidri dzirdēju savu iekšējo balsi sakām: "Izliecies, ka esi padevusies, pirms tas notiek īstenībā. Tad viņa rimsies — un tu varēsi aiziet. ” Es nekad neuzzināju, kas tā bija par balsi.

Es tūdaļ paklausīju. Mēlei mežģoties, es lūdzu savai priekšniecei piedošanu par visiem iepriekšējiem un turpmākajiem nodarījumiem. Solījos palikt savā amatā un dzīvot mierā. Atceros sevi nometušos ceļos viņas priekšā un viņas pašapmierināto smaidu, kurš pauda prieku par šārīta darbiņu.

Tad viņa mani atlaida, un es devos uz savu istabu, lai liktos gultā. Tomēr nevarēju nomierināties, neuzrakstījusi viņai vēstuli. Vairs neatceros, ko tieši rakstīju, bet, tiklīdz biju to pabeigusi un nolikusi vietā, kur saimniecei vajadzēja to atrast, iekritu pusnemaņā un nogulēju līdz nākamajam vakaram. No pulksten diviem līdz astoņiem otrās dienas vakarā kopā sanāk trīsdesmit stundas. Bija auksta pavasara diena, zemi vēl klāja sniegs. Manas gultas galvgalī logs bija līdz galam vaļā, istaba nekurināta. Gulēju neapsegusies, tomēr nejutu ne aukstumu, ne izsalkumu, mans ķermenis bija kā miris. Es nepakustējos. Sirdsdarbība un elpošana bija ļoti lēna, un tā tas turpinājās vairākas dienas.

Tādā stāvoklī mani atrada mājas pārvaldniece, kura atgrieza mani pie dzīvības ar aukstu ūdeni un pamatīgu sapu-rināšanu. Es atrados pusnemaņā, negribēju ne kustēties, ne ēst. Paliku gultā, darbā negāju. Mājas pārvaldniece šad tad

ienāca mani apraudzīt, bet neko par manu stāvokli neizteicās. Priekšniece nerādījās.

Dabūjusi zināt par ieilgušo pārvākšanos, pēc kādām trim dienām mani apciemoja mana tuvākā draudzene. Šis solis no viņas prasīja zināmu drosmi, jo priekšniece bija stingri pret to. Viņa interesējās, kas noticis manas sarunas laikā ar priekšnieci, bet es neko nevarēju pateikt. Mana galva bija tukša, un es neko no bijušās sarunas vairs neatcerējos. Vienīgais, ko apzinājos, bija tas, ka no manām dvēseles dzīlēm kāpj šaušalīga baiļu sajūta. Tās nebija reālas bailes no kādas konkrētas lietas vai cilvēka, tās bija bailes vispār, bez objekta, tomēr ne mazāk briesmīgas. Es gulēju gultā ar visām intensīvas baiļu sajūtas pazīmēm: sausu muti, nosvīdušām plaukstām, paātrinātu sirdsdarbību un elpošanu. Mana sirds sitās tik stipri, ka pie katra sirdspuksta nodrebēja gultas misiņa bumbas. Par laimi, mana draudzene redzēja, kas ar mani notiek, un paziņoja maniem vecākiem, kuri mani izglāba. Viņiem radās nopietnas aizdomas. Uzraudze nonāca neveiklā situācijā, tomēr pierādīt neviens neko nevarēja, jo es klusēju. Mans prāts bija tukšs. Es biju iebiedēta un izsmelta līdz pēdējam, mana vienīgā vēlme bija — tikt prom.

Tomēr, pretēji gaidītajam, mājās es neatlabu. Simptomi ' vairs nebija tik izteikti, bet saglabājās ļoti ātra nogur-dināmība, it kā no manis būtu izspiesta visa dzīvības sula.

Es zināju, ka kaut kur mana saprāta kaktiņā guļ atmiņas par drausmīgo pārdzīvojumu, bet es nespēju par to domāt, jo tas radīja tādu satricinājumu un spriedzi, kas varēja laupīt man saprātu. Es guvu mierinājumu vecā skolas aritmētikas grāmatā, stundām sēžot pie tās un rēķinot vienkāršus uzdevumus, lai atvairītu nospiedošās domas par notikušo, lēnītēm kairinot atmiņu, lai pēc tam atrautos kā no karstas dzelzs. Beigās es ieguvu daļēju mieru, pieņemot, ka vaina meklējama pārspriedzē un ka viss šis savādais notikums ir manas iztēles auglis. Tomēr šaubas, ka notikušais ir īstenība, mani neatstāja, un šī sajūta nedeva mieru.

Apmēram gadu pēc šī incidenta mana veselība joprojām neuzlabojās, un es, lai atgūtu spēkus, aizbraucu uz laukiem, kur satiku kādu savu draugu, kurš arī tajā pašā laikā, kad es atrados sabrukuma stāvoklī, bija pārdzīvojis nāves briesmas. Mēs bieži sākām pārrunāt notikušo, un izrādījās, ka

viņu neapmierina virspusējas ziņas par manis piedzīvoto. Viņš uzdeva tiešus jautājumus. Radās vēl kāds jauns draugs, kuru ari ieinteresēja šis gadījums un kurš piespieda mani aiziet pie viņa ģimenes ārsta. Ārsts skaidri un bez aplinkiem pateica, ka es esmu bijusi nohipnotizēta. Psihoterapija tad vēl atradās bērna autiņos un psihisko traucējumu ārstēšanas metodes aprobežojās ar paklapēšanu pa muguru, tonizējošu līdzekļu un broma preparātu izrakstīšanu. Tonizējošie līdzekli noderēja, bet broms — ne. Tas mazināja organisma pretošanās spējas, un es no tā drīz atteicos, labāk palikdama ierastajā sliktajā stāvoklī, iekams tas neizskaidrojamais spēks, kas mani tik loti bija iespaidojis, varētu atkal tikt pielietots. Nav vārdos izsakāms tas atvieglojums, ko izjutu, konstatējot, ka ar mani notikušais nav halucinācija, bet reāls fakts, ar kuru iespējams tikt galā.

Tiklīdz es kļuvu par situācijas noteicēju un nolēmu noskaidrot visu, ko ar numi izdarījuši un kā iespējams pasargāt sevi no tamlīdzīgiem pārdzīvojumiem, nospiedošā baiļu sajūta atkāpās. Tas nebija patīkahis process. Atjaunojot pazaudēto atmiņu, organisma reakcija bija tikpat vētraina kā iepriekš. Tomēr beigu beigās es veiksmīgi tiku vaļā no mokošajām bailēm, kaut gan mana fiziskā veselība atjaunojās tikai pēc krietni ilgāka laika. Mans ķermenis līdzinājās pa pusei uzlādētai elektriskajai baterijai. Tās uzlādēšana prasīja daudz laika, un tā atkal ātri izlādējās. Ilgu laiku man nebija nekādu enerģijas rezervju un es jebkurā dienas laikā pie mazākās piepūles iekritu dziļā miegā. Okultisti to izskaidro ar ēteriskā dubultnieka bojājumu un prānas iztecēšanu. Tas atguva sākotnējo stāvokli vienīgi tad, kad mani pēc ilga treniņa iesvētīja okultajā ordenī. Es sajutu pārmaiņu iesvētīšanas ceremonijas laikā. Pēc tam vienīgi retos gadījumos — pēc dažām psihiskām traumām — esmu izbaudījusi īslaicīgu iztuk-šotības sajūtas atgriešanos.

Es aprakstīju šo gadījumu tik sīki tāpēc, lai parādītu, ka bezatbildīga persona var prāta spējas izlietot ļaunprātīgi. Pašas pieredze ir daudz vērtīgāka nekā virkne piemēru no vēstures, kaut arī tie būtu pārliecinoši.

Ja kaut kas tāds atgadītos viduslaikos, draudzes mācītājs sarīkotu raganu medības. Analizējot savus pārdzīvojumus, es nemaz nebrīnos, ka cilvēkus, kurus turēja par burvjiem, gaidīja linča tiesa — viņu metodes taču bija briesmīgas un neizprotamas! Var jau uzskatīt nostāstus par buršanos par blēņām: vaska figūriņas, ko izkausē uz lēnas uguns, kāda vārdā nosauktas vaboles uz krucifiksa, ritmisku frāžu atkārtošana... Bet, ja zinām, kā var pielietot domu spēku, kļūst skaidrs, ka viss iepriekšminētais bija tikai palīglīdzekļi, lai koncentrētos. Nav būtiskas atšķirības starp adatu duršanu ienaidnieka vaska figūriņā un degošām svecēm pie Jaunavas tēla. Var uzskatīt, ka abus gadījumus raksturo dziļa māņticība, tomēr diezin vai kāds atzīs pirmās realitāti un visvarenību un noliegs otro. "Mēs necīnāmies ar miesīgiem līdzekļiem, ” — var sacīt gan Melnās maģijas, gan Baznīcas piekritēji.

Manis aprakstītais gadījums vairāk attiecas uz psiholoģiju nekā okultismu, jo nosodāma mērķa sasniegšanai kā metode tika izmantots hipnozes spēks. Tomēr es to minēju kā piemēru, jo esmu pārliecināta, ka hipnotiskās metodes tiek ļoti plaši pielietotas Melnajā Maģijā un ar telepātisko iedvesmu var izskaidrot vairumu tās fenomenu. Lai cik sāpīgi tas arī nebūtu, minēšu piemēru arī no savas pieredzes, jo unce pieredzes aizstāj mārciņu teorijas. Tā bija pieredze, kuras rezultātā es sāku studēt analītisko psiholoģiju un pēc tam arī okultismu.

Ikreiz, saskardamās ar praktiskās psiholoģijas dziļākajiem aspektiem un redzēdama, kā prāts tiek preparēts ar psihoanalīzes palīdzību, es sapratu, kas īstenībā ir vispāratzītās psiholoģiskās teorijas. Es redzēju, ka mēs atrodamies neliela apļa vidū, ko apgaismo precīzas zinātniskas atziņas, bet apkārt tam milzt bezgalīga, bezcerīga tumsa, kurā kustas neskaidri silueti. Sākumā tieši tādēļ, lai izprastu prāta slēptos aspektus, es pievērsos okultisma studijām.

Šajā ceļā mani sagaidīja pietiekoši daudz piedzīvojumu, es iepazinu cilvēkus, kurus var uzskatīt par adep-tiem, es redzēju fenomenus, ko nekad nevar novērot spiritisma seansos, un piedalījos tajos pati, nodarbojos ar psihisko dziedināšanu un dežurēju okultajā policijā, kura Lielās Baltās Ložas skolotāju vadībā stāv nomodā pār nācijām un rasēm, piedalījos okultajās dežūrās, kad jābūt modram, kamēr saule atrodas aiz horizonta, turējos godam, aukstasinīgi atvairot uzbrukumus, kamēr izbeidzas mēness strāvu plūsma un mitējas to spars.

No visa pieredzētā es mācījos interpretēt okultismu psiholoģijas gaismā un psiholoģiju — okultisma gaismā, kur tie abi saskaras un skaidro viens otru.

Novērtējot manas neparastās zināšanas, pie manis bieži griezās cilvēki, kam bija radušās aizdomas par okultu uzbrukumu, un viņu pieredze papildināja manējo. Bez tam par šo jautājumu atrodams ne mazums speciālas literatūras — un tieši tur, kur to vismazāk varētu meklēt, — aprakstos par folkloru un etnoloģiju, oficiālos raganu prāvu ziņojumos un pat fantastikā. Šie autentiskie pieraksti, ko veikuši cilvēki, kuri nekad nav interesējušies par psihiskajiem fenomeniem, saskan ar tiem apgalvojumiem, ko sniegušas personas, kas piedzīvojušas okultu uzbrukumu.

Ir loti stingri jānoškir psihiskais pārdzīvojums un individuālās halucinācijas, jāiegūst pārliecība, ka personu, kura sūdzas par psihisku uzbrukumu, netraucē viņas pašas disociētie kompleksi. Diagnosticēt histēriju, ārprātu un psihisku uzbrukumu ir loti sarežģīti, tas ir arī delikāts jautājums, jo bieži vien trūkst skaidru pazīmju, ir iesaistīti vairāki elementi, jo spēcīgs psihiskais uzbrukums rada mentālu novirzi, bet tā savukārt padara upuri pieejamu Neredzamās Pasaules spēkiem. Izmeklējot iespējamo psihisko uzbrukumu, šie faktori jāņem vērā, un tādēļ Par savu uzdevumu turpmākajās lappusēs es izvirzu ne vien okultās aizsardzības metožu izklāstu, bet vēlos sniegt arī diferenciālās diagnostikas paņēmienu aprakstu.

Ir loti svarīgi, lai cilvēki, saskaroties ar okulto uzbrukumu, pazītu to. Tas ir sastopams daudz biežāk, nekā varētu domāt. To vēlreiz spilgti apliecina nesenā traģēdija Ionas salā, par kuru es pastāstīšu vēlāk. Nevienam okultis-tam nav ilūziju, ka tur notikušais ir dabiska nāve. Man ir pieredze ar šādiem gadījumiem. Savā romānā "Doktora Tavemera noslēpumi ” es kā fantastiskus aprakstu vairākus notikumus, kuri ilustrē okultās zinātnes hipotēzes. Daži gadījumi, lai parādītu neredzamo spēku darbību, tur ir izdomāti, citi notikuši īstenībā, tomēr drīzāk notēloti nekā pierakstīti, lai būtu saprotami visiem.

Pieredzi, kas iegūta no pirmavotiem un ir autentisku liecinieku apstiprināta, nevar atstāt bez ievērības kaut vai tādēļ, ka vienmēr ir grūtības rast izskaidrojumu dažādām parādībām — ja nu vienīgi ar okulto terminu palīdzību. Gandrīz katru šajās lappusēs minēto piemēru var traktēt kā varbūtēju halucināciju, blēdību, histēriju vai tīrus melus, tomēr tas neizskaidro visu. Nav dūmu bez uguns. Nevar būt, ka maga prestižs senlaikos un bailes no burvjiem viduslaikos būtu radušās bez kāda pamata. Diezin vai kāds piegrieztu vērību burvja "pātariem” vairāk nekā kāda pamuļķa večuka muldēšanai, ja tam visam nesekotu slimīgas parādības. Raganu nīdēšanai bija savs pamats — tās bija bailes, bailes, kas cēlušās no rūgtas pieredzes, jo ne jau oficiālās iestādes kūdīja uz raganu un burvju dedzināšanu; ar viņiem parasti gribēja izrēķināties viss ciems. Visaptverošām bailēm no burvjiem jāmeklē kāds cēlonis.

Kreisā Ceļa taciņas ir gana līkumainas un ved aplinkus, tomēr, neslēpjot tā briesmas, es pastāvu uz to, ka Labais Ceļš, kas ietver sevī okultās zināšanas, ir ceļš uz augstāku mistisko pieredzi un spēj atvieglot cilvēcisko ciešanu smago nastu. Ne jau katrs, kurš apgūs šīs zināšanas, izmantos tās ļaunprātīgi. Būs daudzi, turklāt lielākā daļa, kas pielietos tās, lai nesavtīgi palīdzētu cilvēkiem, lai dziedinātu, darītu labu un palīdzētu atgūt zaudēto. Te var būt vietā jautājums: ja jau šīs zināšanas var tik ļoti kaitēt — kālab tās padarīt pieejamas? Atbildi uz šo jautājumu nosaka atbildētāja temperaments. Daži sāks apgalvot, ka jebkuras zināšanas reiz var noderēt, citi — ka labāk neraustīt guļošo lauvu aiz ūsām, jo, visiem par nelaimi, guļošam lauvam ir nelāgs paradums pamosties nelaikā. Apkārtējā pasaule slēpj daudz okultā, un mūsu starpā paslepus un negaidīti atgadās daudz kas līdzīgs manis aprakstītajiem gadījumiem, tāpēc būtu vēlams, lai labas gribas cilvēki iepazītu spēkus, ko kompromitējuši ļaunprātīgi cilvēki, dzenoties pēc saviem mērķiem. Mistiskajā dzīvē tas jāuztver kā patoloģija, un, ja šie spēki tiktu labāk izprasti, izpaliktu daudzas traģēdijas. No otras puses, nebūtu vēlams, lai kurš katrs sāktu mācīt, kā cīnīties ar patoloģiju. Dzīva iztēle un vājas prāta spējas dod postošu iznākumu. Tie, kas ir lasījuši bestselleru "Trīs vīri laivā", varbūt atceras, kāds liktenis piemeklēja cilvēku, kurš visu lietaino svētdienu lasīja medicīnas rokasgrāmatu. Šis vīrs ieguva ciešu pārliecību, ka ir slims ar visām grāmatā aprakstītajām slimībām, izņemot ceļa skriemeļa iekaisumu.

Šī grāmata nav rakstīta, lai uzdzītu drebuļus, bet kā nopietns pētījums mazpazīstamā patopsiholoģijas aspektā. Grāmata domāta nopietniem skolniekiem un tiem, kam nācies sastapties ar tanī aplūkotajām problēmām, tiem, kas mēģina tās izprast un risināt. Atklāti runājot, mans nolūks ir cilvēkiem atvērt acis, lai viņi ieraudzītu tos spēkus, kuri darbojas ierastās dzīves aizsegā. Ikvienam var gadīties, ka pārtrūkst normālās dzīves plānā sieniņa un viņš paliek aci pret aci ar neredzamajiem spēkiem. Lasot šajā grāmatā aprakstītos notikumus, katram ir pamats sacīt: "Paldies Dievam, ka tas nenotika ar mani.” Ja būšu spējusi šajās lappusēs sniegt zināšanas, kuras pasargā, tad mans mērķis būs sasniegts.

I daļa PSIHISKĀ UZBRUKUMA TIPI

.

1. nodaļa PSIHISKĀ UZBRUKUMA PAZĪMES

Vai dabai piemīt prāts? — Vai viss neredzamais slēpj ļaunumu? — Kādēļ jānorauj aizsegs? — Psihiskā uzbrukuma pazīmes. — Bailes un nomāktība. — Murgi. — Hipnotiski sapņi uz miega un nomoda robežas. — Nervu sabrukums. — Slābanums un spēku zudums. — Temperamenta izmaiņas. — Domformu projekcija. — Materializācija. - Uzmācības. — Vampīrisms. — Kas ir “atdeve”? — Nelabas smakas. — Gļotu nogulsnes. — Spoka pēdas. — Astrālais zvans. — Fenomenālas parādības ar rēgiem. — Uguns uzliesmojumi. — Skaidrojumu variantu a) dabiskas norises; b) ar maldinošu nolūku. — Skaidra saprāta nepieciešamība.

RAUGOTIES Visumā, mums jāatzīst, ka pastāv kāds augstāks spēks, kas nosaka tā bezgalīgo sarežģītību. Paņemot rokā un rūpīgi aplūkojot kādu dzīvu radību, lai cik vienkārša tā būtu, mums gluži tāpat nāksies atzīt, ka tās atsevišķu elementu daudzveidība ir dibināta uz noteikta pamata. Zinātne bez sekmēm ir meklējusi šo organizējošo principu, bet tā nekad neatradīs to fiziskajā plānā, jo tas nav fizisks. Atomu sarežģīto izvietojumu dzīvajos audos nosaka ne jau to iekšējā daba. Dabas valdošie spēki, paši tās pamati tiek manifestēti ne fiziskajā, bet citā fazē, kurai ir citas dimensijas bez trim mums ierastajām un kuras tiek uztvertas ar citiem apziņas slāņiem, nekā esam mācīti.

Mēs dzīvojam neredzamu spēku ielenkumā, kuri sevi liek manīt seku līmenī. Mūs apņem neredzamas struktūras, kuru iedarbība nereti vispār nav jūtama, lai gan tās var atstāt uz mums dziļu iespaidu. Sajā mūsu sajūtām nepieejamajā, mūsu smalkajām ierīcēm neuztveramajā mentālajā dabas sierā iespējamas tādas parādības, kas iedarbojas uz mums ari tīri fiziski. Neredzamajā pasaulē mīt būtnes līdzīgi zivīm jūrā. Ir cilvēki ar trenētu prātu un īpašām spējām, kuri spēj doties neredzamajā pasaulē, kā to dara ūdenslīdēji, nolaižoties okeāna dibenā. Gadās ari tā, ka neredzamie spēki, pārraujot aizsprostu, izplūst no mums un applūdina mūsu dzīvi. Tomēr parasti tā nenotiek. Mūs aizsargā mūsu pašu nespēja tos uztvert. Lai gan pastāv vairākas iespējas, kad aizseg3 krīt, un mēs varam sastapt Neredzamo, nokļūt šo spēku koncentrācijas vietā. Ir iespējams sastapt cilvēku, kurš pārvalda neredzamos spēkus. Ir iespējams satikties ar neredzamo, intereses vadītam, un atrauties no tā dzīles, pirms pamanām, kur esam nokļuvuši. Pastāv vēl iespēja kļūt par anomālu apstākļu upuri, kad aizsegs krīt.

Slieksnis uz Neredzamo — tas nav drošs krasts peldētājam. Tas slēpj bedres, straumes un plūstošas smiltis. Tikai drosminieks, tā pazinējs var atļauties šo risku. Bet nemākulis, tikai savu impulsu vadīts, neieklausījies citu padomos, var par to samaksāt ar dzīvību. Tomēr nevajadzētu aplam domāt, ka neredzamie spēki vienmēr ir ļauni un naidīgi cilvēkam. Būtībā tie nav bīstamāki par uguni un ūdeni, tikai visvareni. Pretošanās tiem var beigties bēdīgi, jo tiek pārkāpts dabas likums, turpretī, ja nevēršamies pret tiem, tie neaizskar ari mūs. Raugoties acīs patiesībai, jāatzīst, ka šīs lietas pārzinoši cilvēki gan agrāk, gan tagad ir izmantojuši savas zināšanas ļaunprātīgi un mūs var skart viņu darbības sekas. Varētu teikt, ka Neredzamais nes ļaunu un kaitē cilvēcei vienīgi tajā gadījumā, ja to degradē ļaunprātīgi darboņi, kurus iesvētītie dēvē par Kreisā Ceļa adeptiem.

Lai varētu veikt psihiskā uzbrukuma analīzi un atrast tā izcelsmes avotu, jāaplūko tā ārējās, redzamās pazīmes, sekojot nerakstītam likumam: pirms dziedināt — jāuzstāda diagnoze. Psihiskajam uzbrukumam ir daudz veidu, tādēļ ne vienmēr tās pretdarbības metodes, kas der vienā gadījumā, noderēs otrā.

Parastākā psihiskā uzbrukuma forma ir tā, kas izriet no mūsu līdzcilvēku ļaunā prāta un gara tumsonības, jo nereti tas notiek neapzināti. Kaitējums var būt tikpat nejaušs kā vadību zaudējušas automašīnas trieciens. Tas allaž jāpatur prātā, un tādēļ, nonākot upura lomā, nevajadzētu kādu turēt aizdomās par ļauniem nodomiem. Var gadīties, ka vajātājs pats ir upuris. Nevar vainot kādu ļaunprātībā, ja pats, var gadīties, esi parādījis viņam šo ceļu un saņēmis stipru atpakaļtriecienu. Okultajos uzbrukumos tā mēdz gadīties. Cilvēks, kurš to realizē, ne vienmēr ir tā izraisītājs. Tāpēc nekad nedrīkst atbildēt uzbrukumam ar pretuzbrukumu, pazemojot sevi un nolaižoties līdz uzbrucēja morāles līmenim. Jāķeras pie cilvēciskākām metodēm, kuras nav mazāk efektīvas un ir mazāk bīstamas.

Sastapšanās ar Neredzamo var notikt zināmās vietās. Psihiski normāls, bet sensitīvs cilvēks, kuram zemapziņā piemīt spēja uztvert neredzamos spēkus, var nonākt to īpašas koncentrācijas vietā. Ikdienā, atrazdamies to vidū (jo uz tiem balstās pasaule), mēs tos nejūtam. Bet šo spēku koncentrācijas vietās, ja vien neesam ar pārāk biezu ādu, neskaidri sajūtam ko tādu, kas mūs iespaido un aktivizē mūsu zemapziņas “es”.

Ir cilvēki, kuriem robeža starp apziņu un zemapziņu ir ļoti plūstoša. Viņi nevar saprast, kas īsti notiek, šos cilvēkus pārņem nomāktība un vispārējs vājums, kas izzūd, atstājot attiecīgo vietu, bet, tā kā šis stāvoklis netiek fiksēts, veselības traucējumi un mokas var turpināties gadiem.

Ja noticis pietiekami stiprs psihiskais uzbrukums, viena no pazīmēm parasti ir raksturīgi sapņi. Cilvēks sajūt spiedienu, it kā kāds būtu nostājies viņam ar ceļiem uz krūtīm. Šāda smaguma sajūta liecina par to, ka uzbrukums ir lokāls, jo to rada kādas ētera substances vai ektoplazmas koncentrācija, un tā ir pietiekama, lai būtu izmērāma. Ir veikti plaši pētījumi ar mēdijiem augšminētās, sajūtām tveramās smalkās substances dabas noteikšanai, par ko var izlasīt grāmatās, kurās aprakstīti Krauforda veiktie eksperimenti ar Holigera grupu Belfastā un ar Evu S. Parīzē, kā ari citu eksperimentētāju pieredze. Jāsaka gan, ka Kraufords nezināmu iemeslu dēļ dzīvi beidza pašnāvībā.

Baiļu un nomāktības sajūta ir viena no raksturīgākajām okultā uzbrukuma pazīmēm. Retos gadījumos, kas gan maz ticams, nomāktība var izpalikt. Cilvēka prāts, ķermenis un viss ap viņu tiek izsists no ierastā ritma, un viņš piepeši atrodas neredzamas cīņas arēnā. Draudošais okultais uzbrukums atstāj savu ietekmi uz apziņu, pirms cilvēks pats to spēj pamanīt. Tas izskaidrojams ar to, ka zemapziņa reaģē

Ātrāk nekā apziņa, un ēnas līnija, kas no lejas slīd augšup, jau norāda uz cenzora aktivizēšanos.

Uzbrukumam progresējot, vērojams pieaugošs nervu sistēmas vājums un zināmos apstākļos, kurus iztirzāšu vēlāk, pat audu izdilšana, kas pārvērš upuri par dzīvu, gultā guļošu mironi, kam palikuši tikai kauli un āda un kurš ir tik vārgs, ka nevar piecelties. Turklāt nav iespējams konstatēt kādu noteiktu slimību.

Tss, protams, ir galējs gadījums, kad viss jau tuvojas loģiskam iznākumam. Tomēr pastāv ari cita iespēja. Ja pretošanās spējas cilvēkam ir labas, tad uzbrukuma gadījumā atbalsta punkts netiek iegūts fiziskajā plānā, bet uz plūstošas robežas starp matēriju un prātu, uz sapņa sliekšņa. Tas ir ļoti smags pārbaudījums, jo upurim ir bailes iemigt. Bet cik tad ilgi var negulēt? Baiļu un bezmiega nomocīts, cilvēks pārdzīvo psihisku traumu. Nervu sabrukums un psihiska trauma ir biežāk izplatītās sekas pēc astrālā uzbrukuma balto cilvēku vidū, jo Eiropā reti gadās, ka uzbrucējs varētu novest savu upuri līdz nāvei. Ir gan aprakstīti gadījumi, kad upuris nomiris no bailēm vien. Šāds gadījums attēlots DžKiplinga šaušalīgajā stāstā “Pasāžas gals”.

Ja psihiskais uzbrukums bijis pietiekami koncentrēts, tad reizē ar subjektīvām pazīmēm var novērot ari objektīvas. Labi pazīstams ir tā saucamais “atdeves” fenomens, kura būtība ir tāda, ka viss, kas notiek ar astrālo ķermeni, atspoguļojas miesiskajā, jo pēc astrālā uzbrukuma uz cilvēka miesas parādās daudz un noteiktas formas zilumu. Esmu redzējusi zilumus, kuriem bija kazas nagu un aplīšu forma un kuri, kā jau zilumi, vēlāk kļuva dzelteni un dažu dienu laikā izzuda.

Sliktas smakas ir nākamā astrālā uzbrukuma pazīme. Parasti tā ir maitas smaka, kas pēkšņi parādās un pazūd bez pēdām, tomēr par tās realitāti šaubu nav, jo ikviens klātesošais, būdams vai nebūdams psihiski sensitīvs, to sajūt. Ari man ir nācies sajust nejauku, kā no kanalizācijas nākošu smirdoņu, kad tika nepareizi izpildīts kāds rituāls saistībā ar Zemi kā vienu no pamatstihijām.

Vēl kāds neparasts fenomens ir gļotu parādīšanās. Savām acīm to neesmu redzējusi, man ir tikai informācija no droša liecinieka. Tas izskatoties tā, it kā stingrā ierindā būtu aizmaršējusi gliemju armija. Dažreiz redzami lieli gļotu pleķi, dažreiz skaidri saskatāmas ļoti liela izmēra pēdas. Augšminētā aculiecinieka atstāstījumā gļotu pēdas līdzinājušās ziloņa pēdu nospiedumiem, tās novērotas kāda piejūras bungalo viesistabā.

Uzsniegot sniegam, dažreiz var redzēt pēdas, kuras nāk nenokurienes un ved uz nekurieni. Divas reizes es tādas redzēju uz savas mājas piebūves jumta. Tās sākās jumta maliņā, it kā nācējs būtu izlēcis no kāda lidaparāta, šķērsoja to un pie galvenās ēkas sienas izbeidzās. Atpakaļ negāja. Pēdu virkne sākās nenokurienes un izbeidzās pie augstās sienas. Līdzīgs, tikai lielāka mēroga gadījums novērots Devonšīrā apmēram pirms piecdesmit gadiem. Tas aprakstīts visai interesantajā komandora Goulda grāmatā “Savādie notikumi”. Viņš stāsta, ka novērotās pēdas bijušas līdzīgas ēzeļa nagu nospiedumiem, gājušas cieši viena aiz otras cauri sienām un pāri jumtiem, vienā pašā naktī noklājot savas divsimt jūdzes abos ar tiltu nesavienotās upes krastos. Ja kādam ir vēlēšanās gūt augšminētajam apstiprinājumu, vēlams izlasīt Goulda grāmatu, kurā šis gadījums aprakstīts sīkāk.

Ir vēl kāds fenomens, ko okultisti sauc par astrālo zvanu. Konans Doils to apraksta kādā savā stāstā par Šerloku Holmsu. Šī skaņa variējas no izteiktām zvanam līdzīgām skaņām līdz tikko dzirdamiem knipja sitieniem. Bieži esmu dzirdējusi skaņu, kad it kā ieplīsušu krūzīti sistu pret naža asmeni. Parasti tas liecina par tādas būtnes tuvošanos, kura tik tikko spēj par sevi dot ziņu, un tā ne katrreiz ir ļauno spēku vēstnese. Tas gluži vienkārši var būt klauvējiens pie fiziskās pasaules durvīm, lai pievērstu tās iemītnieku uzmanību tam, kas stāv ārpusē un vēlas viņus uzrunāt. Ja šis fenomens pievienojas pārējiem astrālā uzbrukuma simptomiem, tas pārliecinoši apstiprina diagnozi.

Šajā pašā sakarā dažkārt ir vērojami neizskaidrojami uguns uzliesmojumi. Tā vairs nav cilvēcisko, bet gan ele-mentālo spēku darbības sfēra. Tiek izsvaidītas mantas, zvana zvani, notiek dažādas citas trokšņainas izdarības. Protams, var gadīties, ka vienā reizē tiek novērotas nevis kāda viena, bet vairākas parādības.

Bez šaubām, vienmēr jāpatur prātā iespēja visu izskaidrot ar objektīvās īstenības parādībām — pat tajos gadījumos, kad pārdabiskais moments parādās ļoti skaidri. Vienmēr, pirms atzīt kādu superhipotēzi par uzmanības vērtu, jāmeklē r/.skaidrojums ikvienā iespējamā virzienā. Bet, no otras puses, nedrīkst tik cieši turēties pie materiālistiskiem skaidrojumiem, ka vairs nebūtu iespējams psihisko teoriju pieņemt kā hipotēzi darba nolūkā, ja vien tā sola kaut dk jaušamus panākumus. Lai novērtētu pudiņu, tas jānogaršo, un, ja, liekot Ik-tā kādu okulto hipotēzi, rodam notikušā atgadījuma izskaidrojumu, kurš nedevās rokā ne ar kādiem citiem līdzekļiem, iegūstam pietiekami labu apliecinājumu savam viedoklim.

Jāņem vērā arī tas, ka visnegaidītākajās situācijās var parādīties apzināts viltus. Tiku redzējusi kādu narkomāni, kura ilgu laiku veiksmīgi uzdevās par okultā uzbrukuma upuri. Vēl nesen kāds autors “Britu Medicīnas Žurnālā” apgalvoja, ka viņš, sastopoties ar zvanu skaņām, ūdens vai eļļas pilēšanu no griestiem vai citām trauksmi vēstošām parādībām, ikreiz meklē rokā savu histērisko kalponi. Gribētu okultistiem dot labu padomu — rīkoties tāpat, pirms meklēt Sātanu. Bet, no otras puses, prātīgs cilvēks, okultists vai zinātnieks būdams, neuzspiedīs savu hipotēzi par histērisko kalponi, pirms nebūs viņu notvēris nozieguma vietā, ko viņš, protams, agri vai vēlu izdarīs.

Vai gan būtu iespējams izplatīt viltotu naudu, ja nebūtu īstās? Vai gan kādam ienāktu prātā jaukt gaisu ar viltus fenomeniem, ja kā paraugs nebūtu īsto?

Ticība kādas parādības izskaidrojumam jābalsta uz drošiem pierādījumiem, nevis uz antipātijām pret citiem viedokļiem. Iedrošinos apgalvot, ka dažādu parādību skaidrojums no nemate-riālistiskā viedokļa ir pieļaujams tikai tajā gadījumā, kad materiālistiskās hipotēzes nedod rezultātu. Ne jau vienmēi; kad tiek traumēts cilvēka prāts, cēlonis meklējams smadzeņu, nervu sistēmas, iekšējās sekrēcijas dziedzeru saslimšanās vai dabisko instinktu apspiešanā. Cilvēks ir kas vairāk nekā prāts un ķermenis. Mums nekad neatklāsies dzīves jēga, iekams nebūsim sapratuši, ka cilvēks ir garīga būtne, ka viņa prāts un ķermenis ir tikai viņa būtības izpausmes aizsegs.

2. nodaļa PSIHISKĀ UZBRUKUMA IZPAUSMJU ANALĪZE

Telepāti8kā iedvesma — psihiskā uzbrukuma pamata. — Trīs iedvesmošanas tipi: a) pašiedvesma, b) apzināta iedvesma, c) hipnotiska iedvesma. — Iedvesma jāpieskaņo temperamentam. — Ļauno spēku iejaukšanās. — Zemūdens akmeņi. — Kā notiek psihiskais uzbrukums? — Psihiskā uzbrukuma apraksts. — Nakts murgu būtība. — Kā atšķirt psihisko lēkmi no epilepsijas? — Psihiskā uzbrukuma saistība ar Mēness fāzēm. — Precedenta psihiskā analīze. — Kas par to liecina? — Precedenta vēršanās plašumā. — Notikušā skaidrojums.

PSIHISKĀ uzbrukuma būtības skaidrojums jāmeklē tele-pātiskās iedvesmas darbības principos: saliekot kopā zināšanas par telepātiju un iedvesmu, varam izprast tās darbības mehānismu.

Iedvesmu var iedalīt trijos veidos: pašiedvesma, apzināta iedvesma un iedvesma hipnozes ceļā. Atšķirība starp tām nav nemaz tik liela, kā šķiet pirmajā brīdī, jo jebkuras iedvesmas mērķis ir viens — iedarboties uz zemapziņu, un tas tiek sasniegts jebkurā no minētajiem gadījumiem. Atšķirībā no draudiem vai apelēšanas pie saprāta, kad tiek izdarīts spiediens uz apziņu, iedvesma to ignorē. Ja pirmajā gadījumā mērķis tiek sasniegts, pateicoties apzinīga cilvēka piespiedu vai brīvprātīgai piekrišanai, tad otrajā visi iedarbības spēki tiek virzīti uz zemapziņu un vadīti no tās.

Šīs abas darbības var salīdzināt ar to, kā tiek raustīts zvans pie ieejas durvīm, un kā būtu, ja tiktu paņemta nūja un uzsists pašai stieplei, kas pievienota zvanam. Abos gadījumos zvans zvanīs. Draudi un argumenti raustīs zvana rokturi un atskanēs dažāda stipruma skaņas, sākot ar uzstājīgu morālu pamācību žvadzēšanu un beidzot ar apdullinošu šantāžista tramtaramu. Turpretī iedvesma skars stiepli atsevišķās vietās visā tās garumā.

Pašiedvesmu realizē paša cilvēka apzinīgais prāts savā zemapziņā. Te būtu vietā jautājums — kālab gan nevar savai zemapziņai pavēlēt tieši, bez iedvesmošanas? Atbilde ir vienkārša: cilvēka zemapziņa pieder pie daudz senākas evolūcijas pakāpes nekā apziņa; faktiski tā ir attīstības fāze, kad cilvēks vēl nerunāja. Tāpēc vērsties pie zemapziņas ar vārdiem būtu tas pats, kas runāt ar cilvēku valodā, kuru viņš nesaprot. Būtu jāņem talkā žesti. Tāpat ir ar zemapziņu. Nav jēgas tai sacīt: “Dari tā!” vai “Nedari tā!”. Mums jāizveido tā procesa vai fakta, kura realizāciju vēlamies panākt, mentālā nina un jāuztur savā apziņā tik ilgi, kamēr tā iespiežas zemapziņā. Tad tā tiks uztverta, un zemapziņa attiecīgi reaģēs.

Aktieris, kurš grib nomākt sevī bailes no publikas, cietīs neveiksmi, ja savai zemapziņai sacīs: “Nebaidies!”, jo no tā nebūs nekādas jēgas. Tas būtu tas pats, ja mēs rādītu aklam zirgam ar roku, kur iet. Tāpat nekas nesanāks, ja aktieris radīs baiļu mentālo ainu un sacīs savai zemapziņai: “Nedari tā!”, jo zemapziņas “es” ieraudzīs to un sekos noliegums, jo vārds “nē” tai neko neizsaka. Lai uz zemapziņu varētu iedarboties efektīvi, jārada mums vēlamās darbības mentālā aina, jāuztur un jāatkārto tik ilgi, iekams zemapziņa tiek iekustināta un pati ķeras pie problēmas atrisinājuma.

Tādam jābūt jebkuras iedvesmas galarezultātam, un dažādie iedvesmas veidi atšķiras ne jau ar to, bet gan ar iedarbības paņēmieniem. Pašiedvesma sākas katra paša apziņā, apzinātā iedvesma nāk no kāda cita cilvēka prāta un tiek nodota ar izteiktu vai rakstītu vārdu. Iedvesma hipnozes ceļā iedarbojas uz zemapziņu nepastarpināti, apejot apziņu.

Iedvesma hipnozes ceļā (kas burtiski nozīmē “iedvešana miegā”) var būt trejāda: pirmkārt, īsta hipnozes radīta iedvesma, kas realizēta, subjektam atrodoties nejūtīgā stāvoklī, kurš tiek panākts ar hipnotizētāja magnetizētām roku kustībām vai acu skatiena fiksāciju uz kādu spožu priekšmetu; otrkārt, iedvesma parastā miegā, ko Kuē ieteica darīt ar bērniem (manuprāt, galīgi nevēlama procedūra); treškārt, telepātiskā iedvesma. Visos gadījumos iedarbība notiek, apejot cenzoru, tas ir, apziņu, kura no sadarbības tiek izslēgta un nerod spēku pretoties.

Vairumā gadījumu šādi realizēta iedvesma nekad netiek uztverta kā no ārpuses nākoša, to apjauš vienīgi tad, kad tā jau iespaidojusi zemapziņu un dod augļus. Neredzamā sēkla, ko mūsu prātā iesējis kāds cits prāts, laika gaitā sāk augt, un ātraudzīgais stāds parādās pie apziņas sliekšņa, it kā tas būtu paša dēstīts. No malas nākušais iedvesmotājs vienmēr cenšas saskaņot savu iedarbību ar personības nosliecēm, jo pretējā gadījumā zemapziņas slēptie kompleksi to atstums, pirms tā gūs ietekmi. Viss, ko hipnotizētājs var izdarīt, ir — pastiprināt un stimulēt tās idejas un impulsus, kas jau (varbūt vēl latenti) guļ zemapziņā. Nav iespējams iesēt pavisam svešu sēklu. Nav iespējams uzpotēt rozes zariņu ceriņkrūmam — tas nokaltīs.

Lai domu sēklas sāktu dīgt, tām jākrīt piemērotā augsnē. Šajā apstāklī ari slēpjas aizsardabas spēja Mēs nevaram iedvesmu, kura nāk no kāda cita prāta, novirzīt citā virzienā, bet mēs varam savu dabu, kas ir augsne cita domu spēkam, attīrīt tā, ka neviena ļauna sēkla neradīs tur sev piemērotu augsni.

Nav grūti izraut vienu nātri, bet ir ļoti grūti izravēt daudzgadīgus brikšņus ar dziļām saknēm un rokas dzeļošiem lakstiem.

Nav iespējams nevienu cilvēku nohipnotizēt tā, lai viņš sāktu darīt kaut ko pretēju savai iedabai. Bet kāda gan ir mūsu katra iedaba? Varbūt pērtiķa vai tīģera, kaut ari tie būtu ietupināti krātiņā? Hipnoze var noraut visus krampīšus mūsu slepeno vēlmju krātiņam — un tās mūs apris. Neviens, izņemot svētos, nav imūns. Ja cilvēks tiek pakļauts pilnīgi brivai un pietiekoši ilgai hipnotiskai iedarbībai, viņam var iedvest visu ko. Zināmos apstākļos godīgu sievieti iespējams padarīt par prostitūtu un godprātīgu vīru par slepkavu. No tā var glābt vienīgi zināšanas, un tieši tās es gribu sniegt.

Tagad iztirzāsim psihisko uzbrukumu sīkāk. Cilvēka prāta sfērā ne telpa, ne laiks neeksistē to parastajā izpratnē. Nevēlos to pamatot no filozofiskā viedokļa, tikai konstatēju kā empīrisku faktu, kas zināms katram, kurš darbojas Iekšējās Sfērās.

Domājot par kādu cilvēku, mēs nodibinām ar viņu kontaktu. Ja iztēlojamies viņu skaidri, rodas sajūta, ka viņš stāv mūsu priekšā. Ja priekšstats ir miglains, mēs redzam viņu

it kā no tālienes. No priekšstatiem vien par kādu cilvēku ir iespējams radīt domu atmosfēru par viņu, atrodoties domas attālumā. Uz tā balstās garīgā dziedināšana. Arī Kristīgās Zinātnes pozitīvās formas orientētas uz to, ka dziedniekam jāsasniedz zināms emocionāls stāvoklis un tad efektīvi jāiedarbojas uz kontaktējošā pacienta prātu.

Tomēr šī metode var tikt izmantota gan labā, gan ļaunā nolūkā. Kristīgās Zinātnes pamatlicēja M.Beikere-Edija ir bijusi pietiekoši gudra un izklāstījusi savu mādbu tā, lai skolnieki neuztvertu lietas otru pusi. Kamēr vairums cilvēku vēl neko nezināja par domu spēka visvarenību, bija labāk, ka tie, kas to zināja, glabā šo noslēpumu pie sevis. Zināšanas, kuras tiek izplatītas bez kritiskas atlases, var atnest vairāk ļaunuma nekā labuma, sniedzot informāciju arī tiem, kam tā ir bīstama. Bet mūsdienās, kad zināšanas šajā sfērā daudziem ir un pat tiek pielietotas praksē, būtu ļoti vēlams runāt par faktiem. Un es savu iespēju robežās esmu gatava to darīt.

Jebkurai uz zemapziņu mērķētai vēstij jābūt samērā vienkāršai pēc formas, jo zemapziņa savā būtībā ir primitīva gara darbības sfēra, kas radusies pirmsvalodas periodā. Galvenais mērķis neatkarīgi no tā, vai vēlamies kādu cilvēku dziedināt vai iznīcināt, ir radīt ap viņa dvēseli atbilstošu mentālu gaisotni līdz brīdim, kamēr dvēselē pašā dzimst labvēlīga atsauce vai reakcija. (Es lietoju jēdzienu “dvēsele”, ietverot tanī gan mentālos, gan emocionālos procesus, bet izslēdzot garīgos.) Tiklīdz atbilde saņemta, uzvara vairs nav tālu, jo pilsētas vārti ir atvērti no iekšpuses un ceļš ir brīvs. Ar telepātisko iedvesmu realizējamās idejas vairs nesastop šķēršļus.

Tas ir kritiskākais moments jebkurā psihiskajā uzbrukumā. Līdz tam upurim ir savas priekšrocības. Tomēr, ja viņam ir attiecīgas zināšanas — tās, kuras es cenšos sniegt šajā grāmatā, — viņš bez īpašām pūlēm var šis priekšrocības saglabāt neierobežoti ilgi un uzbrucēja spiedienu atvairīt pat tādā gadījumā, kad nav iespējams sacensties ar viņu okultajā pieredzē. Ne šajā, ne tanī pasaulē nav nekā tāda, ko hipnotizētājs varētu izdarīt ar cilvēku, ja vien viņš nezaudē gara modrību un neļaujas hipnozei.

Ir tikai divi vārti, pa kuriem uzbrucējs var iekļūt Cilvēka Dvēseles cietoksni, un tie ir: Pašaizsardzības instinkts un Dzi-muminstinkts. Lai gūtu sekmes, hipnotizētājam jāietērpj savs nolūks viena no tiem vai abu minēto instinktu formā. Ko viņš dara? Viņam sava upura iekšējā pasaulē — ap tā dvēseli — jārada attiecīga gaisotne. Tas iespējams, domājot par upuri un radot vajadzīgo gaisotni vispirms savā apziņā. Ja uzbrucējs gatavojas psihiskai slepkavībai, viņam sava dvēsele līdz malām jāpiepilda ar iznīcināšanas kāri. Ja viņš gatavojas i ada rit psihisku izvarošanu, viņam jāpielej savs gars ar iekāri un cietsirdību, jo šāda darbība prasa saltu naidu. Bet kas gan notiek ar viņu pašu? Viņš raida saucienu Bezdibenī. Un saņem atbildi. Atsauksies visas būtnes, kam līdzīga daba, un piedalīsies nodomātajā aktā. Kaut arī netieši, ar mēdija starpniecību.

Un kas notiek, kad maģiskā operācija ir galā? Vai mēdijs vienā mierā tīksminās par savu upuri — un viss? Atcerēsimies mistisko slāni nostāstā par Faustu. Velns ne vien vēlēja Faustam uzveikt Margaritu un visādi tam palīdzēja, bet noteiktajā laikā ieradās ari pēc tā dvēseles. Ja Margarita nebūtu aizrāvusies ar dārglietām, varbūt viņa nemaz nekļūtu par upuri. Vājā vieta slēpās viņas pašas dabā.

Mēs aplūkojām telepātisko iedvesmu tik detalizēti tālab, ka šādi tiek realizēts gandriz katrs okultais uzbrukums. Jebkurā gadyumā vispirms “jācaursit” cilvēka aura, lai atbrīvotu ceļu uz dvēseli, un tas notiek no iekšienes un izpaužas kā atlaide bailēm vai vēlmēm, kas vērstas uz uzbrucēju, lai kas viņš ari nebūtu — bezmiesīgs tēls, būtne no citas evolūcijas pakāpes, Pekles dēmons vai kāda egoistiska drauga dvēsele, kas tveras pie dzīves, nedomājot par sekām. Ja cilvēks spēj aizkavēt šo instinktīvo reakciju, aura paliek nebojāta un ir tikpat drošs aizsargs no psihiskā uzbrukuma kā vesela āda, kas pasargā no bakteriālas infekcijas. Tomēr var gadīties, ka iepriekšējā dzīvē ir izveidojusies saikne ar uzbrucēju un viņš nojauš, kur ir slepenie vārti. Tas stāvokli sarežģī, un ir vajadzīga palīdzība no malas. To apgrūtina tas, ka upuris, juzdamies atkari^ no uzbrucēja (miesīga vai bezmiesīga), kurš modinājis viņā simpātijas vai pat patiesu kaisli, nav spējīgs šo saikni pārraut.

Man nāk prātā gadījums, kas apgaismo ļoti daudzus psihisko iejaukšanos aspektus, kad to izdarījušas miesīgas būtnes ar savu ķermeņu palīdzību.

1926. gada vasarā es kādā laikrakstā izlasīju īsu ziņu par kāda vīrieša un viņa sievas nāvi, ko šķīra tikai dažu stundu intervāls. Pirms pāris' gadiem pie manis bija konsultējusies šīs sievas draudzene, kura bija satraukta par savu veselības stāvokli un domāja, ka notikusi psihiska iejaukšanās. Šo sievieti, sauksim viņu par S. kundzi, naktīs mocīja murgi. Viņa pamodās ar stipru baiļu sajūtu, turklāt ausīs tai skanēja draudoši vārdi. Apmēram tai pašā laikā viņas vīram parādījās slimība, kas iesākumā līdzinājās epilepsijai. Tomēr rūpīgā izmeklēšanā, ko veica speciālisti, tika konstatēts, ka tā nav epilepsija, lai gan ārējās izpausmes bija līdzīgas. Epilepsiju parasti izsauc iedzimta dispozīcija, kuras daba medicīnai vēl nav pilnīgi skaidra. Iedzimtas epilepsijas gadījumā slimība parādās jau agrā bērnībā, ja tās cēlonis ir smadzeņu slimība; var novērot simptomus, kas apstiprinās, slimnieku izmeklējot fiziski: tās ir acs dibena izmaiņas, ko var konstatēt ar oftal-

> '

moskopu. Katrā ziņā diagnozi var noteikt nekļūdīgi. Bez tam ir vēl kāda pazīme, kas epilepsijas lēkmi pārliecinoši atšķir no histērijas vai psihiskas lēkmes. Epilepsijas lēkmes laikā notiek nepatvaļīga urinēšana. Tā ir neapšaubāma pazīme, un, ja tā izpaliek, laikam var apgalvot, ka tā nav epilepsijas lēkme. Šis faktors jāņem vērā tiem, kam nākas saskarties ar patoloģijām, kuras iespaido psihisko temperamentu. Viņiem gadās novērot daudz dažādu lēkmju un ir ļoti nepieciešama droša metode, lai atšķirtu lēkmes, kam ir organisks pamats. Tbmēr nevar apgalvot, ka visos urīna nesaturēšanas gadījumos vainīga epilepsija, jo iemeslu tam var būt daudz — gan organisku, gan funkcionālu.

Gadījumā ar S. kundzes vīru šis simptoms izpalika. Turklāt lēkmes vienmēr sākās miegā, un radās iespaids, ka tās vairāk līdzinās smagiem murgiem, kas robežojas ar som-nambulismu. Minētajā gadījumā savādi bija tas, ka murgi parasti sākās pirms lēkmes. Lēkmēm bija novērojams zināms cikliskums — tās atgadījās apmēram reizi mēnesī. Ja slimā būtu sieviete, to dabiski varētu izskaidrot ar 28 menstruāciju dienu ciklu, viņas vīra gadījumā tas nederēja, tāpēc bija jāmeklē cits 28 dienu cikls, lai varētu izskaidrot to periodiskumu. Vienīgais ar šādu periodu ir vēl Mēness fāžu cikls. Radās problēma arī ar visu šo faktoru: epilepsijas (bez organiska pamata) lēkmju, murgu un Mēness fāžu korelācija. Bija jāmeklē kaut kāds teorētisks pamatojums, kurš izskaidrotu visu minēto faktoru saistību. Sapņi parasti ir pirmais kanāls, kurā atspoguļojas psihiskās parādības kā zemapziņas iespaidu atspulgi apziņā. Daudzi okultisti uzskata, ka iedzimtā epilepsija (atšķirībā no epilepsijas, ko rada smadzeņu audzējs) ir melnās maģijas vai burvestību radīta — burvestību, kurās slimais ņēmis dalību savā iespriekšējā dzīvē vai nu kā dalībnieks, vai upuris, — un tagadējās lēkmes ir astrāla cīņa ar kādu bezmiesīgu būtni, kuras iedarbība jūtama ari fiziskajā ķermenī, pateicoties labi zināmajam “atdeves” principam. Mēnesim ir ļoti liela loma visās okultajās darbībās, turklāt Mēness enerģijas stiprums dažādās tā fāzēs stipri atšķiras. Persefone, Diāna un Hekate — visi tris Mēness aspekti — ir diezgan atšķirīgas būtnes.

Visa iepriekšminētā sakarā varētu domāt, ka, ja organiska izmeklēšana nav devusi gaidītos rezultātus, var cerēt uz psihisko. Tā tika veikta. Un rezultāti bija sekojoši:

S. kundzei neatrada neko. Viņa, kā teiktu juristi, bija netieša līdzdalībniece. Bet viņas vīra psihiskās dzīves aina tika sastādīta: izrādās, savā iepriekšējā dzīvē viņš bijis saistīts ar divām sievietēm — māti un meitu —, kuras vinu nobūrušas. Jaunākā neilgu laiku bijusi viņa mīļākā. Māte un meita saņēmušas pēc nopelniem, bet viņu partneris, šis vīrietis, izvairījies no soda. Diagnoze bija šāda: visu nepatikšanu vaininiece ir jaunākā burve. Viņas astrālās vizītes izraisa lēkmes un S. kundzes murgus korelācijā ar Mēness fāzēm, jo dažas no tām ir pateicīgas šīs burves darbībām. Atklāts paliek jautājums — vai šī sieviete parādās kā miesīga būtne? Citiem vārdiem runājot — vai astrālā ķermeņa nakts vizītes realizē dzīva būtne vai gars, kurš izvairījies no Otrās Nāves?

S. kundze tolaik uzticējās mūsu kopējai draudzenei, kura par viņu rūpējās un nenoliedza domu, ka visu likstu pamatā varētu būt psihiskas dabas ietekme. Viņa pati to intuitīvi jutusi, tomēr neiedrošinājusies par to ieminēties, baidoties no izsmiekla. Jautāta, vai viņa sava vīra paziņu lokā var uzrādīt kādu, kas varētu būt burve, S. kundze bez šaubīšanās nosauca abas iepriekšminētās sievietes un pastāstīja vēl šo to interesantu. Par vecāko burvi viņa turēja savu vīramāti, pavecāku kundzi, kura mājā apdzīvoja vairākas istabas. S. visu laiku jutusi savādas bailes un nepatiku it kā miermīlīgās večiņas klātbūtnē, kaut ari apzinājusies, ka tam nav loģiska pamata, un savus pienākumus pret vīramāti centusies veikt godprātīgi. Tomēr bailes no vecās kundzes bijušas tik lielas, ka viņa nekad nepalikusi viena ar viņu mājās, kamēr virs bijis darbā, gājusi kaut vai uz savu klubu.

Viņu mājās bieži uzturējusies tuva vecās kundzes draudzene — sieviete ar īpatnēju psihisko temperamentu, viņa veco vienmēr saukusi par māmiņu un bijusi tai stipri pieķērusies. Tikpat stipri viņa bijusi saistīta arī ar tās dēlu, tomēr savas jūtas vismaz ārēji mācējusi apvaldīt, bet viņš, kurš patiesi mīlējis savu sievu, nekad nepievērsis viņai vairāk uzmanības kā savas mātes draudzenei. S. nešaubīdamās nosauca X. — tā viņu turpmāk sauksim — par jaunāko burvi. Papētot viņas pagātni, atklājās interesantas lietas.

Vēl jauna būdama, viņa saderinājusies ar kādu cilvēku, kurš drīz pēc tam saslimis ar ātro diloni un ātri vien stipras asiņošanas dēļ nomiris.

Drīz pēc tam saderinājusies ari X. māsa, bet savādas apstākļu sakritības dēļ viņas līgavaini piemeklējis līdzīgs liktenis, ari viņš miris no asins zaudējuma.

Pagājuši gadi, un X. atkal saderinājusies. Tomēr ari otrs līgavainis drīz saslimis — gan ne ar ātro diloni, bet ar šīs pašas slimības ilgstošāku formu, kuras galvenais simptoms tik un tā bijusi plaušu asiņošana. Tā vilkusies gadiem. X. bijusi diezgan bagāta, noīrējusi māju, kurā līgavainis dzīvojis kopā ar viņas tanti, kura par viņu rūpējusies. Drīz vien ari tantei parādījušies slimības simptomi. Licies, ka viņai galīgi zuduši visi dzīvības spēki, un brīžiem viņa augām dienām nogulējusi kā bez samaņas, lai gan konkrētu slimību nav varēts konstatēt. Šāds stāvoklis turpinājies gadiem. X. savā plašajā mājā vadījusi dienas kopā ar divām pusdzīvām būtnēm, kuras mocījušas lēkmes.

X. bijusi bieža viešņa S. kunga mājās jau tad, kad dzīva bijusi vēl viņa pirmā sieva, un ari pēc tam, kad viņš apprecējies otrreiz ar manas draudzenes paziņu. Pēc S. kunga pirmās sievas nāves X., redzams, likusi lielas cerības uz viņu, tomēr tās nav attaisnojušās. Viņa tomēr pārvarējusi vilšanos un palikusi tuva ģimenes draudzene ari otrās sievas laikā.

S. kundze ar sekmēm lietojusi zināmus aizsardzības līdzekļus, bet nav spējusi aizraidīt X. no mājas vīramātes dēļ. Pēc viņas nāves S. saņēmusi dūšu un pateikusi, ka nevēlas X. vairs redzēt. Ari S. kungs bijis tādās pašās domās, jo allaž jutis pret X. antipātijas un pacietis viņu vienīgi savas mātes dēļ.

Drīz pēc tam S. kundze saslimusi, pakāpeniski kļuvis arvien sliktāk, un viņa bijusi spiesta griezties pie ārsta ar sūdzībām par arvien lielāku spēku zudumu un vājumu. Diagnoze — strauji progresējošs dzemdes vēzis. Pēc operācijas kādu laiku bijis labāk, cerēt uz ko vairāk neesot bijis pamata, viņas veselība drīz strauji pasliktinājusies. Pirms nāves S. kundze pilnīgi zaudējusi atmiņu, tas pats noticis ari ar S. kungu. Kādu nakti viņam uznākusi lēkme miegā, no kuras viņš vairs nav pamodies. Abi nomiruši ar dažu stundu starplaiku.

Ari S. kunga pirmā sieva nomirusi ar dzemdes vēzi. Apmēram tai pašā laikā viens pēc otra miruši arī X. tante un līgavainis, bet pati X. ar nopietniem psihiskiem traucējumiem pēc tam ievietota ārpilsētas klīnikā.

Katru par sevi šos savādos notikumus var mēģināt izskaidrot ar apstākļu sakritību, bet, kopā ņemot, tie veido interesantu notikumu ķēdi, ja atceramies, ka bez jebkādas iepriekšējas informācijas psihiskajā izmeklēšanā tika norādīts uz kādu būtni ar anomālām spējām, kura interesējusies par S. kungu.

Vēzis ir slimība, kuras sakāra pastāv vairākas okultās hipotēzes. Tiek uzskatīts, ka tā ir ēteriskā dubultnieka saslimšana ārpus cilvēka fiziskā ķermeņa, kad inficējošais faktors ir “vēža stihija”.

Augšminētais gadījums neko nepierada un neko nenoliedz, bet vēl kāda okultā hipotēze var daudz ko izskaidrot. Ja lasītājs to nepieņem, lai pats palauza galvu un izdomā savu versiju.

X. kundzes zemapziņā glabājās zināšanas un mākas, kuras bija iegūtas, nodarbojoties ar burvestībām iepriekšējā dzīvē. Un arī kaisle pret S. kungu, kaisle, kura acīmredzot nebija abpusēja. Viņa izmantoja savu māku nosūtāt astrālo ķermeni pie S. kunga naktīs. Pašlaik, nezinot sīkākas detaļas, nav iespējams pateikt, vai S. kunga lēkmes bija cīņa vai apskāvieni. Varētu būt gan viens, gan otrs, gan abi kopā — tas ii; cīņa, kura beidzas ar apskāvieniem. S. kunga sapņiem acīmredzot bija sakars ar astrālajām vizītēm. Diemžēl nav ziņu par to, tieši kurā Mēness fāzē tās notikušas, visticamāk tas varētu būt Hekates laikā, kas ir vislabvēlīgākā melnajai maģijai.

Atgadījums ar X. līgavaini un tanti, kā arī pirmā līgavaiņa nāve skaidri norāda uz vampīrismu. Grūti noticēt, ka tik ilgi varētu nodzīvot tuberkulozes slimnieks, turklāt bez redzamiem progresējošas slimības simptomiem. Grūti ari pateikt, kAds ir sakars, ja tāds vispār ii; staip X. un viņas māsas lipivaiņa nāvi, tomēr zīmīgi ir tas, ka visi trīs vīrieši, gribēdami ieprecēties ļaunuma apsēstajā namā, miruši viena un tā paša iemesla dēļ. Reizē ar X. tantes noslēpumaino slimību tas viss ir ļot i aizdomīgi. Kā jau iepriekš minēju, atsevišķi ņemot, katru no minētajiem gadījumiem ir iespējams loģiski izskaidrot, bet kopā tie liek domāt par savādu sakritību.

Savādi ir ari tas, ka X. mājās dzīvoja līgavainis, ar kuru viņa neapprecējās, kas, no vispārpieņemtā viedokļa raugoties, nīda daudz neērtību un nedod nekādas priekšrocības. Turklāt, ja viņas jūtas piederēja S. kungam un viņa tās apmierināja astrālo vizīšu laikā, X. nebija nekādas vajadzības atdot sevi nemīlamam cilvēkam un pārtraukt sakaru ar to, kuru mīlēja. Ja būtu pierādīts, ka X. ir vampīrs, nebūtu grūti izskaidrot to, kālab viņa savā tuvumā turēja līgavaini un tanti, kuri bija uz nāvi slimi.

Tas, ka S. kunga pirmā sieva mirst no dzemdes vēža, nav nekas neparasts, tomēr savādi, ka tas pats notiek ari ar otro sievu. Vēzis nemaz nav tik izplatīta slimība — un ir jau ari daudzi citi orgāni. No otras puses, Diāna — viena no Mēness dievēm (citai fāzei atbilst Hekate — raganu un burvju dieve) pārvalda sieviešu dzimumorgānus.

S. kungs saslima drīz pēc tam, kad X. bija izraidīta no viņa mājas.

Par ko gan liek domāt atgadījums ar trijiem X. tuviem cilvēkiem, kuri nomira drīz pēc S. kunga nāves, un kas beidzās ar viņas pašas psihisku saslimšanu?

Sīkāk nezinot patiesos apstākļus, jebkurš secinājums būtu zīlēšana kafijas biezumos, tomēr ir savs pamats apgalvot, ka X. nelaimju cēlonis bija viņas nodarbošanās ar maģiju.

Var jau pārmest, ka šāda atziņa stāv tālu no patiesības un ir pretrunā ar īstenību. Tomēr būtu vietā atgādināt, ka vēl divus gadus pirms šiem notikumiem tika konstatēts sakars starp S. kunga it kā epileptiskajām lēkmēm un kādas burves darbībām, kā ari norādīts uz šī sakara būtību. Turpmākie novērojumi atklāja vēl dažus interesantus faktus X. biogrāfijā un mājas dzīvē. Tālākie notikumi jau stipri vien atgādina tos, kas aprakstīti raganu prāvu liecībās. Zinātnē pastāv vispāratzīts princips, ka teorijas atbilstībā dzīvei nav mazsvarīga tās spēja paredzēt notikumu gaitu.

3. nodaļa KĀDA MŪSLAIKU BURVESTĪBA

Kādas sekas rada nodarbošanās ar burvestībām agrākajās dzīvēs? — Kādreizējās burves okultais uzbrukums. — Dzīvnieku bailes no burves. — Mājas iemītnieku murgi. — Kā pamanīt briesmas? — Maniakāls uzbrukums. — Kā vērst visu par labu? — Vai pen-tagramma līdz? — Gadījums ar magnetizēto krustu. — Bailes no svētiem simboliem. — Burves grēksūdze.

OKULTAJOS uzbrukumos kādreizējām burvēm nav maza loma. Par to nepārprotami liecina daudzu savstarpēji neatkarīgu speciālistu pētījumi. Parasti uzbrukuma iemesls ir atriebība, taču ir pamats domāt, ka astrālā ķermeņa projekcija dažkārt var notikt ne tikai pēc uzbrucēja gribas, bet arī neapzināti, miegā. Daudzi tā saucamie mūslaiku maģijas speciālisti jeb sensitīvās personas savas buršanas iemaņas ir ieguvuši viduslaiku raganu sabatos, tālab pieredzējuši okultis-ti vislabprātāk no tiem izvairās un kontaktējas tikai ar tiem, kas ir īpaši apmācīti okultajās zinībās un ir iesvētīti. Maga dāvanas kopā ar psihisku nelīdzsvarotību un ļaunu dabu liek domāt par piederību Sātana kultam.

Savā okulto mācību apguves sākuma posmā es biju iesaistīta virknē notikumu, kuri sniedz izskaidrojumu augšminētajam. Es iepazinos ar kādu sievieti, kura interesējās par okultajām lietām. Viņa bija ļoti jūtīga pret visu netīro un riebīgo, augstākā mērā izvēlīga, ēda gandrīz tikai nevārītu veģetāru ēdienu, atteicās pat no olām, kas pārāk uzbudinot. Kaut arī viņa nemīlēja dzīvniekus, viņai bija slimīga interese par humānu izturēšanos pret tiem, un viņa alkatīgi lasīja rakstus par vivisekciju. Ja es tolaik būtu bijusi vecāka un gudrāka, būtu sapratusi, ka viņas pārliekā tīrības mīlestība un jūtelība ir sadistiska temperamenta anomālija. Sadisms ir emocionāla novirze, kad dzimumdziņa izpaužas kā fizisku sāpju nodarījums otram cilvēkam. Tolaik es uz viņas dīvainībām skatījos kā uz īpašu garīguma izpausmi, jo man trūka to zināšanu, kuras ir tagad.

Kad es ar šo sievieti iepazinos, viņai jau bija psihiski t raucējumi, ko viņa pati izskaidroja ar pārpūli un tālab vēlējās aizbraukt uz laukiem. Tieši tajā laikā es posos doties prom no Londonas uz Grempšīras okulto koledžu. Savā vientiesībā es viņu aicināju līdzi un piedāvāju mājsaimnieces vietu. Viņa uzaicinājumu pieņēma un pēc pāris dienām bija klāt. Man viņa likās gluži normāls, piekāpīgs un simpātisks cilvēks. Tbmēi; zinot, kas notika vēlāk, jāpiemin kāds incidents. Izkāpusi no senlaicīgās ekipāžas, kas viņu bija atvedusi no stacijas, L. kundze piegāja pie vecā zirga un paplikšķināja tam pa kaklu. Parasti vecais lopiņš mūždien bija apātisks un ne uz ko nereaģēja, bet no L. kundzes pieskāriena salēcās kā dzelts: izslēja galvu, nosvīda, iekrācās un gandrīz iegāza ekipāžu grāvī. Izbrīnītais važonis sacīja, ka tādas lietas ar veco draugu atgadoties pirmo reizi, un apveltīja mūsu viešņu ar pārmetošu skatienu.

Starp citu, koledžā L. kundze visiem iepatikās, un viņa ar visiem sadraudzējās.

Tajā naktī mani mocīja murgi, kas parasti ar mani atgadījās reti. Krūtis spieda neizskaidrojams smagums. Atmodusies pilnīgi, es sajutu telpā nepārprotamu ļaunā gara klātbūtni. Nočukstēju vairākas ierastas aizsargfrāzes — un viss pārgāja.

Otrā rītā brokastlaikā kādiem sešiem vai septiņiem cilvēkiem no mūsu grupas bija saguris izskats un visi žēlojās par smagu nakti. Izrādījās, ka viņus mocījuši manējiem līdzīgi murgi. Mūsu runas uz L. kundzi atstāja dīvainu iespaidu. Viņa sāka trīties krēslā kā sadegusi un stiprā balsī aizrādīja: “Nav labi apspriest tādas lietas.”

Mēs negribējām viņu aizvainot un apklusām. Tanī brīdī pie atvērtā loga pienāca vēl kāda mūsu grupas biedrene, kura bija nakšņojusi ārā svaigā gaisā. Pajautājām viņai par pašsajūtu un saņēmām atbildi, ka viņa jūtoties nelāgi, jo esot slikti gulējusi, mocījuši murgi. Nedaudz vēlāk atnāca kāda kundze, kura dzīvoja turpat netālu, un savukārt pastāstīja to pašu.

Murgi mūs neatstāja vēl vairākas naktis un nomocya visus. Tie bija ļoti grūti izskaidrojami, trūka pieturas punkta, lai noteiktu diagnozi. Beigās vaina tika uzvelta vietējam maizniekam, kura slikti izceptā maize radīja gremošanas traucējumus.

Ar L. kundzi mēs drīz vien sagājām naidā. Ne no šā, ne no tā viņa man sāka izrādīt neizmērojamu mīlestību. Es nekādus glaimus nevaru ciest, un viņa sāka citiem žēloties par manu bezjūtību. Nezinu, vai rīkojos pareizi, bet es paudu savu sašutumu. Un tonakt es piedzīvoju briesmīgākos murgus savā mūžā: pamodos no briesmīga smaguma krūtīs, it kā kāds spiestu mani zemē, gulēdams virsū. Els skaidri redzēju L. kundzes galvu apelsīna lielumā atņirgtiem zobiem slīdam gar savas gultas kājgali. Briesmīgāku ainu es vairs nekad neesmu redzējusi.

Un tomēr es nemeklēju savu pārdzīvojumu psihisku izskaidrojumu un biju cieši pārliecināta, ka vainīgs ir maiznieks. Es nevienam par redzēto rēgu nestāstīju. Tikai reiz, kad visi sapulcējušies sāka apspriest notiekošo saistībā ar nesenajiem notikumiem, noskaidrojās, ka vēl diviem cilvēkiem bijuši manējiem līdzīgi pārdzīvojumi.

Pēc pāris dienām vakarā pirms gulētiešanas mani pēkšņi pārņēma draudoša ļaunuma priekšnojauta, it kā krūmos ap māju kāds būtu paslēpies un grasītos uzbrukt. Šī sajūta bija tik mokoša, ka es nokāpu lejā, apgāju apkārt mājai un pat pārbaudīju logu slēģus, lai justos drošībā. Izdzirdējusi manu staigāšanu, L. kundze mani iesauca pie sevis. Es pastāstīju par savām izjūtām. “Tā kā dumjš bērns,” viņa teica. “Neaizbultējiet logus, briesmas nenāk no ārpuses, tās ir iekšā. Nomierinieties un, kad ejat gulēt, aizveriet savas istabas durvis.”

Šajā mājā es gulēju pirmo nakti, pirms tam dzīvoju citā kotedžā otrpus ceļa.

Durvis naktī es tomēr neaizvēru, jo bija ļoti karsts, bet istabiņa un ari logs mazi. Izvēlējos vidusceļu: noliku stratēģiski svarīgā punktā ceļā uz istabu emaljētu atkritumu spaini ar cerību, ka ikviens nelūgts viesis to apgāzīs un sacels troksni.

Tomēr naktī nekas nenotika, es gulēju mierīgi.

Bet no rīta sākās tracis. Es kopā ar L. kundzi strādāju virtuvē. Piepeši viņa pagrāba lielu nazi un metās man virsū kā traka kuce. Par laimi, man rokās bija lielais kastrolis ar vārītiem dārzeņiem. Ar to es aizsargājos, un mēs riņķojām ap virtuves galdu tvaiku mākonī.

Mēs neizdvesām ne skaņas: es atvairīju viņas uzbrukumu ar karsto kastroli, bet viņa atgaiņājās ar milzum lielu gaļas griežamo nazi. Pašā kritiskākajā brīdī ienāca mūsu kopienas vadītājs. Viņš momentā aptvēra situāciju un, izbāris mūs par trokšņošanu, lika turpināt darbu. L. kundze turpināja griezt gaļu, bet es izkratīju no kastroļa kāpostus. Incidents bija garām.

Pēc brokastīm L. kundze aizgāja uz savu istabu galīgi nomākta un savārgusi. Arī es biju drusku satraukta. Lai gan biju pieradusi pie psihiskiem ekscesiem un pārāk par notikušo skandālu neuztraucos, nevarēju iedomāties turpmāko kopdzīvi ar šo garīgi slimo, nekontrolējamo personu. Mūsu kopienas vadītājs sacīja, lai nomierinos, viņš pats ar visu tikšot galā. Viņš iegāja vannas istabā, ietecināja ziepju trauciņā no krāna ūdeni un izdarīja virs tā dažas kustības. Tad viņš ar šaja pašā ūdenī samērcētu pirkstu uz L. kundzes istabas sliekšņa uzvilka piecstaru zvaigzni. L. kundze nemēģināja atstāt savu istabu 48 stundas, kamēr viņš pats to neizlaida.

Kā solījis, viņš to drīz vien pakļāva. Viņiem bija vairākas garākas sarunas, kurās es nepiedalījos, bet pēc pāris dienām L. kundze, pavisam nomierinājusies, atkal ķērās pie savu mājas pienākumu pildīšanas. Vēl jau gadījās kāds recidīvs vai cīniņš, bet dažu nedēļu laikā viņa kļuva gluži normāls cilvēks. Kad es viņu satiku pēc diviem gadiem, slimība bija izgaisusi.

Kamēr L. kundze atradās šī cilvēka redzeslokā, kurš bija īsts adepts, ja tāds vispār iespējams, atgadījās vēl divi zīmīgi incidenti. Māja, kurā dzīvoja L. kundze, bija ļoti veca, ar smagām ārdurvīm. Uz nakti viņa tās aizbultēja ar divām bultām un tādu ķēdi, ar kuru varētu pietauvot baržu, un piedevām vēl milzīgu atslēgu lāpstas lielumā. No rīta šo durvju atvēršana pamodināja visu demu. Tās čīkstēja, žņirkstēja un klabēja. Ik rītu, nonākot lejā, mēs redzējām šīs durvis atvērtas. Mēs augšstāvā gulējām, atstājot vaļā durvis uz nelielu trepju telpu. Kad kāpa lejā pa vecajiem pakāpieniem, tie skanēja kā ērģeles. Otras ārdurvis bija ierīkotas nesen un vērās viegli. Logi bija jauni. Kas gan pa nakti vēra vaļā priekšējās durvis un kālab?

Vairākas dienas pēc kārtās mēs pie brokastgalda izteicām pārmetumus cits citam par durvju neaizvēršanu uz nakti, tomēr neviens neatzinās. Beidzot par to uzzināja ari grupas vadītājs.

“Drīz tas izbeigsies,” viņš noteica un sāka ik vakaru vilkt pentagrammu uz L. kundzes sliekšņa. Nedienas ar atvērtajām durvīm izbeidzās.

Apzīmogodams L. kundzes slieksni, grupas vadītājs parasti uzvilka pentagrammu ari uz sava sliekšņa, tikai ar smaili uz āru, lai liegtu L. kundzei ieiet, bet uz viņas istabas sliekšņa — ar smaili uz iekšu, lai vina neietu ārā. Pati L. kundze to nezināja un ari nevarēja nejauši uzzināt, jo mūsu grupas vadītājs lieki nerunāja. Vienīgi es zināju, ka istaba tiek aizzīmogota, jo nejauši biju to redzējusi.

Kādu dienu kāds pieklauvēja pie manas istabas durvīm. Tā bija L. kundze, rokās viņa turēja tīru gultas veļu. Viņa lūdza, lai es to aiznesu uz grupas vadītāja istabu. Pajautāju, kāpēc viņa pati nevar to izdarīt, lai gan zināju, ka viņa tur pašlaik nav un ka tieši L. likts aiznest veļu. Uz to viņa atbildēja, ka gājusi uz vadītāja istabu, bet neesot varējusi tikt pāri slieksnim, traucējot psihiska barjera.

Vairākas reizes viņa man lūdza, lai es paslēpju zem drānām savu sudraba krustiņu, ko nēsāju ap kaklu, jo uz viņu tas atstājot sliktu iespaidu. Šo krustiņu es biju nopirkusi neilgi pirms iestāšanās okultajā koledžā, un to bija apsvētījis mans mācītājs, jo es nezināju, kāda grupa mani sagaida, un sākumā biju gatava jebkurā brīdī to pamests. Protams, es nevienam neizpaudu šo psihiskās piesardzības paņēmienu un neviens nevarēja iedomāties, ka krustiņš bija speciāli magnetizēts, lai atvairītu psihisku uzbrukumu. Un, lūk, L. kundze, kura sapņoja par uzbrukumu pie pirmās izdevības, sajuta krustiņa ietekmi un baidījās no tā.

Pašiedvesmai un iztēlei tā dēvēto psihisko iespaidu radīšanā ir ļoti liela loma, tāpēc allaž ar piesardzību jāizturas pret jebkura adepta slēdzieniem, jo viņš zina, ko no viņa sagaida. Spontāna reakcija, manuprāt, dod daudz ticamākus pierādījumus.

Kad L. kundzes ārstēšana sekmīgi gāja uz beigām, viņa pastāstīja daudz ko interesantu. Viņa apgalvoja, ka labi atceras savu nodarbošanos ar melno maģiju iepriekšējās dzīvēs.

To apstiprinot ari vairāki viens no otra neatkarīgi adepti, un viņiem pievienotos ari es, ja man ko vaicātu. Jau bērns būdama, viņa sevi parasti iztēlojusies kā raganu, kas saviem pāridarītājiem vēl nāvi vai nelaimi. Nezinu gan, vai viņas vēlmes tā piepildījās, ka nobaidītu pašu, un vai viņa mēģināja no tām atteikties? Viņa atzinās, ka nereti iztēlojusies sevi stāvam sava naidnieka priekšā, to nolādot un uzsūtot viņam ļaunos spēkus. Tas viss izskaidro mūsu grupas nakts murgus. Tāpat viņa esot uzbrukusi savai mātei un māsai, kura beigās smagi saslimusi, bet māte L. izdzinusi no mājām. To apstiprināja ari viņas māte.

L. stāstīja, ka sajūtot sevī it kā divus cilvēkus: viens viņas “es” esot normāls un garīgs, domājošs, ideālistisks, tam neesot svešas ciešanas; otrs, zemākais “es”, kurš gūst virsroku strīdā, uztraukumā vai stiprā nogurumā, — ļoti ļauns, naidu un cietsirdību nesošs. Tas viss bijis novērojams jau mazotnē. Vēlāk viņa sākusi saprast šo iezīmju kaitīgumu un, pateicoties savam ārkārtējam ideālismam, centusies tās pārvarēt. Esmu pārliecināta, ka šīs pūles nāca no sirds, tomēr ne vienmēr bija vainagojušās ar sekmēm.

Viņa atgādināja, ka bija likusi man aizvērt savas istabas durvis, gribēdama palīdzēt izvairīties no kādas viņas pašas astrālās projekcijas, kuras, kā pati zinot, viņai esot kārdinājums sūtīt.

Pirmajā momentā šo tieksmi varētu nosaukt par apsēstību — un tieši tādu diagnozi arī uzstādīja vairāki mūsu grupas biedri, tomēr ārstēšana rādīja ko citu.

Šis gadījums parāda arī to, ka raganas, kā jau tas mēdz būt, baidās no svētajiem simboliem. L. nevarēja uzturēties telpā, ja tur atradās reliģioza satura glezna. Nekas viņu nepiespiestu nēsāt kādu rotu, kam ir krusta forma, tāpat viņa nespēja ieiet baznīcā.

Šeit parādās vairāki interesanti aspekti tādā nozīmē, ka rīcība, kas sākumā šķita neapšaubāms ārprāts, tika izskaidrota ar okultām metodēm.

4. nodaļa ĒTERISKĀ ĶERMEŅA PROJEKCIJA

Ēteriskā projekcija. — Adepta ēteriskā projekcija. — Atdeve. — Mākslīgie elementi. — Nejaušā vilka projekcija. — Neradijuma iznīcināšana.

PIRMS pabeigt bezmiesīgu būtņu uzbrukuma iztirzāšanu, jānoskaidro, kas ir ēteriskā projekcija. Šādos gadījumos uzbrukumā piedalās ne vien prāts, bet arī kas materiāls, pietiekami fizisks, lai spētu atstāt uz upura ķermeņa zilumus, apgāzt mēbeles vai vismaz radīt pamanāmu troksni.

Šādas parādības liecina, ka ir darīšana ar kaut ko materiālāku nekā prāts un, lai gan prāts spēj iedarboties uz citu prātu un caur to uz ķermeni tiktāl, ka pašreizējo mūsu zināšanu apjomā robežas grūti novilkt, tas tomēr nav spējīgs iedarboties uz matēriju nepastarpināti. Citiem vārdiem runājot, nav iespējams izsist logu ar domu spēku vien. Ja iedarbība jūtama fiziskajā plānā, jābūt arī kādam fiziskam pārnesējam (pārvadam), ko regulē prāts. Tas var būt dzīvs ķermenis. Prāts ar to manipulē katras patvaļīgas kustības gadījumā, un garīga dziedināšana nenozīmē neko vairāk kā šī principa pārnešanu uz muskuļiem un nepatvaļīgiem fizioloģiskiem procesiem, kuri parasti neatrodas apzinīgā prāta kontrolē. Okultisti uzskata, ka prāts iespaido ķermeni ar tā saucamā ēteriskā dubultnieka starpniecību, ko Kristīgajā zinātnē dēvē par “starpniekprātu”. Ir pamats apgalvot, ka, ja no attāluma ar okulto metodi notiek fiziska iedarbība, tā tiek realizēta caur ēterisko dubultnieku.

Ēteriskais ķermenis pamatā ir magnētisko strāvu veidojums, kura kontūrā iezīmējas visas fiziskā ķermeņa šūnas un audi. Bet starp šo un fizisko ķermeni atrodas starpposms, ko varētu saukt par jēlmateriālu, no kura tiek būvēta cietā matērija. Senie grieķi to dēvēja par “hylē” jeb pirmmatēriju, bet mūsdienās to sauc par ektoplazmu. Tieši ektoplazmas

projekcija (izmešana- nosūtīšana) rada fiziskos fenomenus. To iespējams projecēt kā garus stieņus, kas iedarbojas no 12 pēdu (3,6 m) attāluma, vai ari kā tumšu mākoni, kurš saistīts ar mēdiju (starpnieku) ar ļoti smalku pavedienu. Mākonis var pieņemt dažādu formu ar dzīvības pazīmēm, kuras var būt apzinātu vēlmju pārnesējas. Par to var atrast daudz ziņu spiritiskajā literatūrā.

Adepts, kurš vadīja mūsu okulto koledžu un kura vadībā es uzsāku savus pirmos okultos treniņus, prata izdarīt šo aktu, un es vairākkārt tiku redzējusi viņu to darām: dažas konvulsīvas, lēnai dejai līdzīgas kustības, pēc kurām iestājas dziļš transs un zūd apmēram 2/3 no svara. Es bieži vien palīdzēju savam skolotājam piecelties un pat varēju pacelt viņu ar vienu roku, jo šādā stāvoklī viņš nesvēra vairāk par mazu bērnu. Ir iespējams notēlot daudz ko, bet ne jau svara zudumu. Es ar vienu roku spēju uzcelt skolotāju no grīdas uz dīvāna. Protams, viņa ķermenis bija kā sastindzis un to varēja pārvietot vieglāk nekā bezsamaņā esošu šļauganu cilvēka ķermeni; pastāv ari zināma sakarība starp pieauguša vīrieša svaru un vidējas miesasbūves sievietes spēku.

Ko nozīmē svara zudums, es uzzināju kādā naktī, kad mans skolotājs bija slims, viņu mocīja murgi un vajadzēja būt viņa tuvumā, īpaši naktīs. Pēc kāda laika viņa stāvoklis tiktāl uzlabojās, ka uzraudzība vairs nebija nepieciešama, un mēs visi pēc vairākām negulētām naktīm devāmies pie miera. Es dzīvoju kopā ar kādu meiteni. Mūsu gultas atradās gandrīz blakus, jo istaba bija maza, logs bez aizkariem stāvēja vaļā. Spīdēja pilnmēness, un es izģērbos, neiedegusi sveci.

Biju ļoti nogurusi un tūliņ aizmigu. Taču drīz vien pamodos, jo kaut kas man spieda kājas. Bija tāda sajūta, ka gultā būtu ielēcis un uzgūlies uz kājām kāds liels suns, varbūt kollijs. Istabā mēness gaismā bija gaišs kā dienā, un es skaidri redzēju adeptu, kurš vakarā bija palicis pirmā stāva istabā. Liekas, viņš bija aizmidzis šķērsām pāri manām kājām. Es atrados grūtā situācijā un turpat gultā sāku apsvērt, kā rīkoties. No miega vairs nebija ne vēsts. Adeptam (saukšu viņu par Z.) laikam atkal bija sācies drudzis vai staigāšana miegā. Tagad viņu bez lieka trokšņa vajadzēja aizgādāt uz savu gultu. Manai istabas biedrenei bija slima sirds, un es negribēju, lai viņa piedzīvotu šoku; ari adeptu tik vārgā stāvokli vajadzēja pasargāt rio satraukuma. Ja es modinātu savu istabas biedreni, viņa varētu iekliegties un pamodināt Z., kas mums visiem būtu graujoši. Tāpēc es nolēmu labāk klusiņām pamodināt Z. Piecēlos gultā sēdus un lēnām liecos uz priekšu, lai aizskartu Z. plecu un tādējādi viņu pamodinātu. Lai to izdarītu, man vajadzēja izvilkt savas kājas, kuras vēl arvien ar Z. ķermeņa svaru bija piespiestas pie gultas.

Mēness gaismā Z. bija labi redzams. Mugurā viņam laikam bija halāts, bet seja un šīs drēbes, mēness apgaismotas, izskatījās pelēcīgi bezkrāsainas, tomēr par Z. realitāti man šaubu nebija, jo es ne vien redzēju viņu, bet sajutu arī viņa ķermeņa smagumu uz savām kājām. Bet, tiklīdz es pakustējos, viņš, man par brīnumu, izgaisa. Nu es apjautu, ka adepts vairāk bija līdzinājies pelēkam un bezkrāsainam tēlam nekā dzīvam cilvēkam ar miesu un asinīm.

Kad es nākamajā rītā Z. pajautāju par nakts notikumiem, viņš neko neatcerējās. Esot sapņojis smagus, nesakarīgus sapņus — kā jau slims, bet, ko tieši, neatcerējās.

Šis nakts notikums nekādā gadījumā nebija okults uzbrukums, bet drīzāk drauga apciemojums, drauga, kurš, slimības mocīts, nācis pēc mierinājuma. Viņš instinktīvi bija meklējis mierinājumu pie manis transa stāvoklī, un vājums slimības dēl neļāva viņam kontrolēt savu fizisko rīcību. Šis gadījums uzskatāmi rāda, kas varētu notikt, ja ēteriskajam ķermenim, kas mani apmeklēja, piemistu ļauna enerģija. Tas arī izskaidro smaguma sajūtu, ko upuri nereti izjūt nakts murgu laikā.

Esmu dzirdējusi, ka astrālā uzbrukuma upuriem uz kakla paliek zilumi, kas atgādina pirkstu nospiedumus. Pati gan nekad neesmu neko tamlīdzīgu redzējusi, to man stāstījuši cilvēki, kam pašiem tas gadījies vai arī viņi tos ir redzējuši citiem. Ir skaidri zināms, ka okultistam, kurš darbojas ārpus ķermeņa, gadās nepatikšanas astrālajā plānā, ja viņa smalko ķermeni kāds ierauga un tam iesit vai kā citādi ievaino. Sekas redzamas arī fiziskajā ķermenī. Man pašai ne vienreiz vien tā ir gadījies: zilumi uz visa ķermeņa pēc astrāla cīniņa. To rašanās mehānisms laikam ir tāds pats kā stigmu parādīšanās svētajiem vai plankumi un augoņi, ko novēro histēriķiem. Stipri uzbudinātais prāts iedarbojas uz ēterisko dubultnieku, kurš savukārt pārraida impulsu uz fiziskajām molekulām savā kontūrā.

Tagad aplūkosim tādu psihiskā uzbrukuma veidu, kurš tiek realizēts ar mākslīgo elementu starpniecību. No domformām tie atšķiras ar to, ka, būdami maga prāta veidojums, iegūst pastāvīgu un neatkarīgu eksistenci, kaut ari to dabu nosaka radītāja iecere. Tie līdzinās elektriskās baterijas lādiņam, kurš pakāpeniski zaudē savu spēku izlādējoties un, ja tā enerģija netiek atjaunota, kļūst arvien vājāks, līdz izzūd. Šo elementu radīšana, uzlādēšana un papilduzlāde vai ari to iznīcināšana praktiskajā okultismā ir svarīgi procesi.

Mākslīgais elements tiek radīts šādi: iztēlē izveido skaidru vajadzīgā objekta tēlu, iedveš tam dzīvību, izmantojot attiecīgu savas būtes aspektu, un piesauc piemērotu dabas spēku. Šī metode ir izmantojama gan labā, gan ļaunā nolūkā; tieši tā tiek radīti ari sargeņģeļi. Stāsta, ka mirstoša māte rūpēs par savu bērnu nākotni nereti rada tos neapzināti.

Man pašai šai ziņā ir rūgta pieredze, jo reiz es netīšām radīju vilku. Nav patīkami to atcerēties, tomēr uzskatu par savu pienākumu to pastāstīt, jo šis gadījums parāda, kas var notikt, ja nepietiekami disciplinēts un neattīrīts prāts sāk izmantot okultos spēkus.

Gadījās, ka kāds cilvēks, kuram es biju nesavtīgi palīdzējusi, atmaksāja man ar ļaunu. Man radās stipra vēlme viņam atriebties. Kādu vakaru, atlaidusies gultā, es domāju par piedzīvoto pazemojumu un iesnaudos. Uzmācās doma: pie joda savaldību, jāļauj vaļa naidam. Es atcerējos senos ziemeļtautu mītus — un kā dzīvs man acu priekšā nostājās vilks Fenrira — Ziemeļu Bieds. Es jutu, ka no mana saules pinuma kaut kas izkūņojas, un ieraudzīju sev blakus gultā lieku vilku. Tas bija labi materializēts ektoplazmas veidojums. Līdzīgi kā tonakt Z., tas bija pelēks, bezkrāsains un smags. Es skaidri jutu, kā man spiež vilka mugura, jo viņš gulēja man blakus gultā kā liels suns.

Tolaik es vēl neko nezināju par elementu radīšanas māku un uzgāju metodi nejauši: stipru emociju caurstrāvotas domas, attiecīgi dabas spēka piesaukšana pusnomoda stāvoklī, kad viegli iegūt ēterisko dubultnieku.

Es ar šausmām skatījos uz notikušo, saprazdama, ka stāvoklis ir kritisks un ka viss atkarigs no manas pašsavaldīšanās. Man jau bija zināma pieredze praktiskajā okultismā, es zināju, ka būtni, kuru esmu izsaukusi kā redzamu tēlu, iespējams pakļaut savai gribai, ja tikai nekritīšu panikā. Ja zaudēšu galvu un tā gūs virsroku, būs jācīnās ar Frankenšteina briesmoni.

Es nedaudz pakustējos, un “radījumam” tas acīmredzot nepatika, tas pagrieza galvu uz manu pusi un, atiezis zobus, ierūcās. Nu es izbijos pa īstam, kaut arī zināju, ka viss atkarīgs no tā, vai es gūšu virsroku, un ka vislabāk būtu uzveikt viņu bez kavēšanās: jo ilgāk tas pastāvēs, jo grūtāk būs to pieveikt. Es piegrūdu savu elkoni tā ektoplazmas spalvainajiem sāniem un uzsaucu:

“Ja nemāki uzvesties, ej uz grīdas!” — un nostūmu to no gultas. Vilks noslīdēja zemē paklausīgi kā jērs un man par atvieglojumu pārvērtās par suni. Tad istabas ziemeļu stūris pamazām izplūda un suns izlēca pa tanī radušos caurumu.

Tomēr es pārāk nepriecājos, juzdama, ka ar to viss nebeigsies. Tas apstiprinājās otrā rītā, kad vēl viena mūsu mājas iemītniece pastāstīja, ka naktī viņa sapņojusi par vilkiem un, nakts vidū pamodusies, redzējusi istabas kaktā spīdam kāda zvēra acis.

Nu es satraucos pa īstam un prasīju padomu savam skolotājam. Viņš sacīja, ka es esmu radījusi šo būtni no savas substances ar atriebīgu domu palīdzību, ka īstenībā tā ir daļa no manis un man, lai arī ko tas nemaksātu, jāsauc tā atpakaļ sevī un tūlīt pat jāatmet atriebīgās domas. Interesanti ir tas, ka drīz vien man radās iespēja savam pāridarītājam atmaksāt citā, mazāk kaitīgā veidā.

Par laimi, man pietika prāta apjēgt, ka es atrodos krustcelēs un ka, neievērojot piesardzību, varu spert soli uz Kreisā Ceļa pusi. Ja es ļautos savām atriebības domām, rastos vilkforma, no manis neatkarīga būtne, rastos sātans, kurš pieprasa atmaksu gan metamorfiskā, gan burtiskā nozīmē. Es guvu nozīmīgu iespaidu, kam ir ļoti svarīga nozīme okultismā: ja vilkimpulss izpaustos darbībā, vilkforma pārkostu psihisko nabas saiti ar manu saules pinumu — un nebūtu vairs manos spēkos atsaukt to atpakaļ.

Izredžu arī tagad nebija daudz. Man vajadzēja atteikties no izlolotās atriebības un samierināties ar pārinodarījumu bez pretošanās, turklāt bija jāatsauc atpakaļ un jāabsorbē vilkforma, kura, vismaz pēc manas psihiskās izjūtas, likās pretīga. Un es nevarēju nevienam lūgt palīdzību vai cerēt uz līdzjūtību. Tomēr neko nevarēja darīt, un es zināju: jo ilgāk šī vilkforma pastāvēs, jo grūtāk būs tikt ar to galā. Tāpēc es atvairīju atriebes domas un, krēslai iestājoties, saucu savu radījumu atpakaļ. Tas, tāpat kā izgājis, ienāca pa istabas ziemeļu galu (vēlāk es uzzināju, ka ziemeļu gals skaitās nelabā puse) un nosēdās man priekšā uz paklājiņa gluži lēnīgs. Vājajā apgaismojumā mans radījums izskatījās tīri jauks, un es varētu apzvērēt, ka tas ir liels Elzasas aitu suns. Pilnīgi reāls suns ar visu suna smaku.

*

Mani ar viņu savienoja ektoplazmas pavediens, kura viens gals nāca no mana saules pinuma, bet otrs pazuda suņa spalvā kaut kur ap nabu, to skaidri nevarēja redzēt. Ar gribasspēka un iztēles palīdzību sāku vilkt viņam ārā dzīvību pa šo sudraboto pavedienu — apmēram tā, kā ar salmiņu sūc limonādi. Vilkforma sāka saplakt, bet pavediens kļuva raupjāks un labāk saredzams. Es sajutu stipru emocionālu pārdzīvojumu: mani sagrāba karsta vēlēšanās kļūt par senskan-dināvu karotāju un sadragāt visu, kas pagadās ceļā.

Es ar pūlēm pārvarēju šo impulsu, un vēlme norima. Vilkforma jau bija sarukusi par bezveida pelēku mākoni. Ari tas uzsūcās pa sudrabaino pavedienu. Sasprindzinājums noplaka, es biju vienos sviedros. Ar to arī viss bija galā.

Biju guvusi pamatīgu un noderīgu mācību. Varbūt kādam tā, trūkstot drošiem pierādījumiem, liksies nepārliecinoša, bet man bija ļoti svarīga, un es to pastāstīju, galvenokārt rēķinoties ar tiem, kam šādas lietas ir zināmas no personiskās pieredzes un kas māk to novērtēt.

Vēl tikai piebildīšu, ka visā 24 stupdu ilgajā “neradījuma” pastāvēšanas laikā man ne mirkli nezuda lieliskā iespēja efektīvai atriebībai.

5. nodaļa VAMPĪRISMS

Vai vampirisms ir izzudis? — Kā daži cilvēki ietekmē citus. — Slimnieki un elektriskās baterijas. — Patoloģiskie sakari. — Edipa komplekss. — Psihiskais parazītisms. — Berberlengu vampirisms. — NekrofUija Austrumu frontē. — Vampirisms Dienvidaustrum-eiropā. — Vampirisma lipigums. — “Moskītu” neparastie kodumi. — Kur meklējamas vampīru pēdas? — Vampīru zobi.

VAMPĪRS allaž ir bijis populārs radījums noslēpumainos un fantastiskos nostāstos. Cik gan lapaspušu nav sarakstīts par viņu nedarbiem, sākot ar pazīstamo gabalu “Drakula” līdz nopietniem pētījumiem par viduslaiku raganu prāvām. Turpmākajās lappusēs es gan negribētu balstīties ne uz kādiem nostāstiem, nedz arī notikumiem, kuri risinājušies agrākos gadsimtos vai pirmatnējā sabiedrībā, jo tad mani sagaida pārmetumi, ka mūsu vidē, mainoties apstākļiem, vampīrisma problēma, tāpat kā mēra problēma, vairs nepastāv un satraukumam nav pamata. Mana personiskā pieredze tomēr liecina pretējo. Ar tādu specifisku parādību, ko senlaikos dēvēja par vampīrismu, var izskaidrot dažādus psihiskus traucējumus un ar tiem saistītās nepatīkamās fiziskās sajūtas.

Kad Anglijā pirmo reizi kļuva pazīstama psihoanalīze, es sāku to studēt un pēc tam lasīju lekcijas kādā Londonas klīnikā. Mēs, studenti, brīnījāmies, cik nomācošu iespaidu reizēm uz ārstu atstāj daži slimnieki. Viņi tā mūs nomocīja, ka pēc pieņemšanas jutāmies kā bez dzīvības. Reiz kāds no mums par to izteicās medmāsas klātbūtnē elektrisko procedūru nodaļā, un viņa piebilda, ka tie paši pacienti “izsūc” pat elektriskās ierīces un, ne acu nepamirkšķinot, spēj “aprīt” apbrīnojami daudz elektroenerģijas.

Savā psihoanalīzes prakses laikā tajā pašā klīnikā man gadījās novērot vairākus patoloģiskas pieķeršanās gadījumus starp diviem cilvēkiem: visbiežāk starp māti un meitu vai divām draudzenēm, retāk starp māti un dēlu un tikai vienu — starp vīrieti un sievieti. Ārstēties parasti ieradās tas, kurš no šīs pāra savienības cieta; un mēs allaž spējām sniegt viņiem piemērotu psihoterapeitisku palīdzību. Simptomi vienmēr bija tie paši: bāla sejas krāsa, nomākts un slimīgs izskats, vājums un ātra nogurdināmība. Šie slimnieki parasti bija viegli iespaidojami, ar viņiem bija viegli strādāt, un rezultāti neizpalika.

Interesanti bija tas, ka divu cilvēku patoloģiskas pieķeršanās pārtraukšana izsauca redzamus psihiskus traucējumus vai pat komai līdzīgu stāvokli otram — parasti valdošajam partnerim. Mēs domājām, ka partneri jāšķir, lai ārstēšana būtu efektīva, bet tas radīja otra partnera aktīvu protestu.

Tolaik es visu skaidroju, vadoties no Freida psihoanalīzes, bet tik un tā nevarēju izprast, kāpēc partneru šķiršana atstāja tik savādu iespaidu uz personību, turklāt veselo, kā arī to, ka, ja vienam partnerim palika labāk, otram kļuva sliktāk.

Biju tādās domās, ka tas, ko Freids sauc par Edipa kompleksu, nav viennozīmīga parādība un ka ari vecāku “dvēsele” atņem bērnam psihisko enerģiju. Jāatzīmē, ka ar Edipa kompleksu sirgstošie vienmēr izskatās vecāki par saviem gadiem un jau mazotnē atgādina vecīšus. Viņiem nav normālas bērnības, viņi vienmēr izskatās pārāk pieauguši saviem gadiem. Daudzi pacienti man ir rādījuši savas bērnu dienu fotogrāfijas, un es biju gluži šokēta, ieraugot viņu nopietnās, norūpējušās bērnu sejiņas, it kā viņi jau būtu izbaudījuši visas dzīves grūtības.

Vadoties no zināšanām par telepātiju un magnētisko auru, var domāt, ka negatīvais partneris kaut kādā līdz šim vēl neizskaidrojamā veidā šādā pāru savienībā “ieslēdzas” pozitīvajā partneri. Rodas dzīvības enerģijas noplūde, ko vairāk vai mazāk apzināti “nosūc” valdošais partneris. Tas kļūst skaidri redzams, kad upuri nošķir no vampīra. Ikreiz, kad ir izveidojusies cieša, vienam pār otru dominējoša divu cilvēku savienība, kurā viens turklāt zaudē dzīvības enerģiju, ieteicams šos cilvēkus uz laiku izšķirt un pavērot, kas notiek. Šādus gadījumus gan labāk būtu saukt par parazītismu, nevis vampīrismu. Psihiskā parazitēšana ir plaši izplatīta, un ar to izskaidro daudzas psiholoģiskas dabas problēmas. Šajā grāmatā šī parādība netiks iztirzāta, jo tā neietilpst mūsu pētījumu lokā, un es to pieminu tikai kā piemēru. Vam-pīrisms tā tradicionālajā izpratnē ir gluži kas cits, un šo terminu lietosim tajos gadījumos, kad notiek apzināts uzbrukums, jo parazītisms parasti ir neapzināts.

Pēc manām domām, īsts vampīrisms nav iespējams, ja vampīram nepiemīt spēja “nosūtīt” ēterisko dubultnieku. Apkopojot ziņas par vampīrismu, redzams, ka šī parādība vairāk ir materiāla nekā rēgs. Rietumeiropā mūslaikos vampīrisms novērots diezgan reti, bet dienvidaustrumu zemēs un atpalikušajās valstīs tā tas nav. Daudzu ceļotāju grāmatās ir aprakstīti pilnīgi ticami gadījumi. Els jau pieminēju Goulda grāmatu “Savādie notikumi”, kurā viņš apraksta vampīrismu berberlengu vidū Filipīnās. Goulds balstās uz rakstu, kurš 1896. gadā publicēts “Aziātu Sabiedrības Žurnālā” (65. sēj.). Šī raksta autors Skērtčlijs, ko citē Goulds, šos netīkamos radījumus dēvē par vampīriem, kuri barojas ar otra asinīm, citādi tiem jāmirst. Kad viņi sajūt kāri pēc cilvēka asinīm, tie noslēpjas zālē, aiztur elpu, iekrīt transā un atbrīvo savu astrālo ķermeni. Tas aizlido uz kādu māju, iemitinās kādā cilvēkā un “saēd” to no iekšpuses. Berberlengu tuvošanās ir sadzirdama, jo tie izdod vaidošas skaņas, kuras ir labi saklausāmas jau no tālienes un tuvumā pāriet tikko dzirdamā vaidā. Tuvumā ir dzirdama ari to spārnu švīkoņa, un to acis spīd kā jāņtārpiņi tumsā.

Skērtčlijs raksta, ka viņš pats ir dzirdējis, kā garām aizlido berberlengi, un, kad viņš nākamajā dienā apmeklējis māju, kur tie iegriezušies, atradis vienu šīs mājas iemītnieku mirušu bez jebkādām vardarbības pazīmēm.

Katram, kurš apgūst okultismu, būtu jāiepazīstas ar Muldoņa grāmatu “Astrālā ķermeņa projekcija”, kas ir okultās literatūras klasika un sniedz pārskatu par okulto praksi, kā arī detalizētus norādījumus par šīs mākas apgūšanu pašmācības ceļā.

Man, praksē saskaroties ar mazizpētītām cilvēka psihes sfērām un gūstot plašu un savdabīgu pieredzi, ir nācies sastapties tikai ar vienu neapstrīdamu vampīrisma gadījumu. Tas skar manu pirmo skolotāju, par kuru es jau rakstīju L. kundzes sakarā (kura dzinās man pakaļ ar nazi). Dažus faktus no šī notikuma esmu izmantojusi kādā savā stāstā, kas atrodams krājumā “Doktora Tavemera noslēpumi”.

Tolaik es vadīju psihopatoloģijas nodarbības studentiem klīnikā. Kāda studente man lūdza padomu lietā, kas viņai gadījusies privātpraksē. Palīdzība bija vajadzīga kādam divdesmitgadīgam jauneklim, intelektuālam un sociāli prezentab-lam, bet deģeneratīvam tipam, kādi nereti nāk no senām dzimtām, kur asinis ir tik zilas, ka vairs nav veselas.

Jaunais cilvēks īrēja istabu tajā pašā pansijā, kur dzīvoja pieminētā studente un vēl kāda sieviete. Drīz vien viņas piedzīvojušas visai mīklainas parādības. Ik vakaru vienā un tajā pašā laikā stipri sākuši riet un gaudot visi kaimiņu suņi, un pēc pāris sekundēm atsprādzis vaļā verandas logs. Viņas gan saukušas atslēdznieku, gan logu aizbarikādējušas, tomēr noteiktajā laikā tas tik un tā atvēries un allaž uzpūtis auksts caurvējš. Kādu reizi tas atgadījies adepta Z. klātbūtnē, kurš pateicis, ka pa logu ierodas nevēlama, neredzama būtne. Viņi izslēguši gaismu un istabas stūrī ieraudzījuši blāvu spīdumu; aizskarot to ar rokām, bijuši sajūtami it kā adatas dūrieni, it kā pirksti tiktu iemērkti elektrizētā ūdenī. Visi tūdaļ sākuši ķert spoku rokā. Beigās arī izdevies iedzit to stūrī un vannas istabā iznīcināt. Es to attēloju mazliet izpušķoti, tomēr neizmainot notikuma būtību. Pēc tam jaunā cilvēka (sauksim viņu turpmāk par D.) veselības stāvoklis krietni uzlabojies un noskaidrojies, ka viņš visai bieži apciemojis savu slimo, no Francijas pārbraukušo brālēnu, kurš it kā bijis kontuzēts. Arī brālēns bijis panīkuša ģeneoloģiska koka atvase. Runāja, ka viņš esot pieķerts perversās darbībās, ko sauc par nekrofiliju. D. vecāki stāstīja, ka šāds netikums un uzmākšanās ievainotajiem dažviet frontē pastāvot. Priekšniecība ar to cīnījusies. Ar radinieku gādību brālēnam izdevies izvairīties no cietuma, viņš atdots ģimenei kā garīgi slims, un par viņu sācis rūpēties speciāli pieņemts cilvēks. Par nelaimi, brīvajā laikā ari D. dažreiz pieskatījis brālēnu, kas bijusi lielākā aplamība, jo viņu attiecībām ari bijis perverss raksturs. Vienreiz brālēns pat iekodis D. kaklā tieši zem auss un faktiski sūcis asinis.

Krīzes brīžos D. jutis kaut kādu “gara” uzmākšanos, tomēr aiz bailēm, ka viņu nenotur par jukušu, nav nevienam to stāstījis.

Izsvērt, kas šajā gadījumā bija noteicošais — neirotiska saslimšana, netikums vai psihisks uzbrukums —, pagrūti. Diezgan grūti konstatēt arī to, kāds bijis šī nepatīkamā atgadījuma aizsākums, taču skaidrs ir viens — pēc psihiskā “ciemiņa” iznīcināšanas D. veselība tūlīt uzlabojās un drīz vien pēc asa krīzes stāvokļa atveseļojās arī brālēns.

Adepta Z. metodes būtība ir tāda, ka nevēlamā būtne tiek iedzīta magnētiskajā aplī, no kura tā laukā netiek, un tad caur līdzjūtības jūtām uzsūkta sevī. Pēc šī akta adepts atkrita uz muguras bez samaņas. Faktiski šo pašu metodi viņš man bija ieteicis cīņai ar vilku, lai gan uzņemt sevī un transmutēt otra cilvēka projekciju ir daudz grūtāk nekā paša radīto būtni, to spēj vienīgi ļoti augstas pakāpes adepts, kāds Z. neapšaubāmi arī bija.

Šī gadījuma sakarā viņam bija savs viedoklis, proti, ka uz Rietumu fronti tikušas pārsūtītas kādas austrumeiropiešu daļas, kurās dienējušas personas ar parastajām Melnās Maģijas zināšanām, jo Dienvidaustrumeiropai okultistu vidū ir slikta slava. Nogalinātie zinājuši, kā izbēgt no Otrās Nāves, tas ir, astrālā ķermeņa sabrukšanas, tie uzturējuši savu dzīvību kā ēterisko dubultnieku, uzbrūkot ievainotajiem kā vampīri. Bet vampīrisms ir lipīgs. No vampīra cietušais un dzīvības spēkus zaudējušais pūlas šo vakuumu aizpildīt, ņemot spēkus no otra cilvēka, kurš ir blakus. Viņš neapzinīgi apgūst vampīra pieredzi un gluži nemanot kļūst par īstu vampīru, jau samaitādams citus. Zemei piesaistītā vampīra dvēsele dažkārt pastāvīgi pielīp kādai citai personai, un, ja tai izdodas padarīt to par vampīru, tā nepārtraukti ņem no tā ēterisko “pārtiku”, jo upuris pats barojas no citiem un tādēļ neiet bojā no spēku zuduma, kā tas parasti notiek.

Z. domāja, ka D. brālēns nav īstais vampīrs, bet tikai upuris. Būdams jauns un morāli nenoturīgs, viņš ātri piesavinājās vampīra iemaņas, un vēl pie Zemes saistītā kāda ungāru maga dvēsele viņu izmantoja. Kožot un sūcot asinis no kakla, šī būtne jau sāka pāriet no brālēna uz D., kur cerēja atrast jaunas “ganības” iepriekšējā upura iztukšoto vietā. Redzams, ka tā abus izmantoja pārmaiņus, jo visu laiku nepalika pie D.

Ko īsti izdarīja adepts Z., nav zināms, jo viņš savas metodes turēja slepenībā, tomēr es varu iedomāties, ka viņš uzsūca sevī dvēseles ēterisko enerģiju un atņēma tai spēju pretoties Otrajai Nāvei. Izraidīt nepaklausīgo dvēseli tikai Sekrisa Tiesas Zālē nozīmētu atstāt astrālo līki, kurš vēl labu laiku varētu sagādāt nepatikšanas.

Kamēr mūsu okultajā koledžā Hempšīrā uzturējās jau agrāk pieminētā L. kundze, tur atgadījās savādas lietas. Sākās vai vesela sērija ārkārtīgi nepatīkamu “moskītu kodienu”. Šie kodieni nebija indīgi, tomēr rētas stipri asiņoja. Atceros, ka kādu ritu piecēlusies es ieraudzīju uz sava ķermeņa asins plankumu plaukstas lielumā: asinis laikam bija tecējušas no neliela kodiena aiz žokļa. Tā bija gadījies ari citiem. Nekas tamlīdzīgs vairs nenotika, kad L. koledžu atstāja.

Tolaik es to nepastāstīju adeptam Z., bet vēlāk, kad šo notikumu kādā sarunā pieminējām, bija jau par vēlu ko pētīt. Viņš domāja, ka vainīgs bijis vampīrs, un minēja līdzīgus piemērus no savas pieredzes. Āfrikā viņš esot piedzīvojis gadījumus, kad upuris zaudē tik daudz asiņu, ka to vairs nepietiek asins analīzei, asinis no vēnas vairs netek. Ārsti bijuši bezspēcīgi. Upuri nomiruši, kaut ari neesot konstatēta nekāda organiska saslimšana. Mirēji izskatījušies tā, it kā viņi ciestu no ilgstošas asiņošanas.

Ja ir aizdomas par vampīrismu, cilvēka ķermenis sprīdi pa sprīdim jāapskata ar palielināmo stiklu. Uz tā, iespējams, būs redzams liels skaits sīku dūrienu — tik sīku, ka ar neapbruņotu aci tie nav saskatāmi tik ilgi, kamēr tajos nav iekļuvusi infekcija un tie nav sākuši pūžņot; "tad tos parasti notur par kukaiņu kodumiem. Kodieni tie ir gan, tikai ne kukaiņu. Visbiežāk tie atrodami uz kakla, īpaši zem ausīm, apakšdelma iekšpusē, ausu ļipiņās, kāju pirkstgalos un sievietēm — uz krūtīm.

Stāsta, ka personām, kurām ir slieksme uz vampīrismu, izaug gari un asi ilkņi, pati vienu tādu esmu redzējusi. Baismīgi! Starp priekšzobiem un dzerokļiem izaugušie ilkņi bija uz pusi par tiem garāki un asi kā īleni.

Rietumeiropā īstu vampīrismu sastop reti, bet dažkārt mīklaino tropisko anēmiju, kas parasti izpaužas kā mazasinība, pēc adepta Z. domām, rada tieši vampīrisms.

6. nodaļa VAJĀŠANAS

Zemei piesaistīto dvēseļu iejaukšanās. — Nomirušais dzērāj vīrs iemiesojas savā sievā. - Mirušais iemīļotais sūta astrālās projekcijas savai līgavai. — Mentālais lauks. — Bailes no skatuves. — Dzīva dzērāja atstātais mentālais lauks. — Kā atšķirt lauku un būtni? — Vājprātīga pašnāvnieka rēgs. — Melnais okultists un viņa izraisītās fenomenālās parādības. — Vampīrisms. — Rēgi. — Uguns uzliesmojumi. Kā tos novērst? — Situācijas skaidrojums. — Rituālos maģijas izsauktie spēki un to ietekme uz nejaušiem apmeklētājiem. — Kristīgās reliģijas rituālu enerģija. — Vajāšanas garīdznieku mītnēs. — Ceremonijās magnetizētie priekšmeti. — Atgadījums ar iesvētītiem krustiņiem. — Aizdomīgas antikvāras lietas. — Altāris Britu muzeja pagrabā. — Magnētiskie lauki dažādās Britu muzeja zālēs. — Mūmijas lāsts. — Kādēļ jāciena citu reliģiju relikvijas? — Dugpa sektas Būdas statuetes. — Gadījums ar Būdas statueti mājās. — Kā ļaunās dom-formas atgriežas pie nosūtītāja. — Domformas izraisa halucinācijas vājprātīgajiem.

PASTĀV divu veidu vajāšanas: vai nu kādas bezmiesīgas dvēseles iejaukšanās cilvēka dzīvē, vai ari kādas konkrētas vietas izsaukta iedarbība uz jebkuru pietiekami sensitīvu personu, kura kaut vai nejaušības dēļ šajā vietā nonākusi. Nejūti^ cilvēks parasti uz to nereaģē, izņemot gadījumus, kad iedarbība ir ļoti stipra. No vajāšanām parasti deš zināmas psihiskas uzbūves cilvēki, kuri ir apveltīti ar medimitātes spējām, piemēram, bērni, ķelti un krāsainā rase, bet flegmatiskais ziemeļu tips ir neuzņēmīgs. Mazākā mērā cieš ari materiālistiskās, dzīvespriecīgās un skeptiskās romāņu tautas.

Vispirms iztirzāsim bezmiesīgo dvēseļu iejaukšanās gadījumus. Tieši “iejaukšanos”, nevis uzbrukumu, jo ne vienmēr nemiera radīšana ir uzbrukums. Tā būtu, ja mēs par ļaunprātību sauktu slīcēja tveršanos pie sava glābēja. Būtne, kura rada kādam nemieru, varbūt pati ir apjukusi savā Iekšējā Dzīvē, neko nezina par Tāspuses eksistenci un neapzinās, kādu ļaunumu nodara, tverdamās pie dzīvajiem. Tieši tāpēc spiritismam ir svarīga nozīme, jo tas spēj mazināt plaisu starp šo pasauli un to.

Iegūstot arvien lielāku pieredzi, es nonāku pie pārliecības, ka mērķtiecīgs ļaunums ir retums, tomēr paniskā dvēseles tveršanās pie dzīvajiem notiek visai bieži un izskaidro arī to, kāpēc dzīvs palikušais partneris piedzīvo daudz nepatīkamu brīžu pēc sava dzīvesdrauga nāves. Lai gan reti, tomēr gadās, ka daža okulti izglītota, tomēr jutekliskām vēlmēm Zemei piesaistīta dvēsele izmanto īpatnējus kontaktus, lai savas vēlmes apmierinātu ar otra cilvēka fiziskā ķermeņa starpniecību.

Okultajā un spiritisma literatūrā ir minēts daudz piemēru, kas raksturo abus astrālās iejaukšanās paveidus, tomēr es pie tiem nepakavēšos, jo solījos aprobežoties tikai ar savu pieredzi.

Kādai manai paziņai pēc ilgas slimības nomira vīrs. Viņa bija tam cieši pieķērusies, kaut gan daudzi domāja, ka viņa mīļuprāt tiktu no viņa vaļā, jo viņš jau sen stipri dzēra un slimības laikā sevi uzturēja ar lielām morfija devām. Viņam bija ļauns un egoistisks raksturs, un viņš tā ari nomira, grēkus nenožēlojis. Bet viņa sieva beidzamās slimošanas laikā, kad viņš vairs necēlās no gultas un nevarēja darīt neko ļaunu, padarīja to par savu elku. Pēc nāves viņa itin veiksmīgi padarīja šo cilvēku par ģimenes svēto. Viņa interesējās par okultismu, nodarbojās ar meditāciju un piesauca Skolotājus. Par spīti visiem brīdinājumiem, viņa mēģināja nodibināt un ari nodibināja psihisku kontaktu ar savu vīru, izsaucot viņu kā vadītāju. Kā jau visi jūtīgi cilvēki, arī viņš, vairākas dienas atrazdamies nāves briesmās, bija alkaini tvēries pie dzīves. Par laimi, visām ieinteresētajām personām izdevās pierunāt vina sievu kremēt līki, bet vina tomēr no klīnikas savāca visas > » 7 » viņa lietas un mājās novietoja savā guļamistabā, radīdama nelielu altāri ap vīra fotogrāfiju, kuras priekšā meditēja.

Vīra pēdējā slimība bija ilgstoša un smaga, viņa bija sēdējusi satraukta pie telefona vairākas nedēļas. Tomēr tā nebija fiziska pārpūle, tāpēc arī nebija reāla pamata psihiskiem traucējumiem, kuri parasti iestājas, kad zūd sasprindzinājums. Drīz vien varēja manīt, ka agrāk tik atsaucīgā un mierīgā sieviete pārmainās un kļūst līdzīga savam nelaiķa vīram gan raksturā, gan sejā. Vīrs bija miris no mugurkaula iekaisuma, kurš izsauca stipras nervu sāpes rokās, apakšdelmos, vienā ķermeņa pusē jūtamāk nekā otrā. Ari sievai pakāpeniski attīstījās neirīts smagā formā, kas pilnīgi pēc visiem simptomiem atbilda vīra slimībai.

Kāds cits raksturīgs gadījums saistās ar E. jaunkundzi, kuras līgavainis kritis karā. To viņa apraksta vēstulē savam konsultantam: “Pēc zaudējuma es uz kādu laiku atguvu spēkus, bet pēc 6 mēnešiem uzdeva nervi un kopš tā laika arvien niķojas. Divu pēdējo mēnešu laikā man bijuši ļoti dīvaini pārdzīvojumi, kas izsita mani no līdzsvara tā, ka es vairs neko nevaru darīt. Tas notiek tieši naktī, dienā nekad. Kad es aizeju gulēt, liekas, ka viss mans ķermenis kļūst nejūtīgs, es it kā sastingstu ( nezinu, kā lai to citādi pasaka). Dažreiz es spēju to pārvarēt un piecelties, bet ne vienmēr. Bieži vien manas pūles ir veltīgas, un, kaut arī esmu pie pilna saprāta, es nespēju ne pakustēties, ne kādu pasaukt. Tad es ieslīgstu tādā kā snaudā un visu ko pārdzīvoju. Dažreiz es nonāku pavisam svešās vietās un runājos ar gluži svešiem cilvēkiem. Citreiz mani pārdzīvojumi ir neaprakstāmi skaisti, citreiz man atkal draud briesmas noslīkt vai sasisties, bet galu galā es tomēr vienmēr paceļos gaisā un laižos, kā man liekas, tālu, tālu — daudzas jūdzes. Reizēm jūtu, ka gluži vienkārši lidoju pa gaisu. Grūti pateikt, cik ilgi tas turpinās. Kad atjēdzos, man kādu laiku grūti pakustēties, tomēr pamazām kustību spēja atjaunojas, man ir dedzinoša sajūta kājās, es pieceļos ļoti nogurusi un salauzta. Dažreiz visu šo slikto sajūtu pēc tam nav, tomēr tas viss grauj manu veselību un laimi, nekas labs tas nav.”

Tikšanās reizē šī meitene papildināja vēstulē rakstīto un piemetināja, ka kāds — viņasprāt, līgavainis — viņai nakts pārdzīvojumu brīžos traucē atgriezties savā ķermenī.

Izskaidrojumu šim notikumam mēs ieguvām pēc nedēļu ilgiem telepātiskiem seansiem. Tiem bija pakļauta ne vien mūsu paciente, bet arī nepatikšanas izraisošā būtne, kurai tika atņemts darbības plāns un kura tika aizraidīta augšup, tādējādi atbrīvojot upuri.

Cita tipa vajāšanās, no kurām cieš kādā konkrētā vietā, nevis no kādas personas, jāuzsver atšķirība starp būtnēm, kuras ir saistītas ar Zemi, ar konkrētu vietu un domlauku, kurš saglabājas intensīvu emocionālu pārdzīvojumu vietā.

Sākumā aplūkosim jautājumu par domlauku, kur man pie rokas ir spilgts piemērs. Mana draudzene — dramatiskās mākslas skolas studente — lūdza man konsultāciju sakarā ar baiļu sajūtu, kura vienmēr draudēja atkārtoties. Viņa bija diezgan pieredzējusi, faktiski jau mācīja citus un ņēma papildstundas pie skolas vadītāja. Kādu vakaru, kad viņa atnākusi uz savu papildstundu, viņas skolotājs pašlaik beidzis pieņemt eksāmenu jaunākajiem kursiem oratora mākslā. Viņa uzgājusi uz skatuves un nostājusies līdzās nelielam eksaminatora galdiņam, lai sāktu deklamēt uzdoto tekstu. Neesot bijis nekāda pamata nervozēt, jo runāt viņa pratusi labi un šī arī bijusi tikai kārtējā stunda. Un parasti viņa nekad nesatraukusies. Bet šoreiz, tiklīdz sākusi runāt, jutusies galīgi iztukšota un palikusi stāvam kā sālsstabs, nevarēdama vairs izdvest ne vārda. Daži priekšā pateikti vārdi līdzējuši, tomēr viņa pārdzīvojusi bīstamu skatuves baiļu lēkmi un nervu satraukumu.

No psihiskā viedokļa tas nav grūti izskaidrojams. Studente nonāca mentālajā laukā, ko bija radījušas meitenes, kuras lika eksāmenu. Tas viņām bija svarīgs notikums, tāpēc viņas nervozēja. Kā diezgan sensitīvu personu manu draudzeni iespaidoja šī gaisotne, kura inducēja viņā analoģisku stāvokli ar tā saucamo “simpātisko indukciju”, kura ir labi zināma elektronikā un akustikā, bet līdzīgā veidā sastopama ari psiholoģijā. Nabaga eksāmenu licējas, protams, pašas “saindēja” cita citu. Pilnīgi iespējams, ka bailes no mikrofona, kuras ir labi pazīstamas radio diktoriem, izsauc mentālais lauks, par kuru parūpējas nervozie kolēģi, kas stāvējuši pie tā pirms tam.

Ari man šajā sakarā ir interesanta pieredze. Es īrēju vienistabas dzīvokli kopmītnē, un ikreiz, atgriežoties mājās, mani pārņēma dziļa depresija. Es nesirgu ar melanholiju un parasti jutos moža, bet, tiklīdz pārkāpu pār savas gaišās un jaukās istabas slieksni, mana oma sabojājās. Kad uzturējos ēdamtelpā vai devos laukā, tā atkal uzlabojās. Drīz vien es sapratu, ka kaut kas lietas labā ir jādara, un sāku ievākt ziņas par istabas agrākiem iemītniekiem. Man pastāstīja, ka agrāk tā bijusi mājas saimnieka guļamistaba. Viņš stipri dzēris un bankrotējis. Dzērāji un narkomāni parasti atstāj aiz sevis ļoti sliktu psihisko gaisotni, bet, piemēram, kaut kāda pat visai bīstama kriminālnoziedznieka klātbūtne nav tik kaitīga, jo viņa “lauks” ātri izkliedējas.

Abos šajos gadījumos nebija svarīgi, vai darbojas miesīga vai bezmiesīga būtne, te runa bija vienīgi par nelabvēlīgu mentālo gaisotni, ko radījušas stipras, neveselīgas emocijas ilgstošā laika posmā. Ja to koncentrācija ir ļoti spēcīga, tās neizzūd ilgi. Pat ja ēkas, kur koncentrējusies šī psihiskā enerģija, tiktu nojauktas un to vietā uzceltu jaunas, to ietekme uz sensitīviem cilvēkiem vēl saglabātos — līdzīgi ekspozīcijai uz fotoplates. Pārējiem no tā nav jābaidās.

Nav grūti konstatēt, vai psihiskus traucējumus rada vienīgi lauks vai arī ir iesaistīta kāda Zemei tuva būtne. Ja tāda ii; tā agrāk vai vēlāk būs ieraugāma, sadzirdama vai sajūtama. Tomēr ne vienmēr tas liecina par organizētas būtnes klātbūtni. Kādā dzīvoklī, kurā savas rituālās iesvētības veica kāda loža, pēc tās izvākšanās tika iekārtots darba kabinets un divas guļamistabas. Tomēr tur dzīvot nebija iespējams, jo naktīs traucēja savādi trokšņi: brīkšķi, sitieni un klaudzieni. Nebija pamata domāt par kādas būtnes eksistenci, jo ložas locekļi ar garu izsaukšanu nebija nodarbojušies un viņu rituāli nebija bijuši kaitīgi. Telpās valdīja psihiska satraukuma spēks. Nemieru izraisīja tīri fizisks troksnis.

Es pati varu to apliecināt, jo tiku tur gulējusi, patiesību sakot, mēģināju gulēt.

Ja rēgs ir redzams, tas parasti ir ari dzirdams, jo saredza-mību tas iegūst tikai tad, ja ir pietiekami vielisks, tas ir, satur kaut nedaudz ektoplazmas, kurai piemīt spēja realizēt spēka aktus fiziskajā līmenī. Redzams un dzirdams rēgs nerada šaubas par savu īstumu. Tikai redzams, bet nedzirdams rēgs liek domāt, ka ar medimitātes spējām apveltītā persona gluži vienkārši neredz ētera — šīs Dabas fotoplates tēlus un nekādas būtnes vispār nav. Turpretī trokšņošana tumsā, kad nekas nav saskatāms, var būt saistīta ar astrālajiem spēkiem, kuri iekustināti rituālās maģijas aktos un kuri turpina darboties vēl labu laiku pēc impulsa izbeigšanās. Šīs parādības var būt pilnīgi nekaitīgas - ja nu tik, cik dažreiz blaukšķošs vēdlodziņš traucē miegu. Turpretī, ja ir veikti kādi iespaidīgi garu izsaukšanas rituāli un pēc tam nav izdarīta pienācīga gaisotnes attīrīšana, visiem var rasties nopietni traucējumi.

Aplūkosim vēl dažus līdzīgus gadījumus. Kāda mana draudzene sāka dzīvot savrupmāju rajonā. Viņa tur nejutās lāgā jau kopš paša sākuma, bet ar laiku nomāktība un ciešanas pieauga. Kādu vakaru, nokrēslī ieejot viesistabā, viņa ieraudzījusi tur pie loga stāvam cilvēku un veramies laukā. Kad ieslēgusi gaismu, tur neviens nav bijis. Viņas istabene vairākas reizes redzējusi kādu ejam pa gaiteni uz šo istabu. Turklāt durvis uz halli atvērušās pašas no sevis.

Draudzenei depresija pastiprinājās, un vienreiz viņa, stāvot vieistabā pie loga, sajutusi pēkšņu vēlēšanos pa to izlēkt. Tad viņa sapratusi, ka lieta kļūst nopietna un ka ar zālēm vai atpūtu pie jūras nebūs līdzēts. Pati okultiste būdama, viņa nojauta, kas dzīvoklī notika, un sāka vairāk painteresēties par šo rajonu, kur bija sabūvētas savrupmājas. Izrādījās, ka agrāk te atradusies veca ēka, kurā uzturējušies garā slimie, turklāt tai bijusi slikta slava. Acīmredzot būtne, ko redzēja gan viņa pati, gan kalpotāji, bija kāds nelaimīga slimnieka gars, kurš sekmīgi realizēja savus nolūkus tieši tajā vietā, kur atradās draudzenes guļamistaba. Draudīgie emocionālie spēki, ko bija radījušas šī slimnieka domas un pēdējais izmisuma akts, bija atstājuši savu ietekmi uz vidi, un tas iedvesa manai draudzenei domu par pašnāvību — gluži tāpat kā mums no otra cilvēka pielīp slikts garastāvoklis vai nomāktība, kaut netiek bilsts ne vārds.

Kāds cits gadījums, lai arī neskar tieši mani, labi parāda vajāšanu, ko izraisa rēgs, un vampīrisma sakaru. To man pastāstīja kāds okultais dziednieks, kuru es konsultēju. Grupa filantropiski noskaņotu cilvēku savākuši līdzekļus, lai nopirktu namu bezpajumtniekiem. Māja atradusies netālu no Londonas, kāda ciema nomalē. Pirkums izdevies samērā lēti un visiem paticis.

Tomēr drīz vien šajā namā atgadījušās visai dīvainas lietas: ne no kā sākuši slimot bērni, viņus piemeklējušas lēkmes. Kāds bērns pat nomiris mīklainā nāvē. Ari viena aukle — īru meitene — saslimusi. Kā zināms, ķelti viegli pakļaujas psihiskām ietekmēm. Jāuzsver, ka par pirmajiem upuriem kļuva tieši bērni, kuriem pretestības spējas ir mazākas nekā pieaugušajiem, bet no pieaugušajiem vissensitīvākā — Īrijas ķeltu meitene.

Mājā dažkārt bijis dzirdams garāmbraucošu ratu troksnis, bet, kad mājkalpotāja gājusi atvērt durvis, nekas nav bijis redzams. Vēlāk rēgs sācis darboties enerģiskāk un ķēries pie akmeņogļu pārbēršanas šķūnī. Vienā naktī tas ticis galā ar vairākām tonnām. Mājas iemītnieki, savās gultās aiz bailēm trīcēdami, dzirdējuši, kā ogļu gabali dārdēdami krīt bunkuros. Izskaidrot šo parādību es nevaru. Vairāki iemītnieki pāris reižu redzējuši hallē svešu cilvēku, un pēc tam vēl daži bērni saslimuši. Bez tā visa namā šur tur sākusi uzliesmot noslēpumaina uguns. Sadedzis tīrās veļas grozs. Gruzdējuši aizkari. Ari nelaimīgajai īru meitenei palicis aizvien sliktāk. Viņa bijusi ļoti vārga, gulējusi vien un acīmredzami zaudējusi prātu.

Varētu domāt, ka visas nepatikšanas izraisa kāds ļauns vai prātā jucis cilvēks, vienīgi nav skaidrs, kā viņš vienā naktī spēj pārcilāt tik daudz ogļu? Mājas pārvaldniecei nebija sveša mentālā dziedniecība un okultisms, un viņa apjauta, ka notiek kas nelāgs. Viņa konsultējās ar kādu dziednieci, kura savukārt aprunājās ar mani. Es noteicu psihisko diagnozi un paziņoju, ka, manuprāt, agrāk šai mājā dzīvojis ar okulto māku apveltīts cilvēks, bet, piederēdams Kreisajam Ceļam, viņš stipri pretojies pēc fiziskās nāves gaidāmajai Šķīstītavai. Viņš, uzturēdams sevi pārejas stāvoklī, vēl atradās saistībā ar Zemi un ņēma dzīvības spēkus no nelaimīgajiem bērniem, vienu pat novedot līdz nāvei.

Vadoties no šīs hipotēzes, dziedniece nolēma veikt “attīrīšanu”. Pats par sevi saprotams, kalpotāji par to nezināja. Pēc “tīrīšanas” visas parādības izbeidzās. Bērni no lēkmēm vairs necieta un aukle — īriete ātri atlaba. Par “paveikto” tika informēta arī pārvaldniece. Viņa bija ieinteresēta un sāka ievākt ziņas par šo māju. Izrādījās, ka tai ir slikta slava tieši rēgu dēļ, tāpēc tā arī tik lēti pārdota. Neviens no agrāldem iemītniekiem te ilgi nepjilicis, visus mocījušas neizprotamas, smagas slimības. Pirms gadiem sešdesmit mājā ilgi dzīvojis kāds noslēpumains, ekscentrisks un aizdomīgs vīrs. Viņš savā laboratorijā, kurā neviens nedrīkstējis ieiet, pa naktīm veicis kaut kādus pētījumus. Jāatzīmē, ka ne es, ne dziedniece nekad nebijām bijušas šajā mājā, pat ne 20 jūdžu attālumā no tās, kas liecina, ka ar neredzamajiem spēkiem var manipulēt no tālienes.

Pēdējais piemērs, kurš ņemts no “Alistera Kroula grēksūdzes”, parāda, kā rodas vajāšanas rēgi pēc ceremoniālās maģijas akta, ja pēc tam pienācīgi netiek attīrīta vide.

“Ar Abramelīnu saistītie dēmoni negaida aicinājumu, tie ierodas paši.

Kādu vakaru mēs ar Džonsu devāmies vakariņās. Ejot gar Balto Svētnīcu, es ievēroju, ka tās cilindriskās atslēgas bulta nebija ciet. Es paraustīju durvis, tās patiešām bija vaļā. Kad mēs gājām prom, uz trepēm pamanījām daudz ēnu; viss gaiss vibrēja, pilns spēku, ar kuriem mēs “strādājām” (pūlējāmies tos kondensēt sajūtamos tēlos). Kad atgriezāmies no vakariņām, nekā tāda vairs nebija, tikai Svētnīcas durvis vaļā, mēbeles izsvaidītas, daudzi kulta priekšmeti mētājās uz grīdas pa visu telpu. Mēs sakārtojām visu un tikai tad pamanījām, ka ap galveno telpu lidinās vesela procesija pusmateriālu būtņu.

Kad es pametu šo māju un pārvācos uz Skotiju, izrādījās, ka spoguļi ir pārāk lieli un tos var iznest vienīgi caur Melno Svētnīcu. Tui; protams, viss jau bija novākts pirms strādnieku ierašanās. Tomēr gaisotne vēl bija saglabājusies, un divi strādnieki pēc dažām stundām strādāt vairs nespēja. Vēl veselu nedēļu pēc tam bija dzirdamas runas, ka nejauši ciemiņi krīt ģībonī vai ari viņiem uz Svētnīcas kāpnēm sākas galvas reiboņi un drebuļi. Vajadzēja paiet labam laikam, lai šī nama telpas atkal varētu izīrēt. Cilvēki instinktīvi sajuta kaut ko nelabu.”

Ikvienam okultistam ir zināms, ka senu tempļu vietas, kur norisinājušās mistērijas, saglabājas neiznīdējami, ietekmīgi, vareni psihiski spēki. Ne vienmēr tie ir ļaunas dabas, tomēr allaž atstāj stipru stimulējošu ietekmi uz psihiskajiem centriem un modina zemapziņas spēkus. Tā kā lielākā daļa civilizētās cilvēces lielākā vai mazākā mērā cieš no tā, ko Freids sauc par “apspiešanu”, šī zemapziņas modināšana rada dziļus psihiskus traucējumus. Neklājas gan katru diskomforta sajūtu skaidrot ar kāda cilvēka vai konkrētas vietas kaitīgo iedarbību, jo reizēm mūsu garīgo līdzsvaru izjauc kāds daudz ietekmīgāks psihiskais spēks, nekā esam raduši panest.

Teritorijās, kurās kādreiz atradušies klosteri, kas Reformācijas periodā vajāšanu dēļ tika izpostīti, arī ir koncentrēta psihiskā enerģija. Reliģiskās kopienas grupveida prāts ir ļoti varens spēks, un, ja kopējais emocionālais noskaņojums ir sašķobījis tā līdzsvaru, atbrīvotā enerģija tik ātri neizkliedējas. Turklāt Kristus Mācībā iesvaidītie mūki nebija noskaņoti vēlēt labu savu svētvietu postītājiem. Vai maz dzirdēts, ka baznīcas zemju sagrābēji ir nolādēti.

Runājot par baznīcas varenību, jāpiemin vēl kāda mazāk zināma lieta, proti, ar garīdznieku mītnēm vai amatu saistītie psihiskie atgadījumi. Iztaujājot savus draugus un kolēģus par tēmām, kuras aplūkoju šajā grāmatā, es biju pārsteigta, cik bieži garīdznieku mītnes tika minētas manis aprakstīto fenomenu sakarā.

Baznīcas rituāli, protams, pieder pie ceremoniālās maģijas, to atzīst pat tāda ortodoksālu autoritāte kā Evelīns Anderhils. Ierindas baznīcas sludinātājam okultisma tehnika ir sveša, tāpēc viņš tikpat kā neapzinās, ko dara. Protams, vajadzētu īpaši izanalizēt katru gadījumu, lai izprastu, kādi spēki tiek izsaukti pie altāra un no tā.

Rituālā tiek eksaltēta cilvēka apziņa, un viņš vairs nezina, kā “aizvērt” savu auru un atgriezties ierastajā stāvoklī, tāpēc ir viegli pieejams psihiskajam uzbrukumam.

Priekšmeti, kuri tiek lietoti jebkādās ceremoniālās darbībās, ir stipri magnetizēti un “piesūcināti” ar attiecīgu enerģiju. Pirms daudziem gadiem, kad es neko daudz nezināju par okultismu, par medimitāti vispār nerunājot, mēs ar draudzenēm pārcilājām savas greznumlietiņas. Vienai no mums bija jauns ametista krustiņš, kuru paņemot rokās es iesaucos: “Cik savādi, man tas liekas kā dzīvs.”

“To man uzdāvināja, kad es pirmoreiz gāju pie dievgalda,” draudzene sacīja, “agrāk tas piederējis bīskapam.”

Arī draudzenes māsa saintriģēta tūliņ pasniedza man savu dārglietu lādīti un lūdza, lai es atrodu ari viņas iesvētību krustiņu. Abas viņas bija katolietes, un viņu krustiņi par godu šim notikumam bija speciāli iesvētīti. No trim vai četriem inkrustētiem krustiņiem es izvēlējos vienu pēc taustes — to, kurš man likās silts, dzīvs un elektrizēts. Es sniedzu krustiņu meitenei, sacīdama: “Lūk, šis ir tavs iesvētību krustiņš.” Tā ari bija.

Atceros, reiz, vēl meitenes gados, es pacēlu no zemes pusdzīvu vārnu. Tā kādu brīdi nekustīgi gulēja man klēpī, tad noraustījās un pagalam bija. Es pirms tam nekad nebiju ņudzējusi nevienu mirstam, tomēr uzreiz sapratu, kas notiek. Es “sajutu” vārnu savādāk pirms un pēc agonijas. Magnetizētu un nemagnetizētu krustu es sajūtu tieši tāpat kā dzīvu un mirušu vārnu.

Kristietība nav vienīgā reliģija, kuras ceremoniju laikā tiek magnetizēti dažādi atribūti. Tas pats notiek ari citu reliģiju rituālu laikā. Tāpēc jābūt piesardzīgiem un nekad nevajag savā mājoklī turēt kā greznumlietas dažādus kulta priekšmetus, ja vēl šī kulta būtība ir sveša. Lielākoties, protams, šie priekšmeti ir atdarinājumi, cita lieta — īsta, antikvāra manta.

Lūk, kas ar mani reiz atgadījās Britu muzejā. Kādā pagrabtelpā, aplūkojot slaveno antīko statuešu ģipša figūriņu kolekciju (oriģināli atradās citā vietā), es pēkšņi sajutu stipru magnētismu un, pagriezusies uz to pusi, ieraudzīju nelielu altāri. Izlasot uzrakstu, pārliecinājos, ka tas ir oriģināls. Vai nav interesanta psihisko spēju pārbaude dažādās Britu muzeja zālēs? Neaizmirstamu, nomierinošu un svētīgu iespaidu atstāj budisma mākslas zāle, garās etnogrāfiskās zāles gaisotne rada vēlēšanos mukt prom, cik ātri vien var, Ēģiptes zāle liek vilties — vismaz man. Lai gan mūmijas neizskatās nedz ļaunas, nedz labas, no tām dveš cinisms. Varbūt manas izjūtas mainītos, ja es paliktu starp tām pa nakti. Magnētisms, kas dienā izkliedējas, nakts melnumā un tumsā atkal sabiezē. Atceros kādu savu Stounhendžas apmeklējumu tūristu grupā, kad, starp autobusiem maldoties, pazibēja doma, ka šīs vietas slava nudien jau norietējusi. Bet tad man gadījās tur būt kādā padrū-mā pavasara dienā, kad cilvēku tur tikpat kā nebija — un ari ziemā bijis maz. Stounhendža atkal bija uzlādēta, dižena un iespaidīga. Tāpēc es neriskēšu apgalvot, ka, ja starp mani un mūmijām nekas nenotika, tās būtu zaudējušas reputāciju. Kad atvēra Tutanhamona kapenes, es sacīju: “Ja lāsts nepiepildīsies, es vairs neticēšu okultismam.” Visiem zināms, ka tas piepildījās pat trešajā un ceturtajā paaudzē. Pat neviens romānists, sasmēlies zināšanas par seno Ēģipti no enciklopēdijām un fotogrāfijām, neuzdrošinātos savīt tik tālā nākotnē ievirzītu nejaušību ķēdīti.

Ēģiptieši lielu nozīmi piešķīra fiziskā ķermeņa saglabāšanai. Šis zemes vareno kapenes, kā zināms, aizsargāja tā dēvētais “lāsts”, bet ēģiptiešu maģijas varenība un izplatība vēl ir maz pētīta. Mūslaiku okultisma māceklis būtu pārsteigts, izlasot Jamvlika darbu par ēģiptiešu mistērijām.

Tomēr vairumā gadījumu ēģiptiešu senlietu pircējam nav jābaidās: ļaunākais, kas atgadās, ir to izgatavotāju sarunu vīzijas, ko parasti konstatē psihiskajā izmeklēšanā. Esmu dzirdējusi par kādu visai interesantu psihometrisku kādas mūmijas apsekošanu: kad tā attīta, iekšā bijušas franču pēdējo gadu avīzes.

Es vienmēr esmu smējusies par eģiptologu sašutumu, kas tiek vērsts pret kapeņu izlaupītājiem. Galu galā — vai tad ir kāda atšķirība, izņemot to, ka vieni strādā dienā, bet otri naktī? Tie kapeņu ierikotāji, kuri nav atstājuši nevienu vēlējumu, lai nodrošinātu guļošo mieru, pat vairāk varētu cienīt nakts apmeklētājus, kas tikai laupa, bet neizģērbj un neizliek visu apskatei mūmiju kailos ķermeņus. Nesen bija sacelts liels troksnis ap gadījumu, kad pie kādas baznīcas tika pārrakti vairāki kapi, lai atbrīvotu vietu piemineklim, kam bija jāpaceļas uz kāda slavena sabiedriska darbinieka kapa. Pat tādi cilvēki, kuru reliģiskās jūtas ar šādu svētuma apgānīšanu netika aizskartas, atzina, ka tas nav labi. Nevienam gan nenāca prātā izģērbt kādu mirušo un nofotografēt gluži kailu. Ja runā par mūmijām un viņu lāstiem, tad jāsaka, ka manas simpātijas ir viņu pusē.

Iesvētītam garīdzniekam ir aizliegts jebkad zaimot kāda cita dieva vārdu, jo aiz tā slēpjas tas pats spēks, tikai ar citu simbolu. “Ceļu uz Dievu ir tikpat daudz, cik cilvēku dvašu,” — tā vēsta kāds vecs arābu sakāmvārds. Mums ar lielāku cieņu jāizturas pret otras dvēseles tieksmi pēc gaismas, un mēs nedrīkstam zaimot lietas, ar kurām saistās tās cerības un centieni, pat ja tā būtu tukša iedoma. Mūsu kopējais Tēvs spēj izprast to jēgu labāk par mums, un Viņa pieņemšana svētīs tos uz mūžu.

Daudzi eiropieši ar cieņu izturas pret Budu un tur mājās viņa statuetes (lai gan Budu bieži jauc ar Senrazī, apaļo un smaidīgo veiksmes dievu). Es nenoliedzu šīs dižās Būtnes —

A/.ijas Gaismneša diženo un svētīgo iespaidu, tomēr Būdas Htatuetes - tas ir kas cits, pret tām jāizturas piesardzīgi. Viena no ļaunākajām Melnās Maģijas formām pasaulē ir (•(‘lusies no izkropļota budisma. Tas nenozīmē apvainojumu Aiti cienījamai reliģijai, jo vienīgi labvēlīgu apstākļu trūkums kavē Melnajai Mesai ieņemt tikpat apšaubāmu stāvokli. Tibetiešu Dugpa sektas klosteros ir tempļi, kuros atrodas tūkstošiem Būdas statuju. Laiku pa laikam tiem uzbrūk citu reliģiju pārstāvji vai ķīniešu karavīri un šīs senlietas izlaupa. Kļūt par Dugpa sektas statuetes, kas magnetizēta tās rituālos, īpašnieku nemaz nebūtu patīkami.

Man pašai gadījās piedzīvojums ar Būdas tēlu. Veclaicīgā statuete bija izgatavota no ziepjakmens, apmēram 9 collas (23 cm) augsta. īpašniece to pati bija izrakuši kādas pilsētas drupās Birmā. Figūriņa stāvēja uz grīdas pie trepēm un kalpoja par atbalstu durvīm. Es dzīvoju otrajā stāvā un ik dienas gāju garām skumjajam, mazajam Budam, un man likās zaimojoši redzēt svēto simbolu tādā stāvoklī. Es ieminējos par to saimniecei, pie reizes pavaicādama, kāda sajūta būtu viņai, tādā pašā vietā redzot krucifiksu. Tomēr nekas nemainījās. Mazais Buda turpināja pacietīgi sēdēt vecajā vietā, dabūdams gan ar slotu pa ģīmi, gan netīra ūdens šalti virsū, kad mazgāja trepes. Reiz, kāpjot pa trepēm, man rokās bija kliņģerītes, indiešu tradicionālās cieņas apliecināšanas puķes, un es sajutu vēlēšanos nolikt tās pie Būdas kājām. Tai pašā mirklī es sajutu, ka starp mani un mazo statuju rodas saikne, kas man nepatika. Kad pēc divām dienām es atgriezos mājās pavēlāk, paiedama garām Budam, jutu, ka man kāds seko. Es atskatījos un ieraudzīju blāvi zeltainu lodi futbolbumbas lielumā. Tā atdalījās no Būdas un sekoja man augšup pa trepēm. Stipri pārbijusies un juzdama zināmu pretīgumu, es ar noraidošu žestu centos to atvairīt, un spožā lode sāka ripot lejā atpakaļ pie Būdas. Protams, Buda vairs nekad nedabūja no manis kliņģerītes, es metu tam līkumu un drīz atstāju šo dzīvokli pavisam. Šis gadījums bija ļoti nepatīkams un deva man labu mācību nekad nesaistīties ar citu reliģiju kulta priekšmetiem, nezinot, kas tiem padomā. Vēlāk es uzzināju, ka šīs Būdas statuetes var būt svētītas ar cilvēku upuru asinīm. Negribu apgalvot, ka tādas ir visas Būdas statuetes. Jādomā, ka tādas ir retums, taču nevar noliegt to esamību — tāpat kā to, ka apgriezts krucifikss reizēm tiek izmantots Melnajā Mesā.

Ne visiem psihiskajiem traucējumiem ir ārējs cēlonis. Pastāv neapstrīdams kosmosa likums, ka jebkura kustība noris pa apli un līdz ar to jebkura enerģija un mūsu auru atstājusī domforma atgriežas pie mums atpakaļ, ja objekts tās neņem pretī. Jāņem vērā, ka tā dēvēto okulto uzbrukumu var izsaukt ļaunprātīga domforma, kura atgriežas pie uzbrucēja.

Ir dažādi psihiski traucējumi, kad slimnieks sevi uzskata par kādu neredzamu būtņu uzbrukuma upuri, kuram tās draud un dara pāri. Viņš var pastāstīt, kā tās izskatās, un parādīt savu mocītāju atrašanās vietu telpā. Okultists ari vairumā gadījumu saskatīs tās turpat. Tomēr psihologs var to visu apstrīdēt un bez šaubīšanās pierādīt, ka tā dēvētās halucinācijas izraisa apspiestie instinkti, kuri slimnieka zemapziņā rada disociētus priekšstatu kompleksus. Vai tas nozīmē, ka okultists kļūdās, sacīdams, ka slimnieks redz astrālu būtni? Manuprāt, taisnība ir abiem un abu skaidrojums viens otru neizslēdz. Tas jau ir tas pats disociētais priekšstatu komplekss, kurš iziet ārpus auras kā domforma, kuru saskata okultists. Šo domformu likvidēšana var sniegt slimniekam ievērojamu atvieglojumu, diemžēl īslaicīgu, jo, iekams nav novērsts slimības cēlonis, likvidēto domformu vietā rodas jaunas.

7. nodaļa PATOLOĢISKI KONTAKTI AR DAŽĀDIEM NERADĪJUMIEM

Paralēlās dzīvības formas. — Folklora un burvju valstība. — Neradļjumi. — Sīs koncepcijas ezoterisks skaidrojums. — Neradījumi ar cilvēka ķermeni. — To nogādātās problēmas. — To kaitīgā ietekme uz cilvēkiem. — Kāpēc dažu tipu cilvēkiem tie patīk ? — Viena elementa būtņu problēma četru elementu pasaulē. — Kā mags veicina elementa rašanos un ar to saistītās grūtības.

UZ Zemes līdzās mūsējai evolucionē ari citas dzīvības formas. Folklorā mēs visur sastopam priekšstatus par burvju valstību, par cilvēka un fejas kopdzīvi, par elfu nolaupītiem un samainītiem bērniem un tā joprojām. Būtu pārsteidzīgi apgalvot, ka tautas ticējumiem nav nekāda reāla pamata. Labāk mēģināsim papētīt, vai šie vecie un primitīvie priekšstati neslēpj kādu racionālu graudu, uz kādiem faktiem tie balstās un vai ar to palīdzību var izskaidrot šajā grāmatā aplūkotās mūslaiku neparastās psihiskās parādības.

Gandrīz katram no mums ir gadījies sastapt cilvēkus, par kuriem varēja teikt, ka tie nav cilvēki, jo viņiem nav dvēseles

— tādā nozīmē, ka viņiem trūkst cilvēciskuma un nepiemīt cilvēkiem raksturīgas jūtas. Viņi var būt ļoti pievilcīgi, un mēs pat varam viņus mīlēt, vienlaikus jūtot bailes, jo no viņiem vienmēr staro nebeidzamas ciešanas. Viņi, lai ari bez nodoma, nes ļaunumu ikvienam, kas stājas ar viņiem sakarā. Cilvēku starpā viņi jūtas nelaimīgi un vientuļi. Viņi jūtas tik sveši, ka, paši to nemanot, vēršas pret visiem un kļūst ļauni, kaut ari vairākumā gadījumu bez nolūka. Pateicibas jūtas, līdzjūtība, ticība labajam, morāle un labdarība viņiem ir pilnīgi svešas. Tomēr viņi nav amorāli, tikai bez morāles. No otras puses, viņiem piemīt absolūta vaļsirdība un liela vīrišķība. No ētikas viedokļa raugoties, viņi ir “nevēlami elementi”, viņiem ir pašiem sava ētika, kura balstās uz to, ka labs ir viss, kas nes labumu mums pašiem. Tā ir visa viņu dzīves gudrība. Šie cilvēki parasti piedzimst mazi un viegli svarā, bet viņiem piemīt neparasts fizisks spēks un izturība, lai gan viņu nervu sistēma ātri nogurst un viņus piemeklē dvēseliski satricinājumu. Līdzcilvēkos viņi rada vai nu stipras simpātijas vai antipātijas: izrādījuši paviršu pieķeršanos tiem, kuri viņus mfl, viņi tos ātri aizmirst. Pateicība un žēlsirdība nav viņu dabā. Pret tiem, ko viņi neieredz (cik nu spēj neieredzēt), izrāda sīkumainu naidīgumu, jebkurā dzīves situācijā viņiem trūkst atbildības. Vislabāk šos cilvēkus var tēlaini salīdzināt ar persiešu kaķēna un izlutināto pērtiķēna krustojumu. Viņiem piemīt kaķa grācija, aukstasinība, burvība un amizanto pērtiķēna ļaunestība. Daudzi cilvēki viņus neieredz no pirmā brīža, citi par viņiem jūsmo, jo viņi apbur ar savu neparasto daiļumu un vairo dzīvības spēkus. Man ir bijusi iespēja iepazīt divu šādu būtņu dzīvesstāstu, un jāatzīmē, ka abas tās tikušas ieņemtos mātes alkohola reibumā. Ir visai daudz informācijas par dvēseļu iemiesošanās okultajiem aspektiem, bet maz kas no tās ir publicēts. Šo to var atrast manā grāmatā “Mīlas un laulības ezoteriskā filozofija”. Šajā grāmatā es nevaru iedziļināties šajā tēmā, tomēr par dažām lietām jārunā.

Dzimumakta laikā rodas psihiskais viesulis, kurš atgādina virpuļviesuli ūdenī — piltuvveidīgu viedojumu, kurš paceļas citā dimensijā. Atkarībā no divu ķermeņu saplūsmes intensitātes šis viesulis paceļas arvien augstākās sfērās. Šajā aktā piedalās gan fiziskais, gan ēteriskais, gan astrālais ķermenis, un, kad viesulis sasniedz astrālo sfēru, kur var atrasties kāda dvēsele, tā tiek aizrauta līdzi, ja vien tā ir gatava iemiesoties. Tādā veidā tā iekļaujas vecāku sfērā. Ja viesulis paceļas vēl virs astrālās sfēras, tanī var tikt ierautas arī augstākas formas dvēseles, lai gan tāds augstums tiek sasniegts gaužām reti, jo ne velti saka, ka cilvēks ir nevaldāmas kaisles auglis. Kā cita auglis ir tikai retais.

Pieminētais viesulis ne vien ceļas augšup caur dažādām sfērām (runājot tēlaini), bet zināmos apstākļos var novirzīties no normālas cilvēciskās evolūcijas līnijas, un tad tā vaļējais gals iesniedzas citā dzīvības formā. Teorētiski iespējams, ka iemiesošanās aktā var piedalīties būtne no paralēlas evolūcijas. Okultisti atzīst, ka reizēm tā notiek, un ar to ir izskaidrojamas vairākas tipiskas novirzes no normas, kas nav patoloģija.

Šādus neradījumus pārējie parasti dievina vai ari neieredz. Dažu temperamentu pārstāvjiem, tiem, ko psihologi dēvē par labiliem, šie cilvēki šķiet īpaši pievilcīgi. Zemapziņa tiem nekur tālu nav jāmeklē, viens slānis mijas ar otru, un viņi intuitīvi tiecas uz elementu valstību. Laulība ar šādu neradījumu ikvienam ir mocības, jo viņa raksturā nav nekā tāda, kas apmierinātu partnera tieksmi pēc pieķeršanās un draudzības. Vienīgais mierinājums ir tas, ka vienmēr ir likumīgs pamats laulības šķiršanai, jo katra norādījumā morāle ir zvēra morāle.

Lielu ļaunumu saviem naidniekiem nodarīt šie neradījumi nemav nav spējīgi, jo, pieņemdami cilvēka veidolu, tie jūtas kā svešinieki svešā zemē un ir neaizsargāti no cilvēku ļaunprātības. Sabiedrībā viņi bieži cieš. Ar draugiem ir citādi. Liekas, ka viņu ļaunumam pret tiem, kuri viņus mīl, nav robežu. Viņi rīkojas neapzināti un bez ļauna nodoma — gluži kā bērni, kuri aprauj spārnus mušai, nesaprazdami, ko dara. Sekojot savai dabai, viņi kaitē cilvēciskās evolūcijas būtnēm. Tad kādiem likumiem viņi pakļaujas, ja mūsējie apspiež viņu dziļākos instinktus?

Viņu saskarsmē ar mīlošajiem ir novērojams visai raksturīgs sindroms, kurš jāaplūko sīkāk, lai izprastu šo psihisko patoloģiju. Ja parasts cilvēks ir stājies sakarā ar neradījumu, viņu stipri uzbudina to elementu enerģija, kura caur šo nomaldījušos un atsvešināto dvēseli nonāk mūsu sfērā. Cilvēks it kā tiek izrauts no ierastās pasaules un nonāk uz burvju valstības robežas, viņam zūd pamats zem kājām un dvēseles miers. Par to labi liecina jaunā, skaistā zvejniekpuiša un nāras mīlas stāsts. Nāra iemīl puisi, aizvilina pie sevis, un viņš noslīkst, jo nespēj dzīvot Ūdens elementa (stihijas) valstībā.

Neradījumu dīvainās spējas izraisīt citos sajūsmu un vienlaikus darīt ļaunu, iespējams, var izskaidrot ar to, ka viņi pieder tikai viena elementa (stihijas) valstībai, bet katrā normālā cilvēkā ir visas četras. Tomēr jebkurš kontakts elementu līmenī ikvienu ari stimulē, no elementālajām būtnēm pārpārēm staro īpaša veida dzīves enerģija, kas aktivizē attiecīgu elementu katrā no mums. Tomēr, ja četru elementu būtne nokļūst, viena elementa būtnes ietekmes sfērā, tā “saindējas” ar pārāk lielo devu un sāk izjust pārējo trīs elementu trūkumu. Tieši tāpēc mirstīgie burvju valstībā nespēj pretoties burvju varai vai arī iemieg. Nekad viņi tur nedzīvo normālu, savām spējām atbilstošu dzīvi.

Tikpat grūta problēma sagaida neradījumu, kurš nonāk cilvēku vidū. Vienelementa būtnei nākas asimilēt un kontrolēt trīs elementus, pie kuriem tā nav radusi, tāpēc sekas var būt postošas.

Tomēr neaprobežosimies tikai ar virspusēju problēmas aprakstu, jo mūsu mērķis ir praktisks. Ko iesākt, nonākot vaigu vaigā ar neradījumu? Skaidri jāapzinās, ka ikviena laulība cilvēka un neradījuma starpā ir bezcerīgs pasākums. Tā būs tikai prelūdija šķiršanās procesam, jo neradījumi dzimumdzīvē ir primitīvi un viņu dabā nav nekā tāda, kas varētu apmierināt cilvēka augstākās vajadzības. Nav pieļaujams, ka šo būtņu cilvēciskais veidols mūs maldinātu, solīdams ari dvēseli. Neradījums — tas ir izlutināts dzīvnieks, nevis cilvēka līdzinieks. Ar viņu saprasties var vienīgi dzīvnieciskajā sfērā. Izturoties pret to kā pret rotaļai domātu putniņu vai kaķēnu, problēmu var atrisināt daudz vieglāk, iekams Melnais Eņģelis visžēlīgi neaizraus to atpakaļ savā valstībā, kā tas parasti notiek, jo reti kurš no neradījumiem sasniedz sirmu vecumu.

Arī cilvēks var mēģināt rast kontaktu ar elementālām būtnēm, riskējot nokļūt elementālās eksistences sfērā. Tas gan ir pieļaujams vienīgi pētnieciskā nolūkā un ir pa spēkam ne jau iesācējam, bet gan rūdītam okultistam, lai netiktu nodarīts ļaunums abām valstībām, tomēr ne vienmēr no tā var izvairīties.

Ir gadījumi, kad šādi kontakti beidzas slikti. Cilvēks varbūt nav gatavs un piemērots šādam uzdevumam. Var gadīties, ka viņš, lai iemiesotos, izmanto kāda pieredzējuša okul-tista rīcības formulu bez pienācīgas sagatavošanās. Nereti gadās sastapt ari tādus cilvēkus, kuri tieksmi pēc kontakta ar elementālo valstību mantojuši no agrākām dzīvēm. Iespējams, ka šādā gadījumā ar viņu kontaktēsies tieši tas elements, kuram jau bijusi tikšanās ar cilvēcisku būtni. Tas nav vēlams, jo elementam ir sveši tie nosacījumi, kas ļautu izvairīties no kaitīgas ietekmes uz savu jauno draugu.

Klementiem piemīt tikai vienpusējs saprāts, un nav vēlams, ka tie stājas kontaktā ar cilvēciskām būtnēm kā dominējoši partneri. Šī tēma ir ļoti interesanta, tomēr pārāk plaša un narežģīta, lai to varētu iztirzāt šajā grāmatā. Bet arī pilnīgi apiet to nevar, jo daudzi psihiski sarežģījumi ir skaidrojami ar nemākulīgu darbību viņpus un šaipus Šķirtnes.

Aprakstītie elementi jeb dabas spēki nav tās būtnes, ar kurām nonāk kontaktā spiritistu pulciņi. Spiritistu kustība ir ļoti labi organizēta Iekšējās Sfērās un haoss vadībā netiek pieļauts. Vadītājiem praktiski jāmācās nodarbību laikā tāpat kā mēdijiem, un klāt vienmēr ir kāds pieredzējis skolotājs, kurš var sniegt palīdzību, ja kas saiet greizi. Rietumos okultisms gadsimtu gaitā vajāšanas dēļ ir pilnīgi dezorganizēts un sagrauts, tālab tā Iekšējās Sfērās līdz pat šai dienai valda haoss un konflikti. Spiritisms var lepoties ar labu organizāciju. Okultajā kustībā starp ordeņiem zināmi kontakti un sadarbība pastāv, savus neofītus tie atbalsta, bet ārpus Ordeņiem plaukst haoss un astrālais bandītisms, tāpēc bez pieredzējuša okulto metožu tehnikas zinātāja vadības nevienam savā darbībā nevajadzētu aiziet par tālu.

Ir ne mazums cilvēku, kurus ārkārtīgi pievelk Jaunavu Valstība (kā nereti dēvē pasauli, kurā mīt elementi un Dabas gari), un viņi ar meditācijas un rituālu palīdzību cenšas tur nokļūt. Es domāju, ka nemākulim to darīt ir riskanti, jo tas ātri var novest pie psihiskā līdzsvara zaudēšanas vai pat mānijas. Šādi kontakti rada cilvēka apziņā dziļus traucējumus, jo kairina ataviskos slāņus — tos, kurus psihoanalītiķis pūlas atvērt ar savām metodēm. Ikvienam, kurš iepazinis psihoanalīzes teoriju un praksi, ir zināms, cik svarīga šajā procesā ir atbildes reakcija — krīze, kura uz laiku stipri pasliktina pacienta stāvokli un saasina visus simptomus. Kontaktējoties ar elementiem, reakcija ir līdzīga kā psihoanalīzē, apejot cenzoru.

Cilvēki, kuru zemapziņa ir virspusē — mākslinieki, savādnieki, psihiski labilas personas, jekurš ģēnijs —, labprāt ļaujas kontaktam ar elementiem, jo tie stimulē viņu pašu stihijas, kas viņiem ir spēju un iedvesmas avots. Bet vidusmēra cilvēku, kura garīgo satvaru lielākoties veido savaldība un kompromiss (lai viņš spētu būt pilsonis un ieņemt vietu organizētā sabiedrībā), elementālie kontakti lielākā vai mazākā mērā izsit no līdzsvara — atkarībā no tā, kādā proporcijā viņam šī savaldība un kompromisa spēja ir ieaudzināta. Kompromiss ir normāla parādība, bet savaldība — kompromisa patoloģija. Personība, kurai ir izdevies radīt efektīvu kompromisu starp savas būtnes dažādajiem elementiem, var atļauties izklaidi ar Jaunavām bez bailēm nodarīt kādam ļaunu. Turpretī “apspiesta” personība tūlīt jutīs, ka tā nonāk ar elementiem konfliktā, jo efekts ir tāds pats, kā pielietojot stingras psihoanalīzes metodes. Reizēm nākas dzirdēt par traģēdijām, kas atgadās, izlietojot kāda tonizējoša līdzekļa vecu pudelīti, kuras sastāvā ir arsēns. Ja ikreiz pirms devas ieņemšanas pudelīti nesakrata, arsēns nosēžas pudelītes dibenā bīstamā koncentrācijā. Tas pats notiek, kontaktējoties ar elementiem: tie ir stiprs tonizējošs līdzeklis, bet nepiemērotos apstākļos var sasniegt bīstamu koncentrāciju.

Man nekad nav gadījies dzirdot, ka kādu patoloģiju būtu izraisījis elements Zeme. Tas gluži vienkārši nav tas elements, kurš interesē okultistu amatieri, tā nozīmi un vērtību spēj apzināties tikai pieredzējis okultists. Ir bijuši gadījumi, kad sensitīvi cilvēki, padzīvojot kalnos, īpaši šaurās aizās, kur maz saules gaismas, pēc tam saslimuši ar bailēm no kalniem. Viņiem liekas, ka kalni varētu sakļauties pār viņiem līdzīgi kā aizvērās ala pasakā par Ilammelnas stabulnieku. Jebkurš psihiatrs, protams, at radīs te plaši pazīstamās psihonei-rotiskās slimības klaustrofobijas sindromu. Tomēr tas nemazina mana apgalvojuma spēku: es domāju, ka, arvien labāk iepazīstot elementu valstību, tiks atrasts cēlonis abām slimībām — gan klaustrofobijai, gan agorafobijai.

Šo specifisko baiļu sajūtu, kas rodas kalnos, pazīst ari alpīnisti. Es nerunāju par galvas reiboņiem vai kalnu slimību — tā drīzāk ir savāda nomāktības sajūta Dabas visvareno spēku priekšā. Šie spēki, sasniedzot bīstamu koncentrāciju, var izsaukt ari kaislu vēlmi pēc kalniem vai jūras.

Patoloģiska Ūdens Stihijas ietekme var novest pie tā, ka cilvēks peld jūrā tik tālu, ka noslīkst. Svinbērns šo sajūtu ir pazinis un aprakstījis vairākos dzejoļos (“Peldi, ja tev sirds to lūdz, pēc jūras ilgu pilna”). Reiz viņu atklātā jūrā uzņēmis kāds britu kuģis; viņš nenoguris bija nopeldējis vairākas jūdzes, ļaudamies straumei, aizmirstot briesmas. Izglābtais dzejnieks sēdējis uz klāja un, savu rudo matu ērkuli žāvēdams, skandējis saviem glābējiem dzejas par jūru.

Varu pastāstīt ari citu ar Ūdens Stihiju saistītu gadījumu. Kāda visādā ziņā līdzsvarota sieviete, skolotāja, pastāvīgi cieta bailes no liela ūdens. “Ja es ietu gar jūras malu vētras laikā, viļņi sāktu mani gūstīt,” viņa mēdza teikt. Viņas bailes no viļņiem bija tik lielas, ka viņa pat paisuma laikā neiedrošinājās iet pastaigāt gar krastu, lai gan dzīvoja pie jūras. No šīm bailēm viņa tika vaļā savādā veidā. Sī sieviete iestājās Masonu ložā, un pašai par brīnumu kopš tā laika bailes no jūras izzuda. Es pati šajā Ložā neesmu, varu kļūdīties, bet domāju, ka tas izskaidrojams ar to, ka šī Loža nodarbojas ar elementu izsaukšanu.

Jebkurš okultists zina, ka gaiss kā elements ir ļoti viltīgs. Gaisa Līmenī Ceļā ir daudz vairāk iesvētīto nekā citos, un visai reti gadās redzēt Gaisa Rituālu, kura laikā nekas netiktu apgāzts vai sasists. Tas ir ļoti ķildīgs elements, un, darbojoties ar to, okultistiem vienmēr jāstridas. Tas ir cieši saistīts ar dzimumu, kā to rāda ari tā simbols. Ja okultists veido maģisko apli un grib to apzīmogot ar Gaisa Elementa Ķerubu (nevis ercenģeli, kā to bieži dara) un jūt, ka nevar kā nākas uzvilkt Ērgli, Ķeruba simbolu, jāizmanto Skorpiona zodiakālā zīme. Evolucionālā saikne starp čūskām un putniem biologiem ir labi zināma, un jau diezgan sen pirms Darvina iesvētītie izmantoja Čūsku un Ērgli kā nesublimētu un sublimētu dzīvības spēku simbolus. Skorpions ar Čūsku ir saistīts caur Pūķi.

Man nācās piedzīvot savādu atgadījumu ar Gaisa Elementu. Es laikam neizpaudīšu noslēpumu, pateikdama, ka iesvētīšana savā ziņā ir saistīta ar Elementiem. Es ļoti slikti panesu augstumu, un, tā kā Bezdibenis ietiecas Gaisa Elementā, man trūka dabiska līdzekļa, lai ar to kontaktētos. Ceremonija norisinājās ļoti slikti. Abas galvenās darbojošās personas — vīrs un sieva — uzturēja ļoti ķildīgā Gaisa Elementa reputāciju ar ģimenes strīdu pašā procedūras vidū, bija ari citas nesaskaņas.

Nākamās divas nedēļas es dabūju izjust trauku dauzīšanas sēriju. Mans ceļš tika kaisīts ar divu tējas servīžu un visu kamīna greznumlietiņu lauskām. Tolaik es vēl nezināju, ka Gaisa Elementam ir tik slikta slava, tomēr nojautu kaut ko nelāgu un griezos ļ>ēc padoma pie savas skolotājas. Viņa pretēji man par notiekošo tikai uzjautrinājās, jo sasistie trauki bija mani, un ieteica nodibināt simpātisko kontaktu ar Silfām, jo iesvētīšana acīmredzot bijusi nesekmīga. Mēģināju to darīt, tomēr bez sekmēm, jo atrados Londonā, bet pilsētā elementālie kontakti (izņemot Uguni) nav iespējami. Trauku dauzīšana turpinājās, un es pārgāju uz alvas krūzītēm un glāzēm, jo pirkt jaunus porcelāna traukus pagaidām nebija jēgas. Drīz vien es devos vasaras brīvdienās. Kādu dienu pastaigājoties man gadījās uzkāpt vientuļā paugurā. Spīdēja saule, laiks bija vējains. Es ļoti stipri sajutu elementu valstības klātbūtni. Liekas, gaisā vibrēja sidrabainas dzirkstis, kas liecināja, ka Šķirtne ir vaļīga. Ar mani bija vienīgi daži tuvi un uzticami draugi. Es pagriezos ar seju pret vēju un pacēlu rokas saucienam. Pēkšņi mēs lejā ieraudzījām kādu būtni, kura, pārvarot šķēršļus un lecot pāri grāvjiem, ātri skrēja uz mūsu pusi. Beidzot pazinām, ka tas ir viens no mūsējiem, un, kad viņš pievienojās mums, uzzinājām, ka kāds neaprakstāms impulss, pēkšņs aicinājums uzdzinis viņu pakalnā. Tanī pašā brīdī mēs visi bez iepriekšējas norunas uzsākām Stihiju Deju, virpuļodami kā derviši. Par laimi, neviens mūs neredzēja,un es nezinu, vai tas būtu mūs atturējis, jo mēs bijām ierauti dejā. Viss gaiss vibrēja no vējā izsētām zibsnīgi kustīgām zeltainām uguntiņām. Nākamās dienas mēs acīmredzot atradāmies šīs neparastās dejas elementālās enerģijas varā.

Jāuzsver tas, ka mēs dejojām pa apli un katrs griezāmies ari ap savu asi Saules kustības virzienā. Tas viss notika spontāni, mūs bija satvēris un nesa stihiju virpulis. Tas bija brīnišķīgs piedzīvojums — dievišķīgs apreibums, mistērija. Ari trauki pēc tam vairs neplīsa.

Es jau sacīju, ka slikti panesu augstumu. Es ievēroju, ka šīs bailes lielā mērā mazinās Gaisa rituāla laikā. Domāju, ka impulss, kas liek bez iemesla cilvēkam mesties no kādas augstas vietas nāvē, ir līdzīgs tam, kas Ūdens Stihijas savaldzinātajam, kā Svinbēmam, liek aizpeldēt jūrā.

Šīs šķietami neizskaidrojamās pašnāvības Ūdenī un Gaisā, manuprāt, ir Dieva sasniegšanas forma — tāpat kā upurējot. Pastāv divējāds upuris — brīvas gribas un piespiedu. Piespiedu upurēšana, kad upuris pretojas vai arī tiek apdullināts un padarīts pasīvs, nav Dieva iežēlināšana, kā parasti uzskata, bet gan kalpo tam, lai upura dzīvības spēki veicinātu tā izpausmi. Upurēšanā no brīvas gribas, kur upuris ir priesteris vai dievlūdzējs, darbības motīvs ir savienošanās ar Dievu, kas ir zināms ari kristīgajiem mistiķiem, kuri to cenšas panākt ar miesas mērdēšanu, turpretī Džagernautas pielūdzēji to panāk pašiznīcināšanās ceļā.

Eiropiešu ticība tam, ka cilvēkam ir tikai viena dzīve, nostiprinājusi priekšstatu par nāvi kā lielāko ļaunumu. Tāpēc eiropietis, savienodamies ar Stihijām, neiet nāvē, no ķermeņa atdalās vienīgi viņa augstākais “Es”, pametot miesas kā kādu ieslēgtu automātu, kurš ātri deģenerējas. Lai kādā stāvoklī ari atrastos “aizgājusī” dvēsele, tā varētu vērā ņemami traucēt un kavēt cilvēciskās Monādes evolūciju, ja tā pārvietojas Jaunavu valstības evolūcijas virzienā. Nav izslēgts, ka dažas būtnes, ko mēs sākumā noturam par nera-dījumiem, īstenībā ir tādi cilvēki, kuru ķermeniskajā mantojumā ir Jaunavu valstībā pavadīts dzīves posms. Te pavērtos interesants pētījumu lauks kādam, kurš ķertos pie garā vājo un ārprātīgo dvēseļu iepriekšējo dzīvju sistemātiskas izpētes.

Uguns Stihijas patoloģiju arī sastop diezgan reti, kaut gan te varbūt varētu pieskaitīt bezmērķīgos dedzinātājus un piromānus. Man gan nav gadījies ar tiem saskarties. Tāds gadījums ir aprakstīts E.Blekvuda interesantajā stāstā “Lorda Ernī augšāmcelšanās”, kurš atrodams viņa īso stāstu krājumā “Neticamie piedzīvojumi”. Nav šaubu, ka šis autors mīl smelties iedvesmu no Jaunavu valstības un sniedz ari visai interesantas ziņas šajā jomā vairākās savās grāmatās.

Jebkurā dabiskā ģeogrāfiskā teritorijā pastāv kaut kas līdzīgs virsaurai, un tur, kur ir zināmas atšķirības, tā var kļūt par vērā ņemamu parādību. Ja konkrēta apvidus iedzīvotāju vidū mīt ļaudis, kuri ir sensitīvi pret Neredzamo, viņiem var izveidoties tuvība vai, gluži otrādi, pretestība pret šo auru. Piemēram, tāda ietekme var būt lielam mežam, un allaž atradīsies kādi baltās rases cilvēki, kuri spēj tai pretoties, jo pretējā gadījumā, paliekot šādā mežā ilgstoši vieni, tie zaudētu cilvēka seju. Turpretim iezemieši var iet tajā kā savās mājās, jo viņi ir šī meža daļa.

Ir labi zināms, ka koki visā pasaulē ir pielūgsmes objekts. Tiem ir spilgta “personība” un spēcīgs magnētiskais lauks. Pavasarī sulu laikā pat parasts cilvēks var redzēt to auru. Vislabāk tas izdarāms, ja nostājas 200 jardu (180 m) attālumā un skatās pāri koka galotnei debesīs. Aura parādās kā balts mākonītis ap koka galotni un lēnām šūpojas gaisā.

Pastāv, piemēram, antagonisms starp cilvēku un vīksnu, bet visi sensitīvie atzīst, ka orhidejas izstaro ļaunumu. Vispār visi tropu augi ir cilvēkam par stipru. Pārmērīgās Saules uguns kveldēti elementālie spēki tajos koncentrēti līdz bīstamai robežai. Es neesmu personīgi iepazinusi Āfrikas rietumkrasta iemītniekus, bet no iegūtās informācijas varu secināt, ka tur elementālie spēki un atbilstošā aura, pateicoties garu izsaukšanas rituāliem, vairāk nekā klimats ir atbildīgi par slikto slavu, ko piedēvē šim Zemes stūrim, saucot to par “balto cilvēku kapsētu”. Ir uz Zemes arī citas vietas ar tikpat karstu un mitru klimatu, piemēram, Birma, bet nekur deģenerācija nav tik izteikta, varbūt vienīgi Kārību jūras salās, kaut gan tur mazāk novērojama tikumiskā pagrimšana, vairāk naida izpausmes un agresivitāte, kura tur mītošajām rasēm nemaz nav tik raksturīga.

8. nodaļa AR CEREMONIĀLO MAĢIJU SAISTĪTAIS RISKS

Ezoteriskā teorija par ļaunuma iedabu. — Kabalistiskā sistēma. — Negatīvais ļaunums. — Pozitīvais ļaunums. — Klipoti. — Neveiksmīgs geomantļjas eksperiments. — Abramelīna dēmonu mānija. — Kur slēpjas praktiskā okultisma briesmas? - Nejaušības ceremoniālās maģijas rituālu laikā. — Nelaimes gadījums, pārraujot apli, garu izdzīšanas laikā. — Mīklainā nāve Ionas salā. — Kāda ir atšķirība starp ceremoniālo maģiju un iesvētību ceremoniju? —

H.Blavatskas aizspriedumi pret ceremoniālo maģiju. — Tās nepieciešamība rietumzemēs.

LAI psihiskās pašaizsardzības problēmas varētu iztirzāt izsmeļoši, mums jāaplūko maz pētīta joma — ar prātu apveltīta un organizēta ļaunuma iedaba.

Visās lielajās senatnes reliģijās pastāv gan labās, gan ļaunās dievības. Visas ļaunās dievības nebūt netiek dēvētas velna vārdos. Hinduismā ir Šiva un Kalī, Ēģiptē — Sets un Tifons, grieķu panteonā — Plutons un Hekate. Visās reliģijās ir eņģeļu kori, Arhonti — radītāji un visa pārējā debesu hierarhija. Vienīgi protestantisfns aizmirsa savu ģenealoģiju un pasludināja Radītāju vienlaikus gan par Arhitektu, gan par Visuma Būvētāju, kurš viens pats radījis cilvēku no zemes pīšļiem. Taču, ja palasām DžMiltona “Zaudēto paradīzi”, redzam, ka dzejniekam ir bijusi zināma gan dievu, gan sātanisko spēku hierarhija, kura veidoja īpašu sistēmu. Jebkurš Kabalas pazinējs pieskaitīs Miltonu pie kabalistiem.

Kabalā atrodama Vecās Derības ezoteriskā puse. Mēs ņemsim talkā kabalistisko terminoloģiju, lai iztirzātu ļaunuma ezoterisko teoriju, jo, pirmkārt, tā man ir vislabāk zināmā, otrkārt, uz tās balstās visa Rietumu okultā doma, kā arī visa viduslaiku maģija un nozīmīga dala ari mūsdienās. Treškārt, šī teorija, manuprāt, ir pietiekami skaidra, secīga un izsmeļoša. Turklāt tai ir senatnes elpa, kas paglābs mani no apvainojumiem fantazēšanā vai savas sistēmas fabri-cēšanā. Lai radītu skaidrību savā koncepcijā, sniegšu īsu kaba-listiskās doktrīnas skaidrojumu. Tā kā mums nav iespējams iedziļināties šajā sistēmā pamatīgi, es tikai došu atsevišķu postulātu dogmatisku formulējumu un paskaidrošu tos ar piemēriem, nevis pierādījumiem, lai lieki netērētu vārdus.

Okultisti izšķir divējādu Ļaunumu — Negatīvo un Pozitīvo. Negatīvais Ļaunums ir Labā polārais pretstats. Minēšu piemēru. Katra darbība izraisa pretdarbību. Lodes kustību līdzsvaro ieroča atsitiens. Ikvienam kustīgam priekšmetam ir vajadzīgs atbalsts — kaut kas ciets, no kā atgrūsties. Iet pa slidenu virsmu ir grūti, jo nav pretestības. Mums zem kājām jābūt kaut kam tādam, kas ļauj atsperties un turpināt kustību, — uz priekšu virzošam impulsam. Negatīvais Ļaunums — tas ir Labā balsts, pretošanās princips, inerce, kas piešķir Labajam atspēriena punktu.

Bet Negatīvais Ļaunums ir vēl kas vairāk. Par Negatīvā Ļaunuma “negatīvo” aspektu varētu dēvēt pretošanās principu, jo pastāv arī “pozitīvais” aspekts — Graušanas Princips. Visskaidrāk Graušanas Principa kosmiskā funkcija atklājas ezoteriskajā apzīmējumā “Dievu atkritumsavā-cējs”. Tā uzdevums — satīrīt vietu aiz evolūcijas sieta, savākt pārpalikas, kas varētu nomākt un kavēt tās virzību.

Tādējādi mēs rodam atbildi uz mūžseno jautājumu, kāpēc Dievs pacieš Sātanu. Sātans ir kosmiskais atbalsta punkts un Dieva atkritumsavācējs. Tieši šis Ļaunuma aspekts ir radis ļoti detalizētu, simbolisku atspoguļojumu daudzu ticību pan-teonos: tādi, piemēram, ir Sivas un Kalī vai Plutona un Hekates aspekti. Tādējādi kļūst skaidrs, kāpēc šie pretošanās un sagrāves spēki pieder dievu, nevis dēmonu rindai, — tie ir kosmiskajam likumam pakļautās jebkuras pretestības iemiesojums, nevis tikai anarhijas un haosa nesēji.

Tagad aplūkosim Pozitīvo Ļaunumu un tā “negatīvo” un “pozitīvo” aspektu. “Negatīvais” — tas ir pilnīgs haoss, izplūdusi substance un neorganizēts spēks. Ne velti to dēvē par “Neiznēsāto Kosmisko Bērnu”. Nokļūt Pozitīvā Ļaunuma “negatīvajā” sfērā nozīmē grimt psihiskā muklājā.

Nu varam aplūkot Pozitīvā Ļaunuma “pozitīvo” aspektu, tas ir, dēmonus vai “klipotus”, kā tie tiek dēvēti Kabalā. Ijai izprastu to nozīmi, mums nāksies veikt vēl vienu ekskursu kabalistiskajā filozofijā.

Kabalā ir teikts, ka Radītājs radījis pasauli ar desmit Dievišķo Ktnanāciju palīdzību. Tās sauc ari par desmit Svētajām Sefi-rotām, ko attēlo ar diagrammu. Tks ir labi zināmais Dzīvības Koks — visa Kabalas simbolikas atslēga. Katra atsevišķa Sefirota netiek emanēta no Dievišķā Avota, gluži otrādi, tās rodas viena no otras. Brīdī, kad viena Sefirota emanē otru, tās atrodas līdzsvarā un kompensē viena otru. Tomēr emanācijas procesā iespējams moments, kad radošie spēki vēl nav nonākuši līdzsvarā, un vienas Sefīras enerģija izplūst uz priekšu līdzīgi nepabeigtai arkai. Un tieši šī nekompensētā enerģija, kas radusies zudušā līdzsvara brīdī un nav piesaistīta jaunajam veidojumam, veido Pozitīvo Ļaunumu. Tādējādi Pozitīvajam Ļaunumam ir 10 veidu — tik pat, cik ir Dievišķo Emanāciju.

Šajā sfērā uzklājas cilvēku ļaunie nodomi visā savā daudzveidībā, ja tie netiek neitralizēti caur nožēlu vai kompensēti ar kolektīvās dvēseles pārējo locekļu labestības pārpilnību. Šis princips ietver sevī neapstrīdamu okulto doktrīnu, kurā iedziļināties mums pašlaik nav iespējams, tālab aprobežosimies ar tās korektu formulējumu dogmatiskā formā, skaidrojot Klipotu kabalistisko koncepciju. Ja ņemsim vērā visu, kas šajās desmit stāvošajās “bedrēs” uzkrājies kopš Atlantīdas, Babilonijas un Romas laikiem līdz pat Pasaules karam, varam tikai minēt, kas no tām varētu nākt laukā, ja tās nav noslēgtas. No tām nepārtraukti plūst ārā ne vien sensitīvas dvēseles kairinoši un pavedinoši impulsi, bet laika gaitā tur radušās arī ļaunas, saprātīgas būtnes, kuras acīmredzot ir Melnās Maģijas darbības rezultāts, kura šo Ļaunā substanci izmantojusi savos nolūkos. Tādējādi jaunradītās būtnes ieguva neatkarīgu eksistenci un savairojās. Tās parādās kā sapņi un halucinācijas un var radīt diezgan daudzus objektīvus fenomenus, piemēram, troksni, gļotu vai asins pēdas, spīdošas bumbas un pat ļoti spēcīgu smirdoņu.

Desmit Dievišķās Emanācijas personificē 10 Ercenģeļi, bet desmit Sātaniskās Emanācijas — 10 Arhidēmoni. Tieši tie ir Visvareno Vārdi Maģijā. Tātad katrai Sefīrai ir pretstats — attiecīgais klipotiskais dēmons. Iesvētīts adepts ikreiz vispirms pakļauj savai kontrolei dēmonisko spēku, pirms manipulēt ar dievišķo, caur kuru (ar attiecīgiem priekšmetiem) var nodibināt kontaktu jebkurā Sefīrā. Ja tas netiek darīts, adepts vienlaikus nonāk kontaktā ar abiem spēkiem. Jāņem vērā, ka planētas, elementi (stihijas) un Zodiaka Zīmes — tie visi ir cieši saistīti ar kādu Sefīru Dzīvības Kokā secībā, kura zināma vienīgi Iesvētītajiem.

Iesvētīts adepts, manipulējot ar varenajiem spēkiem, ievēro ārkārtēju piesardzību, jo viņš zina, ka dibenplānā vienmēr slēpjas Klipots. Okultists diletants bezrūpīgi metas darbībā, bārstot Vareno vārdus, kurus tas izlasījis neskaitāmajās, tagad plašai publikai pieejamās grāmatelēs, domādams, ka, ja viņš dēmonus neizsauks, tad arī viņi nenāks. Viņš aizmirst, ka ikviena planēta vienlaikus ir gan Džekills, gan Haids (labais un ļaunais personības aspekts R.Stīvensona stāstā). Tieši pārlieku daudzo neveiksmju dēļ ceremoniālā maģija ir ieguvusi sliktu reputāciju, tāpat kā tas bija ar ķirurģiju līdz Pastēram. Un tam par iemeslu ir tikai nepilnīgā okultā tehnika.

Reiz es veicu eksperimentālu darbu geomantijā ar zīlēšanas metodi saistībā ar Elementu Zemi. Jebkura zīlēšana ar attiecīgu ezoterisko formulu palīdzību jāsāk ar tā Ģēnija izsaukšanu, kurš vadīs šo aktu. čeomantijā ģēniji nav no sevišķi augstām sfērām. Man šī metode bija pietiekami labi zināma, un es mēģināju izveidot smailo figūriņu no papīra gabala, nevis no mitrām smiltīm kā parasti. Akts neizdevās

— un visā telpā sāka nelabi smirdēt kā sastāvējies ūdens grāvī. Es nekavējoties veicu izdzīšanas rituālu — un gaiss uzlabojās, tomēr nebija nekādu šaubu par notikušā fenomena objektivitāti.

Interesants gadījums aprakstīts “Okultā Apskata” 1929. gada decembra numurā, kurā publicēta vēstule redaktoram ar parakstu “H.Kempbela”.

“Gribēdama iegūt informāciju, kura nav pieejama parastā veidā, es pievērsos Abramelīnu sistēmai un šim nolūkam pagatavoju nepieciešamā talismana kopiju, cik labi vien pratu. Veikusi rituālu, ķēros pie savas “darba vietas” attīrīšanas. Ja trūkst zināšanu, tas ir bīstami: rituāls man neizdevās tā, kā vajag, es tikai sabojāju talismanu, bet izsauktās būtnes iedarbība nemazinājās. Tā bija rupja nevērība no manas pūnes, tomēr es gribētu uzsvērt, ka manas zināšanas un, pats par sevi saprotams, arī rituāls bija nepilnīgi. Man nebija zināma metode, kā dabūt prom izsaukto būtni. Lūk, kas notika tālāk. Diemžēl es nepievērsu uzmanību datumam, kad šie notikumi sākās, bet pirmās pazīmes acīmredzot bija manāmas ap 1927. gada 3. martu. Tas varētu būt diezgan precīzi, jo esmu mācīta, ka parādības vienmēr ir spēcīgāk izteiktas jauna mēness fāzē. Pēc notikušā es aizgāju gulēt. Atceros, ka pēkšņi pamodos no nomācošas šausmu sajūtas, tomēr tās nebija parastas bailes no nakts rēgiem, bet uzmācīga emocija, kuru ar gribasspēku varēja atvairīt. Tiklīdz es piecēlos, tā izgaisa, un es vairs par to nedomāju.

Un, lūk, 2. aprīlī mani iztraucēja līdzīgas izjūtas. Es to noturēju par ļaunu murgu, lai gan, kā atminos, miegs atkal tika traucēts jauna mēness fāzes beigās. Pilnmēnesī man naktis kļuva mierīgākas.

Jaunā mēnesī, naktī uz 1. maiju, nemiers atjaunojās. Šoreiz tas bija īpaši traucējošs un tikai ar milzīgu gribas koncentrāciju to varēja atvairīt. Turklāt ap to pašu laiku es pirmoreiz ieraudzīju to būtni, kas mani bija apsēdusi. Un tā nemaz nebija nejauka izskata — gariem, mīkstiem matiem, ar bārdu, aizvērtām acīm. Kā kāds akls spēks, kurš mostas dzīvei.

Pirms turpinu, sniegšu trīs paskaidrojumus. Pirmkārt, man nekad neuzbruka divas reizes vienā naktī. Otrkārt, fiziskās darbības — stiklu šķindoņa, balsis — nekad (izņemot vienu galīgi neizskaidrojamu izņēmuma gadījumu) nebija īstas. Tie bija tikai murgi. Un, treškārt, neviens no minētajiem incidentiem nenotika sapnī. Es vienmēr pamodos no šausmu sajūtas un tūliņ sāku cīniņu ar to. Gadījās, ka arī agrāk mani mocīja murgi, tomēr tie parasti ātri atkāpās, bet šis turēja mani savā varā vairākas minūtes un mudināja izlēkt pa logu no 10 pēdu (3 metru) augstuma.

Pirmo reizi šo dīvaino vizīšu jēgu es apjautu 30. maijā. Ap pusnakti mani pēkšņi pamodināja skaļa balss: “Sargies!” — un es zem savas gultas ieraudzīju sarkanu čūsku, kuras galva jau sniecās pār gultas malu. Pirms tā mēģināja man kost, es izlēcu pa logu un iekritu rožu krūmā, nenodarot sev lielu ļaunumu, ja neskaita stipri sasisto roku.

Pēc tam līdz 30. jūnij&m viss bija mierīgi, tad iestājās kulminācija. Jauna mēness naktī es atkal ieraudzīju savu briesmoni, tikai tā āriene bija stipri pārmainījusies. Viņš vairs nebija tik apātisks, un garo matu vietā tam rēgojās čūsku galvas. Nākamajā naktī mani pamodināja stiprs troksnis un es izlēcu no gultas. Es redzēju, ka trokšņa cēlonis ir liels, sarkans obelisks, kurš bija ielauzies istabā caur rietumpuses sienu un, atsizdamies pretējā sienā, sadragājis tās abas un arī logu, bet mana gulta bija palikusi neskarta, jo atradās pa kreisi no tā trieciena ceļa. Tas bija sadauzījis arī visus spoguļus, grīda un gulta bija pilna ar stikla drumslām un koka šķembām. Šoreiz rēgs neatkāpās vairākas minūtes, es pat neuzdrošinājos pakustēties, baidīdamās, ka man arī tiks. Lai aizsniegtu sērkociņus, kuri, es zināju, var mani glābt, vajadzēja noliekties pāri visai gultai, riskējot sagriezties uz stikliem. Lai gan dvēseles dziļumos es apjautu, ka tas viss ir ilūzija, man trūka spēka, lai pakustētos. Es nepakustināju ne pirkstu, ar neizsakāmām šausmām noraudzīdamās izpostītajā istabā.

Un tagad es pavēstīšu visinteresantāko. Kad beidzot biju tikusi ar parādību galā un, nogurusi līdz nāvei, atkal apgūlos, es skaidri zināju, ka vienīgā skaņa, kura tanī naktī bija dzirdama, bija mans lēciens no gultas. Turklāt mana istaba atradās nomaļus no pārējo ģimenes locekļu istabām. Neskatoties uz to, otrā rītā pie brokastgalda mani sāka izvaicāt par šaušalīgo troksni naktī manā istabā.

Tad es sapratu, ka spēle ir zaudēta. Nē, es nenolaidu rokas, nepadevos, bet zināju, ka nav manos spēkos pakļaut spēku, ko pati esmu atraisījusi. Izmisumā es griezos pie kādas savas draudzenes, kura šajā jomā bija gudrāka par mani. Viņa nešaubīdamās tūliņ metās man palīgā, un kopš tās dienas mani vairs neviens nav traucējis.

Tāds ir mans stāsts, un es ceru, ka tas būs kā biedinājums tiem, kuri novērtēs manu neapdomību pareizi un izturēsies ar vislielāko piesardzību pret jebkādām maģijas principu izklāsta publikācijām vai, labāk, ignorēs tās vispār, iekams nebūs pārliecināti, ka spēj pakļaut savai kontrolei izsauktās būtnes.

Tiem, kuri par okulto māku neinteresējas, neveiksmīga maģijas akta rezultāti parasti paliek nezināmi. Vienīgie ārsti, kuriem ar to nākas saskarties, ir tie paši eksperimentētāju amata brāļi — adepti, ja viņi vienlaikus ir ari mediķi, bet viņi, protams, cieš klusu. Iznākums šādos gadījumos var būt visāds — no stipra pārbīļa līdz fatālam.

Daudz par to stāstīt es nevaru, jo šī tēma jau ietiecas okulto zinību slepenajā sfērā. Tomēr ir iespējams sniegt pietiekami daudz norādījumu, lai zināmos apstākļos tos izmantotu praksē. Es, piemēram, ne par matu neticu, ka klipotus būtu iespējams izsaukt bez ceremoniālās maģijas palīdzības. Tie ir tāds pats retums kā Sibīrijas mēris Anglijā, tomēr der zināt, kā tie rodas, lai sastopot pazītu.

Vairākums okultistu, kuri ir diletanti, sargā viņu pašu nemākulība. Viņiem neizdodas sasniegt vēlamos rezultātus un tātad arī nodarīt sev kaitējumu, tomēr, ja panākumi neizpaliek, top skaidrs, ka jāsavalda dažnedažādi spēki. Pat kārtīgs skolnieks pieredzējuša skolotāja vadībā dažādu iemeslu dēļ var nonākt grūtībās.

Varbūt viņam ir par maz pieredzes, jo maģijā teorija ir viens, bet prakse pavisam kas cits. Nereti jaunie okultisti izlasa grāmatā kādu formulu un mēģina to pielietot. Tad jau tikpat labi var izlasīt instrukciju ķirurģijā un mēģināt operēt. Vairākums grāmatās aprakstīto formulu ir nepilnīgas, tajās nav minētas visas vajadzīgās darbības. Atsevišķi vārdi, ko diletanti izmanto kā Visvareno Vārdus, īstenībā bieži vien ir kādas mantras frāzes vai formulas sākuma burti. Reiz es pamanīju vārdu “Viliea”, kurš tika lietots garu izsaukšanā kā Visvarenā Vārds, un izrādījās, ka šī abreviatūra nozīmē — Visuma Lielais Arhitekts.

Pat pieredzējis okultists var nonākt grūtībās, ja viņš ķeras pie maģiskām darbībām, būdams slims, saguris vai drusku iereibis, jo “drusku”, manipulējot ar Neredzamajiem Spēkiem, pārvēršas par “daudz”. Tas pats attiecas ari uz asistentiem. Ķēde nav izturīgāka par katru atsevišķu tās posmu — ja kāds no grupas nav spējīgs tikt galā ar izsaukto būtni, nepatikšanas var skart visus. Rituālajā ložā, pat vislabāko nodomu vadītiem, nav vietas vājajiem.

Mūsdienās okultajā zinātnē ir saradies daudz diletantu. Vairākums no viņiem nekādu ļaunumu nenodara, jo nav spējīgi gūt kaut kādus rezultātus, tomēr nav arī garantiju, ka tie nesastopas ar ko bīstamu. Ņemsim kaut vai, piemēram, tos pašus sludinājumus visdažādākajos okultajos periodiskajos izdevumos, kuri piedāvā jūs apgādāt ar “mūžīgiem amuletiem”. Parasti ir viens no diviem — vai nu tie “nedarbojas” vispār — tādā gadījumā tiek velti iztērēta nauda, vai arī tie “darbojas”, uzlādēti ar kādu jums nezināmu enerģiju. Ar kādu — vai to īsti zina paši amuleta pagatavotāji? Vai viņi ir ievērojuši piesardzību un, pirms ķērušies pie amuleta mag-netizēšanas ar augstāko enerģijas aspektu, ir izslēguši zemāko? Šo elementāro piesardzību ievēro jebkurš praktizējošs okul-tists, kurš ir attiecīgi trenējies. Vai amuleta pagatavotajiem tas ir zināms?

Pieņemsim, ka jūs no kāda nopērkat maģijas mācību grāmatas. Kam tās piederējušas agrāk un kādiem nolūkiem izmantotas? Vai arī jūs iegādājaties jaunu grāmatu, ko kāda okultā skola izdod propagandas nolūkā. Pirms tā nonāk uz letes, grāmata parasti tiek magnetizēta, tādējādi nodrošinot magnētisko saikni starp pircēju un Ordeni, kurš ir inspirējis grāmatas izdošanu.

Jūsu okultajā grupā var ielavīties cilvēks, kurš agrāk ir bijis saistīts ar citu okulto grupu, kam bijuši apšaubāmi kontakti. Ja netiek veikti attiecīgi piesardzības pasākumi, šis cilvēks var atnest psihisko infekciju, kas pārējiem sagādās daudz nepatikšanu.

Es labi atminos kāda pieredzējuša okultista vārdus, ka piesardzību okultismā nodrošina divas lietas: pareizi izvēlēti darbības motīvi un piemēroti partneri. Ja ticam, ka pietiek ar labiem nodomiem vien, — tā ir piesardzības ilūzija. Mans padoms nākamajiem skolniekiem: lūgt Skolotāju sūtīt viņiem svētnieku un neuzsākt nekādu praksi, pirms nav gūta pilnīga pārliecība, ka svētnieks ir atrasts.

Man nav iespēju šajā grāmatā izsmeļoši aplūkot ne tos piesardzības pasākumus, kuri nepieciešami praktiskajā okultajā darbībā, lai neizveidotos nelabvēlīga situācija, ne pretlīdzekļus, kurus jāpielieto, ja tas tomēr noticis. Es vienīgi uzskaitīšu pazīmes, kas šādu situāciju raksturo. Adepts zina, kas jādara, arī bez maniem padomiem; diletants bez palīdzības nespēj neko. Pietiks, ja viņš zinās, kad jāsauc palīgā.

Par maģiskā ceremoniāla neveiksmi liecina tas, ka enerģija “nenāk ārā” un kāds — vai nu mēdijs, vai ari visvājākais visā grupā — “nolūst”, it kā dabūjis neredzama boksera sitienu.

“Nolūzušais” paliek kā apdullis, un spēcīgs garīgs satricinājums viņu neatstāj vairākas dienas vai pat nedēļas. Iestājas pilnīga prostrācija un izteikti mentāli traucējumi, kuri pāriet pamazām.

Ja “nolūzušajam” nav nekāda organiska defekta (piemēram, iedzimta psihiska nelīdzsvarotība, sirdskaite, artrīts), ar laiku veselība atkal atgriezīsies, bet, ja kāda no minētajām kaitēm ii; sagaidāmas lielas nepatikšanas. Cilvēkiem ar vāju veselību nav ieteicams piedalīties okultajos eksperimentos. Es personīgi neticu, ka Neredzamie Spēki vien bez kādas fiziskas vainas varētu izsaukt nopietnus psihiskus traucējumus. Cilvēks var sajukt prātā psihiska šoka gadījumā, ja viņš, piemēram, cieš dzelzceļa katastrofa vai piedzīvo vienalga kādu stipru emocionālu satricinājumu. Šādos gadījumos parasti (ja gaisotne to nespiež) nav nekādas vajadzības izdarīt “aizraidīšanu” vai nodrošināties pret māniju, jo enerģija izkliedējas jau pašā šoka momentā.

Savas okultās darbības sākumposmā es ātri iemācījos pārvaldīt savus spēkus, jo biju pilnā apjomā atjaunojusi atmiņu par agrākajām iemiesošanās reizēm un līdz ar to arī iepriekšējās dzīvēs iegūtās iemaņas. Tomēr es ne vienreiz vien guvu rūgtu mācību, kamēr apguvu tehniku saskarsmei ar Neredzamajiem Spēkiem. Lai gan neviena kļūme man ilgstošus slimīgus pārdzīvojumus nesagādāja, kādu reizi mani draugi nostādīja mani ļoti grūtā stāvoklī.

Manas okultās karjeras pašā sākumā draudzene atsūtīja pie manis kādu meiteni, kuras māte, pati būdama dedzīga okultisma piekritēja, ļoti slikti iespaidoja savu meitu. Māte bija atraitne, viņas abas ar meitu dzīvoja ļoti labos materiālos apstākļos, bet, tiklīdz meitenei parādījās kāds draugs vai arī viņa izteica vēlēšanos atstāt mājas, māte sāka uzvesties visai dīvaini: pa naktīm ielavījās meitas istabā un vilka gaisā kaut kādas mīklainas zīmes. Uz meitu tas atstāja savādu iespaidu. Juzdama, ka nespēj atbrīvoties no mātes mentālās varas, viņa sāka nīkuļot. Es viņu ieraudzīju jau atveseļošanās sākumā, tomēr meitene izskatījās ļoti novārgusi.

Pēc psihiskās apsekošanas es nonācu pie slēdziena, ka māte savās manipulācijās izmantojusi kādu citu būtni, pār kuru viņai bija vara. Nezinu, kādā veidā, bet okultismā tas nav retums. Nolēmu vērst visu par labu — aizdzīt vai pat iznīcināt mākslīgo elementu. Man nebija iespējams strādāt ar savu pastāvīgo darba grupu, tomēr ap mani netrūka cilvēku, kuri dedzīgi interesējās par visāda veida okultismu, tādēļ nebija grūti savākt piemērotu kompāniju.

Es ķēros pie lietas bez liekas šaubīšanās. Maznozīmīgais elements, kuru “izsūtījusi” primitīvas maģijas zināšanas apguvusi sieviete, man nelikās nopietns pretinieks. Es jau biju pietiekami daudz vērojusi praktiskās okultās nodarbības, piedalījusies līdzīgos aktos un vajadzīgās formulas zināju. Aizgāju pie dažiem draugiem un palūdzu palīgā, bet pārējos uzaicināju kā uz aizraujošu izrādi. Atklāti sakot, mēs gatavojāmies kā puišeļu bars uz žurku medībām. Norunātajā laikā visi bija klāt. Izveidojām apli un ķērāmies pie lietas. Pēc manis iecerētās metodes man vajadzēja pamest savu fizisko ķermeni, bet grupai faktiski tikai pieskatīt, lai tam nekas nenotiktu, kamēr es būšu prom. Es samērā viegli pārgāju astrālajā ķermenī, izdarīju savu darāmo un atgriezos ļoti apmierināta ar sevi, jo šis bija pirmais mans pilnīgi patstāvīgais darbs bez skolotāja uzraudzības.

Kad sāka atgriezties mana apziņa (sajūta ir kā pēc anestēzijas), es jutu tādu kā iedarbinātas mašīnas troksni. Zem sāniem spieda. Atvērusi acis, es redzeju virs sevis kaut ko brūnu un ļoti augstu. Mazliet atjēgusies, es sapratu, ka guļu uz grīdas pie sienas šķērsām pāri kāda vīrieša kājām, kurš tādējādi bija cieši piespiests pie sienas. Viņa kājas trīcēja, un tas man bija izlicies kā automašīnas kratīšanās. Gausi un grūti cēlās arī pārējie grupas biedri — gan no klavieru apakšas, gan dīvāna un citām mēbelēm. Visiem bija kāda praktiska okultā pieredze, tomēr kaut kas tāds vēl nebija gadījies.

Izrādyās, ka pēc manas pāriešanas astrālajā ķermenī sākušās dažādas fenomenālas parādības: it kā zvaniņu šķindēšana un balsis ārpus apļa. Ja visi būtu saglabājuši mieru, nekas nenotiktu, bet biedri apjukuši un pamukuši kur kurais. Kad aplis izjucis, mans pamestais ķermenis sācis uzvesties pavisam savādi — te izliecies kā loks, balstīdamies uz galvas un papēžiem, pēc tam mīklainā kārtā nonācis telpas tālākajā stūrī virs kāda grupas biedra kājām. Tas, protams, notikušo neuzlaboja.

Notika vēl kas savāds. Kad mēs, cerēdami, ka viss jau garām, atkal sanācām aplī, ap to pēkšņi sāka trakot kāds neizskaidrojams spēks, kurš sagrāba vienu no mums. Viņš pacēlās gaisā, mazliet palidinājās pa istabu un piezemējās ar seju — par laimi, uz krēsla —, bet pēc tam trīs nedēļas nogulēja slims.

Tanī pašā laikā viena mūsu grupas biedra tēvs, satraucies par dēlu, no nelielās pilsētiņas otras malas bija devies lūkot, kas pie mums notiek. Kā jau tādās mazpilsētās parasts, visi dodas pie miera agri, bet viņš mums stāstīja, ka, šurp nākdams, redzējis daudzos logos gaismu un ārā klaigājuši bērni.

Atceroties tās potenciālās briesmas un apstākļus, kādos strādāju jaunības gados, jābrīnās, ka es un mani draugi vēl esam dzīvi un varam piedzīvoto pastāstīt. Mēdz teikt, ka Viņa Augstība patur savā uzmanības lokā muļķus, dzērājus un mazus bērnus. Jādomā, ka viņš nenovēršas ari no nepieredzējušiem okultistiem un viņu draugiem.

Tomēr jāatzīmē, ka pat manas neapdomīgās darbības galaiznākumā meitene pilnīgi atbrīvojās no savas mātes varas, drīz sāka atlabt un atgriezās normālā dzīvē. Vismaz šajā ziņā sekmes neizpalika.

1930. gada “Okultā Apskata” janvāra numurā ir aprakstīts šāds gadījums:

“Pēdējā laikā visi ļoti interesējas par Fornārio kundzes nāvi. Viņa arī apguva okulto māku. Fornārio kundzes līķis pilnīgi kails tika atrasts kāda pakalna nogāzē vientuļā salā. Ap kaklu viņai bija krustiņš sudraba važiņā, bet pie sāniem nolikts liels duncis, ar kuru bija izgriezts liels krusts velēnā. Uz tā viņa gulēja. Fornārio kundze dzīvoja Londonā un dažreiz brauca uz šo salu okultā nolūkā. Viena no Londonas mājkalpotājām stāstīja, ka saņēmusi vēstuli, kurā viņas kundze raksta, ka piedzīvojusi šaušalīgu izdziedināšanas gadījumu. Kādā avīzē pieminēti noslēpumaini nostāsti par šo salu. Vietā, kur atrasts līķis, plaiksnījušās zilas uguntiņas, it kā redzēts arī kāds cilvēks lietusmētelī. Ar ne mazāku interesi kā jebkurš lasītājs arī okultisti gaida jaunas ziņas par šo gadījumu.”

Tomēr nekādas jaunas ziņas nesekoja, bija jāiztiek ar minējumiem. īsajam, kaut ari izsmeļošajam “Okultā Apskata” rakstam es varu piebilst tikai vienu: uz līķa bija ieskram-bājumu pēdas.

Agrāk es labi pazinu Fornārio kundzi, mēs kopā bijām veikušas pat lielu darbu, kādus gadus trīs pirms viņas nāves mūsu ceļi gan bija šķīrušies — un mēs vairs netikāmies. Viņa bija pa pusei angliete, pa pusei itāliete, ar izcilu intelektu apveltīta sieviete, kura visvairāk interesējās par to, kā nodibināt kontaktu ar Zaļā Stara elementiem. Viņas pārmērīgā interese par šo jomu sāka traucēt manu dvēseles mieru, es sāku liļūt nervoza un pārtraucu sadarbību ar viņu. Protams, man nav nekas pret saprātīgu risku, jo neriskējot neko jēdzīgu dzīvē nevar sasniegt, tomēr jau tad, kad mēs vēl sadarbojāmies, likās, ka Maka (tā mēs viņu saucām) grib ielauzties pārāk dziļos slāņos un ka tas viņu agri vai vēlu novedīs postā.

Acīmredzot viņa bija devusies astrālā ceļojumā, no kura vairs neatgriezās. Tādi eksperimenti viņai ar slimu hipolizi nebija pa spēkam. Neviens jau nezina, kas ar viņu notika: vai viņa kļuva par psihiska uzbrukuma upuri vai arī tikai pārāk ilgi palika astrālā stāvoklī un viņas fiziskais ķermenis, pamests vēsumā ar niecīgām dzīvības spēku rezervēm, pārlieku atdzisa. Varbūt viņa pārcēlās uz kādu elementu valstību, kura viņu vilināja tāpat kā Svinbēmu, kurš aizpeldēja jūrā. Mūsu ziņā ir pārāk maz informācijas, lai izteiktu konkrētu viedokli. Tomēr fakts paliek fakts — ēsma skeptiķu spriedelējumiem.

Nobeigumā vēl jāpiebilst, ka ar ceremoniālo maģiju es nedomāju iesvētīšanas rituālu. Rituālā iesvētīšana, protams, ir ceremoniālās maģijas paveids, kāda faktiski ir arī baznīcas iesvētiba. Tomēr jebkurš okultists, diezgan brīvi operējot ar terminiem, runājot par ceremoniālo maģiju, neiekļauj šajā jēdzienā iesvētīšanas rituālus.

Ir dažādas iesvētīšanas ceremonijas, bet to mērķis allaž ir viens — iedarboties uz kandidāta dvēseli. No otras puses, ceremoniālās maģijas (šī termina tehniskajā nozīmē) mērķis ir

— iedarboties uz Dabas dvēseli. Kaut arī šīs darbības ir daudzveidīgas formu ziņā, tās ir pilnīgi atšķirīgas pēc savas būtības, tām ir dažādi mērķi un arī attiecīgi galarezultāti.

Populārā okultisma entuziastu vidū valda stipri aizspriedumi pret rituālo maģiju sakarā ar H.Blavatskas kritiku. H.Blavatska ir skolojusies Austrumu skolā, un viņai tikpat kā nav zināmi Rietumu okultisma iekšējie aspekti un metodes. Viņas kritika par Rietumu ezoteriskajām iespējām nāk no

Austrumu redzespunkta, no tās pieredzes, kur maģiju nomelnoja Dugpa un tamlīdzīgas sektas.

Blīvajā un materiālistiskajā Rietumu vidē okultajā darbībā ir ļoti grūti sasniegt nozīmīgus rezultātus bez ceremoniālās maģijas. Pat H.Blavatskas dibinātā Teozofijas biedrība pamazām pievēršas Rietumu metodēm, ieviešot gan stingro ceremoniālu, gan masonu iesvētīšanu, kas parasti norisinās viņu galvenās svētnīcas divās sānu kapelās un sagādā daudz rūpju. Varbūt ar laiku kustība “Atpakaļ pie Blavatskas” radīs kādu vairāk ētisku un meta fiziskāku mācību, lai gan domāju, ka tā nedos nekādu praktisku rezultātu — vismaz Eiropā.

Vai gan tāpēc, ka diletantu vainas dēļ un, trūkstot piemērotiem apstākļiem, ceremoniālās metodes reizēm noved pie katastrofiskām sekām, no tām būtu jāatsakās? Tad jau būtu jāatsakās arī no autosacīkstēm, kalnos kāpšanas, lidojumiem un radioaktīvo vielu pētījumiem. Tas viss arī ik gadus prasa ne mazumu upuru. Pastāv jau ari nevajadzīgs risks, kurā neviens saprātīgs cilvēks neielaidīsies, bet ir arī attaisnojams risks, no kura savukārt nevairīsies neviens, kurš negrib būt viduvējība. Ne jau katrs Iekšējā Ceļa gājējs ir piemērots ceremoniālajai darbībai — gluži tāpat kā katrs nespēj vadīt lidmašīnu, tomēr ir ne mazums cilvēku, kuriem briesmu drauds ir kā stimuls, kas ļauj izpausties viņu labākajām īpašībām, un viņi allaž atradīsies lielo piedzīvojumu meklētāju vadībā.

Il daļa DIFERENCIĀLĀ DIAGNOZE

.

9. nodaļa KĀ ATŠĶIRT OBJEKTĪVU PSIHISKU UZBRUKUMU NO SUBJEKTĪVIEM PSIHISKIEM TRAUCĒJUMIEM

Metagnomiskās spēja» kā pašapmāns. — Pārlieku strauja mācekļa izaugsme un emocionālie traucējumi. — Uzmācīgas atmiņas no iepriekšējām dzīvēm. — Piesartlzība attiecībā uz diletantisku metagnomu spriedumiem. — Vecmeitas komplekss. — Krāpnieki. — Vājprātīgie. — Mcnstruālais cikls un psihiskā nelīdzsiKirotība. — Periodiski psihiski traucējumi. — Psihiskā uzbrukuma labākais tests — tā motīvi. — Iztēlotā vajāšana. — Daži īsta un iztēlota psihiskā uzbrukuma piemēri. — Piesardzība, uzstādot diagnozi.

N0 dabas dotās metagnomiskās spējas nereti ir pašapmāns. Metagnoms parasti ir ļoti jūtīgs un viegli iedvesmojams. Šīs īpašības arī nosaka viņa spējas. Šādas spējas gan neliecina par normālu bērna attīstību, vismaz eiropiešu vidū. Izsakoties kuģu mehāniķu žargonā, šādam cilvēkam viņa mašīna ir lielāka par korpusu, tāpēc viņš ir nelīdzsvarots, ar noslieci uz vētrainām emocionālām reakcijām un savā uzvedība atgādina māksliniecisku ģēniju. Ja ar metag-nomiskām spējām apveltīts cilvēks sevi netrenē, nedisciplinē, ja neatrodas tāda skolotāja uzraudzībā, kurš viņu saprot, sekas var būt bēdīgas, jo viņš viegli ļaujas jebkurai ietekmei. Metagnoma un neirotiķa attieksme pret pasauli ir ļoti līdzīga, neirotiķis no metagnoma atšķiras ar to, ka viņam nevis “mašīna” ir lielāka par korpusu, bet gan “korpuss ir nepietiekami elastīgs priekš viņa mašīnas”. Rezultāts beigu beigās ir vienāds — pretruna starp formu un enerģiju ar no

IA izrietošu nespēju nodrošināt nepārtrauktu saprātīgu un mērķtiecīgu savas rīcības kontroli. Okultās disciplīnas tehnika /.niāniā mērā ir virzīta uz to, lai kontrolētu pretrunīgos spēkus, kompensētu metagnoma jūtīgumu un pasargātu viņu no nevēlamiem iespaidiem. Nekādā gadījumā nedrīkst iemācīties, kā atvērt durvis uz Neredzamo Pasauli, vienlaikus neapgūstot māku, kā tās aizvērt un noslēgt.

Kā jau es ievadā sacīju, Neredzamais gandrīz nekad pats nemeklē cilvēku. Lapsa Alise suņukam sacīja: “Liec viņu mierā — un viņš liks mierā tevi.” Ja kāds sāk apgūt okultismu un pat rotaļāties ar to, rezultāti drīz neizpaliks.

Kad cilvēks pirmo reizi nostājas uz Ceļa, virzīšanās uz priekšu sākumā ir lēna un grūta, bet dvēsele, kas iesvētīta iepriekšējās inkarnācijās, savas gara spējas var atraisīt tik ātri, ka rodas nopietna problēma, kā saglabāt personības harmoniju. Bieži vien cilvēks, kurš pirmo reizi kontaktējas ar okulto sfēru, izjūt zināmu psihisku diskomfortu. Reizēm vaina tiek meklēta sliktās ietekmēs vai Ļaunajās būtnēs. Ne vienmēr tas tā ir. Pastāv vēl arī trešā iespēja. Tā rada daudz lielāku skaitu upuru — apziņu no ierastā līdzsvara izsit svešais spēks. Piemēram, bērnam, pirmās dienas brīvlaikā pie jūras dzīvojot, nereti saceļas temperatūra — un viņš kļūst uzbudināts. Tomēr ne vienmēr tas liecina par saslimšanu. Svaigais gaiss, ierastās ēdienkartes izmaiņas un jaunie uzbudinošie apstākļi izjauc sensitīvi fizisko līdzsvaru. Tas pats notiek ar neofītu viņa okultās karjeras sākumā. Viņa psihisko līdzsvaru izjauc neparastās vibrācijas un viņš piedzīvo okultu “gremošanas traucējumu” lēkmi. Abos gadījumos palīdz tikai viens — uz laiku ierobežot “barību”, kura rada traucējumus.

Par psihisku traucējumu iemeslu var kļūt arī pārlieku bieža atmiņu reproducēšana no iepriekšējām dzīvēm, it īpaši, ja tur ir ar ezoterisko apmācību saistītas sāpīgas epizodes. Ar okulto koncepciju nostiprināšanu apziņā vienlaikus zemapziņā tiek pamodinātas atmiņas par analoģisku pieredzi iepriekšējās dzīvēs. Emocijas, kas ar tām saistās, neizbēgami atgriežas, līdzi nesdamas reālo notikumu ainu. (Tā ir labākā iepriekšējo dzīvju atminēšanās precizitātes pārbaude.) Šīs šurpnākošās emocijas nereti diezgan ilgi “mirgo” uz apziņas sliekšņa, veidojot arvien skaidrākus un reālākus tēlus. Ja šīs emocijas ir sāpīgas, tās var izsaukt ievērojamus psihiskus traucējumus un bez pieredzējuša padomdevēja palīdzības var tikt izskaidrotas ar okultu uzbrukumu vai sliktām ietekmēm okultajā grupā, kurā darbojas neofīts.

Pret nepieredzējuša iesācēja iespaidiem metagnomam vienmēr jāizturas ļoti piesardzīgi. Tomēr, no otras puses, neskartas, sensitīvas dvēseles reakciju nedrīkst ignorēt. Pastāv taču arī Melnās Ložas un Ļaunās būtnes. Nav pieļaujams, ka bērna iesaukšanās: “Vilks! Vilks!”, suni ieraugot, atstātu kādu vienaldzīgu. Jebkurā gadījumā upura diskomforts jānovērš.

Ir ļoti grūti, psihiski izmeklējot, konstatēt, vai cietušā izjūtām ir reāls pamats, jo viņa lauku ar draudīgām domformām piepilda paša bailes. Tāpēc, balstoties uz objektīvā izmeklēšanā iegūtiem faktiem, būtu labāk izanalizēt konkrētā okultista darbību un stāvokli konkrētajā okultajā grupā, kurā jaušams kas aizdomīgs. Tikpat svarīgi ir ari fakti par cietušā personību. Visaugstāko ideālu vēlme pati par sevi vēl neliecina par kāda indivīda veselo saprātu, spriedumu objektivitāti un notiekošā pareizu izpratni. Lai izteiktu apgalvojumus, kuri stāv tālu no īstenības, cilvēkam nemaz nav jābūt tīšam melim.

Jāņem vērā vēl kāds faktors — dzimuminstinkta novirze no normas, ja tas bijis apspiests. Lūk, piemērs no kādas ne vairs jaunas sievietes dzīves, kurai apstākļi pirmo reizi ļauj rīkoties atbilstoši savām vēlmēm. Tā ir diezgan parasta situācija mājsaimnieces dzīvē pēc vīra nāves, kad saņemts mantojums un rodas iespēja baudīt dzīvi. Šī sieviete pievēršas okultismam, pēc kura, iespējams, sajutusi vajadzību visu mūžu, pievienojas kādam pulciņam, lai mācītos un varbūt pat saņemtu rituālo iesvētīšanu. Šāda pulciņa vadītājs visticamāk būs stipra personība, kurš apburs nepieredzējušo, mīlestības alkstošo jaunpienācēju. Rituāls, kā konstatējuši angļu katoļu garīdznieki, uz šādām sievietēm iedarbojas ļoti stimulējoši. Sieviete, kurai visu mūžu dzīves īstenība bijusi sveša, droši vien jutīsies neparasti uzbudināta. Viņu pārņems bailes un sajūta, ka atveras Plāna valstība. Instinkti viņai dos pareizas norādes par uzbudinājuma avotu. Viņas pirksts nekļūdīgi norādīs uz “magnētisko” vīrieti, jo viņa neko nezina par sievietes dabisko reakciju uz vīrieša tuvumu.

Tā kā realitāte viņai ir sveša, tiek izteiktas pretenzijas par hipnozi. Nesaprazdama, ka šoreiz hipnotizētāja lomā ir daba, viņa turklāt lieto nepieklājīgus izteicienus. Pietiek uzmest viņai acis, lai pateiktu, vai viņas pretenzijām ir pamats. Bieži vien šādas sievietes vairs nav ne jaunas, ne glītas. Nez kāpēc šīm cietējām nekad nenāk prātā meklēt glābiņu bēgot vai pie jurista. Ja pēc viņu garās divdomīgu mājienu un alegoriju tirādes pajautā: “Ko tad viņš tādu darīja?” — parasti dabū atbildi: “Zīmīgi uz mani paskatījās.” Klausoties šādus piedzīvojumus, prātīgākais ir pievērst uzmanību stāstītājas runas manierei, nevis izklāstītajiem faktiem. Tā var iegūt vērtīgu informāciju. Piedabūt uz sarunu īstu upuri — tur vajadzīga māksla. Sieviete, kura par savu negodu pļāpā ar visiem, parasti netiek cienīta, un viņas vārdu ticamība ir apgriezti proporcionāla viņas pļāpīgumam.

Novērtējot faktus amorālas uzvedības sakarā, piesardzībai jābūt vislielākai, jo pat tiesa šādos gadījumos neapmierinās ar vienu pašu upura liecību, kas dota pret zvērestu un pārbaudīta, nopratinot jautājumu krustugunīs, bet pieprasa vēl papildu pierādījumus. Ārstiem līdzīga tipa psihoze nav sveša, pat mācību grāmatās ir atrodams psihisko traucējumu apraksts, ko mēdz dēvēt par “vecmeitas kompleksu”.

Lai ilustrētu iepriekšminēto, es varētu minēt daudz piemēru, tomēr tie maz attiecas uz okultajām problēmām un šajā grāmatā lai izpaliek.

Ja okulto grupu vada sieviete, veidojas cits psihisko reakciju kopums, kuru cēloņi ir tie paši. Ne visi apzinās, ka kvēla pieķeršanās starp divām sievietēm īstenībā tām aizstāj mīlas sakaru, kas nekad nenotiek, ja meitenei ir daudz pielūdzēju vai sievietei laimīga laulības dzīve. Šādā gadījumā, tāpat kā divu dzimumu normālā savienībā, atraidītā sieviete kļūst par visniknāko fūriju, tikai nav iemesla nevienam pārmest nepiedienīgu uzvedību. (Starp citu, vienreiz es saņēmu šādus pārmetumus: es esot pārģērbies vīrietis, kurš mēģinājis pavest nelaimīgo “upuri”. Un atradās pat cilvēki, kas tam noticēja.) Pārmetumu shēmai šādos gadījumos allaž ir divi varianti: vai nu “tu esi bez sirds, tu mani nemīli un slikti pret mani izturies”, vai arī “es tevi neieredzu, jo tu mani nemīli un esi pie sevis piesējusi ar hipnozi”.

Izvērtējot šos gadījmus, jāņem vērā, ka trenētam okul-tistam, jo īpaši augstas pakāpes iesvētītajam, piemīt ļoti stipra magnētisms, kas ātri rada psihiskus traucējumus cilvēkam, kurš nav pieradis pie tik spēcīgas psihiskās enerģijas. Personībai, kura ir nobriedusi izaugsmei, iesvētītā enerģijas laukā ātri attīstīsies augstākā apziņa, turpretī nesagatavotam indivīdam šāda saskarsme var izsaukt smagus psihiskus traucējumus. Adepts, kurš savā magnētiskajā laukā ļauj ienākt nepiederīgiem, ir pelnījis nopēlumu, lai gan ļaunprātīgu okulto spēku izmantošanu īstenībā viņam nevar pārmest. Viņa enerģija tiek emanēta nepatvaļīgi. Izcilākie adepti vienmēr ziedojas tikai savai misijai tieši tāpēc, ka viņu iespaids uz nesagatavotām dvēselēm reizēm ir pārāk graujošs, tās, gadās, pat pārvelk savai dzīvei krustu.

Vienmēr jāpatur prātā, ka cilvēks, kurš ieradies piejums ar garu sūdzību par okultu uzbrukumu un lūdz palīdzību, īpaši finansiālu, iespējams vienkārši grib jūs apkrāpt. Šādā gadījumā jābūt tikpat piesardzīgam kā uzklausot kāda bēdu stāstu un pieņemot, ka tā ir patiesība. Es pazinu cilvēku, kurš kādam tipam, noturēdams to par adeptu, kurš cietis no okultā uzbrukuma, atļāva uzturēties savā studijā, bet, kad viņš pēc neilgas prombūtnes atgriezās, tas tips jau bija pārdevis viņa mēbeles, lai iegūtu naudu dzeršanai. Te nu varēja sacīt, ka tie gari, kuri viņam traucēja dzīvot, bija iekļuvuši studijā ar degvīna pudelēm.

Sūdzības par okultu uzbrukumu var būt vienkārši prātu zaudējuša cilvēka murgi, un to ne vienmēr apgāž tas, ka atrodas otrs liecinieks. Pastāv arī tāda visai savdabīga vājprāta forma, ko psihiatrijā dēvē par “kopēju vājprātu”, kad divām intīmi tuvām personām rodas vienas ilūzijas. Šādos gadījumos viena no tām patiesi ir garīgi slima, bet otra — histērike, kura iedvesmas ceļā ļāvusies draudzenes » 7 » > ilūzijām. Es tīši runāju par sievietēm, jo vīriešiem šāda vājprāta forma sastopama pavisam reti. Parasti tā gadās divām māsām vai kopā dzīvojošām divām sievietēm.

Nepieredzējušam okultistam jāzina, ka vājprāts var izpausties arī periodiski, kad spēcīgi mānijas uzliesmojumi mijas ar pilnīgas atveseļošanās periodiem. Šis aspekts noteikti jāņem vērā attiecībā uz sievietēm, kurām jebkura psihiska nelīdzsvarotība stipri pieaug menstruāciju laikā, attiecīgos vecuma posmos, grūtniecības laikā, respektīvi, jebkurā periodā, kad aktivizējas dzimumsfēra, - vai nu emocionāli vai fiziski. Patoloģiskos gadījumos sievišķo funkciju periodiskums var tikt stipri traucēts.

Šajā ziņā es esmu saņēmusi labu mācību. Reiz, uzņemot mūsu kopienā jaunus biedrus, gadījās, ka kādā no ēkām apmetās sieviete, kuras vīrs — sabiedrībā populārs cilvēks — nav vairs gribējis dzīvot ar viņu kopā un vairākkārt centies tikt no sievas vaļā, draudēdams pasludināt viņu par traku. Šos faktus nenoliedza ari viņu abu draugi. Es novēroju šo sievieti veselu mēnesi, lai pārliecinātos, vai runām par vājprātu ir kāds pamats. Neko tamlīdzīgu nesaskatījusi, metu mieru. Bet septītajā nedēļā kas atgadījās. Stipri uzbudināta, šī sieviete sāka klāstīt, ka viņu, lūk, gribot nomērdēt badā un ka cilvēks, kurš manas prombūtnes laikā bijis pārvaldnieks, slikti pret viņu izturējies. Vēl pēc septiņām nedēļām sekoja otra lēkme, kad viņa paziņoja, ka skapis viņas istabā atstājot uz viņu sliktu iespaidu. Viņa pusapģērbusies klaiņoja ap māju un galīgi sevi nekontrolēja. Pēc pāris dienām tas pārgāja. Beigās atklājās, ka viņai ir hronisks apendicīts, iekaisums bija pārgājis arī uz labo olnīcu un izsauca neregulāras menstruācijas. Šajās dienās arī viņas prāts sašķobījās. Parasti stāvokli neskaidru darīja tas, ka lēkmju starplaikos viņa ārēji izskatījās kā gluži normāls cilvēks. Pēc aiziešanas no mums viņa visur stāstīja par mums to pašu, ko par savu vīru. īsts vājprātīgais parasti nesagādā sabiedrībai tik daudz problēmu kā cilvēks, kurš atrodas robežsituācijā. Lai izvairītos no nepatikšanām, ar viņiem jāapietas ļoti uzmanīgi.

Ja vājprāts ir galīgs, ikviens, kurš ar to reiz saskāries, bez pūlēm to pazīs. Ikviena vājprāta forma atšķiras ar raksturīgu sejas izteiksmi un gaitu. Tomēr pat pieredzējušam psihiatram grūti to atšķirt sākuma stadijā. Šie slimnieki ir ļoti viltīgi, un, ja vēl tiek paķerts kaut kas no okultistu vai spiritistu žargona, tiek safabricēta visai pievilcīga aina. Pat pieredzējušam ārstam pacients jānovēro ilgāku laiku, lai varētu konstatēt slimību.

Ko gan lai iesāk parasts cilvēks, ja tam jāsaskaras ar ko tamlīdzīgu? Nevar gaidīt, lai viņš pazītu un konstatētu vājprātu, par ko nereti šaubās pat speciālists, tomēr katrs var balstīties uz savu veselo saprātu. Vajadzētu koncentrēt prātu uz motīvu meklēšanu,, jo tieši motīvi sniedz visvērtīgāko informāciju. Ja cilvēks nespēj sniegt pārliecinošus paskaidrojumus par viņam izdarītā psihiskā uzbrukuma iemesliem un avotu, acīmredzot var pieļaut, ka viss ir tikai iztēles rotaļa.

Reiz kāds cietušais, kurš man lūdza palīdzību, apgalvoja, ka viņu vajā telepātiska iedvesma. Kad es sāku meklēt tās avotu, viņš paskaidroja, ka vainīgi ir blakus dzīvokļa kaimiņi, kuri mēdzot, aplī sasēdušies, koncentrēties uz viņu. Es vaicāju — kāpēc viņi tā dara? To viņš nezinot. Bet, kad es vaicāju, kā tad viņš zina, ka viņi tā dara, atbildes nebija. Viņš tikai atkārtoja iepriekš teikto, lai gan nekad nebija bijis blakus dzīvoklī un pat runājis ar kaimiņiem, neskaitot sasveicināšanās frāzes kāpnēs. Tūliņ arī kļuva skaidrs, ka nav nekāda reāla motīva, lai šie cilvēki viņam uzmāktos. Ikviens, kurš ir izmēģinājis telepātisko iedvesmu, zina, cik lielu koncentrēšanos tā prasa un cik smags darbs tas īstenībā ir, tāpēc ir grūti iedomāties, ka kāds ar to nopēlētos, turklāt ilgu laiku, bez kāda konkrēta mērķa. Esmu arī dzirdējusi par gluži ticamu gadījumu. Kādai sievietei bijis mīlas sakars ar precētu vīru, un viņa telepātiski uzbrukusi tā sievai. Ir zināmi vēl divi gadījumi, kuri saistās ar kādu personu, kura savulaik bija labi pazīstama transcendentālajās aprindās sakarā ar notikumu, kas presē tika dēvēts par “Lūgšanu veikalu”. Šī persona tikpat labi bija pazīstama arī Sitijā ar saviem mēģinājumiem iegūt zeltu no jūras ūdens. Tā arī izmantoja telepātisko iedvesmu, lai piespiestu cilvēkus parakstīt čekus un dokumentus. Ja bija gaidāma revidenta ierašanās, viņš koncentrējās uz to. Viņa ietekme bija tik spēcīga, ka kāds mans paziņa, būdams viņa priekšnieks, atteicās no sava amata, jo nespēja izturēt mentālo spiedienu, bet kādam citam tā paša iemesla dēļ izjuka attiecības ar draugu. Abos gadījumos bez grūtībām var saskatīt adekvāta mentāla uzbrukuma motīvu. Ja salīdzinām abus šos gadījumus ar iepriekšējo, atšķirība ir skaidri redzama. Tomēr, novērtējot situāciju un uzklausot kādus apgalvojumus, jāievēro vislielākā piesardzība. Turklāt vienmēr jāņem vērā, ka, sastopot psihiski nelīdzsvarotu cilvēku, kurš sūdzas par psihisku uzbrukumu, šo nelīdzsvarotību varbūt ir radījis tieši šis fakts (uzbrukums). Dzīvē, saudzīgi runājot, viss kas gadās, un ar tiem, kuri ir saistīti ar okultajām aprindām, var atgadīties vēl dīvainākas lietas nekā ar parastiem ļaudīm.

10. nodaļa AR MELNAJĀM LOŽĀM SAISTĪTĀS BRIESMAS, KURĀM NAV OKULTA PAMATA

Melnās ložas un pekle. — Melno ložu izraisītie noziegumi. — Kā ievērot piesardzību? — Okulto skolotāju raksturs un spējas. — Šantāža. — Slikta ietekme. — Narkomāni. — Amorāls dzīvesveida. — Briesmas zēniem. — Cilvēku upurēšana. — Kontakti ar politiķiem revolucionāriem. — Melnās Ložas pazīmes.

IEPRIEKŠĒJĀ nodaļā aplūkotie fakti, kuri vēl būtu rūpīgi pārbaudāmi, neapgāž domu, ka katrā ganāmpulkā ir kāda kraupjaina avs un ka jebkura, pat ar vislabākajiem nodomiem izveidotā brālība bez iepriekšēja nolūka tās vadītāju nevērības dēļ var pietuvoties Kreisajam Ceļam. Un tie godīgie cilvēki, kuri tajā iesaistījušies agrāk — pirms novirzīšanās procesa, nonāk nelādzīgā un netīrā, pat bīstamā vidē.

Šajā sakarā draudošās ezoteriskās briesmas tiks aplūkotas nākamajā nodaļā, pašlaik pievērsīsimies tikai eksoteriskajām, kuras var sagaidīt aiz Svētnīcas Aizkara, jo cilvēka daba apstākļu iespaidā parasti nemainās un reti parāda oriģinalitāti ceļa izvēlē uz Pekli. Varētu par to šajā grāmatā nerunāt, tomēi; lai sasniegtu iecerēto mērķi, triju iemeslu dēļ tas jādara. Pirmkārt, tādēļ, ka lielāko dalu ezoterisko mācību skolnieku sastāda sievietes, kuras pat šajos modernisma laikos parasti nav informētas par Pekli, un Melnā Loža vēl bez citām negatīvām ietekmēm viņas taisnā ceļā ieved apašu un avantūristu lokā. Otrkārt, lai varētu noteikt diferenciālo diagnozi, jāzina šie fakti. Treškārt, nereti okultos spēkus izmanto, lai panāktu gauži pasaulīgus mēršķus, tāpēc, ja kāds parasts noziegums saistās ar kādu okultu organizāciju, izmeklēšanu var sarežģīt citas sfēras metožu pielietošana.

Jāņem vērā, ka neviena loža netiek radīta ar mērķi apiet likumu. Darbības sākumā tai var būt visai cēli mērķi, kamēr noziedzīgi elementi nesāk to izmantot savā labā, jo šāda, pēc brālības principa veidota slepena organizācija ir ideāls variants, kura paspārnē var dažnedažādi apiet likumu.

Viena okulta organizācija ir iesaistījusies narkotiku tirdzniecībā, otra kļuvusi par dzimumizvirtības perēkli, trešā deģenerējusies namā ar sliktu reputāciju, turklāt tās vadītājs bijis speciālists abortu lietās. Vēl kāda nodarbojas ar kaitniecību. Cilvēki, kuri iesaistās šajās brālībās, nepainteresējušies par to vadītāju kompetenci un darbību, nolemj sevi iepriekšminētajām briesmām.

Aiz slepenības aizsega, ko nodrošina iedvesmoti zvēresti, var norisināties daudz kas, tāpēc ir no svara iegūt visdrošāko informāciju par organizāci jas līderu rakstura īpašībām, kompetenci un tā joprojām. Ja šajā ziņā rodas grūtības, tātad kaut kas nav kārtībā. Ja tiek sniegtas ziņas par kādu Noslēpumainu Svešinieku, kurš nupat atgriezies no kontinenta austrumdaļas (gan viens, gan otrs grauj tā reputāciju), tad tā visdrīzāk ir krāpšana.

Visbiežāk cilvēkam, kurš nonāk nevēlamā kompānijā, draud briesmas zaudēt naudas līdzekļus krāpšanas vai šantāžas ceļā. Jāpiebilst, ka pēdējo Melnajās Ložās piekopj biežāk. Jebkura gadījumā drošākais līdzeklis ir ziņot policijai. Pirmkārt, tas ir jebkura pilsoņa pienākums, lai pasargātu citus potenciālos upurus. Otrkārt, ja tas netiek darīts, vajātāji jūs neliks mierā, iekams neatņems beidzamo. Un tas turpināsies ilgi, ja būsiet noderīgs kā līdzeklis viņu mērķim. Dodot naudu, no šantāžas neizbēgt, gluži otrādi — jūs to veicināsiet. Jārīkojas āt ri un apņēmīgi jau pašā sākumā, liii atvairītu nepatikšanas.

Naudas izspiešana ar draudiem — tā ir šantāža, bet mudināšana uz konkrētu rīcību — noziegums. Jebkuram draudu apstākļos veiktam darījumam vai parakstītam dokumentam nav juridiska spēka. Draudi var ari nebūt tieši un atklāti, piemēram, ar revolveri, tomēr visu, kas spiež rīkoties pret saviem nodomiem, var iztulkot kā draudus. Piemēram, ja jums diezgan taktiski, tomēr konfidenciāli paziņo, ka, ja jūs neizdarīsiet iemaksu organizāciju fondā, paklīdīs runas par jūsu okultajām interesēm un, jādomā, jūs sagaidīs nepatikšanas gan ģimenē, gan darbavietā, — tā no likuma viedokļa ir šantāža. Faktiski viss, kas cilvēkam rada baiļu sajūtu, ir draudi.

Ko gan darīt, ja jums tiek draudēts? Nebūtu prātīgi draudiem atbildēt ar draudiem. Labākais ir dot nogaidošu ntbildi, taisnā ceļā doties uz policijas iecirkni un visu izstās-l It. Varat būt drošs, ka tur pret jums izturēsies ar lielu sapratni un sniegs palīdzību — pat tādā gadījumā, ja atzīsiet, ka l>ats neesat gluži bez vainas. Ierodoties policijā un visu vaļsirdīgi izstāstot, jūs kļūstat par liecinieku, un varas iestādes darīs visu iespējamo, lai jūs aizsargātu.

Neraizējieties, ka jums trūkst pierādījumu. Policijā jums var pateikt, ka ar jūsu ziņām ir par maz, lai izdotu apcietināšanas orderi, tomēr viņi sāks izmeklēšanu, un ar to pietiks, lai novērstu šantāžu. Turklāt jūsu sūdzība parādīsies policijas atskaitēs, tiks veikta novērošana, varbūt tuvākajā laikā ienāks vai jau būs ienākusi vēl kāda sūdzība — un šantāžists nokļūs sprukās.

Allaž atcerieties, ka šantāžistam ir vairāk jābaidās no atmaskošanas nekā jums, jo, lai kādas nepatikšanas sagaidītu jūs, viņam draud kriminālatbildība. Pat savlaicīga atgādināšana par to atstāj vēlamo iespaidu uz vainīgo. Nebaidieties, ka varētu tikt atklāti kādi jūsu paša slepeni gājieni. Jūs netiksiet apsūdzēts un jūs netiesās. Pat jūsu vārds netiks izpausts, jūs būsiet A. kungs vai B. kundze. Jūs redzēsiet, ka uz jums nebūt neskatās kā uz apsmejamu noziedznieku, gluži otrādi, pret jums izturēsies kā pret cilvēku, kurš dod labumu sabiedrībai, un varas iestādes tieši pūlēsies, lai atvieglotu jūsu stāvokli. Pēdējā laikā daudz tiek darīts, lai izskaustu šantāžu kā noziegumu vispār, un tiesu iestādes prasītājiem nāk pretī visiem iespējamiem līdzekļiem.

Tomēi; neskatoties uz visām piespiedu formām, pārsteidzīgi cilvēki pārliecīgā aizrautībā un jaunās atklāsmes pārņemti dažreiz ziedo daudz vairāk naudas, nekā atļauj viņu līdzekļi. Tie atstāj uz altāra vai visu īpašumu, bet vēlāk, tālākajā notikumu gaitā vīlušies, to stipri nožēlo. Vairumā gadījumu pieredzējis jurists vēl var naudu atgūt. Tiesas parasti uz šādiem milzu ieguldījumiem dažādu “kustību” labā raugās nosodoši.

Skaidrs, ka neviena organizācija, ja tās vadība ir īstajās rokās, neļaus papildināt savus fondus uz kāda sava locekļa izputināšanas rēķina. Ir jābūt kādam aizsargmehānismam, kas pasargā no atsevišķu cilvēku kaprīzēm, ķildniekiem un

intrigantiem, kuri mēģina nopirkt “ietekmi” ar naudas palīdzību (ar iemaksu pret parakstu). Mēs savā Iekšējās Gaismas Brālībā ievērojam tradīciju, ka katrai sievietei, kura vēlas ziedot lielāku summu, iepriekš jākonsultējas ar savu padomnieku finansu jautājumos. Šā vai cita iemesla dēļ mēs pēdējos septiņos gados esam atteikušies no 25 000 sterliņu mārciņu. Un nenožēlojam. Okultās organizācijas spēks nav materiālajā formā.

Ir labi zināms, ka pastāv dažnedažādas narkotikas, kuras var izmantot apziņas uzbudināšanai, lai uz laiku panāktu metagnomiskas spējas. Bet ne visiem ir zināms, ka vairums šo preparātu ir aizliegti ar likumu kā bīstami, to iegūšana no apšaubāmiem avotiem un pat tikai glabāšana,* ja likums to nepieļauj, draud ar tiesas darbiem, un šajos gadījumos varas iestādes parasti rīkojas enerģiski un stingri.

Visi kā viens Labā Ceļa iesvētītie apgalvo, ka apziņas kairināšana ar narkotiku palīdzību ir bīstama un nevēlama. Iespējams, ka kādi pētnieki likumīgā kārtā veic tamlīdzīgus eksperimentus, bet es nevaru iedomāties, kā, lietojot narkotikas, likumīgi varētu uzņemt kādu neofītu. Ja arī tādi eksperimenti notiek, tiem vajadzīga kvalificēta ārsta uzraudzība, kurš novērstu iespējamās traģiskās sekas vai tiktu ar tām galā, ja tādas jau radušās. Narkotikas ne vien izmaina apziņu, bet atstāj iespaidu arī uz sirdi, bet sirds ne vienam vien streiko. Turklāt eksotisku narkotiku sastāvs nav standartizēts, bieži mainās, tās satur dažādus piemaisījumus, kuri var izrādīties indīgi. Var gadīties, ka jūsu rokās gluži negaidīti guļ līķis. Tāpat notiek, ja sāk eksperimentēt ar narkotikām, kuras “atlaiž saprāta bremzes”.

Pēc puritāņu domām, cilvēces morālei vispār būtu jābūt augstākai, bet okultajās organizācijās, kuras darbojas Bohēmijas jūras piekrastē, tā ir diezgan zema. Dažas no labākajām, kurās valda uzskats, ka okultisms savā būtībā ir reliģija, uztur augstu līmeni, pārējās jūtas apmierinātas ar savu garu pasaules raibo dzīvesdraugu kolekciju. Mūs tas neiespaido. Ja cilvēki tā grib, tā ir viņu darīšana. Pašlaik nav arī nepieciešams aplūkot okultu ļaunprātīgu seksuālās enerģijas izmantošanu, detalizēti to iztirzāsim citviet. Šajā nodaļā tikai pieskarsimies amorāla dzīvesveida dažiem aspektiem, kad tas tiek maskēts ar pretenzijām uz okultismu. Man diezgan bieži ir nAcies ar to saskarties. Kādas grupas vadītājs diezgan iKgulāri pavedināja savas grupas mācekles, aizbildinoties ar l<>, ka tā ir iesvētību sastāvdaļa, un grupa ar to samierinājās, zīstot to par pašuzupurēšanos. Ne viens vien ir tuvu šādai "it.uācijai, kuras sekas ir “aizraušanās” un nervu sabru-liums. Stingri jāuzsver, ka šādām metodēm nav nekā kopēja nr Labo Ceļu.

Taisni apbrīnojami, cik viegli pat sievietes no labas £i>nenes — ar augstiem ideāliem un dziļu kultūru — var pievērst attiecīgiem uzskatiem un nodarbēm. Nav grūti iedomāties, kādas briesmas draud meitenēm un nepieredzējušām .ievietēm. Esmu ne vienreiz vien dzirdējusi pārmetumus par savu aprobežotību attieksmē pret grupām, kurās notiek tādas lietas, tomēr cilvēcības cena ir augsta un amoralitāte tik pretīga, ka iecietība šajā jautājumā jau robežojas ar cinismu. Acīmredzot ne visi zina, ka pavedināšana Melnajā Ložā draud ne vien sievietēm, bet ari zēniem un jaunekļiem. Gan Anglijā, gan aiz tās robežām ir tik daudz satraucošu gadījumu, ka ir bijusi nepieciešama policijas iejaukšanās.

Senatnē pirmatnējās tautas okulto praksi nereti saistīja ar cilvēku upurēšanu. Austrumeiropā tas sastopams vēl mūslaikos. Bērnu pasakai par Zilbārdi pamatā ir slavenā Zila de Rē — Francijas maršala un Zannas d’ Arkas līdzgaitnieka darbība, kurš savu maģisko pētījumu labad nogalināja neskaitāmus bērnus un pusaudžus. Par tamlīdzīgiem notikumiem Anglijā man nav gadījies dzirdēt, bet ir ziņas arī par aizdomīgām slepkavībām ASV kuras atgādina rituālās slepkavības, tomēr pietiekamas informācijas trūkuma dēļ grūti dot galīgu spriedumu. Starp citu, nesen manās rokās nonāca maģijas privātpraksei domāta grāmata, kurā apgalvots, ka ideālākais asins upuris ir zēna nogalināšana.

Ar pārmetumiem okultismam bieži uzstājas revolucionāro pārkārtojumu piekritēji. Tomēr taisnības labad nevar ignorēt dažus apstākļus. Okultā kustība nav viendabīga. Tā nav organizēta un netiek vadīta, to varētu salīdzināt ar stāvokli Anglijā pirms romāņu iebrukuma. Apstākļi atsevišķās grupās un asociācijās ir stipri atšķirīgi, tāpēc nevar visus mērīt ar vienu mērauklu. Nav apstrīdams fakts, ka dažas organizācijas bija iesaistītas politikā. Par to liecina Teozofijas Biedrības sakari ar Indijas politiskajām kustībām; tomēr der atcerēties, ka vakarējie revolucionāri nākamajā paau kļūst par reakcionāriem. Politika vispirms ir katra personiska lieta, un pat tiem, ar kuriem mūsu domas nesaskan, beigās var būt taisnība. Mans viedoklis ir tāds, ka neviena okultā brālība nerīkojas gudri, iepīdamās politikā, to iemeslu dēļ, kurus esmu izklāstījusi savā grāmatā “Veselīgai* okultisms” un kurus tālab šeit neminēšu. Tauta kopš neatminamiem laikiem ir apvienojusies politiskai darbībai, un nevar noliegt to, kas ir ar likumu atļauts. Politiski organizācijā cilvēki iesaistās pilnīgi apzināti to mērķu sasniegšanai, kam tā dibināta. Bet rodas pamatoti iebildumi, ja kāda organizācija, kura dibināta citiem mērķiem, ar laiku savu līderu vadībā, nekonsultējoties ar saviem piekritējiem un pat neinformējot tos, sāk iesaistīties politiskās akcijās savu līderu interesēs. Tādējādi, izmantojot savu piekritēju naudu pretēji sākotnējiem mērķiem, viņi pakļauj tos visiem iespējamiem sarežģījumiem bez viņu pašu ziņas.

Taisni brīnums, ka pašlaik revolucionāri nemēģina izmantot okultās organizācijas. No personiskās pieredzes man ir zināms, kā tās tika izmantotas vai mēģināja izmantot, lai saņemtu vēstules no cilvēkiem, kuru korespondence tika pārbaudīta. Es pati reiz saņēmu vēstuli ar lūgumu ļaut kādam no valsts izraidītam cilvēkam atgriezties ar citu vārdu un apmesties kādā no mūsu kopienas mājām kā tās biedram. Par šo darījumu tika solīti vairāki simti mārciņu. Skaidrs, ka šī vēstule nekavējoties tika nodota varas iestādēm.

Šajā nodaļā aplūkotās problēmas nav raksturīgas vienīgi okultajām brālībām, ar tām jāsastopas ikvienā organizācijā, ja tā saviem biedriem neuzliek nekādas diskriminējošas barjeras. Organizācijām, kuras sevi ir izreklamējušas, jāuzņem visi atnācēji un atlase jāizdara turpmākajās pārbaudēs, kuras var būt visai īpatnējas. Vienmēr atrodas kāds, kurš apsveic “kraupjaino avju” izraidīšanu, kāds samierinās, ka tās atstāj.

Apšaubāmu ložu viegli var pazīt pēc tā, ka tajā parasti iesaistās nodzīvojušies avantūristi ar aristokrātisku glanci un tieksmi pēc rupjām izpriecām. Tagadējās Melnās Ložas gan tiek sargātas tikpat stingri kā augstākās pakāpes Baltās Ložas, tā ka neviens nepiederošs tur iekšā netiek. Katrs nopietns Melnā Okultisma māceklis ir aizņemts ar 'tnību un maģiskās pieredzes apgūšanu un neies tērēt laiku kAdam jaunpienācējam. Tiem, kuri grib iestāties Melnajā

1.0žā pēc mācībām Arējā Aplī vai kādā Baltajā Ložā, derētu lnl)i padomāt un vadīties pēc pieredzes. Un nevar zināt, vai viņi ir pelnījuši līdzjūtību savas aplamās pieredzes dēļ. Mans pienākums ir palīdzēt upurim, bet ne tam, kurš cietis pats savu ļauno nodomu dēļ. Cilvēks, kurš atteicies no pakāpenības Iesvētības Ceļā un grib nokļūt augšā kā raķete, i iBkē ar bīstamu kritienu.

Prasība ziedot lielu naudas summu allaž jāuzskata kā lilstams signāls. Viena no stingrākajām iesvētīšanas prasībām ir tāda, ka okultās zināšanas nekādā gadījumā nav pārdodamas un izmantojamas bagātības vairošanai. Els pazīstu kādu okultistu, kurš par iesvētīšanu ņem 300 mārciņu un iesvēta jebkuru, kurš tās samaksā. Manuprāt, cilvēks, kurš šīs 300 mārciņas maksā, ir arī šādu iesvētību pelnījis.

Nav labi, ja okultists mīļuprāt demonstrē parādības un brīnumus vēl neiesvētītajiem. Nopietns adepts to nekad nedara. Ja cilvēks, kuru jūs redzat pirmo reizi, stāsta par jūsu agrākajām dzīvēm, auru, pārgriež acis un nodod vēstis no jūsu skolotāja, turieties no viņa tālāk.

Jo vairāk es sekoju okultajai kustībai, jo vairāk brīnos, ko vien cilvēki nerunā un nedara. Vidusmēra cilvēks, sastapies ar psihiskajiem fenomeniem, ir galīgi apjucis. Parasti viņš piedzīvo trīs izpratnes fāzes. Pirmajā viņš domā, ka tas viss ir māņi un krāpšana. Otrajā skepse zūd — un viņš notic visam. Trešajā, ja līdz tai nonāk, viņš, pateicoties pieredzei, iemācās atšķirt Melnās Brālības no Baltajām Brālībām.

11. nodaļa PSIHISKAIS ELEMENTS GARA DARBĪBAS 1 TRAUCĒJUMOS

Personība, individualitāte un iemiesošanās. — TrU galvenie instinkti. — Histērija. — Neiroze. — Psihiski» traucējumi, kam ir organisks pamats. — Endokrīnie] dziedzeri. — Asinis. — Kontakts ar Neredzamo pasauli.

— Neredzamās pasaules kabalistiskā koncepcija. — Klipoti un gara darbības traucējumi. — Apziņas saistība ar Sfērām. — Psihopāta metagnomiskās spējas. — Psiholoģijas un okultisma kopējais pamats. — Okultā* metodes vājprāta dziedināšanā. — Mānija.

VIENĀ no iepriekšējām nodalām mēs runājām par to, ka nervu darbības un garīgie traucējumi dažreiz atgādina psihisku uzbrukumu, īpaši tad, ja subjektam nav sveša okultā terminoloģija. Tāpēc jānosaka, kāda loma psihiskajam uzbrukumam patiešām ir nervu un gara darbības traucējumu radīšanā. Pirms ķerties pie šis pētījuma daļas, īsumā jāaplūko nervu un gara darbības traucējumu būtība un atšķirība starp tiem. Neiedziļināšos akadēmiskās detaļās, jo šī grāmata nav domāta profesionālam psihologam, kuram ir pieejami daudzi mācību līdzekļi, bet gan cilvēkam, kurš interesējas par okultiem jautājumiem un kuriem nav tehnisku zināšanu psiholoģijā un psihofizioloģijā — zinātnēs, kuras katrā ziņā jāpārzina vismaz teorētiski, lai varētu nodarboties ar praktisko okultismu.

Iemiesošanās laikā mūsu prāts koncentrējas uz Augstāko “Els” jeb Individualitāti — nemirstīgo dvēseli, kura attīstās evolūcijas gaitā. Prāts ir personības daļa — iemiesotās personības, kura rodas piedzimstot un zūd, nāvē ejot. Tās būtību absorbē individualitāte, kas uz šī rēķina evolucionē.

Savā būtībā prāts ir orgāns, lai varētu pielāgoties apkārtējai videi. Ja šī pielāgošanās ir neveiksmīga, rodas neirotiska vai

histēriska saslimšana. Ikviena dzīva būtne ir dzīvības spēka htraumēs, kura iztek no Logosa — Visuma Radītāja —, kanāls. Šī straume sadalās trijos galvenos kanālos, kas parādās kā trīs Varenie dabiskie instinkti: Pašsaglabāšanās, Reproduktīvais un Bara instinkts. Tie ir mūsu dzīves galvenie virzītājspēki. No muguras uz tiem izdara spiedienu pati Dzīve, bet, ja tie tiek apspiesti par daudz (tiem ir liela kompensācijas spēja) un nobloķēti visi kanāli, tie tomēr līdzīgi upēm iziet no krastiem un applūdina tuvākās zemes.

Emocya ir instinkta subjektīvais aspekts. Citiem vārdiem runājot, kad darbojas instinkts, izjūtam emociju. Ikvienu mūsu emociju var saistīt ar kādu instinktu. Piemēram, mūsu sašutums cieņas aizskaršanas gadījumā sakņojas Pašsaglabāšanās instinktā. Mūsu mīlestība pret mākslu — mīlas, skaistuma un radošajā instinktā, ko zemākajā līmenī sauc par seksu. Katram no šiem instinktiem ir gan savs garīgais aspekts, gan savs stihiskais, fiziskais aspekts, turklāt notiek brīva viena līmeņa transmutācija otrā. Neizprotot šo parādību jēgu, nokļūstam maldu ceļos, bet, to izprotot, rodam dzīves gudrības atslēgu.

Ja kāds no varenajiem instinktiem tiek apspiests tā, ka jebkuri kompensācijas mēģinājumi ir veltīgi, vai ari ja prāts ir tik neelastigs un neattapīgs, ka nespēj izmainīt savas prasības, līdz ar to atteikdamies no beidzamās izmisīgās iespējas glābt situāciju, tas var nonākt disharmonijā ar apkārtējo vidi. Komunikācijas iespēja ar pasauli pārtrūkst, un prāts — vismaz daļēji — pamet realitāti un patveras iztēles sfērā. Zūd īsto vērtību mērs, un lietas iegūst simbolisku nozīmi. Atraušanās no īstenības var būt daļēja, attiecināma tikai uz dažiem dzīves aspektiem, vai ari pilnīga.

Histērijas gadījumā sastrēgušais dzīvības spēks atrodas kanālā un izlaužas ar lielu sparu caur jebkuru nejaušu izeju. Un tā rezultātā rāmi plūstošas upes vietā rodas atvari un mutuļi, līdz dzīves kuģis cieš avāriju, ari apkārtni pārvērzdams par purvu. Vārdu sakot, temperaments kļūst nevaldāms un pārlieku emocionāls, bet neemocionālie prāta faktori — paškontrole un spriešanas spējas — deģenerējas. Šāda temperamenta cilvēks neizbēgami un pastāvīgi sastopas ar dzīves grūtībām, bet apspiestās emocijas periodiski “izlīst” ārā kā vaimanas, raudas un konvulsīva muskuļu saraušanās, kas darbojas kā drošības vārsti un uz laiku noņem spriedzi.

Neirotiķis no histēriķa atšķiras ar dažām labi pamanāmām pazīmēm, kuras derētu iegaumēt, jo praksē tas ir svarīgi. Neirotiķa un histēriķa vainām ir viens cēlonis — apspiestās emocijas un nespēja adaptēties apkārtējā vidē. Neirotiķa dzīvības spēki sāk darboties, lai atrastu sev jaunus kanālus un apietu šķēršļus, kuri bloķē ceļu. Šīs darbības sekas psihologi dēvē par emocionālu novirzi. Par emocionāla sprādziena iemeslu kļūst gluži nejaušas lietas, jo faktiskais objekts ir pavisam cits. Tieši šī dīvainā, apslēptā emociju mistrošana rada daudz sarežģījumu, jo cietējs nav vājprātīgs, kaut arī virkne ierasto vērtību un reakciju viņam ir izkropļotas. Ar šādu dīvainu cilvēku ir ļoti grūti kontaktēties, jo viņš ļaujas piepešām, tīri iracionālām simpātijām un antipātijām, bailēm, kuras nosaka viņa rīcību.

Analoģiski tas notiek arī organisku traucējumu gadījumā: psiholoģiskie rezultāti ir tādi paši, bet, tā kā cēlonis ir pašā organismā, nevis prāta sfērā, ārstēt šos traucējumus ar psihoterapiju ir grūti. Tbmēr dažus paņēmienus, lai palīdzētu slimniekam, var pielietot, kaut ari nav iespējams panākt pilnīgu izveseļošanos, tāpēc aplūkosim tos no psiholoģiskā un okultā viedokļa. Ķermenis ir prāta mājoklis. Ja ķermenis ir slims, prāts nespēj sevi pilnībā realizēt, tā reakcija ir izkropļota. Ortodoksālā zinātne apgalvo, ka smadzenes ir gara darbības orgāns, bet ezoteriskā zinātne atzīst, ka smadzenes ir juteklisko iespaidu un eferento (kustību) impulsu koordinācijas orgāns. Smadzenes ir nervu sistēmas telefona centrāle. Tās ir tikai viens no punktiem, kurā prāts satiekas ar ķermeni; pārējie punkti ir iekšējās sekrēcijas dziedzeri: epifize, hipofīze, aizkrūts, virsnieru un dzimumdziedzeri. Te minams ari saules pinums un krustu pinums. Ikviens, kurš ir studējis tantras fizioloģiju, būs ievērojis, ka čakru izvietojums uz ķermeņa atbilst endokrīnajiem dziedzeriem.

Iekšējās sekrēcijas dziedzeri nosaka ari asins ķīmisko sastāvu, ievadot tanīs savu sekrētu — hormonus noteiktās proporcijās. Ja hormonu līdzsvars kādu iemeslu dēļ zūd, vienam esot pārsvarā un citam pietrūkstot, rodas nopietni vielmaiņas traucējumi.

Endokrīnie dziedzeri regulē visus dzīvības procesus, endokrīnās sekrēcijas līdzsvara zuduma gadījumā šie procesi var paātrināties vai palēnināties. Fiziologi zina, ka hormonālais līdzsvars ir deši saistīts ar emocionālo stāvokli, iļ«ši ar temperamentu — dzīvu vai gurdenu. Psihologi laikam nespēj pienācīgi novērtēt jaunākos pētījumus endokrinologijā, l>et okultistiem šīs zinātnes nozīme psiholoģijā ir labi 7.ināma, tā ir viņu tradicionālās mācības sastāvdaļa. Tajā balstās jogu elpošanas vingrinājumi, kuri kā jebkuri okulti vingrinājumi ir ļoti ietekmīgi, ja vien fiziskajā līmenī tiek pareizi izpildīti. Faktiski jāatzīst, ka neviena okultā procedūra nebūs pietiekami iespaidīga, ne arī novesta līdz galam, ja tai nebūs atbalsta punkta dzīvajā matērijā. Nereti okultisti to aizmirst. Kaut arī okultās darbības lielākoties ir mentālas, tās tomēr nav vērstas vienīgi uz šo sfēru, vienlaikus tās ir gan garīgas, gan fiziskas.

Vairākumā gara darbības traucējumu gadījumu nav iespējams pārliecināties par organiskām izmaiņām smadzenēs, tomēr psihiatri arvien vairāk tiecas apgalvot, ka asinīs var konstatēt “Hekates baciļus”. Asinssastāvs var atšķirties no normas vai nu hormonālā līdzsvara zuduma, vai ari slimības radītu blakusapstākļu dēļ. Asinssastāva ķīmiskajām izmaiņām neizbēgami seko emocionālā tonusa izmaiņas. Cilvēks kļūst vai nu pārlieku emocionāls, vai ari ieslīgst depresijā, ir apātisks vai uzbudināts. Jau senie grieķi šos stāvokļus apbrīnojami nekļūdīgi raksturoja kā četrus temperamentus: sangvinisko, melanholisko, flegmatisko un holerisko.

Fiziologi beidzot ir pierādījuši, ka emocionālais stāvoklis ietekmē asins kīmisko sastāvu. Ar laiku kļuva skaidrs, ka » > šīs izmaiņas rodas ar iekšējās sekrēcijas dziedzeru starpniecību, kurus varētu dēvēt par emociju smadzenēm gluži tāpat kā smadzeņu pelēko vielu var saukt par sensoriski motoriskajām (kustībsajūtu) smadzenēm. Tādējādi, ja endokrīnās sistēmas darbības traucējumu dēļ rodas tādas izmaiņas asins sastāvā, kuras atbilst noteiktam emocionālam stāvoklim, cilvēks ari izjutīs visas šim stāvoklim raksturīgās fiziskās pazīmes, bet viņa prāts sāks tām pielāgoties ar iztēles palīdzību. Ja, piemēram, asins sastāvs atbilst baiļu stāvoklim, prātā radīsies briesmīgi tēli. Tieši tāpēc organisku cēloņu izraisītiem gara darbības traucējumiem atbilst attiecīgs prāta stāvoklis.

Neatkarīgi no tā, vai'temocionālo stāvokli izraisījis garīgs vai fizisks iemesls, sekas ir vienādas. Organiskie traucējumi no funkcionāliem atšķiras vienīgi ar izcelsmi un parasti izpaužas kā vairāk izteikta novirze no normas. Funkcionālu nervu darbības traucējumu gadījumā pastāv visai liela kompensācijas iespēja, jo pacients ir diezgan spējīgs sevi kontrolēt un atteikties no postošām galējībām. Traucējumos ar organisku pamatu tas tā nav, un tie nereti beidzas ar bēdīgu iznākumu. Tāpēc neirotiķis, kaut arī viņa ciešanas ir dziļas, kamēr vēl nav vīlies dzīvē, reti pieliek tai punktu. Pašsaglabāšanās instinkts palīdz viņam izturēt.

Kad iztirzāti fiziskie un subjektīvie gara traucējumu aspekti, ir iespējams pareizi novērtēt Neredzamā lomu. Kas notiek, ja neirotiķis sāk nodarboties ar okultismu? Lai varētu atbildēt uz šo jautājumu, vispirms noskaidrosim, kas notiek, ja to dara gluži normāls cilvēks. Viņš pirmoreiz uzzina par Neredzamajām Pasaulēm un sāk par tām domāt, tādējādi drīz vien nonākdams ar tām saskarē. Varbūt sākumā viņš nav spējīgs uztvert tās apzināti, bet zemapziņā viņš tās un to ietekmi sajūt. Vērīgs novērotājs to saskatīs viņa dzīves visdažādākajās izpausmēs.

Neredzamajā Pasaulē pastāv varenas enerģijas plūsmas, kurām mēs ļaujamies atkarībā no sava temperamenta. Cilvēks ar vardarbīgām tieksmēm pakļausies Marsa enerģijai, emocionāla, viegli iespaidojama būtne — Mēness enerģijai un tā joprojām. Un ikviens jutīs attiecīgu ietekmi. Ja okul-tists darbojas atbilstoši zināmai sistēmai, viņš zina, ka agri vai vēlu viņam nāksies saskarties ar šīm enerģijām, tāpēc viņš mērķtiecīgi iepazīst tās visas pēc kārtas un ar atbilstošiem rituāliem sintezē sevī. Viņam zināms arī tas, ka katram aspektam ir pretstats. Piemēram, Jaunava Marija un Lilita. Vecās ticības to respektēja, bet tagadējā kristietība, kas zaudējusi savas saknes, ir aizmirsusi. Protestanti reformācijas laikā atteicās no kristietības okultā aspekta. Jebkurā pagānu reliģijā dievībām ir gan augstākais, gan zemākais aspekts. Ir jāatjauno senā tradīcija, lai mūsu ticība kļūtu pilnīga. Ceļš uz to drīzāk meklējams Kabalā un gnostiķu sacerējumos. Sistemātisku vajāšanu dēļ daudzi viņu darbi gan ir iznīcināti, tomēr Kabalā rodama pabeigta sistēma. Ebreji, būdami konsekventi monoteisti, nerunāja par dieviem, bet atzina eņģeļu un ercenģeļu hierarhiju, kas atbilst pagāniskajiem panteoniem. Tieši ar šo ēterisko vēstnešu līdzdalību Debesu Tēvs radīja visas pasaules.

Pievērsīsimies vēlreiz kabalistiskajai doktrīnai par klipotiem, jo tā ir cieši saistīta ar gara darbības traucējumiem. Lai izprastu Neredzamo Pasauli, nepārvērtējama nozīme ir Desmit Svēto Sefīrotu doktrīnai, kuras, pareizā secībā izkārtotas, veido Dzīvības Koku. Pirmā Sefira izkristalizējas no Neizpaustā — Punkta Apļa iekšpusē. Tā emanē Otro, tā savukārt Trešo. Tiklīdz viena ir emamijusi otru, tās līdzsvarojas, bet pašā emanācijas procesā ir brīdis, kad enerģija nav līdzsvarā un brīvi izplūst Kosmosā, radot pastāvīgu sfēru, kura neiekļaujas Kosmiskajā sistēmā. Rezultātā katrai Kosmosa sfērai atbilst dublikāts Haosā — tiesa gan neliels, bet tāpēc ne mazāk ietekmīgs un aktīvs.

Evolūcijas gaitā katrā sfērā izveidojas Augstākā Dvēsele, kam dažādās sistēmās nosaukums atšķiras. Kabalā to sauc par ercenģeļiem — Altāra Gariem. Saules sfēru pārstāv Rafaels, Mēness — Gabriels. Sefīrotu vai Klipotu pretstati veidojas līdzīgi. Peklē tos dēvē par Nešķīsteņiem vai Antagonistiem, kas arī precīzi izsaka to būtību.

Saules sfēra ir arī Mesijas jeb Pestītāja parādīšanās vieta. Miera valdniekam pretī stāv Antagonisti. Ikviens, kurš skatījis Debešķīgo veidolu, zina, kāda ir reakcija, un saprot attapības, paškontroles un pacietības nozīmi saskarsmē ar spēkiem, kuri atbrīvojas ne vien dvēselē, bet arī apkārtējā vidē. Tālab pēc jebkuras atklāsmes jābūt attīrīšanās un pašdisciplīnas periodam. Lai nepalaistu garām dzīres, allaž jābūt nomodā.

No Zemes sfēras atbrīvojusies, apziņa paceļas augšup Mēness sfērā. Tā ir negatīvā, sievišķā, uzņēmīgā psihiskā sfēra. No turienes tā dosies tālāk — uz Saules sfēru. Tā ir pozitīvā, vīrišķā, augstāka apziņas līmeņa sfēra — gaišreģa, nevis metagnoma. So ceļu no abām pusēm iekļauj Hermētiskās Gudrības un Stihiju Dailes sfēras.

Šīs sfēras, kuras ir saistītas ar iesvētības pakāpēm, šeit neiztirzāsim. Pievērsīsimies Mēness sfērai, mēnessērdzīgo Valdniecei. Senie grieķi iztēlojās Mēnesi dažādā veidolā — kā Diānu (jaunavu-mednieci), sublimācijas (cildenuma) simbolu, un kā Hekati — burvju un ari dzemdētāju aizgādni. Es jau minēju, ka Mēness sfēras klipotus sauc par Nešķīsteņiem. Tādēļ ka svaidīgā dvēsele, virzoties pa Satuma Ceļu, kurš aizņem visu debessjumu, nonākot Mēness sfērā, skar tā citu aspektu — Hekati un arī Hemaliolu — Nešķīsteņus, pār kuriem valda Lilita, kas sūta erotiskus sapņus. Tad nav nekāds brīnums, ka Freids neirotiķu sapņos atrod tik daudz seksuālu tēlu visneķītrākajā un netiklākajā formā. Izrādās, rabīni neirožu dabu ir izpratuši ne sliktāk par viņu.

Els jau pieminēju, ka neirotiķis bieži vien ir metagnoms, bet metagnoms — neirotiķis. Kas gan notiek ar dvēseli, kura iesvētīta iepriekšējā dzīvē, bet zemapziņā saglabā iegūto psihiskās attīstības iespēju un šajā dzīvē tiek iemiesota neirotiskā personā? Tā nonāk Mēness tumšā aspekta varā, kura pārvaldniece ir Lilita. Pa neirotiskā temperamenta pusvirus durvīm tajā iekļūst Pekles spēki. Mikrokosma disociētie kompleksi vēl tiek pastiprināti ar Makrokosma disociētajiem kompleksiem, jo tāds jau ir klipotu mērķis.

Okultisti un viņu mazizglītotie un māņticīgie piekritēji vienmēr ir uzskatījuši, ka vājprāts ir saistāms ar dēmonu uzmākšanos. Modernā medicīna to noliedz, skaidrojot dažādās gara saslimšanas ar tīri subjektīviem psiholoģiskiem procesiem. Pašlaik abas šis skolas atgādina karojošas nometnes. Katra ir pārliecināta par savu taisnību un nevēlas uzklausīt otru. Uzskatu, ka šiem gluži pretējiem redzesviedokļiem var atrast kopēju pamatu. Psihologs gan spēj parādīt, kā darbojas prāta mehānisms, gan izskaidrot garīgos procesus, kuros dzimst vājprātīgo idejas. Viņš var parādīt sakarību starp šīm idejām un normāla cilvēka sapņiem, bet nav viņa spēkos izskaidrot fundamentālo atšķirību starp subjektīvu apziņas stāvokli un normālu aktīvu apziņu. Tieši okultists var parādīt, kā attiecīgās vīzijas var izsaukt eksperimentālā ceļā ar ceremoniālās maģijas palīdzību. Vēl svarīgāk ir tas, ka okultists var nodemonstrēt, kā tās pašas vīzijas var izkliedēt, nomākt un izskaust kā nevajadzīgas psihiskas spējas.

Tālāk pievērsīsimies lietas praktiskajai pusei: cik un kā rituālās maģijas metodes iespējams pielietot gara slimību dziedināšanā? Protams, tās tikai atvieglas slimības norisi un nedos pilnīgi pozitīvu rezultātu tikmēr, kamēr nav uziets gara darbības traucējumu cēlonis. Ja tas nav izdarīts, izkliedētās vīzijas atkal atgriezīsies, jo slimnieka prāta stāvoklis tās pievelk. Maģiskais aplis vairs nepalīdzēs. Kolīdz kontakts ar Pekli tiek pārrauts, slimnieks to atkal atjauno.

Tā veidojas apburtais loks. Klipoti, ar kuriem slimajam ir kontakts, to aktīvi veicina un turas pie sava upura visiem spēkiem. Šajā racionālajā gadsimtā mēs nedrīkstam aizmirst, ka pastāv organizēts un ar saprātu apveltīts Ļaunums. Kad gara traucējumu fiziskais pamats ir novērsts — infekcija iznīdēta, audzējs, kas spieda uz dziedzeri, izgriezts —, bet prāts vēl arvien neatgriežas normālā stāvoklī, bieži vien ātrus un redzamus rezultātus dod dēmonu “izdzīšana”.

Ja slimais ir neirotiķis, kura “problēma” ir vienīgi prāta sfērā, “izdzīšanai” ir ļoti svarīga loma kā sagatavošanās procesam gaidāmajā psihoterapeitiskajā ārstēšanā, jo tā novērš atkārtotu “inficēšanos” un dod slimniekam cerības uz labu iznākumu. Klipotiskie dēmoni reizēm iegūst tik lielu hipnotisku varu pār savu upuri, ka atvairīt tos ar gribasspēku vien nav tā spēkos, un arī tradicionālā psihoterapija nespēj iznīdēt slimības sakni. Var gadīties, ka “izdzīšana” slimības laikā jāatkārto divas trīs reizes, jo saikne ar dēmoniem var atkārtoties. Bet, tiklīdz pacienta kompleksi būs likvidēti, tā vairs neatjaunosies. Visādā gadījumā “izdzīšana” dod ievērojamu īslaicīgu uzlabošanos: pacients gūst iespēju sakopot spēkus un atvairīt ļauno spēku uzmācību. Dūšīgs pacients, saprātīgi līdzdarbodamies, parasti iztiek ar trim “izdzīšanas” reizēm, ja ir labvēlīgi materiālie apstākļi. Ir pieredzēts, ka pietiek arī ar vienu reizi, lai cilvēkam paliktu labi, ja vien viņš izpilda visus norādījumus un neielaižas kontaktos ar Neredzamo Pasauli, nelasa okulto literatūru un neuztur sakarus ar cilvēkiem, kuri interesējas par šiem jautājumiem. Ir piedzīvots arī tas, ka pacients ignorē norādījumus un atkal ierosina agrākās vibrācijas, — un Pekles ietekme atjaunojas.

Mums jāsaprot, ka cilvēka apziņa ir kā vaļējs trauks, kurā, tāpat kā ķermenī, nepārtraukti ieplūst iespaidi. Caur to bez apstājas cirkulē kosmiskie spēki kā jūras ūdens caur sūkļzivi. Jebkurš mūsu emocionālais stāvoklis tiek padziļināts no ārpuses. Subjektīvais “es” tikai aizdedzina liesmu, bet Kosmoss tai piegādā kurināmo. Tiklīdz uguns iedegas, attiecīgie kosmiskie spēki to uzpūš. Kā ticīgu katoli tur savā varā ar lūgšanu piesauktais svētais patrons, tā neirotiķi moka viņu apsēdušais dēmons, kuru pievelk disociētās zemapziņas slimīgās norises. Okultisti uzskata, ka vispārīgajam Ļaunuma Principam ir savi noteikti kanāli, tāpat kā organizētajam Labā Principam ir savi iedarbības gari. Jebkurš gara darbības traucējumu novērotājs atradis šai hipotēzei pietiekoši daudz pierādījumu.

īpaši svarīga ir mānijas problēma. Okultajās aprindās ar to saprot dvēseles aiziešanu no ķermeņa un tās nomaiņu ar citu dvēseli, tomēr jāšaubās, vai šis modelis raksturo procesa būtību. Es domāju, ka mānļja nav vis vienas dvēseles nomaiņa ar citu, bet gan pilnīga tās pakļaušana, un hipnotizētājs šādā gadījumā ir kāda astrāla būtne.

Maģijā ir kāda darbība, ko sauc par “dievišķās formas iegūšanu”, kad galvenais mags iztēlē identificējas ar dievību un top par tās spēka pārnesēju. Tas ir viens no ēģiptiešu maģijas īpašajiem paņēmieniem, turklāt priesteris uzliek galvā dzīvnieka masku, kurš simboliski pārstāv attiecīgo dievību. Iztēlotā identificēšanās ir labi zināma okultā metode, kuru nereti pielieto kā mentālu vingrinājumu, lai iekļautos kāda auga vai kristāla iekšējā dzīvē. Tā dod savdabīgu un visai manāmu efektu. Jādomā, ka tieši šo metodi kopā ar hipnozi izmanto uzbrūkošā būtne, sākumā identificēdamās ar savu upuri, bet vēlāk uzspiezdama tam savu personību, tādējādi iegūstot pārnesēju ārējai izpausmei. Iespējams, ka šāda “uzspiešana” var notikt vienīgi ķermeņa vai gara slimības radītos īpašos anomālos stāvokļos vai kāda ļoti ietekmīga Melnās maģijas akta rezultātā.

III d aļa PSIHISKĀ UZBRUKUMA DIAGNOZE

..

12. nodaļa PSIHISKĀ UZBRUKUMA METODES

Burvju māksla senlaikos un mūsdienās. — Narkotiku nozīme. — Psihiskā uzbrukuma faktori. — Garīgā koncentrācija. — Kosmisko spēku izsaukšana.

— Ceremoniālās garu izsaukšanas piemērs. — Mags kā izsaukto spēku pāmesĢjs. — Kā nodibināt kontaktu ar upuri? — Aizstāšana. — Talismani. — Magnetizēti priekšmeti. — Psihiskā uzbrukuma motīvi. — Atgadījums ar kādu dziedātāju. — Adepts uz Austrumiem. — Mentālo robežu pārkāpšana.

KATRS, kam ir gadījies lasīt grāmatas par burvestībām, kuras sastādījumi profesionāli raganu mednieki, pamatojoties uz pašu aizdomās turēto un spīdzināto vaininieču atzīšanos, būs ievērojis, ka visas aprakstītās parādības var iedalīt plašākās grupās, kas dažādos gadsimtos un dažādās pasaules malās regulāri atkārtojas, radot priekšstatu, ka tas nevar būt bez dziļāka iemesla. Tiesu pārskati par raganu prāvām Skotijā, baznīctēvu atskaites par burvju mākslas iznīdēšanu Ziemeļ-itālijā, Bizantijas arhīvu materiāli, ar maģiju saistītie sižeti klasiskajā literatūrā un, visbeidzot, ceļotāju aprakstītā maģijas prakse pirmatnējās tautās visā pasaulē — visas šīs liecības papildina cita citu, un viscaur saskan tajās paustā attieksme gan pret aprakstītajiem fenomeniem, gan to iedalījums plašākās analogās grupās, gan pašu burvju izskaidrojumi savām buršanas metodēm.

Vispirms mums jāpievēršas liecībām par narkotisko līdzekļu pielietošanu, kurus Melnā Brālība ir lieliski pārzinājusi jebkurā gadsimtā. Plaši tika izmantoti pulveri, ziedes un kvēpināmās zāles, kur starp savādiem un grūti atšifrējamiem maisījumiem var atrast vielas ar ļoti spēcīgu ārstniecisku iedarbību. Piemēram, magones, kas iemidzina un rada sapņus, kaņepes, kas izsauc murgus, velnābolu, kurš atņem atmiņu, melnos graudus, ar ko panāk augļa izmešanu, kukaiņus, kuri modina spēcīgu saldkaisli, dažu koku mizu, kas izsauc pretēju efektu, bet Jaunajā Pasaulē ari kaktusu dzinumus — šie un vēl daudzi citi dabas līdzekļi ietilpa burvju mikstūras. Paraoelzs kļuva slavens ar to, ka vairākas tradicionālas burvju zāles sāka pielietot medicīnā. Bordžiji ir bēdīgi slaveni ar to, ka šos pašus līdzekļus izmantoja kā smalkas indes, lai aptumšotu prātu, nenodarot ļaunumu ķermenim. Stāsta, ka Romas filozofs Luk-rēcijs sajucis prātā, iedzerdams mikstūru, kuru viņam iedevusi paša sieva, gribēdama iekvēlināt vīra iekāri. Ir saglabājušās vecas burvju ziežu receptes, kuru sastāvā ir opijs un spāniešu vaboles. Nav grūti iedomāties, kādus sapņus tās varētu izsaukt. K.Olivers savā nesen izdotajā grāmatā “Maģijas un burvju mākslas analīze” pauž viedokli, ka raganu sabati visbiežāk notikuši narkotiku izraisītu vīziju ietekmē.

Iedarbīgas indes, bez šaubām, tika pielietotas, uzsūtot lāstu. Parasti rīkojās šādi: no misiņa, vara vai svina pagatavoja talismanu un slepus piestiprināja pie vīna kausa vai vārāmā katla dibena. Iespējams, ka svins, lēnām kūstot, un varš oksidējoties atstāja uz ēdienu un dzērienu kādu iespaidu.

Lai ari viss iepriekšminētais ir diezgan nozīmīga burvju mākslas sastāvdaļa, šajā grāmatā nav iespējams sniegt tik detalizētu izklāstu, ka tās radītos efektus varētu izslēgt diagnozē.

Psihisko uzbrukumu var realizēt trejādi, un katrā konkrētā gadījumā tiek pielietots vai nu viens veids, vai ari visi trīs. Pirmais veids ir telepātiska, hipnotiska iedvesma, otrs — iedvesmas pastiprināšana ar dažu neredzamu starpnieku palīdzību, bet trešais — kāda fiziska priekšmeta izmantošana par kontaktpunktu jeb maģisko savienotājposmu. Aktīvā enerģija var tikt izmantota kā tiešā plūsma, ko nodrošina maga mentālā koncentrācija, vai arī tikt novadīta uz kādu “psihisku akumulatoru” — talismanu vai mākslīgu elementu.

Otrajā nodaļā tika diezgan sīki raksturota iedvesmas psiholoģija, tikai vēlreiz jāatgādina, ka telepātija būtībā ir simpātisko nervu šķiedru vibrāciju indukcija. Psihologi, kuri nodarbojas ar eksperimentiem, jau sliecas atzīt, ka emocija stipri līdzinās elektriskajai strāvai. Ir jau pārliecinoši pierādīts, ka emocionālie stāvokli izmaina ķermeņa elektrisko vadītspēju. Okultisti uzskata, ka emocija ir elektrībai līdzīga enerģija, ko ik cilvēks izstaro ap sevi, radot magnētisko lauku. Trenēts okultists spēj to sakoncentrēt kūlī un vadīt. Ja jūs esat spējīgs koncentrēties uz vienu vienīgu sajūtu, norobežojoties no citām, ir iespējams iegūt tīru emociju, ko tālāk diferencēt nav iespējams. Tad visa dvēselē ieplūstošā dzīvības enerģija virzīsies pa vienu kanālu vienā virzienā, nevis pa iepriekšminēto trīs kanālu sazarojumiem. Koncentrācija būs liela, un to iespējams sasniegt tikai ar milzīgu piepūli. Tāpēc rietumu svētie un austrumu jogi ievēro visstingrāko askētismu. Jums jāatsakās no visa, kas jums piedei; lai iegūtu šo “pērli”. Šīs metodes piemērus var saskatīt brīnumpasakās, kuras vēsta, ka cilvēks, kurš atradis laimes akmeni, drīkst izteikt tikai vienu vēlēšanos. Šāda koncentrēšanās der tikai vienam vienīgam mērķim. Cilvēks var koncentrēties vai nu dziedināšanai, vai nonāvēšanai, nav iespējams gan viens, gan otrs reizē, nevar ari viegli pārslēgties no vienas darbības uz otru. Gluži tāpat kā nav savienojamas nesavienojamas lietas vienā cilvēka mūžā. Vārdu sakot, ja kāds ir sakopojis spēkus ļauniem nodomiem — slepkavībai vai atriebes aktam —, pēc tam, kad viņa naids būs rimis, viņš uzreiz nespēs mainīt savas dvēseles orientāciju, pievērsties augstām lietām un pestīšanai. Dvēseli, kura savā attīstībā iekļaujas evolūcijas straumē, var salīdzināt ar riteni, kas griežas pulksteņa rādītāja kustības virzinā, bet dvēseli, kura “iet” pret evolūcijas straumi, — ar riteni, rotējošu pret pulksteņa rādītāja kustības virzienu. Riteņa ass stāvokli var mainīt, nolikt jebkurā leņķī, bet, lai mainītu ierīces kustības virzienu, jāapstādina pats ritenis, un, jo tas lielāks, jo ilgāks būs šis process. Bet, lai izmainītu paša riteņa kustības virzienu, jāapstādina ierīce. Normāli dvēseles attīstība notiek pulksteņa rādītāja kustības virzienā — pa evolūcijas straumi. Būtu labi jāpadomā, pirms mainīt šo virzienu, kaut uz neilgu laiku, ļaunu nodomu vai iznicināšanas kāres dēļ. Taisnība ir vecajā teicienā: “Dod velnam pirkstu, viņš tev paņems visu roku.” Diezin vai ir iespējama ātra kustības virziena maiņa. Lai to panāktu, jānoslāpē impulss un drīz atkal jāatjauno.

Šādi garīgi koncentrējoties, panākams liels enerģijas potenciāls, kuru vēl var ievērojami palielināt, tajā pašā brīdī nodibinot kontaktu ar atbilstošu kosmisku spēku. Gara enerģija darbojas kā starteris, un, kad mazais ritenis jau griežas pietiekoši ātri, jāpieslēdzas galvenajai ierīcei. Seko īslaicīgs cīniņš, kamēr mazākā ierīce “pārsviež” enerģiju uz lielās grūti iekustināmajām svirām un to iedarbina. Vēl tikai jāieslēdz ātrums un jāmāk to vadīt. Gluži kā ceremoniālajā maģijā.

Aplūkosim konkrētu piemēru. Lūk, cilvēks, kurš vēlas saņemt enerģiju cīņai. Viņam noderēs ceremonija, kurā piedalās planēta Marss. Savā svētnīcā viņš sagādās visu par godu tai: apklās altāri ar sarkanu audumu un pats valkās sārtu apģērbu. Viņa maģiskās lietas būs pagatavotas no dzelzs, un viņa zizlis būs kails zobens. Uz altāra viņš turēs 5 gaismekļus, jo 5 ir Marsa skaitlis, uz krūtīm viņš nēsās tērauda piecstūrī iegravētu Marsa simbolu, pirkstā tam būs gredzens ar rubīnu, bet kvēpināmajā traukā kūpēs sērs un salpetris. Atkarībā no procedūras nozīmes un rakstura viņš vērsīsies vai nu pie dievišķā vai dēmoniskā Piektās Sefīras aspekta — Marsa sfēras Heburaha. Viņš vai nu nosauks dievības vārdu Heburahā, vēršoties pie Cīņu Dieva, vai arī griezīsies pie arhidēmona Piektajā Pekles Mājoklī. To paveicis, viņš kļūs par izsauktā spēka pārnesēju.

Ir saglabājušās daudzas maģiskas formulas, kā šo enerģiju var iegūt bez maga starpniecības. Pēc mana uzskata, tās visas ir neefektīvas. Vienīgais variants ir jau iepriekšminētais — mags transa stāvoklī pats kļūst par starpnieku. Un tieši šī iemesla dēļ sekmes rituālajā maģijā bieži netiek gūtas. Ikvienam, kurš grib būt magp, jābūt gatavam uz visu. Ja tiek izsaukts dievišķais spēks, problēmu nav. Būt par šāda spēka kanālu ir liels gods, tā jau pati par sevi ir iesvētīšana. Magam tikai jāattīra sevi no visa liekā un jāuztur nemitīga koncentrēšanās. Sliktākais, kas var atgadīties, ir neveiksme (nav rezultāta). Turpretī, ja jāizsauc kādas sfēras dēmoniskais aspekts, lietas apstākļi mainās. Kurš gan būs ieinteresēts upurēt sevi tādu spēku labā kā, piemēram, Asmodejs. Es neticu, ka pastāv kāds drošs ļauno garu izsaukšanas paņēmiens, kurš pasargātu pašu magu no to varas, ja nu vienīgi Abramelīna metode, kura prasa sešus mēnešus ilgu sagatavošanos un kura var tikt realizēta vienīgi tādā gadījumā, ja mags ir tiešā ceļā kontaktējies ar Svēto Sargeņģeli. Pekles mala ir tuvu. Nav iespējams izšaut ar ieroci bez atsitiena.

Kad “izsaukums” ir noticis un enerģija ir sakoncentrēta, jāiezīmē mērķis. Magam jānodibina astrālais kontakts ar savu upuri — jāatrod saikne, kas nav nemaz tik viegli. Pirmkārt, viņam jāsameklē upuris un tajā — pieķeršanās punkts, lai veiksmīgi iekļūtu aurā. Šajā procesā enerģija tiek fokusēta. Parasti tiek izmantots kāds ar upura magnētisko enerģiju uzlādēts priekšmets — matu šķipsna, nags vai vienalga kas, ko upuris parasti nēsā vai ir turējis rokā. Šāds priekšmets ir magnētiski saistīts ar tā īpašnieku, parāda ceļu uz upura auru un ļauj nodibināt kontaktu. Pēc tam mags rīkojas kā jebkurš hipnotizētājs, kuram izdevies panākt pirmo hipnozes stadiju. Ar magnētisko savienotājposmu viņš piekļūst upura psihiskajai dzirdei, kura zemapziņā viņu uzklausa. Atliek tikai gaidīt, kas ar šādā veidā iesēto “domu sēklu” notiks — vai tā laidīs saknes, vai arī tiks “izmesta” no prāta. Gan vienā, gan otrā gadījumā upuris jutīsies psihiski apdraudēts un pārdzīvos diskomfortu.

Ja magnētisko saikni nodibināt neizdodas, melnajam magam jāķeras pie citiem līdzekļiem. Visbiežāk tā ir aizstāšanas metode. Izvēlas kādu priekšmetu vai dzīvu būtni un ar ceremoniālās maģijas palīdzību identificē to ar noskatīto upuri. Piemēram, var izmantot kādu nelielu dzīvnieku, nosaucot to upura vārdā, upurēt uz altāra, parasti ari paspīdzinot, vienlaikus koncentrējoties uz īsto upuri. Raganu prāvu liecībās bieži minēts šāds sens paņēmiens: pagatavo vaska tēlu un izkausē uz altāra uguns vai ari iedzen naglas koka statuetē, kura nosaukta upura vārdā. Naglu dzīšana patiesi neatstāj nekādu jūtamu efektu uz īsto upuri, tomēr palīdz magam koncentrēties.

Tiek lietoti ari visdažādākie talismani. Talismans ir attiecīgā spēka vai apkopotu spēku simbols, tas ir pagatavots no piemērota materiāla un magnetizēts rituālā. Talismanu var gatavot no jebkura materiāla, kurš saglabā magnētismu. Parasti izmanto metālus, dārgakmeņus un pergamentu — tas gan ir mazāk efektīvs, ja nav metāliska ietvara. Atri var magnetizēt ari ūdeni un ziepes, bet tie drīz zaudē savu iedarbību. Talismanu pagatavo, izsaucot attiecīgo spēku, kā aprakstīts iepriekš, un koncentrējot to uz šo priekšmetu, kurš jau no paša sākuma atrodas uz altāra.

Tad talismans kaut kādā veidā jānogādā upura magnētiskajā laukā. Stāsta, ka, piemēram, Bērtona kundze, gribēdama savu vīru — slaveno Ričardu Bērtonu, dižo dabas pētnieku, bet ateistu, — pievērst kristietībai, vienmēr lūgusi savu mācītāju apsvētīt nelielas svēto statuetes, kuras pēc tam sabāzusi vīra kabatās. Līdzīgi rīkojas melnā okultisma darboņi. Magnetizētie priekšmeti tiek izlikti upuru dzīvokļos vai arī ierakti zemē vietās, kur tie staigā. Šādi talismani darbojas ne tikai ar tajos ielikto enerģiju, bet ari palīdz burvim koncentrēties savu nodomu veikšanai.

Kaitēt var ari ar priekšmetiem, kuri izmantoti Melnajā Maģijā kā rituāla sastāvdaļa un ir piesātināti ar attiecīgu enerģiju. Maģisko aktu piederumus var ieraudzīt visneiedomājamākajās vietās. Man gadījās būt kādā izsolē nelielā pilsētiņā, kur pārdeva 12 Zodiaka zīmes, skaisti iegravētas uz plāksnītēm. Dažiem maniem draugiem izdevās nopirkt tādas maģiskas “dārglietas” kā altāra lampiņas un kvēpināmos traukus, kuri acīmredzot nāk no rituālajām ložām, bet lielākā pērle bija maģiskais zizlis, kuru šajā izsolē pārdeva kā kamīna piederumu.

Antikvariātos diezgan bieži var atrast lielus kristālus, ko izmanto zīlēšanai. Pirms šādas lietas ienesam savā psihiskajā sfērā, tās rūpīgi jāatmagnetizē.

Reiz man gadījās piedalīties veselā psihisku eksperimentu sērijā, kas sākumā noritēja ļoti sekmīgi, līdz negaidīti, bez redzama iemesla viss sagāja grīstē. Tas bija neizprotami, un tikai pēc kāda laika mēs uzzinājām, ka dzīvokļa īpašnieks, kurā tie notika, ir pircis linoleju, kurš savulaik ticis izmantots rituālajā maģijā.

Burvības iedarbību faktiski nodrošina mākslīgie elementi. Šādos gadījumos attiecīgā formiņā ielej nedaudz biezputras un patur, kamēr tā maga gribas iespaidā “sastingst”. Tādējādi formiņā uzkrājas maga gribas koncentrāts, kaut kas no viņa “es”, kļūstot par tās dvēseli; rezultātā ir radīts kas līdzīgs pašvadāmai torpēdai, kura jānotēmē uz izraudzīto mērķi. Pieredzējis mags var šai domformai piešķirt dvēseli ar elementālu esenci — jēlu, nediferencētu dzīvības substanci, kas paņemta no kāda elementa valstības. Tad uz izraudzīto upuri jāraida burvju vārdi: “Es noburu tevi ar to un to.” Tie ir kā papildinājums gribas aktam, kurš iedvesa dvēseli dom-formai, un beigās tiek radīts mākslīgais elements ar savu pastāvīgu dzīvotspēju.

Par šādu burvestību efektivitāti ikviens var pārliecināties, piemēram, palasot to cilvēku likteņstāstus, kuri ir piedalījušies slaveno Tutanhamona kapeņu atvēršanā. Ir zināmi arī daudzi citi, ne mazāk pārliecinoši gadījumi.

Okultās nepatikšanās var iekulties, sāpinoties ar kādu metožu ziņā ne pārāk izvēlīgu okultistu, kā arī iesaistoties apšaubāmas kvalitātes okultā grupā. Nonākot konfliktā ar okultistu, jāņem vērā, ka parasti šāds cilvēks, ja vien viņš nav kristāltīrs, bez cilvēciski it kā saprotamas varas apziņas nereti sirgst ar tādu psihisku novirzi kā sava “es” hipertrofiju. Viņš mīl varu varas pašas dēļ un ikvienu sava mācekļa aiziešanu vai pretošanos viņa nelokāmajai gribai uztver kā personisku apvainojumu vai pat kaitējumu. Ar savu trenēto prātu tāds cilvēks dusmās var nodarīt ļaunu. Man ir zināmi gadījumi, kad okultists tikai aizvainotas patmīlības dēļ ir nodarījis neiedomājamu ļaunumu. Varētu padomāt, ka tas ticis darīts vienīgi tāpēc, lai nodrošinātu savu sekotāju uzticību un pārmācītu viņus, nevis īsteni ļaunā nolūkā.

Šāda rakstura adeptam nepatīk arī tas, ja māceklis, kurš viņu pametis, sāk izmantot iegūtās zināšanas praksē. Nenovēlīgais guru ir gatavs uz visu, lai psihiski sagrautu savu agrāko skolnieku.

Kāda dziedātāja “ņēmusi kursu” pie adepta balss uzlabošanai. Kādu dienu, izlēmusi, ka diezgan šķiest naudu, viņa savam skolotājam pavēstījusi, ka šī ir viņu pēdējā tikšanās. Mags sakoncentrējis uz viņu dēšu skatienu un sacījis, ka turpmāk, ja viņa vairs nenāks, uzkāpjot uz koncertestrādes, viņa redzēs savā priekšā maga seju un nevares izdabūt pār lūpām ne skaņu. Tas turpināsies tik ilgi, kamēr viņa atkal atgriezīsies un turpinās “ārstēties” (gineja par seansu). Šī iespaidīgā hipnoze izrādījās efektīva, un dziedātājas kaijera aprāvās, iekams burvestība netika izgaisināta.

Ļoti pamācošu stāstu sniedz kāda vēstule. Tā ne vien labi ilustrē psihiskā uzbrukuma gadījumu, bet atklāj ari metodes.

“1921.-1922. gada ziemā es izdzirdēju balsi (no Iekšējām Sfērām): “Mēs redzam jūsu iesvētīšanu Kristus Ordenī.” Man šī ziņa nebija īsti saprotama, un es gaidīju, kas notiks.

1922. gada jūnijā pie manis ieradās kāda liela austrumzemju reliģioza ordeņa vadītājs. (Es tolaik dzīvoju Šveicē.) Sauksim viņu par Z. Es no viņa gaidīju daudz un lūkojos kā uz Skolotāju. Zināju, ka viņš ir ticies ar Abdulu Bahu, un, gribēdama izpatikt, pieliku pie sienas A.B. foto, bet, kad Z. ienāca manā istabā, es tūliņ sapratu, ka tas viņam nepatika. Mēs drusku parunājāmies, viņš uzdeva man dažus jautājumus. Negaidīti Z. piedāvāja man iesvētību savā Ordenī. Es biju pārsteigta un nejutu iekšēju aicinājumu. Teicu, ka man jāpadomā. Bridi vēlāk pēkšņā iedvesmā es pajautāju: “Vai jūsu ordenis ir Kristus Ordenis?” Atbilde skanēja: “Jā.” Es atzinos pārdzīvojumā (augstāk minētajā) un biju ar mieru iesvētīties, tomēr mani neatstāja iekšējas šaubas par kaut ko nelāgu.

Iesvētīšanas laikā dažas procedūras manī neradīja nekādu iekšēju atbalsi, domās es sāku dedzīgi piesaukt Kristu līdz pat ceremonijas beigām. (Vēlāk es uzzināju, ka Z. kādam savam māceklim teicis, ka es esot pieņēmusi iesvētību, bet ne Skolotāju.)

Nepakavēšos pie mazsvarīgām detaļām, bet pastāstīšu par mūsu otro sarunu, kurā Z. neatlaidīgi lūdza mani pamest dzimto pilsētu un aktīvi iesaistīties darbā pie viņa. Ari šoreiz iekšējā balss man skaidri sacīja: “Nē.” Negaidot Z. ieteicās: “Apsēdieties man priekšā, es jūs izdziedināšu.” (Es tolaik nebiju vesela.) Viņš nofiksēja uz mani ciešu, caururbjošu skatienu. Domās es piesaucu Kristu, sajuzdama savelkamies ap sevi kā aploci. “Nu tā,” Z. sacīja, “es jūs izdziedināju.” Bet mana iekšējā balss atbildēja: “Nē.”

Kad Z. aizgāja, es jutos slikti, kā ko nelāgu nojauzdama, kaut ari viņu par tīšu ļaunumu aizdomās neturēju (kā neturu arī tagad).

Uzrakstīju par to savai draudzenei, bet mūsu vēstules izmijās ceļā. Viņa rakstīja, ka ap to pašu laiku, kad notikusi mana saruna ar Z., par kuru draudzene vēl nezināja, viņai dots norādījums kopā ar mūsu abu garīgo skolotāju man palīdzēt. Izgājusi no Ārējām Sfērām, viņa sapratusi, ka mani apņem spēcīgas hipnotiskas strāvas. Viņai vairākas reizes nācies likt lietā visu savu garīgo spēku, lai palīdzētu man tām pretoties, un beigu beigās “mēs stāvējām brīvas uz klints saules gaismā”. Mana vēstule palīdzēja viņai izprast šo pārdzīvojumu, un atbildē viņa rakstīja: “Uzmanies, Z. mēģinās vēlreiz. Viņš ir sapratis, ka ir bijis traucējums. Nākamreiz viņš dosies uzbrukumā Iekšējai Sfērai.”

Drīz man sākās ļoti ilgstošs pārdzīvojums. Vairākas nedēļas pēc kārtas es ik nakti redzēju kādu parādību: es atrados septiņu vai astoņu cilvēku grupas vidū, no kuriem divus saskatīju ļoti skaidri. Pa kreisi no manis atradās sieviete pilnīgi melnā ģērbā, tomēr viņas veidols iezīmējās ļoti labi. Pa labi bija Z., kurš teica: “Tagad es jūs iesvētīšu otrreiz, krietni augstākā pakāpē. Un viņš spēcīgi satvēra mani aiz labās rokas. Es tomēr izrāvos un mierīgi sacīju (vēl tagad dzirdu savus vārdus): “Pirms šīs ceremonijas vēl gribu ko pateikt. Es nevienam neļaušu nostāties starp sevi un Kristu.” Tad atskanēja vaimanas, izcēlās kņada — un viss izzuda.

Pēc šī pārdzīvojuma es saplēsu savu iesvētības kartīti, izmetu Z. no galvas, un vairs personiski, apzināti pārdzīvojumi man ar viņu nesaistījās.

Es iepazīstināju Z. ar kādu jaunu franču mūziķi, kurš bija cēlies no ļoti turīgām aprindām un ar to lepojās. (Sauksim viņu par F.) Mēs ar F. bijām tuvi draugi, un tieši tolaik viņam gribējās uzturēt pastāvīgu iedvesmas stāvokli kādas kompozīcijas pabeigšanai. No otras puses, viņš varēja būt ļoti noderīgs Z., kuram bija ārkārtīgi pieķēries. Pēc pašas pārdzīvojumiem es sāku stipri raizēties par viņiem abiem, bet, juzdama, ka nespēju neko palīdzēt, F. neko neteicu, tikai lūdzu Dievu, lai viņš pasargā F. no iespējamā ļaunuma. Drīz vien es sāku saņemt no F. vēstules, kurās viņš aprakstīja savus astrālos pārdzīvojumus. Viņš sapņos nonāca dažādās nelāgās situācijās un dzirdēja balsis, kas iegalvoja: “Lūdz Z. palīdzību. Viņš tev palīdzēs.” Tad viņš sajutis manu klātbūtni un sācis lūgt Kristu (tas noticis sapnī), līdz viss izgaisis. Tā tas turpinājies vairākas reizes. Kad mēs satikāmies, es viņam pastāstīju par saviem pārdzīvojumiem.

Vēl jāpiebilst, ka tolaik pie manis iegriezās arī kāds ar psihiskām spējām apveltīts draugs un pastāstīja: “Šonedēļ es tevi trīs reizes redzēju sapnī. Tu man lūdzi palīdzību, lai glābtu kādu jaunu, briesmās nonākušu cilvēku. Ko tas nozīmē?”

Viss aprakstītais nozīmē tikai to, ka Z. apzināti izmantoja savu mentālo varu. Viņa “garīgā dziedināšana” acīmredzot nozīmēja hipnozi. Mana korespondente nepārprotami apgalvo, ka viņa netur Z. aizdomās par tīšu ļaunprātību; viņš drīzāk izmantoja savas spējas. Es gan domāju, ka jebkurš mēģinājums iegūt varu pār citiem cilvēkiem vai ar jebkuriem līdzekļiem manipulēt ar dta prātu bez paša ziņas ir nepieļaujama vardarbība pret dlvēka brīvo gribu un noziegums pret dvēseles harmoniju. Ko gan cits var zināt par kāda cilvēka slepenākajām dvēseles vēlmēm, ja viņš nav dāvājis tam savu uzticību?

Vai gan kādam ir tiesības bāzt savu degunu otra dvēselē un patvarīgi ielauzties viņa būtības dziļumos? Tagad ir plaši izplatīta cilvēku vārdu sūtīšana dažādiem dziednieku pulciņiem ar lūgumu koncentrēties uz to, neveicot nekādus iepriekšējas piesardzības pasākumus un neprasot atļauju. Kādā lielā spiritistu sanāksmē es no tribīnes dzirdēju aicinājumu, ka palīdzība jāsniedz vienīgi tad, ja ir pacienta rakstiska piekrišana.

Par laimi, visu šo “dziednieku” procedūras bieži vien ir tik nekaitīgas, ka nav vērts raizēties par to, ka viņi varētu koncentrēties tieši uz jums — pat ar slepkavniecisku nodomu. Tomēr prindpā jautājums paliek atklāts. Vkru tikai vēlreiz atkārtot domu, ka šādas procedūras par labo toni neliecina, grauj uzticību un ir pretrunā ar jebkurām okultajām tra-dīdjām. Es varu godīgi atzīt, ka man nekad nav nākusi prātā vēlme raidīt izmanošu enerģiju pār savu brāļu okultistu galvām, kaut gan daži no viņiem šādu sodu patiesi būtu pelnījuši.

13. nodaļa PSIHISKĀ UZBRUKUMA MOTĪVI (I)

Pieburamās zāles. — Psihiskais spiediens. — “Con-gressus subtilis.” — Lilita. — “Partneri.” — Dievu dēli un cilvēku meitas. — Astrālā projekcija dzimumakta laikā. — Kāds savāds aizstāšanas gadījums. — Ijautātie no feju valstības. — Dzimumakta ēteriskais aspekts. — X. kunga maģiskie eksperimenti: a) ar jaunu meiteni, b) ar precētu sievu. — Perversijas.

VIENĀ no iepriekšējām nodaļām tika norādīts, ka vienkāršākais paņēmiens, kā tikt skaidrībā, vai potenciālā psihiskā uzbrukuma upuris fantazē vai ne, ir atklāt uzbrukuma motīvus, bet, ja tas tomēr neizdodas, ir pamats šaubām. Parastie motīvi — alkatība, iekāre, atriebības alkas, bailes no atmaskošanas — ir redzami ar neapbruņotu aci un nav nepieciešama īpaša psihiska analīze. Pastāv vēl ari citi motīvi, kuriem var būt nozīme okultajās aprindās un kuriem jebkurš vērību nepiegriež.

Senajās burvestību grāmatās, kuras galvenokārt saglabājušās kalpotāju aprindās, netrūkst recepšu, kā iekarot pretējā dzimuma mīlestību. Vecos foliantos var atrast ari sīkākus rituālu aprakstus, raganu prāvu liecībās ir ne mazums apsūdzību sievām, kuras par attiecīgu samaksu palīdzējušas iegūt kāda simpātijas. Kā izturēties pret šādām ziņām — nopietni vai kā pret novājēšanas tablešu reklāmu, kas sola samazināt svaru bez kādas diētas?

Es jau pieminēju pieburamās zāles. Senos laikos šādas “mīlestības zāles” bija labi zināmas, tās modināja seksuālo kais

li. Tās nav aizmirstas ari tagad, par ko liecina smalki izstrādātie reklāmsludinājumi okultajos izdevumos. Francijā ir firmas, kuras specializējušās tādu šokolādes konfekšu ražošanā, kuras maskētā veidā satur šo “zāļu” komponentus.

Par tām kļuva zināms pēc divu meiteņu un vīriešu nāves, kuri tās bija lietojuši par daudz. Francijā lieto arī kokteiļus, kuri satur tā saucamos “tonizējošos ingredientus” ar līdzīgu iedarbību. Vai tad tās nav tās pašas pieburamās zāles?

Šajā grāmatā es mazāk pievēršos okulto metožu fiziskajam aspektam, tomēr pilnīgi ignorēt to nevar, jo ir pamats bažām, ka “mīlestības zāles” pat mūsu zemē (Anglijā) nereti tiek lietotas kā palīglīdzeklis okultajā praksē. Nesen ar šādu okultu “mistrojumu” labu biznesu taisīja kāda plaši izreklamēta firma. Starp tās piedāvātajiem preparātiem bija ari “Venēras ziede”. Tomēr iejaucās policija, galvenos darboņus ietupināja aiz restēm, un firma darbību pārtrauca. Man ir nācies saskarties ar vairākiem visai aizdomīgiem gadījumiem, lai gan šajās lietās nokļūt līdz faktiem ir visai pagrūti. Uzbrukums notiek ļoti nemanāmi un neatstāj sekas, upuris var pat nenojaust to un neko nezināt par seksa psihisko, kur nu vēl par smalko emocionālo aspektu. Un tas, kurš to piedzīvojis, neko nevēlas atklāt. Reizēm nākas dzirdēt par kādu neveiksmīgu mēģinājumu. Veiksme reti kad nāk gaismā, jo gan upurim, gan uzbrucējam ir savi iemesli to slēpt.

Okultajā praksē ir divi paņēmieni šāda mērķa sasniegšanai: psihisks spiediens uz kādu cilvēku, lai tas nonāktu maga ietekmes sfērā, vai arī psihiska operācija, tā dēvētais “congressus subtilis”.

Ko nozīmē “congressus subtilis”? Pirms atbildēt uz šo jautājumu, sīkāk jāiztirzā sekss no okultā viedokļa. Un ko rāda fakti (vai tas, ko uzskata par faktiem)? Senos laikos uzskati šajā ziņā bija stingri, un ticējumi sniedz daudz atbilžu, ja vien ignorējam antromorfiskos skaidrojumus.

Pastāvēja uzskats, ka mīlestības (seksa) sfēra ir tuva Lilitai. Kabalā ir teikts, ka Lilita bijusi Ādama pirmā sieva, kura apmeklējusi viņu sapņos, kad viņš Ēdenes dārzos vēl bijis viens, un Dievs Tas Kungs tā satraucies par to, ka pretstatam radījis Ievu. Raganas savukārt apmeklējis Velns. Svētā Terēze no Avilas apgalvo, ka viņu apciemojis pats Dievs. Jaunava Marija izpelnījās Svētā Gara vizīti. Svēto Antoniju nelika mierā burvīgas sieviešu kārtas dieves. Ir zināmi neskaitāmi pierādīti gadījumi, kad Velns uzbrucis visām sieviešu klostera iemītniecēm un stājies ar tām sakarā. Džordžs Mūrs savā grāmatā “Māsa Terēze” ļoti interesantā klosteru dzīves pētījumā apraksta “partneru” parādīšanos jaunu mūķeņu vidū. Viņas ar šiem eņģeļiem nodibina sakarus, un tie, izrādās, ir Plūdu laikā bojā gājušo dvēseles. Bībelē var lasīt, ka Dieva Dēli savienojās ar cilvēku meitām un tādējādi izcēlās dēmoniskā rase. Jebkuras tautas folklorā atradīsim nostāstus par cilvēku kopošanos ar stihijām, kas parasti noved pie postošām kataklizmām. Klasiskajā literatūrā netrūkst sižetu par dievu un dieviešu tikšanos ar cilvēkiem. Ko par to visu lai domā? Vai tā būtu vistīrākā fantāzija? Nav grūti saprast mūķeni, kura, gribēdama noklusēt sava mīļotā vārdu, visiem stāsta, ka bērns viņai būs no Velna, vai vispār jebkura mūka psiholoģiju, kam Velns rādās aiz katra stūra — un viņš to uztver nopietni.

Es to paskaidrošu ar dažiem man personiski zināmiem gadījumiem, lūkojot nošķirt faktus no fantāzijas. Reiz pie manis ieradās kāds jauns cilvēks, kuram bija mīlas sakars ar precētu sievu. Viņš stāstīja, ka vairākas reizes redzējis ļoti spilgtus sapņus, kad šī sieviete ierodas pie viņa, un arī viņa tajā pašā laikā sapnī tikusies ar viņu. Jauneklis bija ieradies pie manis, lai pilnīgotu šīs norises gaitu. Es laikam izturējos pret viņu ne pārāk atsaucīgi, jo vairāk viņš mani neapmeklēja, un es nezinu, kā tas viss beidzās.

Pirms pāris gadiem es piedzīvoju vēl interesantāku gadījumu. Kāda sieviete man pastāstīja, ka jaunībā bijusi saderināta ar cilvēku, kuram ļoti pieķērusies, bet kurš, darbodamies par misionāru Rietumāfrikā, gājis bojā. Zaudējusi vienīgo iemīļoto, viņa izgājusi par sievu pie sava brālēna, daļēja invalīda, kurš viņu jau sen mīlējis. Un ikreiz, stājoties dzimumattiecībās ar savu vīru, viņai acu priekšā stāvējis pirmā iemīļotā tēls. Pati viņa bijusi augumā neliela tumšmate. Vīrs, kā jau asinsradinieks, bijis visai līdzīgs viņai, turklāt diezgan kalsns. Bet visi viņu trīs dēli bijuši gara auguma, slaidi ziemeļu tipa blondīni, visādā ziņā līdzīgi mirušajam līgavainim. To apstiprināja ari kāds šīs ģimenes draugs.

Es personīgi pazinu divus cilvēkus, kuri, kā saka, bija feju apmainīti. Vienam — vīrietim — bija spicas ausis kā Pānam, un, ja ir velna bērni, tad viņš tāds bija. Otrs — sieviete — ari bija ērmots un apbrīnas vērts cilvēkam maz līdzīgs radījums. Bērnus, protams, šī sieviete dzemdēja bez kādām grūtībām — kā kaķe. Šīs būtnes bija ieņemtas, mātei esot

«

alkohola reibumā. Viņi abi izcēlās ar neredzētu cietsirdību, kura kādā reizē izpaudās kā tīša ļaunprātība. Neskatoties uz abu dīvaino izskatu, nevienam no viņiem nekāds garīgs defekts nepiemita, gluži otrādi, viņu prāta spējas bija virs vidusmēra.

Ikviens, kam nav svešs seksa ezoteriskais aspekts, zina, ka dzimumu savienība vienādā mērā ir gan fiziska, gan ēteriska. Tieši šis faktors nosaka reālo atšķirību starp normālu tuvību, kura vairo dzīvības spēkus un harmonizē, un pašapmierināšanos, kas izsmeļ un ārda nervu sistēmu. Vai cilvēks, kurš spēj projicēt ēterisko ķermeni vai būtni, zināmos apstākļos nevar stāties dzimumattiecībās? Ja atzīstam medimitāti — vai neiespējams būtu tāds sakars, kurā viens no partneriem atrodas otra kontrolē? Kāda gan dvēsele var iemiesoties šādā gadījumā?

Viduslaiku tradīcija izšķir divu veidu dēmonus, kuri rada saldkaislos sapņus: inkubus un sukubus. Mūsdienu psiholoģija to noliedz un meklē reālāku izskaidrojumu. Okultisti gan domā, ka senajos ticējumos ir kāds patiesības grauds, ka vīriešu (protams, ari sieviešu) miesaskārigā iztēle tādā veidā rada mākslīgos elementus, kā tas aprakstīts iepriekšējās nodaļās, un ka šie elementi ir kas vairāk nekā subjektīvas iztēles augļi. Tie pastāv kā objektīvi ēteriski veidojumi un rada attiecīgus pārdzīvojumus. Piemēram, cilvēks ar saviem saldkairajiem sapņiem un fantāzijām ierosina attiecīgu domformu tapšanu, kuras iegūst no radītāja neatkarīgu eksistenci un, atrazdamās tā aurā, atstāj tādu pašu iespaidu kā jebkuras domformas, kas telepātiskā ceļā projicētas no cita cilvēka prāta. Ne vienmēr mēs apzināmies, cik lielā mērā telepātiski iespaidojam paši sevi ar savām domformām. Faktiski mēs dzīvojam sava starojuma vidē. Es atceros, ka bērnībā mani brīdināja: ja putniņu ar visu būrīti pa nakti novietos gultā un apklās ar palagu, no rīta tas būs beigts, saindējies ar ogļskābo gāzi, ko izelpo guļošais cilvēks. Mēs par maz apzināmies, cik lielā mērā esam psihiski saindēti no savu neapjausto un netīro domu starojuma.

Nav noslēpums, ka reizēm sapnī atgadās orgasms. Agrāk domāja, ka to rada dēmoni. Tagad to izskaidro ar fizisku sasprindzinājumu. Daži cilvēki — gan vīrieši, gan sievietes — šo reakciju ar sapņu palīdzību var izsaukt gaišā dienas laikā. Vai tas iespējams ari ar telepātisko iedvesmu? Vai tas netika praktizēts sabatos? Kāds gadījums parāda šī Kreisā Ceļa aspekta vēl vienu interesantu niansi. Kāda jauna, vienkārša un naiva meitene (sauksim viņu par Y), kura dzīvojusi noslēgtu dzīvi kopā ar savu māti atraitni, lūgusi konsultāciju pazīstamam okultistam, kuru dēvēsim par X. Aprindās, kur jaunkundze parādījās, grozījusies vēl viena ievērojama persona, kuru sauksim par Z., ar maģijas speciālista slavu. X. sacījis Y., ka esot uzzinājis par viņas agrākām dzīvēm. Starp viņu un Z. pastāvot karmiska tuvība un viņai vajadzētu viņam palīdzēt ar savu mīlestību un magnētismu. Un viņa saņēma instrukciju: katru vakaru, ejot gulēt, meditēt par Z. līdz iemigšanai. Nabaga vientuļā un uzticības pilnā meitene ar visu sirdi nodevās šai nodarbei. Bet pēc kāda laika viņai kļuva slikti. Veselais saprāts brīdināja, ka uzbudinājumu izsauc meditēšana, bet X. norāja viņu un aicināja palikt uzticīgai savam solījumam, apgalvodams, ka esot ielūkojies viņas nākotnē un redzējis, ka Z. viņu apprecēšot. Šīs izredzes darīja viņu ļoti nelaimīgu un darba nespējīgu. X. un Y. apsprieda šo tēmu arī vēstulēs, kuras nonāca manās rokās. Es uzstāju, lai viņa izbeidz visu. Apelējot pie jūtām un iztēlojot Z. briesmīgo stāvokli, ja viņa pārtrauktu to psihiski atbalstīt, un atkal atgādinot par karmisko tuvību, kurai jānoved pie laulībām, ja viņa paliktu Z. uzticīga, X. izdevās viņu pārliecināt par pretējo.

Juzdamās tikumiski pagrimusi un galīgi zaudējusi sajēgu, Y. meklēja palīdzību pie tās pašas organizācijas vadītājiem, pie kuras visi trīs piederēja. Šie cilvēki bija ar mani vienās domās, ka Y. jāizbeidz jebkāda meditēšana, un uzstāja, lai tiktu atdotas viskompromitējošākās vēstules. Pēc to saņemšanas tika paziņots, ka viss bijis tikai Y. iedomas, un abi nelieši nevis tika padzīti, bet netraucēti palika organizācijas rindās.

Ja šis gadījums būtu vienīgais, varētu par to pabrīnīties — un viss. Bet tā tas nav. Ap to pašu laiku mani apmeklēja līdz ārprātam novesta sieviete, kura stāstīja, ka esot konsultējusies ar X., kurš viņai iegalvojis, ka viņa, kaut pati to neapzinoties, esot jau iesvētīta Iekšējās Sfērās un ka viņas psihiskās spējas esot tuvu savai izpausmei (tā ir viņa parastā pieeja), bet, ja viņa gribot Ceļā sasniegt īstu progresu, jāizbeidzot kopdzīve ar vīru. X. apsolīja palīdzēt nodibināt kontaktu ar astrālo dzīves draugu. Sekas bija tādas, ka šī sieviete pameta savu ģimeni un galīgi pazaudēja galvu. Kādu dienu, sastapusi parkā Z., viņa pavēstīja tam, ka viņš esot tās astrālais mīļotais. X. to apstiprināja, piebilzdams, ka Z. ir tas, no kura viņa saņems augstāko iesvētību.

Es mēģināju viņu pārliecināt, ka sakari ar X. jāizbeidz un jāatgriežas pie vīra. Šī sieviete atbildēja, ka tas pēc astrālajiem pārdzīvojumiem nemūžam vairs nav iespējams. X. ietekme atjaunojās, viņa mainīja adresi, un es vairs neko par viņas likteni nezinu. Kad es šo sievieti pēdējo reizi redzēju, viņa izskatījās nožēlojami — pārgurusi, mežonīgi spīdošām acīm, konvulsīvām kustībām. Vai kāds atzīs šo stāstu par patiesu? Diezin vai, kamēr nebūs lasījis viņu vēstules. Un tas nav vienīgais šāds gadījums. Kāda mana draudzene pastāstīja vēl divus gadījumus, kuros bija iejaukts X. Tieši šādu gadījumu dēļ godīgs okulto parādību pētnieks var būt gandarīts, ka mūsu statūtos ir punkts, kurš ļauj maģistriem lietot efektīvus soda mērus pret okultistiem, kuri savas spējas izmanto ļaunprātīgi. Vispārzināms, ka nevienam Iesvētītajam nav tiesību savu okulto mākslu izmantot savtīgos nolūkos, tāpēc manī neizraisa simpātijas cilvēki, kuri samaksā okultis-tam puskronu vai pusgineju, bet pēc tam nonāk nepatīkamā situācijā. Kādi varētu būt secinājumi no manis aprak- stī-tajiem gadījumiem, par kuru faktisko pusi es varu galvot? Četras sievietes piespiež iesaistīties meditācijās ar mērķi saņemt enerģiju. Par šo nodarbju raksturu liecina jau tas vien, ka precētām sievām iedveš, lai tās pārtrauc dzīvot ar saviem vīriem, bet neprecētu meiteni spiež iemīlēties vīrietī, kurš vada visu šo meditācijas procesu, vada arī cilvēku grupu, kuri nodarbojas ar okulto praksi un ceremoniālo maģiju.

Secinājums ir tāds, ka tika gatavots okults eksperiments, kurā šīm sievietēm bija upura loma, nedomājot par sekām, ko tas uz viņām atstās. Man pazīstamais X. bija savedēja lomā, bet bēdīgi slavenais Z. darbojās kā mags. Tās pašas grupas kontā ir ari vairāki skandāli sakarā ar perversijām. Ja tas būtu netikums vien, es par to nerunātu, bet šādas nodarbes acīmredzot tikušas piekoptas sistemātiski ar nolūku iegūt okulto enerģiju. Nopietni okultisti zina, ka seksuālā enerģija ir Kundalī — pūķa uguns, kura saskaņā ar Tantrisko filozofiju saritinājusies guļ mugurkaula lejasdaļā vai (pēc austrumu okultisma terminoloģijas) sakrālajā pinumā. Kundalī enerģijas koncentrēšana un vadīšana ir ļoti svarīga okultās prakses sastāvdaļa. Metodi, kā pareizi vadīt šo enerģiju, pakļaujot to prāta kontrolei, es esmu aprakstījusi savā grāmatā “Tīrības problēma”, bet ir zināma ari cita metode — šīs enerģijas aktivizēšana un novadīšana uz anomāliem kanāliem, kur tā netiek absorbēta, bet atstāta rezervē kā līdzeklis maģisku mērķu sasniegšanai. Tieši tādēļ dažu Melnās Mesas paveidu rituālos altāra vietā tiek izmantots kails dzīvs vai rituāli nonāvēts sievietes ķermenis. To apraksta ari A.Meisons savā grāmatā “Opāla gūsteknis”. Iesācēji bieži vien ar šo enerģiju nespēj tikt galā. Atbrīvota tā rod loģisku piepildījumu, tāpēc viņi izmanto citu stimulu — nevis sievieti, bet gan zēnu vai jaunekli. Pederastija kopš seniem laikiem ir saistīta ar okultismu, tas arī noveda grieķu Mistērijas līdz deģenerācijai. Šos jautājumus sīkāk esmu aplūkojusi savā grāmatā “Veselīgais okultisms”.

14. nodaļa PSIHISKĀ UZBRUKUMA MOTĪVI (II)

Konflikti okultajās biedrībās. — Soda formulas spēks iesvētibā. — Incidenti iesvētīšanas ceremonijā. — Adepta nodevība pret Ordeni. — Kaku uzbrukums. — Astrālais cīniņš. — Vēlreiz par notikumu Ionas salā.

OKULTAJĀS aprindās ir labi zināms, kādas nepatikšanas sagaidāmas, ja cilvēks nonāk konfliktā ar brālību, par kuru biedru viņš kļuvis, saņemot iesvētību un dodot zvērestu. Kā jau iepriekš tika pierādīts, trenēta okultista ļaunprātīgi noskaņots prāts ir briesmīgs ierods, bet vēl spēcīgāks ir kolektīvais prāts, ko veido vesels trenētu, turklāt rituāli koncentrētu prātu kopums.

Jānem vērā, ka bez katra brālības locekļa un kolektīvās » 1 > mentālās enerģijas ir vēl viens faktors, kuru nedrīkst ignorēt neviena nopietna okultā organizādja. Tas ir “iesvētīšanas spēks”, kuru nosaka “kontakti”, proti, tas, vai tās viens vai vairāki līderi atrodas psihiskā saskarsmē ar noteiktiem spēkiem. Ja organizācija ir ar senām tradīcijām, tad tās iekšējā vidē “glabājas” ļoti iespaidīga domformu kolekcija. Katrā iesvētīšanas ceremonijā tiek prasīts Misteriālais Zvērests, kurš aizliedz kandidātam atklāt Mistērijas noslēpumus un ļaunprātīgi izmantot tajā gūtās zināšanas. Šajā zvērestā ir ietverts punkts par Sodu un Aidnājumu, kurā kandidāts solās būt gatavs saņemt sodu nodevības gadījumā un aicina kādu Būtni to realizēt. Dažreiz šie zvēresti, pateicoties ceremonijas vadītāja izdomai, ir ļoti iedvesmojoši un svinīgi. Brālību okulto noslēpumu sekmīga glabāšana rāda, ka tie tiek lauzti reti.

Konflikta gadījumā zvēresta brīdī pieaicinātais spēks var sākt darboties patvaļīgi. Ja dumpīgais brālis paliek tradīdjai uzticīgs, bet “atkrīt” vadītāji, tad zvēresta brīdī aicinātā spēka iedarbība būs ļoti iespaidīga — un tas vērsīsies pret viņiem pašiem. Un otrādi — ja iesvētītais “nodos” Mistērijas, no soda enerģijas pārmācošās plūsmas viņam neizbēgt, pat ja viņa “atkrišana” paliktu neievērota. Kāds aculiecinieks man pastāstīja par incidentu iesvētības laikā, kad kandidāts, kurš pēc izskata bijis gluži normāls cilvēks, pēc zvēresta visiem par izbrīnu pēkšņi šaušalīgi iekliedzies un tad vairākas nedēļas nogulējis slims ar nerviem, kā arī bijis spiests uz visiem laikiem atteikties no okultisma. Izskaidrojuma tam nebija. Man pašai reiz gadījās piedzīvot, ka, iesvētot reizē trīs kandidātus, ceremonijas laikā tika pamanīts, ka palikuši tikai divi. Trešais bija nobijies un aizbēdzis.

Nezinu, kas notika abās šajās reizēs — vai tā bija nodevība vai gatavība uz nodevību —, bet abi kandidāti pārdzīvoja ļoti stipras bailes. Tomēr tam par iemeslu nav pati ceremonijas norise. Es pati esmu piedalījusies ļoti daudzās iesvētībās, un ari manā praksē līdzīgi gadījumi ir tikai divi. Personīgi es iesvētībās jūtos tā, it kā pēc ilgas peldes sabangotā jūrā būtu izkāpusi klusā ostā.

Kāds man tuvu pazīstams, atzīts okultists tika izslēgts no sava Ordeņa. Nezinu gan, kāpēc tas notika, tomēr tam varēja būt vairāki iemesli. Prkāpjot iesvētību zvērestu, viņš sāka veidot neatkarīgu ložu. Saņēmis aizrādījumu, viņš paklausīja un savu svētnīcu slēdza, bet tajā pašā laikā sāka citā vietā slepeni iekārtot jaunu. Šoreiz viņam bija vairāk godkāres, jo tika gatavotas Lielās Mistērijas, ari svētnīcas iekārta tika izgatavota paša rokām, jo viņš bija smalks amatnieks. Viņa nelielais, patiesi jaukais Lielo Mistēriju dievnams ar Notingemas mežģīņu aizkariem pie logiem maskēšanās nolūkā atradās necilā Londonas rietumu nomales ieliņā. Viņš bija veltījis tā iekārtošanai vairākus mēnešus grūta darba, un par to, izņemot dažas īpaši uzticamas personas, neviens neko nezināja. Pirms īstās rituālās prakses uzsākšanas viņš bija devies neilgā atpūtā pie jūras, un tur viņu pludmalē bija pārsteigusi sirdslēkme, kas pēc četrām stundām beigusies ar nāvi. Ordeņa noslēpumi netika izpausti.

Kāds cits cilvēks, nonācis konfliktā ar jau pieminēto Ordeni, atriebdamies publiski izpaudis tā noslēpumus. Viņš bija nācis no labām aprindām, apveltīts ar nevainojamu veselību un izcilām literārām spējām, jau guvis ievērību ar saviem sacerējumiem. Pēc šī gadījuma sākās viņa pagrimšana līdz pat nabadzībai un galīgam postam. Acīmredzot viņu nomāca

Ahasvēra lāsts, viņš maldījās pa visu pasauli, nekur nerazdams miera. Neviens izdevējs neņēma izdot viņa grāmatas, un neviens preses izdevums par tām nerakstīja.

Beidzot es vēl gribu pastāstīt par savu līdzdalību astrālā cīniņā. Biju uzrakstījusi vairākus rakstus par ļaunprātībām okultajās brālībās, kuri tika publicēti “Okultajā Apskatā”. Es parasti rakstu, iedvesmas vadīta, iepriekš visu nepārdomājot, un šajā reizē acīmredzot biju trāpījusi desmitniekā un iekūlusies pamatīgās nepatikšanās. Par to jau liecināja mans nemiers un nepatīkamā neērtīl>as sajūta, ka starp Redzamo un Neredzamo pasauli rodas neskaitāmas plaisas. Es, pat nomodā būdama, sāku saņemt haotiskus signālus no astrālās sfēras. Tas bija kas nepiedzīvots, jo es neesmu metagnoms no dabas un esmu apguvusi tādu okulto tehniku, kura krasi nošķir dažādās apziņas sfēras un izmanto īpašas metodes astrālās sfēras “durvju” atvēršanai un aizvēršanai, tādējādi izvairoties no spontāna metagnomisma.

Pamazām grūti definējamā nelāgā sajūta pārauga skaidrās šausmās un ienaidā, līdz man jau sāka rēgoties dēmoniski ģīmji, līdzīgi tiem, ko psihologi apzīmē ar grūti saprotamu terminu “hipnopsihoze” — sapņu uzplaiksnījumi uz miega un nomoda robežas. Es nedomāju, ka vainīga kāda konkrēta persona, kaut ari sapratu, ka acīmredzot mani raksti kādu ir sadusmojuši. Liels bija mans izbrīns, saņemot vēstuli no kādas sievietes, kuru uzskatīju par savu draudzeni un patiesi cienīju. Šī vēstule izkliedēja visas šaubas par uzbrukuma avotu un sekām, kas mani sagaida, ja nepārtraukšu publicēt rakstus par attiecīgo tēmu. Teikšu godīgi: līdz vēstules saņemšanai man nebija ne mazāko aizdomu par šīs sievietes līdzdalību manis nosodītajos skandālos.

Es atrados grūtā stāvoklī. Ne uz vienu konkrēti netē-mējot, biju izšāvusi veselu kārtu uz vairākiem draugiem un amata brāļiem un sacēlusi lielu troksni. Situāciju sarežģīja tas, ka man nebija ne mazākās jausmas, ko man pārmet. Protams, es apzinājos, ka aprakstītās ļaunprātības, nevienam nav noslēpums, šad un tad gadījās okultajā praksē, tomēr neskaidra nojauta ir viens, bet tieša norāde uz konkrētu gadījumu — pavisam kas cits. Mans “ķēriens” šoreiz laikam bija lielāks, nekā cerēju. Es jutos kā puišelis, kurš, noskaņojies ķert mazās zivteles, izvelk lielo līdaku. Vajadzēja izšķirties: atsaukt rakstus “Okultajā Apskatā” vai ari ļaut notikumiem iet savu gaitu ar visām no tā izrietošajām sekām. Es mēģināju izprast, no kurienes man bija nācis impulss rakstīt šos rakstus. Varbūt no Novērotājiem — Okultās Hierarhijas sastāvdaļas, kas gādā par pasaules tautu labklājību? Viņu pienākumos acīmredzot ietilpst arī policejiska Astrālās Sfēras uzraudzība. Īstenībā par viņiem zināms visai maz. Laiku pa laikam cilvēkiem gadās ar viņiem sastapties, bet priekšstati par viņu darbību ir fragmentāri. Arī man vairākkārt ir gadījies izjust viņu darbības sekas. Viņi cenšas novērst jebkuru Melnās Maģijas aktu. Lai būtu kā būdams, man radās slēdziens, ka impulss rakstīt varēja būt radies no Novērotājiem. Visādā gadījumā kādam šis darbs bija jāpadara, jo jāķeras ari pie pūžņiem, lai tiktu no tiem vaļā, un es nolēmu neatkāpties un novest visu līdz galam, tāpēc rakstus neatsaucu.

Sekas ilgi nebija jāgaida. Mūs apsēda melni kaķi. Tās nebija halucinācijas, jo tie uzmācās pat mūsu kaimiņiem, un sētniekam nācās ar slotu ik dienas aiztriekt veselu baru no trepēm un palodzēm. Viņš apgalvoja, ka savu mūšu neesot redzējis tik daudz šo briesmoņu. Visu māju pārņēma kaķu smaka. Divi mūsu kopienas biedri katru dienu brauca uz darbu dažādās Londonas vietās, un ari tur viņus pavadīja šī smaka.

Sākumā mēs šo uzmācību skaidrojām ar dabas likumsakarībām, domādamas, ka kaut kur tuvumā mājo kāda jauka kaķenīte, tomēr regulārie incidenti lika apsvērt, vai te nav iejaukti citi spēki. Tuvojās pavasara ekvinokcija, kas okul-tistiem vienmēr ir grūts laiks: sasprindzinājums pieauga, visi jutās kā ne savā ādā. Kādu rītu pēc brokastīm, kāpjot pa trepēm, es pēkšņi ieraudzīju sev priekšā milzīgu kaķi — divreiz lielāku par tīģeri. Viņš izskatījās gluži kā dzīvs un aptaustāms. Es sastingu uz vietas un blenzu uz viņu. Tad viņš izgaisa. Tai pašā brīdī sapratu, ka tas bija kaķa tēls — domforma, ko projicējis kāds ar okultām spējām apveltīts cilvēks. Tas nebija nekas patīkams, tomēr labāk nekā īsts tīģeris. Šajā nelāgajā jutoņā es palūdzu savu draudzeni pameditēt kopā ar mani, un, kad mēs istabā to darījām, izdzirdām laukā kaķu ņaudēšanu. Palūkojušās pa logu, mēs ieraudzījām visu ielu kā nosētu ar melniem kaķiem, kuri gaišā dienas laikā bija sarīkojuši īstu kaķu koncertu.

Es piecēlos, savācu savus “darbarīkus” un vairākas reizes veicu “izdzīšanas” procedūru. Kad mēs pēc tam atkal palūkojāmies pa logu, iela bija tukša, un kaķus mēs vairs nekad neredzējām. Palika tikai vietējie peļu mednieki.

Un drīz bija klāt ari pavasara ekvinokcija. Jāpiebilst, ka tas ir okultistiem pats nozīmīgākais laiks gadā. Iekšējās Sfērās jūtama tik liela spēku pieplūde, ka grūti ar tiem tikt galā. Ja Astrālajā Sfērā valda nemiers, tad ekvinokcijas laikā tas parasti izraisa īstu vētru. Astrālajā Sierā notiek dažādas tikšanās, un daudzi okultisti, pametot savu ķermeni, tās apmeklē. Tas iespējams vienīgi transa stāvoklī, kad prāts var brīvi ceļot. Šajā aktā parasti jāpieaicina kāds zinošs palīgs, kurš varētu pieskatīt pamesto ķermeni, lai tam nenotiktu nekas ļauns.

Parasti, ja pastāv okulta uzbrukuma draudi, cilvēks visiem spēkiem cenšas saglabāt apziņas modrību — guļ dienā, bet naktī paliek nomodā un meditē. Kā par spīti, man tieši tolaik vajadzēja doties astrālā ceļojumā. Arī mana nelabvēle to zināja. Tāpēc es ievēroju vislielāko piesardzību: izvēlējos uzticamu grupu, norīkoju aplī novērotājus, nodrošināju norises vietu ar ceremoniālu. Jāsaka gan, es šoreiz ne visai ticēju šiem piesardzības pasākumiem, jo mana nelabvēle bija daudz augstākas pakāpes speciāliste un bija spējīga tikt cauri jebkuriem šķēršļiem. Tomēr sīkas nepatikšanas ar to varēja novērst.

Lai veiktu šādus astrālus ceļojumus, jāapgūst īpaša tehnika, kuru es sīkāk neaprakstīšu. Psiholoģijas valodā to varētu saukt par pašhipnozi ar simbola palīdzību, kurš atver durvis uz Neredzamo Pasauli. Atkarībā no izvēlētā simbola iespējams nokļūt vienā vai otrā Neredzamās Pasaules daļā. Tādēļ trenētam okultistam nav jāklejo pa Astrālo Sfēru kā Dieva nepieņemtam, viņš nāk un iet pa labi zināmu ceļu. Manas nelabvēles uzdevums nebija pārāk grūts, jo viņiem bija zināms, kurā laikā es došos ceļojumā un kādu simbolu esmu izvēlējusies. Es biju gatava cīniņam, lai gan nezināju, kā tas izvērsīsies.

Īstenībā šādi astrāli ceļojumi atgādina īstus sapņus, kuru laikā daļa prāta spēju saglabājas: piemēram, spēja izšķirties, gribasspēks un spriešanas spējas. Es vienmēr sāku šo ceļu caur simbola krāsu “aizkaru”, izejot caur tā krokām, šoreiz es nemaz nepaguvu to izdarīt, kad ieraudzīju priekšā savu nelabvēli. Es redzēju viņu sapnī. Viņa bija ģērbusies savai pakāpei atbilstošā ļoti greznā tērpā un aizšķērsoja man ceļu, pavēstīdama, ka pēc viņas gribas es nedrīkstu staigāt pa šiem astrālajiem ceļiem. Uz to es atbildēju, ka viņai nav tādu tiesību, jo viņa ir izdarījusi pārkāpumu, un es griezīšos pie Iekšējām Sfērām, kurām esam pakļautas mēs abas. Tam sekoja cīniņš: es it kā pacēlos gaisā un tad nokritu lejā no liela augstuma, līdz atkal atrados savā ķermenī, tikai tas vairs negulēja tur, kur biju to pametusi, bet gan istabas kaktā starp visādām mantām. Pēc vispārzināmā atsitiena principa astrālā cīņa acīmredzot tika pārnesta uz ķermeni, kurš sāka pārvietoties pa istabu, un apjukušajiem grupas biedriem nācās novākt tā ceļā patrāpījušos priekšmetus.

Pēc tam es pārdzīvoju nelādzīgu nervu satricinājumu, apjaušot, ka noticis visļaunākais — esmu padzīta no astrālajiem ceļiem. Ja es ar to samierināšos, mana okultā kaņera būs galā. Es zināju, ka, tāpat kā bērnam, kurš novēlies no ponija, tūlīt jātiek atpakaļ tā mugurā, man vēlreiz jādodas astrālajā ceļojumā. Es liku grupai atkal sanākt kopā un izveidot apli. Griezos pie Iekšējām Sfērām — un es atkal izgāju. Šoreiz cīniņš nebija ilgs — un es atgriezos. Cīņa bija izcīnīta. Kopš tā laika mani vairs nekas netraucēja.

Tovakar pirms gulētiešanas es sajutu sāpes mugurā. Palūkojusies spogulī, ievēroju, ka no kakla līdz pat jostas vietai mugura ir saskrāpēta it kā ar milzīga kaķa nagu.

Kad par to pastāstīju saviem draugiem, pieredzējušiem okultistiem, kuri arī kādu laiku bija bijuši cieši saistīti ar manu nelabvēli, viņi atzina, ka šī sieviete ir visai slavena ar saviem okultajiem uzbrukumiem, analoģiski pārdzīvojumi un līdzīgas skrambas bija novērotas vēl kādai draudzenei, kura turklāt sešus mēnešus bija nogulējusi slima un pēc tam pavisam atteikusies no okultisma.

Jau iepriekš stāstīju par kādu mīklainu nāves gadījumu īonas salā, par kādas nelaimīgas meitenes kailo līķi, kurš tika atrasts uz velēnā izgriezta krusta. Nāves cēloni noskaidrot neizdevās, tika izdarīts slēdziens, ka viņa nosalusi.

Ja viņa būtu apmaldījusies — kāpēc gan viņai būtu jānomirst uz vēlēnā izgrieztā krusta rituālā pozā? Kāpēc gan viņa, izejot no mājām, būtu izģērbusies, ietinoties vienīgi melnā mantijā? Kāpēc gan viņa būtu ņēmusi sev līdzi lielu nazi, ar ko izgriezt velēnā krustu? Man nav zināmi viņas dzīves apstākli pēdējo triju gadu laikā pirms nāves, bet tad, kad mēs ar viņu sagājāmies, viņa pazina ari to sievieti, kura uzbruka man. Vienīgās zīmes uz viņas ķermeņa ari bija skrambas.

IV daļa METODES, KĀ IZSARGĀTIES NO PSIHISKA UZBRUKUMA

.

15. nodaļa PSIHISKĀ UZBRUKUMA UN AIZSARDZĪBAS FIZISKIE ASPEKTI

Piesardzība, ja ir aizdomas par psihisku uzbrukumu. — Hroniska aizcietējuma sekas. — Saindēšanās perēkļi. — Kā noteikt pareizu diagnozi un ārstēt organisku slimību? — Ikvienā nopietnā saslimšanas gadījumā, kvalificēta ārsta uzraudzību! — Miegazāļu ietekme. — Jūras un kalnu iespaids. — Ēdiena nozīme. — Diēta. — Uzbrukuma upurim jāatsakās no psihiskās slodzes.

MĒS jau esam aplūkojuši dažādus psihiskā uzbrukuma veidus un metodes, ar kurām tas tiek realizēts, kā arī norādījām uz vairākiem blakusfaktoriem — ilūzijām, pašapmānu un pašiedvesmu. Nu pievērsīsimies diagnozei un iztirzāsim šo jautājumu no praktiskās puses. Pieņemsim, ka pie jums griežas cilvēks ar sūdzību par psihisku uzbrukumu. Kas jums būtu jādara?

Noteikti jāatceras, ka jābūt piesardzīgam, pirms pieņemt galīgo lēmumu par reālu psihisku uzbrukumu, jo psihiskais uzbrukums tomēr ir samērā reta parādība. Pirms nav izslēgtas citas varbūtības, tas vienmēr ir apšaubāms. Nesen man nācās sastapties ar gadījumu, kad iedomātā mānija bija tikai aizcietējuma sekas un “ļaunais gars” veiksmīgi tika izdzīts ar rīcineļļu. Ja ir jebkuri fiziski simptomi, kaut tas būtu tikai slikts izskats vai apgrūtināta elpošana, kvalificētam ārstam jāuzstāda sava diagnoze, jo pat tad, ja slimība vairāk izpaužas psihiskā plānā, cēlonis var būt fizisks. Piemēram, saindēšanās perēkļos faktiski sākas trūdēšanas procesi, tāpēc tajos viegli iekļūst zemākas formas elementi, kuru funkcija ir — 2 veicināt vielu tālāku sadalīšanos. Netīras asinis var saindēt smadzenes. Jaunveidojumi vai augoņi var izmainīt to funkcijas. ; Tb spēj konstatēt vienīgi speciālists, pieredzējis ārsts, kurš praktizē poliklīnikā un kura parakstam uzticas varas iestādes. Pieņemsim, ka pacients ir vājprātīgs. Bet vai to var konstatēt kurš katrs? Vairumā gadījumu, kad ir sūdzības par psihisku uzbrukumu, slimnieks parasti ir vājprātīgs vai histēriķis. Prāta zaudēšanu sākuma stadijā ir ļoti grūti diagnosticēt, bet histēriķis savukārt ir ļoti viltīgs un veikli notēlos normālu ' cilvēku. Vienīgi ārsts, kurš ar to sastopas katru dienu, spēs uzstādīt pareizo diagnozi.

Šeit var rasties iebildumi, ka grūti atrast ārstu, kurš simpatizētu okultismam, tomēr lietas būtību tas negroza, jo ārstu jau nelūdz piedalīties okultā darbībā, bet vienīgi veikt fizisku izmeklēšanu un, ja tiek konstatēta saslimšana, ārstēt to. Tāpat  kā ārstam nav jāiet vienā baznīcā ar pacientu, viņam nav ari jāpiedalās okultajās darbībās, kuras tiek veiktas pacienta labā.

Ja ārsts nekonstatē organisku saslimšanu pazīmes vai ari atrod tādu slimību kā, piemēram, vēnu varikozi, kam ar mentālo sfēru acīmredzot nav nekāda sakara, var domāt, ka pirmā pārbaude ir garām. Tagad var ķerties pie psihiskas "• izmeklēšanas. Sarežģītos un ilgstošu psihisku traucējumu gadījumos ārsts, iespējams, konstatēs, ka pacients ir savārdzis, pat tad, ja nekas nopietns netiks atrasts, un sāks attiecīgu ārstēšanas kursu. Tas var nākt tikai par labu, jo labāks fiziskais stāvoklis nodrošina ari stingrāku mentālo kontroli un izturību. No miega līdzekļiem gan labāk izvairīties, bet, ja tie izrakstīti, pacients miegā jānovēro kādam okultās aizsardzības metožu zinātājam. Viņa guļamistabai jābūt “attīrītai” un aizsargātai. Ja cilvēks piedzīvo psihisku uzbrukumu astrālā stāvoklī parastos apstākļos, viņš var atgriezties savā ķermenī kā zaķis alā, kā pēc murgaina sapņa, bet, ja viņa miegs no miegazālēm ir pārāk ciešs, viņš vairs pamosties nevar un paliek “ieslodzīts” astrālajā stāvoklī, kas psihiskā uzbrukuma gadījumā ir ļoti nevēlami. Ja pacients bez miegazālēm nevar aiz- ļ migt, cilvēkam, kurš atrodas pie viņa, rūpīgi jāseko, vai guļošo nemoka murgi. Ja slimais sāk miegā runāt vai raustīties, jāveic “izdzīšana” un jāčukst viņam ausī nomierinoši vārdi, līdzīgi kā to Kuē iesaka darīt ar maziem bērniem.

Pati nomācošākā psihiskā uzbrukuma īpatnība ir tā, ka upuris vispār baidās iemigt, jo miegā jūtas neaizsargāts. Kurš ir lasījis R.Kiplinga stāstu “Pasāžas gals”, atcerēsies, ka tajā attēlotais psihiskā uzbrukuma upuris gulētiedams allaž uzlika sev piešus, lai pamostos no dūrieniem, ja sapnī tam uzbruktu neredzams ienaidnieks.

Fiziski palīdzēt cilvēkam, kurš cietis no psihiskā uzbrukuma, var daudzējādi. Šīs metodes varam aplūkot sīkāk, neizslēdzot ari ārsta lomu. Ļoti noderīga ir saules gaisma, kura stiprina auru un stipri vairo tās pretestības spēju. Šādos gadījumos parasti iesaka doties pie dabas, lai gan psihiskā uzbrukuma upurim tas nav vēlams, jo laukos elementālā (stihiju) enerģija ir daudz spēcīgāka nekā pilsētā, un, ja cilvēks cieš no atavisku spēku uzmācības, tam labāk uzturēties ļaužu vidū. Arī jūrai ir stihijas spēks, no kura labāk izvairīties, jo Ūdens kā elements (stihija) ir ciešā saistībā ar psihisko jūtīgumu. Cilvēkam, kurš cietis no psihiskā uzbrukuma, jāvairās atrasties lielu ūdeņu un augstu kalnu tuvumā. Labākā vieta ir kūrorts iekšzemē.

Ir ieteicams viss, kas uzlabo fizisko pašsajūtu: spēles, vingrojumi, masāža. No ilgām, vientuļām pastaigām gan jāatsakās, jo tās var radīt pašnāvības iespēju. Psihiskā uzbrukuma upuri nekādā ziņā nedrīkst atstāt vienu.

Lielu atvieglojumu psihiskā uzbrukuma gadījumā dod vēl kāds vienkāršs līdzeklis. Patiesībā viss, kas bremzē psihiskos centrus, zināmā mērā mazina uzbudināmību. Flegmatiski, materiālistiski noskanoti cilvēki bez kādām raizēm dzīvo ari »

spoku apsēstās mājās, bet sensitīvas būtnes šādās vietās var pat sajukt prātā un izdarīt pašnāvību. Ir zināms, ka garīgais darbs nesokas ar pilnu vēderu; labākie rezultāti vienmēr tiek sasniegti gavējot. No tā izriet, ka psihisko centru noslēgšanai cilvēkam jāēd. Ja noticis psihisks uzbrukums, cilvēkam jāēd ik pa divām stundām.

Galvā atrodas vairāki svarīgi nervu centri. Vienkāršākais paņēmiens, kā nobremzēt to aktivitāti, ir samazināt asins pieplūdi smadzenēm. Tas panākams, iegremdējoties karstā vannā vai vismaz mērcējot kājas karstā ūdenī. Otrs nozīmīgs nervu centrs ir saules pinums, kurā psihiskā uzbrukuma laikā cilvēks nereti sajūt sasprindzinājumu un sāpes. Lai tās ievērojami mazinātu, jāpiepilda pudele ar karstu ūdeni un jāpieliek pie saules pinuma — plaukstas platuma laukumiņā pakrūtē starp ribām. Pat kāds smags priekšmets vien, bez siltuma, jau dod atvieglojumu. Man ir zināms gadījums, kad, uzliekot dētu spilventiņu vai apliekot ap vidu korseti, kļuva krietni vieglāk. Turklāt pirms psihiskā uzbrukuma būtu jāparūpējas par vēdera izeju, jo nederīgu vielu uzkrāšana organisma nāk tikai par sliktu.

Visi šie fiziskie pasākumi ir viegli izpildāmi. Tie gan neizdziedē psihisku patoloģiju un negarantē pilnīgu drošību uzbrukuma gadījumā, tomēr sniedz ievērojamu atvieglojumu, tie ļauj upurim mobilizēties daudz nopietnākam cīniņam un, mazinot sasprindzinājumu, vairo izturību. Psihiskā uzbrukuma gadījumā parasti uzvar tas, kam piemīt lielāka izturība, jo cilvēcisko būtņu uzbrukums neturpinās bezgalīgi, tas prasa pārāk daudz enerģijas.

Ir tāds vecs teiciens: “Zvirbuļus ar lielgabalu nešauj.” Fiziskās aizsardzības metodes prasa krietni mazāku enerģijas patēriņu nekā psihiskās, tāpēc tās gara spēku taupīšanas nolūkā ir visnotaļ ieteicamas. Kālab gan “izdzīt” Zemes elementus ar rituāla palīdzību, ja tas ir izdarāms ar tableti? Šajā sakarā jārunā ari par diētu. Teozofijas Biedrība propagandē veģetārismu kā okultās prakses neatņemamu sastāvdaļu. Tomēr tas nav pieņemami. Rietumu Ezoteriskā Tradīcija to neatzīst; tā māca, ka cilvēkam saprātīgās devās jālieto tāda barība, kas raksturīga zemei, kurā viņš dzīvo. Es domāju, ka eiropietim okultisms ar veģetārismu nav saistāms, jo rada pārmērīgu jūtīgumu, kas šajā raupjajā civilizācijā padara viņa dzīvi visai smagu. Tam, kurš nolēmis pievērsties veģetārismam, rūpīgi jāizstudē šī joma un ļoti cieši tas jāievēro, tomēr daudzu cilvēku organisms nespēj sašķelt augu valsts olbaltumvielas, kuras neuzsūcas tik viegli kā dzīvnieku. Vienīgi praksē un eksperimentālā ceļā var pārliecināties, vai veģetārā diēta der konkrētajam cilvēkam. Apetītes zudums, spēka trūkums, krišanās svarā vai ari izburbis apaļums — tie ir bīstami signāli, kurus nedrīkst ignorēt, lai izvairītos no hroniskām kaitēm. Iespējamā veģetārā diēta var neradīt nekādus traucējumus, tomēr vēlāk, varbūt pat pēc vairākiem gadiem var parādīties neirīts, neraļģija, išiass vai kāda cita nervu slimība. Tas ir nepārprotams norādījums uz to, ka veģetārā diēta nenodrošina organismu ar visām

nepieciešamajām barības vielām — ne tāpēc, ka tā nesaturētu visus vajadzīgos barības komponentus, bet gan tāpēc, ka gremošanas sistēma nespēj tos asimilēt un tie izdalās no organisma neizmantoti. Ikreiz, sastopoties ar psihiskiem traucējumiem, ko pavada neiralģiskas sāpes, es pārliecīgā psihiskā jūtīguma cēloņus saskatu hroniskā trūcīgā ēšanā. Šādos gadījumos pakāpeniska atgriešanās pie jauktas diētas hipertrofeto jūtīgumu samazina, nevēlamie kontakti pazūd un stāvoklis uzlabojas līdz normai. Tbmēr diētas izmaiņām jābūt pakāpeniskām, lai nerastos gremošanas traucējumi.

Ikvienam, kam radušies psihiski traucējumi, nekavējoties jāpārtrauc jebkādi okulti vingrinājumi un ierastās meditācijas vietā jāskaita bērnu dienu lūgšanas vai lūgšanās no Jaunās Derības. Ja ir nepatikšanas Astrālajā Sfērā, psihiskajiem centriem jābūt noslēgtiem.

Ikvienam jāatgriežas fiziskajā plānā un jāpaliek tikai tur. Kādā vecā žurnālā es redzēju attēlu, kurā, manuprāt, bija visai precīzi parādīts, kā jāizturas cilvēkam, kuram radušās psihiskas problēmas. Pie senlaicīgas gultas ar aizkaru stāv saniknota sieva ar veltni rokā, bet no aizkara apakšas, galvu pabāzis, tās vīrs sauc: “Tu vari mani kaut vai nosist, bet manu vīrestību nesamaitāsi, jo es no šejienes laukā neiešu.”

Ja potenciālais uzbrukuma upuris vairāk koncentrējas uz pasaulīgām interesēm, viņš kļūst par cietu riekstu jebkuram burvim. Ko gan burvis var padarīt cilvēkam, kurš vietējā kinoteātri uzjautrinās par Čarlija Čaplina jociņiem? Ir sakāmvārds, ka velns jāizdzen ar belcebulu. Ja jums bail no neredzamiem ļaundariem, nodarbojieties ar sportu, kurā ir riska moments.

16. nodaļa PSIHISKĀ UZBRUKUMA DIAGNOZE

Fiziskā stāvokļa nozīme psihisko centru atvērtībā. — Murgi. — Kā noteikt diagnozi? — Kādu pieeju izvēlēties? — Psihometrijas metode. — Astroloģijas nozīme. — Kā atjaunot precedentu? — Kā atklāt melus?

— Netieša pieeja. — Korelācija. — Vietas ietekme. — Piesardzība, vainīgo meklējot. — Neatkarīga diagnoze un psihometristu slēdziens. — Psihometrijas ierobežotās iespējas.

KAD ir aplūkoti psihiskā uzbrukuma fiziskie faktori, varam pāriet pie tiešo psihisko faktoru analīzes. Tomēr jāņem vērā, ka konstatēta fiziska saslimšana neizslēdz psihisko faktoru. Piemēram, asinsrites traucējumi var izraisīt nelielu metagnomismu un novest slimo kontaktā ar nevēlamām astrālām parādībām. To, ko zinātnē sauc par murgiem un halucinācijām, okultists sauks par patoloģisku metagnomismu un, novēršot nevēlamo psihisko ietekmi, dēmonu vietā ataicinot eņģeļus, atvieglos pacienta stāvokli, nepatīkamās sajūtas pārvēršot par svētlaimi. Psihiskie centri, kuri asinsrites traucējumu dēļ ir atvērti, savā uztveres lokā fiksē jebkuru iespaidu, tādēļ būtu jāizslēdz viss negatīvais. Iespējams, ka neizdodas pilnīgi noslēgt slimniekam ceļu uz Astrālo Sfēru, tomēr vismaz jāgādā par to, lai viņš ceļotu tās drošākajā un jaukākajā daļā. Cilvēki nezina, kas slimnieka murgainos klejojumus var kontrolēt un vadīt ar iedvesmas vārdu palīdzību, kuri jāiečukst ausī. Mēs varam kļūt par slimnieka ceļabiedru viņa astrālajās pastaigās, novērst nelāgās ietekmes, koriģēt vīzijas un ievirzīt tās mierīgā gultnē.

Pirms ķerties pie diagnozes noteikšanas, jāatceras, ka visi psihiskie traucējumi ir iedalāmi trijās plašās grupās: tie, kas ir organiskas saslimšanas sekas, tie, kurus izraisa kāda nejauka cilvēka ļaunprātība, un tie, kuru cēlonis ir neredzami spēki.

Pirmā veida traucējumus bez īpašām grūtībām novērsīs ārsts, viņš droši vien sekmīgi tiks galā ari ar tēlotu slimību, jo gadās, ka daža okultajām aprindām piederoša un okulto terminoloģiju pārzinoša persona mēdz simulēt psihisku saslimšanu, lai izspiestu naudu, liktu rūpēties par sevi vai pat gūtu ievērību citu acīs (visai izplatīts cilvēcisko netikumu motīvs). Ja draud medicīniska izmeklēšana, simulācija parasti izčākst un zaudē jēgu. Ārsts, kuram ir pieredze darbā ar ambulatoriem slimniekiem, ātri vien šādus viltniekus atmasko.

Nosakot diagnozi, okultists konstatē iemiesota vai bezmiesīga saprāta uzbrukumu. Tas izdarāms divējādi. Jāizmanto abi paņēmieni, lai novērstu kļūdīšanos. Vispirms viņam jāgriežas pie diviem savstarpēji neatkarīgiem metagnomiem ar lūgumu veikt psihometrisku izmeklēšanu, bet pēc tam uzstādīt savu diagnozi, balstoties tikai uz šim gadījumam piemērotiem teorētiskiem principiem. Būtu liela kļūda vienlaikus piemērot zinātnisko un psihisko pieeju. Tās parasti izslēdz viena otru. Vienam būtu jāveic psihiska izmeklēšana, bet otram slimnieks jānovēro, turklāt jāraugās, lai rezultātus neiespaido iedvesmošana vai dažādu ar šo gadījumu saistītu cilvēku iepriekšpieņēmumi. Tāpēc psihometriskajai izmeklēšanai domātos paraugus ieteicams paņemt jau pašā okultās izmeklēšanas sākumā, kamēr vēl nav radies kāds viedoklis.

Jāzina ari, kā paņemams paraugs psihometriskajai izmeklēšanai. Reiz es redzēju, kā kāds cilvēks bija atnesis izmeklēšanai cita cilvēka matu cirtu. Viņš to izvilka no savas kabatas, kur bija nēsājis vairākas dienas. Šī matu cirta, protams, bija tik ļoti piesātināta ar viņa paša emanācijām, ka vairs nebija derīga. Par psihometriskās analīzes objektu var noderēt jebkurš priekšmets, kurš ir pietiekoši piesātināts ar slimnieka strāvām. Piemēram, nesen novilkts, ikdienā nēsāts apģērba gabals, matu šķipsna, kāda dārglieta — noderīgs ir viss, ja vien šie priekšmeti ir kā nākas pasargāti. Kristāliskas vielas — dārgakmeņi saglabā magnētismu labāk nekā citas; metāli — gan parastie, gan dārgmetāli — ari der. Piemēram, kabatas nazītis. Slikti magnētismu saglabā koks, papīrs, vilna, kokvilna un sintētiskais zīds. Dabiskais zīds un lins — diezgan labi. Stiklam saglabāšanas spēja ir atkarīga no tā formas. Ja tas ir slīpēts un lauž gaismu, magnētisma uzkrāšanas spēja ir laba, bet gluds kā loga rūts šādam nolūkam neder.

Akmens noder lieliski, keramika ne visai. Sarežģītas formas priekšmets ir mazāk noderīgs nekā vienkāršas. Piemēram, smalks gredzens der mazāk nekā zīmoggredzens. Vēstules parasti noved maldu ceļos, jo satur ne vien sūtītāja, bet arī saņēmēja magnētismu. Daži okultisti izmanto fotogrāfijas, lai ar fotoattēla starpniecību uztvertu atbilstošu tēlu ēteriskajā sfērā.

Ņemot paraugu psihometrijai, jāievēro vislielākā piesardzība, jo tas ļoti viegli “inficējas” ar tā cilvēka magnētismu, kurš to patur rokā, atrodas tā tuvumā vai pat tikai stipri domā par to. Ja jūs, piemēram, iesaiņojot kādu priekšmetu nosūtīšanai uz psihometrisku pārbaudi, domājat par ar to saistīto problēmu vai pat izvirzāt kādu pieņēmumu, psihometrists, nerēķinoties ar parauga īpašnieka psihisko stāvokli, uztvers jūsu domformu. Arī iesaiņojuma materiāls nedrīkst būt magnetizēts. Reiz gadījās, ka kāds okultists pēc kāda sīka nieciņa norādīja uz tā piederību vai nu slimnieku kopējai, vai arī kādam citam ar slimnīcu saistītam cilvēkam. Īstenībā paraugs tikai bija ievīstīts ķirurģiskajā vatē. Psihometrijai domātais priekšmets jāiesaiņo pēc iespējas ātrāk, izvairoties pieskarties tam ar rokām. Vislabāk paņemt pietiekoši lielu gabalu “tīra” zīda baltā vai melnā krāsā (nekrāsota), tad uzmest to ietinamajai mantai un ātri ietīt, pieskaroties tai tikai caur zīdu. “Tīrs” okultajā nozīmē ir tāds, kurš nekad nav izmantots citiem nolūkiem. Piemēram, nevajag ņemt vecas kleitas vai dīvāna pārklāja gabalu. Ja attiecīgo priekšmetu šādi iesaiņot nevar, tas jāņem ar cukura standziņām vai šķērēm un jānovieto uz ietīšanai domātā zīda gabala, tad jāieliek koka kastītē, pārliecinoties, vai “pildījums” ir tīrs. Paraugi jānosūta vismaz diviem psi-hometristiem. Nosūtot paraugus un paziņojot savu dzimšanas laiku horoskopa sastādīšanai, vārdu būtu ieteicams tomēr neizpaust, lai izvairītos no visādām runām. Astrologiem parasti patīk horoskopus apspriest. Tas ir novedis pat pie traģiskām sekām.

Speciālista sastādītam horoskopam ir liela vērtība, jo zvaigžņu stāvoklis palīdz noteikt gan diagnozi, gan ārstēšanas gaitu. Būtu arī vēlams iepazīstināt astrologu ar notikušo un norādīt, kādu informāciju jūs vēlaties saņemt, lai viņš izanalizētu horoskopu no vajadzīgā aspekta. Horoskops okultajam terapeitam ir tas pats kas ārstam rentgenogramma.

Gaidot pārējos izmeklēšanas rezultātus, okultistam tomēr būtu jāuzstāda sava diagnoze, pirms tie vēl nav atstājuši ietekmi uz viņa apziņu. Nepieciešams vismaz divas reizes aprunāties ar pacientu. Pirmkārt, jāiepazīstas ar notikušo, ļaujot pacientam izteikt savas domas bez kādiem uzvedinošiem, mērķtiecīgiem jautājumiem. Pēc pacienta aiziešanas viss nupat teiktais sīki pēc atmiņas jāpieraksta. Pacienta klātbūtnē to darīt nav vēlams, jo tad parasti viņš sāk nervozēt, domādams, policistu žargonā runājot, ka “viss, ko pateikšu, tiks pierakstīts un vērsts pret mani”.

Gatavojoties otrai sarunai, okultistam rūpīgi jāizstudē savi pieraksti, jāiegaumē galvenie pieturas punkti un secinājumi, lai varētu iztaujāt pacientu par visām pretrunām un iepriekš noklusēto. Šādi visātrāk atklāsies tīši vai histēriski meli, jo parādīsies pretrunas starp pirmajā un otrajā reizē teikto. Ja melots nebūs, visi apgalvojumi saskanēs. Ja slimnieks jauks faktus, viņš nonāks pretrunā pats ar sevi. Jums jāņem vērā, ka jūsu priekšā ir cilvēks, kuram ir psihiski traucējumi vai arī kurš ir neirotiķis, vai pat abi reizē, un ka jūsu attieksme vai pat jūsu neizteiktās domas atstās uz viņu dziļu iespaidu. Ja viņš jutīs, ka jūs viņam neticat, viņam zudis pašpārliecinātība un viņš sāks domāt, ka visi šie pārdzīvojumi acīmredzot ir paša iztēles auglis. Un viņš noklusēs daudz ko tādu, kam var būt svarīga nozīme diagnozes noteikšanā. Bet okultistam tieši šajā svarīgo un nesvarīgo detaļu jūklī jāprot atrast sev noderīgi pavedieni.

Ja jūs gribat uzzināt notikušā detaļas, pacientam nav jānojauš, ko tieši, jo, ja būsiet ieguvis viņa uzticību, viņš viegli piesliesies jūsu viedoklim, bet, ja manīs, ka jums ir savs uzskats, zemapziņā interpretēs notikušo tā, lai panāktu atbilstību jūsu versijai. Nepieļaujiet neobjektīvas atbildes. Lai pacients nenojaustu, ko jūs vēlaties dzirdēt, neuzdodiet vienlaikus veselu sēriju jautājumu par kādu epizodi. Jūs taču vēlaties iegūt informāciju par vairākiem punktiem. Vispirms noskaidrojiet vienu, tad pārejiet pie otra. Ja jūs, piemēram, domājat, ka pacienta nebūšanas saistās ar māju, kurā viņš dzīvo, nekādā gadījumā nelieciet viņam to manīt, citādi pieļausiet kļūmi. Un, pat būdams drošs, ka esat uz pareizā ceļa, neatklājiet kārtis priekšlaicīgi, jo, ja runa, piemēram, ir par seksu un pacients nojauj uz ko tiek mērķēti jūsu jautājumi, viņš sāks jaukt pēdas — un jums būs grūti izdibināt patiesību. Prasmīgam un pieredzējušam speciālistam, kurš māk novērst pacienta aizdomas un uzdod netiešus jautājumus, viss drīz vien atklāsies. Ar aplinkus jautājumu palīdzību jūs noskaidrosiet patiesību, neaizskarot pacienta jūtas.

Meklējot patiesību, mēģiniet atrast sakarību starp slimnieka psihiskajiem pārdzīvojumiem un dzīves apstākļiem. Precīzi jāfiksē laiks un vieta, kad un kur nebūšanas sākušās. Kad tas pēc iespējas precīzāk noskaidrots, jāseko okultajai analīzei. Rūpīgi atzīmējiet iegūtos datus, sameklējiet atbilstošas efemeridas, nosakiet Mēness fāzes un planētu stāvokli. Pievērsiet uzmanību tam, vai notikušais nesaistās ar ekvinokciju, saulgriežiem vai tiem tuvu dienu. Atzīmējiet arī atbilstošās nedēļas dienas. Ja izrādās, ka attiecīgie notikumi norisinājušies ceturtdienā, pavasara ekvinokcijas laikā vai pilnmēnesī, jūsu rokās ir svarīga informācija. Jūs varat būt drošs, ka šajā gadījumā sava loma ir neredzamo psihisko spēku ietekmei.

Jāiegūst informācija arī par to vietu vai vietām, kur liktenīgie notikumi risinājušies, un jo īpaši par apstākļiem, kādos tie sākušies. Ja iespējams, ir ļoti no svara arī šo vietu apmeklēt un izjust tās ietekmi uz savas ādas. Daudz ko var noskaidrot, apmeklējot pacienta dzīvesvietu. Visa šī informācija pienācīgi jāizanalizē, izmantojot lielo artilērijas karti, kura ir pieejama jebkurā publiskajā bibliotēkā. Pievērsiet uzmanību tam, vai tuvumā apsekojamai vietai neatrodas kādas aizvēsturiskas būves un kur attiecībā pret tām atrodas pacienta māja, vai tās ir tuvu mājai, vai gadījumā māja neatrodas starp tām, ja tās savienotu ar taisnu līniju. Jāizzina attiecīgās vietas vēsturē un jāmeklē noderīgas ziņas arī tajā. Nereti dažādas likstas rada romiešu laikmeta drupas, jo Romas leģioni savulaik ievazāja dažādus varenās Romas sabrukuma laika apšaubāmus kultus. Ar aizdomām jāraugās ari uz druīdu sen-celtnēm, ja tādas ir tuvumā.

Jums jāizpēta visi pacienta mājā esošie neparastie priekšmeti — tādi kā pirmatnējo tautu kultu dievu statuetes vai mežonīgo tautu ieroči. Iespējams, ka tiem piemīt ievērojams elementāls spēks.

Noskaidrojiet, vai nelāgās ietekmes lauks neizkliedējas, ja pacients nonāk citā vietā. Ja tas tā ir, pilnīgi droši var apgalvot, ka likstu cēlonis ir vietējie apstākļi. Ja tas neapstiprinās, nav vēl teikts, ka cēlonis ir cits, jo nav izslēgts, ka visas ķibeles rada nevis konkrētā vieta, bet gan kāds tur mītošs cilvēks. Vajadzētu iegaumēt, ka vairākumā gadījumu šādas personas negatīvā ietekme drīzāk izriet no tās psihes slimīgā stāvokļa nekā no okultas ļaunprātības. Nesteidzieties pieņemt pēdējo varbūtību, jo tā gadās diezgan reti. Ari tas, ka aizdomās turētā persona ir apguvusi okulto māku un ir pierādāms, ka tā kontaktējas ar pacientu, vēl nepavisam neliecina par apzinātu un iepriekšplānotu okultu uzbrukumu. Ikvienam okultistam jāspēj kontrolēt sevī asimilētie spēki, lai tie nesāktu darboties bez viņa gribas un ziņas, kas ne vienmēr izdodas. Cilvēki atrodas dažādās attīstības stadijās. Aug3tāko prāta spēju atraisīšana un to pilnīga kontrole ikvienam ir grūts uzdevums.

Jums jāizdibina ari pacienta sapņu raksturs, jānoskaidro, vai murgi viņu mocījuši ari pirms okultā uzbrukuma, kā ari tas, kādi psihiski pārdzīvojumi bijuši agrāk.

Jāiegūst sīkas ziņas ari par pacienta draugu loku — ir vai nav viņu vidū psihiski nenosvērtas personas vai okultisma piekopēji. Tomēr der uzmanīties, lai nevērstu uz kādu aizdomas bez drošiem pierādījumiem. Allaž jāpatur prātā kļūdīšanās iespēja. Ne visai sen presē bija rakstīts par cilvēku, kurš izdarījis pašnāvību, kad ārsts tam pateicis, ka viņam ir sirdskaite un viņš nedrīkst precēties ar savu saderināto līgavu. Pēc nāves atklājies, ka ar sirdi viss bijis kārtībā. Varat iedomāties, kā jutās ārsts, kurš tik pārsteidzīgi bija uzstādījis diagnozi! Cilvēks, kuru izsitis no līdzsvara psihiskais uzbrukums, baidīsies no katras ēnas. Ar viņu jāapietas ļoti uzmanīgi. Neizklāstiet skaļi savus apsvērumus, kamēr nav drošu pierādījumu. Kad viss izdarīts, galvenais ir ārstēšana, nevis izskaidrošana. Nav jēgas atklāt pacientam vainīgo vārdus, pirms nav galīgās skaidrības. Labāk lai viņš saista savas domas ar kādu mīklainu psihisku fenomenu nekā tur aizdomās konkrētu personu no savu paziņu loka. 'Ibiciens “laimīgs ir nezinošais” šādos gadījumos ir visatbilstošākais. Nekad neatklājiet savam pacientam tās briesmas, no kurām jūs nespējat viņu droši pasargāt. Ari ķirurgs, gatavodamies operācijai, pārsedz instrumentus, lai slimnieks tos neredzētu. Gudrs okultists rīkojas tāpat. Nedrīkst aizmirst, ka neiesvētīts cilvēks pret Neredzamo Pasauli vienmēr izturēsies ar aizdomām.

Kad ir veikta plaša izmeklēšana virzienos, kurus es norādīju, jūsu rokās būs apjomīgs materiāls. Pienācīgi to izanalizējiet un atrodiet cēloņsakarības. Noskaidrojiet, vai pastāvīgā diskomforta sajūta pacientam nesaistās ar kādu notikumu, vietu vai cilvēku. Paanalizējiet manus iepriekšējās nodaļās aprakstītos dažādu atgadījumu tipiskos piemērus un salīdziniet ar savējo. Nepalaidiet garām arī manus skaidrojumus, kuri varbūt var palīdzēt atrisināt jūsu problēmu un norādīt tālāko izziņas ceļu.

Pēc šiem pūliņiem jūs noteikti varēsiet noteikt pagaidu diagnozi. Ja to apstiprinās arī speciālisti, kuriem tika nosūtīti paraugi psihometrijai, varat būt drošs, ka esat uz pareizā ceļa un darbs jāturpina.

Tomēr ņemiet vērā, ka psihometrijas speciālistu atbildes sakritīs tikai galvenajos vilcienos, nevis detaļās, jo viņi mēģinās izskaidrot visu pacienta sarežģītās dzīves ainu, kurā ir tik daudz detaļu, ka nav neviena spēkos izskaidrot tās visas. Epizodes, kuru skaidrojums sakrīt, var uzskatīt par pierādītām, bet ari tās, kur viens kaut ko saskata, bet otrs ne, nebūt nav uzlūkojamas vienīgi par ilūzijām.

17. nodaļa AIZSARDZĪBAS METODES(I)

Neiesvētītie un ekzorcisms. — Psihiskās vides attīrīšana. — Magnētisma novēršana. — Tekošs ūdens. — Gadījums ar pazemes kanālu. — Elektrība un bakterioloģija. — Kā pagatavot svētīto ūdeni? — Fiziskie fenomeni. — Kā novērst materializāciju? — Austrumu ēteriskā maģija. — Kā no tās izsargāties? — Organisma atkritumproduktu likvidēšana. — Melnajā Maģijā izmantojamās substances. — Ķiploks kā attīrīšanas līdzeklis.

RAKSTOT plašam lasītāju lokam domātu pārskatu par psihiskā uzbrukuma atvairīšanas metodēm, man ienāca prātā tās kolosālās medicīnas un ķirurģijas rokasgrāmatas, ar kurām Tirdzniecības ministrija parasti apgādā kuģu kapteiņus, reizē izsniedzot arī zāļu komplektu. Vajadzības gadījumā godājamais šķiperis, vislabāko nodomu vadīts, izlasa attiecīgo nodaļu un, viņaprāt, attiecīgi rīkojas. Šādā reizē galvenā loma, protams, ir personiskajam faktoram.

Ar psihiskajām kaitēm ir līdzīgi. Vajadzīga liela pieredze, lai pareizi noteiktu diagnozi, bet, lai novērstu radušos sarežģījumus, jābūt īpaši apmācītam un atbilstošas iemaņas apguvušam speciālistam. Šī mana grāmata vairāk domāta kā pirmās palīdzības rokasgrāmata nekā medicīnisks traktāts.

Nekad nedrīkst aizmirst, ka spēcīgas iedarbības līdzekļi dod vajadzīgo efektu tikai lietpratēja rokās, bet ir bīstami diletantam; tāpat arī spēcīgas iedarbības okultās formulas prasa no to lietotāja īpašu māku. Neiesvētīta cilvēka akli izmantota formula pat var zaudēt savu spēku un kļūt nelietojama, gluži tāpat kā savu svaigumu laika gaitā no pārliekas izmantošanas zaudē kāds izteiciens. Un nav jau divu līdzīgu gadījumu; tipisks gadījums — tas ir retums. Ekzor-cistam (tam, kurš nodarbojas ar garu izdzīšanu) labākais padomdevējs ir veselais saprāts, turēšanās pie būtiskā un pieredze.

Kad diagnoze uzstādīta un veikts sagatavošanas darbs krīzes novēršanai, ekzorcistam izpildāmi trīs uzdevumi: jāatjauno pacienta aura, jāattīra vide, kurā viņš uzturas, un jāpārrauj saikne ar kaitniedskajiem spēkiem. Visas šis lietas ir savstarpēji saistītas, neviena nav liekama pirmajā vai atstājama beidzamajā vietā. Nav iespējams atjaunot bojāto auru, neattīrot vidi, bet tas savukārt nebūs paveicams, kamēr nav pārrauta nevēlamā saikne.

Teorētiski vislabākais būtu vispirms pārraut saikni. Taču praksē diemžēl nākas pielikt daudz pūļu tās atrašanai un vēl vairāk — pārraušanai. Tomēr pacientam kaut kā jāpalīdz, un ekzorcistam vispirms jāattīra sava darbavieta. Ja uzbrukuma upuris cīnās saviem spēkiem, jāveic arī vairāki aizsardzības pasākumi, kamēr notiek nostiprināšanās “ierakumos”.

Pirmais, kas darāms psihiskā uzbrukuma gadījumā, ir vismaz īslaicīga lauka attīrīšana, lai gūtu atelpu un mobilizētu spēkus. Vieglāk tas izdarāms grupveida aktā, jo tad jebkura mērķtiecīga darbība kļūst par ceremoniju. Var izpeldēties tikai fiziskas tīrības dēļ — un pelde darīs tīru ķermeni, bet var peldēties arī ar rituālas attīrīšanās mērķi, un šādā gadījumā “attīrīšanās” patiešām pārsniegs fiziskās robežas. Tiks izdarītas noteiktas fiziskas darbības ne vien tādēļ, lai attīrītu ēterisko sfēru, bet arī astrālo, ņemot talkā iztēli, kas jebkurā maģiskā aktā ir ietekmīgs ierocis.

Jebkurš fizisks priekšmets spēj piesātināties ar ētera emanācijām un saglabāt tās ilgu laiku, gluži tāpat kā nazis saglabā sīpola smaržu un nodod to ikvienam, kas ar to tiek griezts. Šīs emanācijas jeb okultajā terminoloģijā magnētisms uz jebkuru cilvēku, kurš nonāk ar tām saskarē, atstāj lielu iespaidu. Ir sava daļa patiesības vecajā ticējumā, ka, lai nepiesauktu nelaimi, nedrīkst likt zābakus uz galda. Nav vēlams ari likt gultā virsdrēbes, jo nav zināms, ar ko jūs plecu pie pleca esat stāvējis autobusā vai metro, un nav nekādas vajadzības ar šo cilvēku magnētismu piesārņot savu guļasvietu.

Par laimi, magnētisms ir ļoti gaistošs spēks. Tas ir iedarbīgs tikai pašā sākumā un, ja nav iegūts rituāla ceļā, ātri zūd. Smago gaisotni, kurā atrodas okultā uzbrukuma upuris un visi priekšmeti ap viņu, nav grūti izkliedēt, bet, ja netiek neitralizēts uzbrukuma avots, tā atkal ātri atjaunojas.

Pats efektīvākais paņēmiens, kā tikt vaļā no magnētisma, ir pāriešana uz citu vietu, atstājot visu iedzīvi. Tomēr vairumam cilvēku tas nav pieņemams. Par laimi, ir arī citi līdzekļi, kas ļauj sasniegt vēlamo rezultātu tikpat droši. Okultā uzbrukuma upurim vajag kaut uz laiku pārcelties uz citu vietu, ņemot līdzi pēc iespējas mazāk savu lietu, turklāt apģērbjot jaunas vai vismaz ķīmiskajā tīrītavā nupat kā iztīrītas drēbes. Un jaunā dzīvesvieta pēc iespējas jātur slepenībā.

Ir arī tāds vecs ticējums, ka raganu var piemānīt, šķērsojot tekošu ūdeni. Pēc manām domām, daudzi senie ticējumi, kaut arī zem māņticības uzslāņojuma, atspoguļo reālus faktus. Man reiz atgadījās pārdzīvojums, kas to apliecina. Es gatavojos piedalīties kādā nozīmīgā okultā pasākumā, kuram, cik bija zināms, veidojās opozīcija. Mana draudzene, kura arī bija saistīta ar šo lietu, vakarā pirms lielā darba uzaicināja mani pie sevis vakariņās. Mēs abas sajutām visapkārt sasprindzinājumu, un viņa piedāvāja man palikt pa nakti pie viņas, nevienam nesakot, lai nojauktu uzbrucējam pēdas. Šis manevrs tomēr nebija visjii veiksmīgs un mēs pavadījām grūtu nakti, bet otrā dienā es jutu arvien pieaugošu psihisku spriedzi. Lai relaksētos, nolēmu kājām iziet cauri Haidparkam. Jau pusceļā pamanīju, ka spriedze noplok, un es bez pūlēm varēju paveikt visu iecerēto. Kad es par to pastāstīju draudzenei, viņa jautāja, kurā vietā tas noticis. Abas atradām šo vietu kartē un redzējām, ka es esmu šķērsojusi pazemes kanālu, kurš plūst no Serpantina. Es tad vēl nezināju ne veco ticējumu par tekošu ūdeni, ne par kanāla esamību. Tomēr atvieglojuma sajūta bija tik liela, ka, satikusi draudzeni atkal, varēju parādīt viņai vietu, kur tieši tas notika.

Mums ir ļoti trūcīgas zināšanas par spēkiem, kuri tiek iesaistīti gan okultajā uzbrukumā, gan gara dziedināšanā, tomēr ir pamats domāt, ka tie pēc savas dabas ir līdzīgi elektrībai. Kaut ari tie pieder nedzīvajai dabai, kaut kādas dzīvības pazīmes, lai ari zemākajā formā, tiem piemīt. Mana pieredze rāda, ka, traktējot tos kā kaut ko vidēju starp elektrību un baktērijām, varam diezgan droši tuvoties patiesībai — gan mūsu pašreizējo zināšanu robežās. Citiem vārdiem runājot, attiecoties pret domām kā pret parādību, kurai piemīt gan elektrības, gan baktēriju īpašības, mēs spējam tās diezgan labi vadīt pat bez precīzām zināšanām un redzamspējas, uz labu laimi. Seno tautu maģijā visos laikos lietotās praktiskās metodes apstiprina šo hipotēzi.

Ir zināms, ka tekošam ūdenim piemīt specifiskas elektriskās īpašības, ko pierāda tā iedarbība uz “maģisko zizli” jūtīga cilvēka rokās. (“Maģiskais zizlis” ir kārkla vai lazdas zariņš, ar kuru zemē meklē ūdeni vai metālus.) Iespējams, ka spēks, kurš iedarbojas uz “maģisko zizli”, ir līdzīgs tam, ar ko jāsastopas okultā uzbrukuma gadījumā. Tfekošs ūdens nojauc pēdas ne vien raganām, bet, starp citu, ari dzinējsuņiem, tāpēc nav iemesla pārmest mums pārlieku turēšanos pie vecām tautas tradīcijām un māņticību.

Ūdens attīra visu. Baznīcā to lieto kristīšanai, okultists vietas attīrīšanai pirms ceremonijas. Ari ūdens ir kristāliska viela, kura vislabāk uzsūc un saglabā ēterisko magnētismu. No otras puses, ūdens ir psihiskās sfēras elements. Abu šo jomu sadurē koncentrējas vislielākais okultais ļaunums. Gara ļaunums ļoti reti sasniedz prāta Gaisa sfēras un Uguns sfēras. Lai rastu kontaktu ar kādu no šīm sfērām vai veiktu tajās okultu aktu, kā bāze jāizmanto radniecīga substance. Kā labākā minama sāls un ūdens šķīdums, nevis sāls un ūdens katrs atsevišķi, jo tad iespējams vienā aktā veikt visas nepieciešamās darbības. Tā kā kristāliskām vielām piemīt maģiskas īpašības, tās izmanto ari radioaparātos smalko ētera vibrāciju uztveršanai. Tā nu esam atgriezušies pie nesenās elektrobak-teriālās analoģijas.

Ja jūs vēlaties saraut nevēlamu psihisku kontaktu, var rīkoties šādi: jāiegremdējas vannā ar ūdeni, kuiš speciāli iesvētīts šim mērķim, pēc tam jāpārģērbjas jaunās vai vismaz tīrās drebēs un, ja iespējams, jāapmetas citā istabā Ja tādas iespējas nav, citā vietā jāpārliek vismaz gulta, raugoties, lai galvgalis atrastos pretējā virzienā, tas ii; ja iepriekš tas bija vērsts uz ziemeļiem vai dienvidiem, tagad jāpagriež uz austrumu vai rietumu pusi.

Ūdens vai sāls svētīšanai izmantojamas šādas lūgsnas.

(Rādot ar pirmo un otro pirkstu uz sāli.) “Es lūdzos, lai tu, zemes būtne, tiktu atpestīta no visa ļauna caur dzīvo Dievu (+), svēto Dievu (+), visuspēcīgo Dievu (+) Ado-najas, Eņģeļu un cilvēku Valdnieces vārdā.”

(Turot plaukstu virs sāls.) “Zemes būtne, godā savu Radītāju. Visuvarenā Dieva Tēva — debesu un zemes Radītāja un viņa Dēla Jēzus Kristus — Mūsu Pestītāja vārdā es svētīju tevi (+) uz kalpošanu Dievam Tēva, Dēla un Svētā Gara vārdā. Āmen.”

(Rādot ar pirmo un otro pirkstu uz ūdeni.) “Es lūdzos tevi, ūdens radība, caur dzīvo Dievu (+), svēto Dievu (+), visuspēcīgo Dievu (+) attīries no visa jauna Jelohima, Sa-vaofa, Eņģeļu un cilvēku Valdnieka vārdā.”

(Turot plaukstu virs ūdens.) “Ūdens radība, godā savu Radītāju. Dieva Dēla Jēzus Kristus — Mūsu Pestītāja vārdā es svētīju tevi (+) kalpošanai Dievam Tēva, Dēla un Svētā Gara vārdā. Āmen.”

(Berot sāli ūdenī.) “Lūdzamies Tevi, Dievs, debesu un zemes un visas redzamās un neredzamās radības Valdniek, izstiep savu Visuvareno roku pār šiem elementiem un svētī tos ar Savu Svēto vārdu. Liec, lai šis sāls vairo miesas un šis ūdens — gara veselību un lai no tās vietas, kur tos izlietos, pazūd visi mošķi un visi nomaldi, kā arī ļaunas domas Jēzus Kristus — mūsu Pestītāja vārdā. Āmen.”

Šādā veidā iesvētītu ūdeni var izmantot peldei vai krusta zīmes uzvilkšanai uz pieres, kā arī kādas vietas apslacīšanai. To darot, var runāt šādus vārdus:

“Visuaugstākā vārdā ar Tēva, Dēla un Svētā Gara spēku es aizdzenu visus ļaunā iespaidus un sēklu, lai tie no Svētās Kristus Baznīcas nolādēti un lemti mūžīgai tumsai un lai tie netraucē Tā Kunga kalpus.”

Velkot Krusta zīmi (+), pirmajam un otrajam pirkstam jābūt taisniem, bet trešo un ceturto pirkstu jāsaliec un jāpiespiež ar īkšķi pie plaukstas. Turot roku virs ūdens vai sāls un to svētot, plaukstai jābūt izstieptai taisnai, četriem pirkstiem cieši kopā, atliecot īkšķi taisnā leņķī pret pirmo pirkstu.

Ja notiekošajā procesā ir iesaistīts liels okultais spēks, kas var radīt fiziskus fenomenus, ļoti ieteicams veikt piesardzības pasākumus materializāciju novēršanai. Pastāv vairāku veidu fiziskie fenomeni. Tie var izpausties kā skrāpēšanās, dobjas skaņas, retāk kā zvaniņa šķindēšana vai vaimanas. Ja dzirdamas artikulētas skaņas, jādomā, ka tā ir dzirdes halucinācija, jo bez mēdija starpniecības gara signāli tiek nodoti nevis dzirdes nervam, bet gan iekšējai dzirdei. Var būt redzamas ari gaismas parādības — parasti kā blāvi pūšļi, kuri lidinās līdzīgi ziepju burbuļiem. Tie var būt jebkura lieluma — no spīdoša punkta līdz sešu pēdu diametram. Okultisti šajos neskaidrajos ķermeņos saskata dažādus cilvēku vai dzīvnieku apveidus. Dažreiz var novērot ari baltpelēku mākonīti, kurš paceļas no grīdas kā dūmu grīste. Tas parasti nostājas vienā vietā un nepārvietojas kā pūšļi, bet virmo uz augšu kā dūmu mutuļi. Retumis var novērot īpatnēju smaku, bet vēl retāk pulverveidīgu substanci vai gļotas. Var būt apgāzti un pa telpu izsvaidīti dažādi vieglāki priekšmeti.

Prakse ir pierādījusi, ka pastāv vielas, kuras efektīvi novērš ēteriskās enerģijas kondensādju. Ar zemākajiem spēkiem sekmīgi var cīnīties, izvietojot telpā trauciņus ar etiķī izšķīdinātu kamparu; pret augstākajiem spēkiem vislabāk noder slāpekļskābe, kuru nedaudz ielej kādā bļodiņā un noliek istabā. Lai izvairītos no nelaimes, vislabāk to lietot atšķaidītu, jo iedarbojas nevis skābes stiprums, bet tvaiki. Man nav ne jausmas, kā tas notiek, tomēr šīs vielas noderīgums okultis-tiem ir labi zināms.

Mūsdienās Eiropā okultajā uzbrukumā parasti tiek lietotas mentālās metodes, par to liecina ari mana pieredze. Citiem vārdiem runājot, uzbrucējs ar savu prātu iedarbojas uz otra cilvēka prātu, bet fizisko stāvokli iespaido reizēm tikai nejauši. Austrumu zemēs un pirmatnējo tautu vidū jāņem vērā ari citi aspekti, jo tur, civilizācijas neskartajās zemēs, zeļ ēteriskā maģija, kurai ir nepieciešamas materiālas substances ar tām piemītošo magnētismu. Matu šķipsnas, nagi, valkāts apģēibs — tie ir parastākie atribūti, kas ir magnetizēti. Ikvienam būtu jāseko, lai šādas lietas pēc izmešanas tiktu iznīcinātas. Nogrieztie mati un nagi tūlīt jāsadedzina. Novalkātas drēbes nevajag nevienam atdot, ja tās vismaz trīs dienas nav paturētas saulē. Apģērba magnētismu visefektīvāk var likvidēt, to izklājot uz zemes, vislabāk tikko kā uzraktas. Tas pats attiecas uz mēbelēm. Pirms atdodat kādam savu krēslu vai gultu, ari tie labu laiku jāpatur saulē. Atnesot mājās kādu lietotu mantu, arī jāievēro šie piesardzības pasākumi.

Rūpīgi jāsavāc un tikai uzticamiem mājkalpotājiem jāļauj likvidēt organisma atkritumvielas, vienmēr jālieto dezinficējoši līdzekļi un dezodoranti. Jāraugās, lai iezemieši netiktu klāt svaigiem ekskrementiem, jo atdziestot tie savas maģiskās īpašības stiprā mērā zaudē. Netīrs mutautiņš arī ir iedarbīgs magnētisks līdzeklis — tāpat kā brūču pārsēji. Tāds ir jebkurš priekšmets, kas satur kādus ķermeņa izdalījumus.

Ir vēl divas substances, ko ļoti plaši izlieto maģiskos nolūkos. Tās ir: sēklas šķidrums un menstruālās asinis. Pirmo izmanto ar auglību saistītos rituālos, otro — izsaucot garus. Pirmatnējās zemēs šīs substances ir grūti pieejamas, jo iezemieši zina to vērtību un tās rūpīgi sargā, bet kalpotāja mūsu zemē par to nezina neko. Gan netīrās drēbes, gan gultas veļa nonāk pilnīgā veļas mazgātājas rīcībā, viss ir pilnīgā kārtībā, ja pēc nedēļas tās tiek saņemtas atpakaļ, nepainteresējoties, kur izliets mazgājamais ūdens. Daudz kur pasaulē šo maģisko substanču tirdzniecība ir izdevīgs bizness veļas mazgātājām.

Eiropā menstruālās asinis un fekālijas kā maģisku substanču sastāvdaļas tiek izmantotas Melnajā Mesā, tās liek uz diska kopā ar kviešu miltiem.

Laika pārbaudi ir izturējusi metode, kad, lai attīrītu vidi ārpus mājas, viscaur izkaisa ķiplokus, atstāj pa nakti, no rīta savāc un sadedzina. Laukos, gaidot nevēlamu ciemiņu, uz kamīna mēdz nolikt vāzi ar sīpolu, līdzīgu hiacintei, un, kad ciemiņš aizgājis, sīpolu virtuvē triumfāli sadedzina, jo pastāv uzskats, ka sīpolveidīgo klases augiem piemīt īpašība absorbēt negatīvās emanācijas. Jāpiebilst, ka man ir zināma šahta, kur ogļračiem ir aizliegts ņemt līdzi apakšzemē ķiplokus un sīpolus, jo tie uzsūc pazemes gāzes un top indīgi. Cilvēks, kurš man to stāstīja, atzinās, ka viņš un vēl daži viņa biedri reiz tomēr paņēmuši sīpolus līdzi un diemžēl paši pārliecinājušies par iepriekšminēto.

18. nodaļa AIZSARDZĪBAS METODES (II)

Meditēšanas metode. — Invokācijas metode. — To apvienošanas jēga. — Uzbrukums ar domformu starpniecību, — Uzbrukums ar domu spēku. — Magnētiskie lauki. — Formula magnētiskā apļa radīšanai. — Kabalistiskais Krusts. — Spēka zobens.

— Liesmojošais aplis. — Vīraka lietošana. — Pen-tagramma. — Atgadījums ar durvīm. — Auras noslēgšanas formula. — Kā radīt astrālo ekrānu? — Kā pretoties hipnozei ? — Sakramenta nozīme.

PRAKSĒ pastāv divas psihiskās iedarbes metodes, kuras var lietot katru atsevišķi vai ari abas kopā. Manuprāt, pēdējais paņēmiens dod daudz labākus rezultātus. Tā saucamā meditēšanas metode izpaužas kā meditēšana par abstraktām kategorijām — tādām kā pasaule, harmonija, Dieva žēlastība un mīlestība. Šo metodi izmanto Jaunās Domas skola, un tā ir vērtīga ar to, ka spēj novērst emocionālo stāvokļu galējības un iedarboties pret. kaitīgu pašiedvesmu. Otra — invokācijas metode balstās uz ārējo spēku izsaukšanu un fokusēšanu ar formāliem paņēmieniem. Tai ir dažādas sarežģītības pakāpes un daudzveidīgas tehniskas iespējas: sākot ar visparastāko lūgšanu, kurā tiek piesaukts Jēzus Kristus un lietota Krusta Zīme, līdz pašiem sarežģītākajiem ekzorcisma rituāliem, ko izpilda ar zvaniņu, grāmatu un sveci. Būtībā šī sistēma ir mēģinājums no vispārējā labā spēka kopuma paņemt sev nepieciešamo enerģijas daļiņu, par maģisko pāmesēju izmantojot kādu simbolu, lai piešķirtu šai enerģijai formu. Par šādu simbolu, piemēram, var kļūt Dievmātes zilais ietērps kā mentāls tērps, Krusta mešana ar svētītā ūdenī pamērcētiem pirkstiem attīrīšanās nolūkā vai pat kāds īpaši magnetizēts priekšmets, ko izmanto kā talismanu. Invokācijas metodes galamērķis ir enerģijas koncentrācija, tāpēc arī ir vajadzīgs kāds reāls, formveidīgs simbols. Turpretī meditēšanas metodes mērķis ir iziešana ārpus jebkādas formas, iziešana ēterā, augstākā sfērā, kur ļaunums vairs nepastāv, tāpēc netiek izmantoti nekādi formveidīgi priekšmeti un formulas, jo pastāv uzskats, ka tie traucē garam nokļūt tīrajā gaisā.

Manuprāt, vislabākie rezultāti tiek sasniegti, ja ar invokācijas metodi un īpašajām formulām gars tiek ievadīts tīrajā garīgās apziņas sfērā, kur vairs nepastāv ļaunie spēki. Nomākt juteklisko apziņu bez kāda psihiska palīglīdzekļa ir ļoti grūti, jo tas tiek izmantots kā tramplīns. Nebūtu prātīgi tīri akadēmisku apsvērumu dēļ atteikties no efektīvas metodes. Apzinoties, ka formu un simbolu lietošana ir tikai psiholoģisks palīglīdzeklis, kas ļauj prātam nonākt ārpus reālajām sfērām, mēs neieslīgstam māņticībā. Māņticība ir akla rituāla izmantošana, kad īstais tā saturs jau ir aizmirsts.

No otras puses, nebūtu saprātīgi paļauties vienīgi uz formālajām un ceremoniālajām metodēm, ar meditācijas metodi vienlaikus neattīrot un neharmonizējot savu apziņu. Ja ignorē šo aspektu, pēc maģiskā apļa attīrīšanas tas tūlīt no jauna tiks piesārņots ar pašu vibrācijām. Nebūs līdzēts ari tad, ja šis aplis tiks nodrošināts ar Aizsargvārdiem, bet būs ļauta vaļa satrauktai iztēlei, kura turpinās radīt visdažādākās iespējamās un pat neiespējamās ļaunuma izpausmes ainas. Arī harmonizējošo meditāciju vieglāk veikt maģiskā apļa aizsardzībā. Mēģināt realizēt ekzorcisma aktu ar meditāciju vien ir tas pats, kas mēģināt pacelt vezumu ar plikām rokām. Maģisko metožu lietošanai ir tāda nozīme kā svirai, grieztuvei vai trīsim. Mūsu muskuļi šā vai tā paliek vienīgais enerģijas avots, un, izmantojot mehānikas principus, mēs savus spēkus varam divkāršot. Meditācijā simboli jāizmanto, lai labāk koncentrētos, jo tad tas būs krietni vieglāk, nekā domājot par abstraktām tēmām vien. Stresa vai krīzes apstākļos, ja trūkst treniņa, ikviens var zaudēt spēju domāt abstraktās kategorijās, bet situācija, kad nav vairs pat spēka, piesaukt Jēzus Kristus vārdu, tomēr iespējama visai reti.

Okultais uzbrukums var tikt realizēts divējādi: ar dom-formu starpniecību vai ar enerģijas plūsmu. Un ari pēdējā gadījumā šī enerģijas plūsma, jādomā, koncentrē ap sevi vai pat rada sev tuvas domformas. Tātad jebkura psihiska traucējuma gadījumā domforma ir tāds faktors, ar kuru jārēķinās, kurš liek sevi manīt un kurš īstenībā ir pats pirmais, kas norāda uz diagnozes uzstādīšanas iespēju, jo pieredzējis okultists, uztverot saikni starp psihisko traucējumu un dom-formām, spēj noteikt arī psihiskā uzbrukuma raksturu.

Domas spēks ir tāda parādība, kam nav nekāda sakara ar ģeogrāfisko vidi. Tā ir tīrs apziņas produkts, kas skar tikai apziņas sfēru un ari tiek vērsts uz tās pamatbāzi. Tādēļ mums ir iespējams nodibināt kontaktus ar spēkiem, kuru pēdējie piekritēji ir miruši pirms tūkstošiem gadu, pat otrā zemes pusē, pretēji to eksistences vietai. Domformas ir kas cits. Tās var pārvietoties ar domas ātrumu, un tās var novadīt astrālās sfēras vissmalkākajos līmeņos, piesaistot tur pie kādas idejas tā, ka tām vairs nav iespējas atgriezties reālajās sfērās un tikt izmantotām praktiskos nolūkos. Kaut ari tās neaizņem nekādu telpu, var sacīt, ka izplatījumā tās ieņem noteiktu stāvokli. Ja domformas būs saistītas ar kādu >

objektu, tās no tā neatrausies, palikdamas magnētiskajā laukā. Tuvākais magnētiskais lauks parasti plešas 12-30 pēdas (3,5-8 metri) no objekta, bet tālākais — 100-3000 jardu (90-270 metru). Ap lielajām svētvietām, tādām kā Glastonberija un Lurda, ir daudz lielāks magnētiskais lauks, kurš plešas vairāku jūdžu attālumā, turklāt tās savā starpā ir saistītas ar enerģētiskajām līnijām. Okultajā praksē tas jāņem vērā.

Ja gadās sastapties ar uzbudinošu iespaidu, kurš nāk no kāda enerģijas avota, piemēram, no sena dievnama, ar ceremoniālās maģijas palīdzību jāiedarbojjis uz tālās izplatības magnētisko lauku. Tā kā to spēj vienīgi augstākās pakāpes Iesvētītie, šo metodi es neiztirzāšu. Psihiskā uzbrukuma gadījumā parasti nākas darboties ar tuvo magnētisko lauku.

Labākā metode parasti ir magnētiskā apļa radīšana. Izdzīšana vien nav tik efektīva kā šī akta veikšana apļa iekšienē, jo aplis pasargā no padzīto spēku atgriešanās. Ir vairāki šīs procedūras veikšanas paņēmieni, tomēr princips ir viens. Par apjomīgākiem garu izsaukšanas aktiem es šajā grāmatā nerunāšu, jo tam nepieciešama noteikta iesvētības pakāpe. Izmantot formulu bez tās ir tikpat liela bezatbildība kā turēt ieroci, nemākot šaut. Zemāk minētā formula ir izmantojama jebkurā situācijā. īpaši sarežģītos un neparastos apstākļos galā varēs tikt vienīgi pieredzējis cilvēks.

Veidojot maģisko apli, magam jānostājas taisni ar seju pret austrumiem, jo magnētiskās strāvas, ar kurām viņam jādarbojas, plūst no aust rumiem uz rietumiem. Vispirms viņam jānomierina savas pašas vibrācijas un jāattīra sava aura. Lai to izdarītu, jāvelk Kabalistiskais Krusts. Pieskardamies savai pierei, viņš saka: “Tev, Kungs (skarot saules pinumu), pieder Valstība (skarot labo plecu), Spēks (skarot kreiso plecu) un Slava (saliekot rokas) mūžīgi mūžos Āmen.”

Ar šīs formulas palīdzību mags apliecina Dieva — Vienīgā Radītāja spēku un kosmosa Augstāko likumu, kuram jāpakļaujas visiem, un nostiprina šo formulu savā aurā, pārkrustot sevi ar Krusta Zīmi. Krusta zīme nav tikai kristietības simbols, to var lietot arī jūdi, jo tiek izmantots vienādmalu Dabas Krusts, nevis Golgātas Krusts, kura vertikāle ir divas reizes garāka par šķērskoku un kurš ir upura simbols. Vienādmalu krusts ir saistāms ar četrām debespusēm un četrām stihijām, un tam pievienotā maģiskā formula pasludina Dieva kundzību pār tām visām un vienlaikus veido Viņa Valstību maga darbības laukā.

Pēc tam mags iztēlojas, ka viņš tur savā labajā rokā lielu zobenu ar krustveidīgu rokturi, kādi parasti ir redzami krustnešiem. Vērsdams tā asmeni uz augšu, viņš saka šādus vārdus: “Dieva vārdā es ņemu savās rokās šo Spēka Zobenu, lai aizsargātos no ļaunuma un uzbrukuma,” — un iztēlojas sevi divreiz garāku nekā īstenībā, īstu atlantu, apbruņotu un bruņās tērptu, tā dievišķā spēka pārņemtu, kurš plūst no Spēka Zobena.

Pēc tam mags ar Spēka Zobena galu sāk zīmēt uz grīdas Maģisko Apli, redzēdams to savā iztēlē kā liesmojošu līniju, kuru veido sīkas, bāli zeltītas liesmu mēlītes, līdzīgas spirta lampiņas guntiņai. Pēc nelielas prakses ikviens iemācīsies radīt šo gaišo apli. Zīmējot to, jāiet uz priekšu, kamēr tas noslēdzas. Aplis jāvelk saules ceļa virzienā, tas ir, no austrumiem uz dienvidiem, tad uz rietumiem un ziemeļiem, vārdu sakot, pulksteņa rādītāju kustības virzienā. Pretējais virziens (pretēji pulksteņa rādītāju kustībai) ir virziens, kādā raganas dejo savos sabatos. Saules ceļš apliecina, ka Dabā valda Dieva likums, bet pretējais to noliedz, jo iet pret sauli. Lai varētu pretoties okultajam uzbrukumam, formulā jāietver apliecinājums Dieva kundzībai pār visu radību, jo maga mērķis ir atrast harmoniju ar Kosmisko Likumu, lai rosinātu Dievišķo Spēku tikt galā ar traucēkli.

Kad aplis noslēdzas, mags, vairs neiztēlodamies zobenu, bet vēl arvien skatīdams iztēlē apli, saliek rokas lūgšanai un, pacēlis tās virs galvas austrumu virzienā, skaita vārdus: “Lai visuvarenais erceņģelis Rafaels pasargā mani no visa ļauna, kas nāk no austrumu puses.” Pagriezies uz dienvidiem, viņš atkārto tos pašus vārdus, vērsdamies pie Gavrilas. Pagriezies uz rietumiem, viņš lūdz Mihailu. Un, pagriezies uz ziemeļiem, — Urielu. Vēlreiz pagriezies uz austrumiem, tā noslēdzot pilnu apli, viņš atkārto Kabalistiskā Krusta formulu.

Šāds maģiskais aplis īpaši labi noder savas guļvietas aizsargāšanai, vienīgi tad tas jāvelk apkārt gultai. Nav nekādas vajadzības pārvietoties pa istabu vai pārcelt mēbeles, pietiek to vizuāli radīt savā iztēlē.

Šāds aplis, mainoties enerģijas plūsmām, ikreiz jānostiprina, vārdu sakot, aplis, kurš radīts pēc saulrieta, būs derīgs līdz saullēktam, bet pēc saullēkta tapis aplis saglabāsies ilgāk, tomēr pēc uzbrukuma intensitātes pieauguma ieteicams to atjaunot gan rītā, gan vakarā.

Apļa iekšpusē vēlams kūpināt vīraku, tikai tas jāizvēlas piesardzīgi. Nekādā gadījumā nedrīkst izmantot nezināma sastāva ķīniešu aromātiskās nūjiņas, jo tās parasti domātas tam, lai veicinātu fiziskās izpausmes. Var izmantot labu baznīcas vīraku, kurš ir pagatavots pēc tradicionālām receptēm un ir nopērkams attiecīgos veikalos. Lētāks maisījums mūsu nolūkiem var izrādīties nederīgs.

Ja jums jāiedarbojas uz stihijām vai neradījumiem, labākais līdzeklis ir Pentagramma — īpašā veidā uzvilkta piecstaru zvaigzne. Lai to izdarītu, izstiepj labās rokas pirmo un otro pirkstu, zeltnesi un mazo pirkstiņu ar īkšķi piespiež pie plaukstas. Nesaliecot roku elkonī, nolaiž to gar kreiso sānu un ar plašu atvēzienu paceļ virs galvas, cik vien augstu var, lai izstieptie pirksti rādītu tieši uz zenītu. Tad atkal, nesaliecot roku elkonī, nolaiž to gar labo sānu simetriski sākuma stāvoklim. Ar šim kustībām būs uzvilkts lielais A burts (bez šķērssvītras). Tad ceļ roku uz augšu pa kreisi līdz plecu augstumam un pārvieto horizontāli līdz analoģiskai pozīcijai labajā pusē, turklāt pirkstiem jārāda virziens prom no ķermeņa. Nākamā kustība: roka virzās pa kreisi līdz izejas pozīcijai. Tā ir ļoti spēcīgas iedarbības zīme. Piecstaru zvaigznes — Cilvēces simbola nozīme okultistiem ir labi zināma, un tās iedarbes spēks ir atkarīgs no uzvilkšanas veida. Nupat aprakstītais paņēmiens noder izdzīšanai.

Šīs zīmes lielo spēku apstiprina manis pašas piedzīvotais. Par spīti skeptiķiem, es to pastāstīšu patiesi ieinteresēto dēļ.

Reiz, piedaloties kādā okultā aktā kopā ar kādu indiešu kolēģi, mani pēkšņi pārņēma nelāga sajūta. Es to pateicu, un man ieteica iet prom. Tā es arī izdarīju, gribēdama pavērot notiekošo no tālienes. Cerēju, ka sagaidāmas interesantas lietas, ja manas nelāgās nojautas piepildītos. Pēc pāris dienām, kad mēs ar draudzeni sēdējām pie manis mājās un gāzes lampiņas gaismā tērzējām, piepeši abas reizē sajutām istabā vēl kādas būtnes tuvumu un pat vienlaicīgi pagriezāmies uz tās pusi. Mana draudzene bija sajutusi tikai kādu nelabvēlīgu spēku, bet es, kā cilvēks ar lielāku pieredzi, redzēju, kas ir atnācis. Blāvi dzeltenīgajā, olas čaulai līdzīgajā gaismas lāsumā sazīmēju savu indiešu kolēģi. Es palūdzu draudzeni atstāt istabu un pagaidīt hallē. Kad viņa izgāja, es uzvilku Pentagrammu un izmantoju arī dažus Spēka Vārdus, kurus šeit nevaru minēt. Parādība telpas stūri pie durvīm nodrebēja un ar skaļu brīkšķi acumirklī izgaisa. To bija dzirdējusi arī draudzene. Es viņu pasaucu iekšā. Ienākdama viņa iesaucās: “Paskaties, kas noticis ar dunam!” Viena to puse bija pāršķēlusies. Acīmredzot šo troksni mēs abas ari bijām dzirdējušas.

Es nevaru dot šim gadījumam nekādu izskaidrojumu, jo man tā nav. Es tikai aprakstu notikušo. Lai mani lasītāji pamēģina to izskaidrot paši.

Ja nav iespējams aizsargāt istabu, ieteicams to darīt vismaz ar auru. Nostājieties taisni un pārmetiet krustu, skarot pieri, krūtis, labo un kreiso plecu, un runājiet šādus vārdus: “Ak Kungs Jēzus, kuram es kalpoju ar visu sirdi un dvēseli visiem spēkiem, visspēcību (izstiepiet plaukstas uz priekšu pēc iespējas tālāk saules pinuma līmeni, sakļaujiet pirkstu galiņus kopā, tad atvirziet rokas aiz muguras un atkal saspiediet pirkstu galiņus kopā, tagad jau aizmugurē), es apjožu sevi ar Viņa Dievišķās Aizsardzības Apli, kurā neiekļūs nekāds ļaunums.” Tā ir sena mūku formula. Tā ir ļoti iedarbīga, bet tās spēks saglabājas ne ilgāk par četrām stundām. Ir vēl ari daži citi paņēmieni ne vien psihiskā uzbrukuma atvairīšanai, bet noderīgi ikvienā nevēlamas ietekmes un uzkundzēšanās gadījumā.

Ja jums jātiekas un jārunā ar cilvēkiem, kuri jūs nomāc, iztēlojieties, ka esat atdalīts no viņiem kā ar spoguļstiklu. Jūs viņus redzat un dzirdat, bet viņu magnētiskās strāvas jūs neaizsniedz. Iztēlojieties šo spoguļstiklu vizuāli tik ilgi, kamēr jums tas šķiet pilnīgi reāls. Ja jums jākontaktējas ar cilvēku, kurš spēj jūs izsist no garīgā līdzsvara, bet ar kuru jūs pašlaik nerunājat, iztēlojieties, ka esat nošķirts no viņa ar ķieģeļu sienu un iestāstiet sev: “Viņa gluži vienkārši nav. Es tevi neredzu un nedzirdu, tevis vispār nav.”

Ja jums ir darīšana ar cilvēku, kurš atņem dzīvības spēkus, sakrampējiet abu roku pirkstus un uzlieciet uz saules pinuma, elkoņus piespiežot sāniem. Kājām jābūt kopā — tā, lai jūsu ķermenis veido noslēgtu loku. Sādā stāvoklī nojums neaizplūdīs enerģija. Jūsu paziņa visdrīzāk sāks jums pārmest neatsaucību, lai cik laipni jūs ar viņu runātu.

Ja kāds grib jūs pakļaut, cieši veroties acīs, neatbildiet ar to pašu, jo tādā gadījumā sāksies smaga cīņa, kurā jūsu stāvoklis var būt nelabvēlīgā. Jūs varat droši skatīties punktā starp uzacīm. Ja jums būs darīšana ar parastu stridoņu, jūs ātri gūsiet virsroku, bet, ja pretinieks pārzinās prāta varas noslēpumus, diezin vai tas izdosies. Nepūlieties pakļaut viņu ar gribasspēku, fiksējiet skatienu minētajā punktā un gaidiet, kad viņam apniks mēģināt pakļaut jūs sev. Pārāk ilgi jums nebūs jāgaida.

Ar iepriekšaprakstīto metožu palīdzību jebkurš pietiekoši drošs un domājošs cilvēks, kurš nelieto narkotikas, alkoholu, ilgstoši nebadojas, nezaudējot gribasspēku, spēs atvairīt jebkuru parastu psihisku uzbrukumu, bet ļoti spēcīga uzbrukuma gadījumā pratīs iegūt laiku, lai mierīgi nogaidītu un sameklētu palīdzību.

Ļoti lielu gara spēku spēj dot svētais sakraments un baznīca, kura saglabā Sakramenta Noslēpumu. Lai tā taptu par patvērumu, tai jābūt diezgan vecai, iesvētītai pirms Reformācijas.

19. nodaļa AIZSARDZĪBAS METODES (III)

Saiknes būtība. — Tās izraisītās sekas. — Grupveida saikne. — Astrālā saikne. — Novērotājs. — Kā sagraut domformas? — Kā nomākt mākslīgos elementus? — Kā saraut astrālo saikni? — Aizvietotājs. — Piemērs no dzīves.

PSIHISKA rakstura problēmas parasti rodas, ja izveidojas nevēlama saikne. Lai izprastu šo problēmu, aplūkosim šīs parādības būtību.

Iepriekš esam diezgan sīki aplūkojuši telepātiskās iedvesmas dabu. Telepātisko iedvesmu var uzskatīt par aktīvu, bet saikni par pasīvu vienas un tās pašas parādības izpausmi. Faktiski saikne rada pamatnosacījumus telepātiskajai iedvesmai. Divi cilvēki, starp kuriem pastāv saikne, ir kā astrāli Siāmas dvīni. Kaut ari to fiziskie ķermeni ir patstāvīgi, astrālie ķermeņi ir saistīti tā, ka starp tiem brīvi cirkulē astrālā enerģija — gluži tāpat kā mātes asinsrites sistēma ir ar nabas saiti savienota ar vēl nedzimušo bērnu; abos rinko vienas un tās pašas asinis.

Sis fakts izskaidro daudzus svarīgus okultos fenomenus, piemēram, laulības būtību, vecāku un bērnu attiecības, vairākus nozīmīgus aspektus audzēkņa un skolotāja starpā.

Saikne var pastāvēt ne tikai starp diviem indivīdiem, bet ari starp indivīdu un grupu. Tam ir nozīmīga loma jebkurā kolektīvā darbībā. Iespējama ari saikne starp cilvēku un dabas valstību, bezmiesīgām vai pārcilvēciskām būtnēm — jebkuru dzīvības formu, ar kuru indivīds spēj nodibināt kādas attiecības. Tikai šo būtņu starpā jāpastāv zināmām simpātijām, kas ir kā bāze saiknes radīšanai. Kad tā radusies, iespējas attīstībai ir neierobežotas. Interesanti ir tas, ka, pastāvot ilgstošai saiknei, cilvēki kļūst līdzīgi viens otram. Ir taču zināmi tā saucamie “zirga'ģīmji” vai “zemes dēli”, kurus var pazīt pēc sejas.

Divu indivīdu astrālajā savienībā mazāk aktīvajam ir tendence pamazām zaudēt savu individualitāti un kļūt par otra vāju atblāzmu. Tieši šī iemesla dēļ rietumu okultisti, kuri individualitāti vērtē augstu, atšķirībā no austrumu guru neņem sev atsevišķus mācekļus, bet labāk strādā ar grupu rituālā veidā. Bet pat šādā gadījumā atsevišķie grupas locekļi būs spiesti savā veidā pielāgoties vispārējam līmenim, kādam kopsaucējam. Jums taču pietiek uzmest kādam acis, lai pateiktu, vai šis cilvēks ir Kristīgās Zinātnes piekritējs, teozofs vai kvēkers.

Jebkura sistēma, grupveida meditāciju ieskaitot, drīz vien uzspiež savu zīmogu.

Tieši tāpēc ir ļoti svarīgi iesaistīties labā grupā, bet kaitīgi — sliktā. Kas gan notiek, ja vidusmēra cilvēks nokļūst grupā ar zemu morālo līmeni? Viņš vai nu nonāks tik asā konfliktā ar grupveida prātu, ka būs spiests aiziet, vai ari drīz vien, kaut neapzināti, nolaidīsies līdz savu biedru līmenim. Viņš pat nemanīs, kā notrulinās viņa morālās jūtas un kā daudz, kas agrāk nepieņemams kļūst par normu.

Ja saikne ir radusies bez kopējām izjūtām, var sākties ari cita rakstura apmaiņa. Tās var būt idejas, ko viens prāts nodod otram tāpat kā ar telepātiju, tie var būt ari dzīvības (vitālie) spēki. Tieši ar to izskaidro vairākus garīgās dziedināšanas veidus. Lai varētu nodot ēterisko dzīvības spēku, indivīdiem jāatrodas vienam otra magnētiskajā laukā, bet, ja runā par astrālo enerģiju, tas nav nepieciešams, tās pārraide nav atkarīga no attāluma.

Pašlaik šīs enerģijas izmantošanu dziedināšanā un neofitu apmācībā neiztirzāsim. Aplūkosim, kā praktiski likvidēt nevēlamu saikni.

No astrālā skatapunkta telepātiskā saikne izskatās kā gaismas stars, spīdošs pavediens vai kāda citāda domforma, jo cilvēks, nodibinot magnētisko sakaru, to formē tieši tā. Vienīgi augstas klases adepts, nodibinot sakaru ar kādu indivīdu, dažreiz to noformē astrāla dzīvnieka veidā, kuram piemīt nedaudz viņa paša apziņas. Šo dzīvniekformu dēvē par “Novērotāju”. Pats viņš ir bez iniciatīvas, izņemot gadījumus, kad tam uzbrūk. Tad tas aizstāvas kā atbilstošais dzīvnieks. Novērotājs tiek izmantots ziņu iegūšanai bez apziņas klātbūtnes. Kad adepts nosūta atpakaļ un absorbē Novērotāja psihisko substanci, viņam kļūst zināms novērojamās personas apziņas saturs. Šīs metodes nepilnība slēpjas tur, ka Novērotājs ir uzņēmīgs pret psihisko uzbrukumu, un ari tanī apstāklī, ka kaitējums tam un tā iznīcināšana atstāj sekas uz radītāju.

Ja jums ir darīšana ar domformu, allaž jāatceras, ka tā ir iztēles auglis bez patstāvīgas eksistences. Iztēles produkts ir iznīcināms ar iztēles palīdzību. Ja tā ir radīta no domas, ar domu to var gluži labi sagraut, skaidri apvelkot tās kontūras un iztēlojoties, ka tā sašķīst tūkstoš šķembās vai sadeg liesmās, varbūt pat izšķīst ūdenī un pazūd zemē. Iztēles radīta forma beidz savu eksistenci iztēles spēka izdarbībā.

Ja tomēr par domformu pieņemtā parādība nav iznīcināma ar nule aprakstīto paņēmienu, tad jādomā, ka tas ir mākslīgais elements. Tie mēdz būt divējādi: vieni, kuri top, domformai piesaistot elementālo esenci, otri — projicējot tajā kādu daļiņu no paša maga būtības. Ja lietota elementālā esence, var līdzēt Pentagramma, bet pret maga enerģiju jālieto cita — tā saucamā absorbcijas metode.

Absorbciju var veikt vienīgi augsta ranga adepts, un tās rezultāts ir atkarīgs no viņa apziņas līmeņa. Katram pašam jāizšķir, kad un kur kādu metodi lietot. Neviens nedrīkst to darīt, pirms nav pilnīgi apstādinājis savas vibrācijas, ieguvis miera un brīvības sajūtu. Es sniegšu šīs metodes aprakstu. Varbūt kāds vēlēsiet to pielietot.

Sasniedzis dvēseles mieru, meditējot par Jēzu Kristu, un pārliecinājies, ka visas vibrācijas norimušas, adepts savā astrālajā redzes laukā sāk iztēloties domformu, kura viņam jāiznīcina. Viņš to redz ļoti skaidri un smalki un mēģina izdibināt tās dabu: kas tā ir — dusmas, iekāre vai vampīrisma akts? Tās ir visbiežāk sastopamās varietātes. Atšifrējis dom-formas iedarbes spēka tipu, adepts sāk meditēt pretējā virzienā: iekāres gadījumā — par gara un miesas tīrību, dusmu gadījumā

— par līdzjūtību un mīlestību, bet vampīrisma gadījumā — par Dievu, visas Pasaules Radītāju, un Pestītāju. Meditācija jāturpina tik ilgi, kamēr ir kļuvis skaidrs, ka attiecīgās jūtas ir pārņēmušas visu viņa būtni: tīrības sajūta un nesavtība iekāres vietā izraisa tikai žēlumu, dusmas — tikai līdzjūtību, bet vampīrisma gadījumā viņu stiprina pārliecība, ka dzīve pastāv tikai Kristu un, ja vampīram pašam tas nāk par labu, lai viņš mierīgi pabeidz savu maltīti. Faktiski adeptam, kurš uzņēmies maģisko absorbcijas aktu, jāsasniedz līmenis, kad viņš skaidri apzinās iznīcināmā ļaunuma niecību un izturas pret to pilnīgi bezkaislīgi, ja nu sajuzdams vienīgi sarūgtinājumu pret šo spēku, kurš savā tumsonībā cer pakļaut visu labo. Adepts vēlas apskaidrot, augšāmcelt un atbrīvot nomaldījušos, pakļauto dvēseli. Ja viņš nespēj sasniegt šo līmeni, ķerties pie šāda darba ir visai bīstami.

Pārliecinājies, ka ir gatavs rīcībai, adepts aiz sudrabotā pavediena, kurš savieno domformu ar saules pinumu, sāk vilkt to pie sevis, bet, ja tā ir otrā tipa domforma, atver tai savu auru un “uzsūc” to. Tas jādara lēni un pakāpeniski, ar pārtraukumiem. Spējā rīcībā adepts var zaudēt kontroli pār savām vibrācijām un nonākt nepatīkamā stāvoklī. Pēc dom-formas “uzsūkšanas” adepts sajutīs attiecīgu reakciju. Ja tā būs bijusi iekāres domforma, viņš sajutīs to, ja dusmu — sajutīs naidu, bet vampīrs izraisīs kāri pēc asinīm. Viņam nevilcinoties jāpārvar šīs sajūtas un jāturpina meditēt pretējā virzienā tik ilgi, kamēr tiek sasniegta vibrāciju harmonija. Adepts apzinās, ka ļaunuma spēks ir neitralizēts un pasaulē tā palicis mazdrusciņ mazāk. Viņš momentāni sajūtīs mundruma pieplūdumu un tik lielu garīgo spēku, ka, uzsaucot klintij: “Gāzies jūrā!” — tā paklausītu. Garīgā eksaltācija un spēku pieplūdums liecina, ka uzdevums paveikts sekmīgi. Tomēr ieteicams meditāciju turpināt vēl pāris dienu gadījumam, ja iznīcinātās domformas vietā tiktu nosūtīta jauna.

Turpretī domformas radītājs pēc tās “uzsūkšanas” sajutīs spēku zudumu, viņam var pat iestāties daļējs kolapss. Taču tas būs īslaicīgi, un ļauna darīšanas spēja uz kādu laiku noteikti samazināsies. Ja viņš ir spējīgs mainīt savu dabu, pastāv iespēja atbrīvoties no tās pavisam.

Šīs metodes priekšrocība ir tā, ka ļaunums tiek iznīdēts pašā saknē, turpretī parasta domformas iznīcināšana ir tikai nezāļu galotņu apraušana. To spēj realizēt tikai pieredzējis, viscēlāko nodomu vadīts okultists. Ja jūtat, ka varat pazaudēt dvēseles mieru, labāk pie šāda darba neķerties.

Ja saikne izskatās kā gaismas stars vai pavediens, kurš piestiprināts pie saules pinuma, zoda vai kādā citā ķermeņa vietā, labākais paņēmiens — pārgriezt to ar maģiska ieroča palīdzību. Faktiski pirmais, ko vajadzētu darīt, konstatējot saikni, — iztēloties to vizuāli, mēģinot saskatīt, kur tā ir piestiprināta; parasti tas ir saules pinums. Pēc tam jums jāiztēlojas zobens ar krustveida rokturi, kā aprakstīts iepriekš, un jālūdz Dieva svētība. Tad līdzīgā veidā iztēlojieties degošu lāpu un piesauciet Svēto Garu, kura simbols tā ir. Tad ar zobenu sacērtiet šo pavedienu vai staru gabalos un ar lāpas uguni dedziniet tik ilgi, kamēr tas sačokurojas un notrūkst no piestiprinājuma vietas. Pēc tam noteikti jāveic parastie piesardzības pasākumi, lai nepieļautu saiknes atjaunošanu. Izvairieties no tikšanās ar vainīgo cilvēku, nelasiet viņa vēstules un neatbildiet uz tām. Būtu ļoti vēlams pārtraukt reālos sakarus tikpat noteikti kā astrālos, vismaz uz pāris mēnešiem.

Tomēr gadās, ka cilvēks nokļūst tik lielā atkarībā no otra, ka nav vairs spējīgs šo aktu veikt pats. Tad jāmeklē draugs, kurš būtu ar mieru palīdzēt izdarīt maģisko “aizvietošanas” aktu.

Abi draugi norunā visu par “izdzīšanas” aktu, bet tas, kuram jāuzņemas upura loma, neatklāj īstajam upurim paredzamo norises laiku, jo parasti upuris ir tik lielā mērā atkarīgs no sava “virspavēlnieka”, ka neviļus var to atbalstīt. Izvēlējies laiku, kad draugs guļ, atvietotājs koncentrējas uz viņu, iztēlojoties sevi stāvam viņa tuvumā un iztēlē skatot pavedienu vai staru, kurš ietiecas bezgalībā. Ja viņš spēj saredzēt ari tā otru galu, ar kuru tas saistīts pie uzbrucēja, jo labāk. Tad viņš domās, kā aprakstīts iepriekš, rada zobena un lāpas tēlus un, turēdams tos rokās, šķērso saiknes līniju, pārraujot to ar savu ķermeni. Šajā mirklī viņš neizmanto ne zobenu, ne lāpu, tikai savu augumu. Tikai tad, kad pavediens no drauga atrauts, drīkst no visa spēka mesties tam virsū ar zobenu un lāpu, jo tas mēģinās apķerties viņam apkārt gluži kā astoņkājis. Kompensējot savas nepilnīgās zināšanas ar neatlaidību, viņam, apsteidzot saikni, jāspēj uzbrukt aši, līdz panākta uzvara, saikne satinusies un pazudusi. Pats par sevi saprotams, ka šis cīniņš norisinās iztēlē, un sekmes ir atkarīgas arī no iztēles spēka.

Es ilustrēšu šo metodi ar kādu piemēru no dzīves. Reiz man lūdza palīdzēt kādai sievietei invalīdei. Ārsti, ar kuriem es konsultējos, nebija spējīgi ne noteikt, konkrētu diagnozi, ne slimnieci izārstēt. Visi kā viens apgalvoja, ka viņai nav organiskas slimības, ka tā ir vistīrākā histērija. Šai sievietei bija hronisks spēku zudums, gremošanas traucējumi, vemšana, mokošas galvassāpes un sirdsdarbības vainas. Tomēr viņu nevarēja saukt par nervozu cilvēku, gluži otrādi, tā bija līdzsvarota, jūtīga, intelektuāla būtne, kas vīrišķīgi panesa savas ciešanas.

Es uzstādīju psihisko diagnozi un nonācu pie šādiem secinājumiem: savu daudzo iepriekšējo dzīvju laikā šī sieviete bija atradusies Ceļā, bet savā pēdējā iemiesošanās reizē (vīrieša ķermenī), lai veicinātu savu izaugsmi, viņa bija devusies uz Austrumiem un beigu beigās tikusi uzņemta un iesvētīta kādā tibetiešu Ordenī, kurš, par nelaimi, piederējis pie Kreisā Ceļa. Tur viņa apguvusi Hatha jogu, kas dod iespēju kontrolēt sava organisma funkcijas. Arī pašreizējā dzīvē šīs spējas bija saglabājušās, tikai viņa bija aizmirsusi tehniku. Tā rezultātā emocionālie stāvokļi iedarbojās uz nervu kontroles automātiskajām sistēmām, kuras parasti funkcionē bez apziņas kontroles. Emocionāla uzbudinājuma bridi zemapziņā radušās domas nonāca prāta automātiskajā daļā, un tas dezorganizēja vairāku organisma funkcionālo sistēmu darbību. Esmu pārliecināta, ka šāds traktējums izskaidro daudzus funkcionālus traucējumus. Ne viens vien ar okultiem meditācijas vingrinājumiem spēj panākt kontroli pār automātisko prāta sfēru, kas kontrolē orgānu darbību. Slavenais zinātnieks Fren-siss Galtons, eigēnikas pamatlicējs, eksperimentēja ar elpošanas sistēmu un beigās savu panāca, bet līdz ar to automātiskā funkcija vairs nedarbojās. Trīs mokošas dienas viņš ar gribas un uzmanības koncentrāciju uzturēja savu elpošanu, kamēr automātisms atjaunojās.

Tomēr manis aprakstītajā gadījumā funkcija nebija tikai traucēta, bet īpatnējā veidā un izteikti hroniski izsīkusi. Es nonācu pie atziņas, ka starp šo sievieti un tibetiešu Ordeni, kurā viņa bija iesvētīta agrākajā dzīvē, saikne nebija zudusi. Okultistiem ir labi zināms, ka, ja cilvēks iepriekšējās dzīvēs vairākas reizes atgriežas Ordenī, kurā tas iesvētīts, izveidojas ļoti noturīga saikne. Tāpēc ari lielajām Mistēriju Skolām nekādu reklāmu nevajag, tās savus piekritējus zina un atrod astrālajā plānā. Pēc manām domām, Ordenis, pie kura šī kundze piederēja iepriekšējā dzīvē, tagad bija pavisam pagrimis, un tā vadītāji apzināti smēla dzīvības spēkus no kādreizējiem biedriem.

Pieņemot šo hipotēzi, es kādu nakti projicējos astrālā veidā un apmeklēju minēto sievieti. Es redzēju, ka no viņas saules pinuma stiepjas melna, elastīga, auklai līdzīga substance, kas atgādināja sazelētu lakricas stiebru. Tas iestiepās bezgalībā. Kad es pūlējos saskatīt tā otru galu, man gar acīm pavīdēja klosteris uz klints ar ķīniešu tipa jumtu. Es rīkojos kā parasti — pārrāvu melno substanci ar savu astrālo ķermeni. Tā aši traucās uz manu saules pinumu. īsu brīdi mani pārņēma kārdinošas domas pakļaut šo sievieti sev un izmantot viņas naudas līdzekļus. Els tās atvairīju un, noliekusies pār astrālo saiti, grūdu to prom un aizdedzināju ar lāpu. Man par prieku, tā sačokurojās un pazuda tumsā. Tad es ieslīgu pelnītā snaudā.

Par saviem nodomiem šai sievietei neko nebiju teikusi, jo man gribējās pārbaudīt, vai tikšu galā ar šo gadījumu, darbodamās vienīgi okultas hipotēzes vadīta, bez iedvesmas pielietošanas. Kad otrā rītā viņu apmeklēju, lai palūkotos, kā mana slimniece jūtas, viņa sēdēja gultā un ēda kārtīgas brokastis, izskatījās pēc pavisam cita cilvēka pretstatā tam izmocītajam radījumam ar pelēko seju, ko es biju redzējusi dienu iepriekš. Es vēl neko nebiju jautājusi, kad viņa jau sāka stāstīt: “Nezinu, kas ir noticis, bet es jūtos tā, it kā kalns būtu novēlies no maniem pleciem un esmu atbrīvota.” Pēc brokastīm viņa piecēlās, izgāja pastaigāties un satika savu ārstu, kurš pat nebija viņu pazinis, iekams viņa pati to neuzrunājusi.

Es viņai ieteicu pārtraukt visas okultās nodarbes, jo maģiskā saikne ar Ordeni varēja atjaunoties, un iemācīju, kā neļaut zemapziņai postoši ietekmēt organisma funkcionālo kontroli. Vairākus gadus viņas veselības stāvoklis bija labs, bet pēc tam viņa, par nelaimi, atgriezās iepriekšējā stāvoklī, acīmredzot atjaunojusi arī kontaktu ar Tibetas Brālību, kas viņai bija katastrofa.

20. nodaļa AIZSARDZĪBAS METODES (IV)

Sargeņģeļi. — Kabatas labais un ļaunais eņģelis

- nacionālie varoņi. — Augstākais “Es”. - Kristus spēks. — Vai okulto kustību kontrolē ebreji? — Okultās kustības vājās vietas. — Vadošo okultistu vārdi — ložas noslēpums.

IR tik daudz nostāstu par sargeņģeļu parādīšanos briesmu brīžos, ka pat vislielākajiem skeptiķiem nākas atzīt, ka aiz tā kaut kas slēpjas. Devonšīrā ir ticējums, ka, ja briesmu stundā sāktu sist Tevistoka bungas, Dreiks atgrieztos un pats vestu angļu floti. Ņūbolts šo leģendu ir iemūžinājis savā pazīstamajā dzejolī:

“Ar bungām kaujās izslavētām Pie jūtas Devonšīrā nāciet,

Ja spēku izsīkumu maniet,

Tās pabungojiet — atsteigšos No debess mājokļa Un donus nekaunīgos visus Kā senāk jūrā slīcināšu.”

Priekšstats par varoni, kurš vienmēr atgriežas, lai vestu savu tautu cīņā, par sargeņģeli, kurš ir klāt briesmu brīdī, dzīvo jebkuras nācijas sirdī un nekas nespēj to iznīdēt. Neskaitāmus līdzīgus piemērus min cilvēki, kuri atgriezušies no pasaules kara ierakumiem.

Pievērsīsimies atkal Kabalai — okulto zinību krātuvei. Tur mēs atradīsim gan Labo, gan Ļauno Eņģeli, kuri stāv aiz cilvēka labā un kreisā pleca. Viens kārdina tā dvēseli, bet otrs to iedvesmo. Freidisti nesaprot, ka ir vēl arī Gaišais Eņģelis, kurš stāv aiz ikviena cilvēka labā pleca. Tā ir mistiskā virsapziņa jeb, citiem vārdiem runājot, augstākais “Es”, Svētais Sargeņģelis, ko tik neatlaidīgi un grūti meklēja Abramelīns.

Kurš gan nezina, ka, tiklīdz mēs atslābinām savu modrību, no mūsu būtnes zemākajiem slāņiem ceļas tumšas iekāres, atavisks uzbudinājums un mēs darām tādas lietas, ko agrāk nespējām pat iedomāties. Tas nozīmē, ka esam ļāvušies Tumšā Eņģeļa balsij. Ari ārkārtēja sasprindzinājuma brīžos, kad jūtamies burtiski iedzīti sprukās un cīnāmies ne tikai par fizisko eksistenci, sadzirdam Gaišā Eņģeļa balsi. Es gan nezinu nevienu gadījumu, kad tas būtu noticis, cilvēkam cīnoties tikai par fizisko izdzīvošanu. Tiem, kuru skatiens iesniedzas Taipusē, nāve nav lielākais ļaunums. Garīgās krīzes brīžos, kad tiek apdraudēts pats “es”, no dvēseles dzīlēm kliedziens izlaužas tādā formā, lai būtu saprotams glābējam. Vai nu šis ārkārtējais sasprindzinājums rada īslaicīgu apziņas paplašināšanos, līdzīgu pārejošai gaišredzībai, vai ari kāda Būtne pēc savas gribas atnāk no Tāspuses, — nezinu. Šādu atgadījumu detaļas nav skaidras. Tas notiek vienīgi liela sasprindzinājuma brīžos un pāriet tikpat ātri kā sācies, bez jebkādām sekām, izņemot dvēseliskās. Es uzskatu, ka gan zemākais “es”, gan augstākais “Es” parādās garīgās krīzes brīžos. Mistiķa mērķis ir — dzīvot vienīgi ar augstāko “Es”, okultista — padarīt augstāko “Es” pieejamu fiziskajai apziņai: “Lai ar savām reālajām acīm es redzētu Dievu.” Tāpat kā zemākais “es” var pamudināt nezin uz kādiem briesmu darbiem, augstākais “Es” var palīdzēt.

Es jau stāstīju par noslēpumaino balsi, kura mani pamācīja, kā izkļūt no smagas psihiskas krizes. Citkārt sasprindzinājuma un nomāktības gadījumā es pieņēmu negaidītu lēmumu vai arī izjutu apziņas līmeņa novirzi, tad parādījās augstākais “Es” un pārņēma vadību. Nedienās cilvēks sev pašam par izbrīnu spēj pacelties tām pāri un vērot savu dzīvi kā no putna lidojuma, pēkšņi vienā brīdī intuitīvi atskāršot, kur ir izeja no grūtā stāvokļa. Emocionālā spriedze beidzas — un cilvēks jūtas kā kuģis pēc dreifa, kurš laimīgi pārcietis vētru. Kad tas notiek ar mani, ļoti skaidri atdzīvojas atmiņu ainas no iepriekšējām dzīvēm. Tieši šī pagātnes pamošanās liek man sajust, ka balss, kurā es ieklausos, ir nevis kādas citas būtnes, bet manis pašas augstākais “Els”.

Esmu pārliecināta, ka garīgās krizes brīdī cilvēks, kurš tic Dieva Likumam, var saukt pēc Dieva palīdzības, un tad notiek brīnums. Tomēr tā nav nekāda dabas likuma pārkāpšana. Brīnums gluži vi enkārši ir darbība likuma ietvaros, likuma, kurš mums vēl arvien paliek mīkla, tāpat kā mežonim brīnums šķiet aptumsums (saules vai mēness), bet astronomam tas ir dabisks fenomens, kuru pat var iepriekš paredzēt.

Kas gan nodrošina vadības nodošanu augstākajam “Es”? Mēs zinām, ka auto dzinējam ir trīs ātrumi un reverss. Ja pieņemam, ka mūsu prāts ari ir aprīkots ar “pārnesuma kārbu - vai “pārslēgšana” nerada šo psihisko spēju paplašināšanos? Aiz fiziskā plāna ir astrālais, aiz astrālā — mentālais, aiz mentālā

— garīgais, ikviens no tiem ir kā avots nākošajam un tiek kontrolēts ar augstākā, smalkākā palīdzību. Kad tiek pārslēgti “ātrumi”, apziņa no raupjākā plāna “pārslīd” uz smalkāko, un atklājas arvien dziļāki iegansti tām parādībām, kuras izpaužas fiziskajā līmenī. Manipulējot ar tiem (ieganstiem), izmainās ari sekas.

Gadās, ka mēs no fiziskā plāna pārslēdzamies uz astrālo. Pieņemsim, ka starp diviem okultistiem notiek psihisks cīniņš: ja vēlreiz pārslēdzam apziņu un no astrālā plāna nonākam mentālajā, tā atradīsies augstākās maģijas sfērā un pilnībā kontrolēs situāciju. Otrs okultists pret to neko nespēs. Bet, kas notiks tad, ja kāda reta būtne spēs apziņu “nobīdīt” vēlreiz un ieslēgt garīgās kundzības sviras? Tai adepts vairs līdzi netiks. Ir diezgan daudz cilvēku, kuriem iespējams sasniegt šo mistiskās garīgās apziņas līmeni, kaut ari viņi nemaz nav apguvuši okultās gudrības. Viņiem starp apziņas augstāko un zemāko līmeni pastāv plaisa, kurai tie dažreiz “pārlec”. Ja garīgās krīzes brīdī šāds cilvēks spēj ieslēgt šo mistisko apziņas līmeni un palikt tajā, viņš atrodas tikpat kā kalnu virsotnē, kurai okultists var piekļūt vienīgi ar atbilstošu tehniku. Jāteic gan, ka jautājums par mistisko apziņu neiekļaujas šī pētījuma ietvaros, jo tas veltīts psihiskajām metodēm un tradicionālajai okultajai tehnikai. Dažāda temperamenta cilvēki lieto atšķirīgas metodes. Mistiskā metode katram neder.

Okultisti nenoliedz Kristus Spēku un ierindo to kosmosa visaugstāko spēku hierarhijā, kaut arī nepiešķir tam izņēmuma stāvokli kā kristīgie mistiķi. Rietumu tradīcijā tā simbols ir Tifereta — galvenā Sefīra no desmit Svētajām Sefirotām Kabalistiskajā Dzīvības Kokā. Kristus Spēks ir līdzsvarojošs, kompensējošs, dziedinošs un attīrošs faktors kosmosā.

To ieteicams piesaukt jebkurā psihiskas aizsardzības aktā, ja vien tanī ir iesaistīts cilvēciskais elements — iemiesots vai ari bezmiesīgs. Ja ir darīšana ar necilvēciskām formām — elementiem, domformām vai Klipotiem, labāk piesaukt Dievu Tēvu, Visuma Radītāju, un apliecināt Viņa varu pār visām Dabas redzamajām un neredzamajām valstībām. Turpretī Svētais Gars ir spēks, kurš tiek piesaukts iesvētīšanā, tādēļ neklājas to aicināt psihisku sarežģījumu gadījumā, jo tam piemīt tendence pastiprināt psihisko aspektu un padarīt Šķirtni vēl caurejamāku.

Ir bijis daudz mēģinājumu pierādīt, ka visas okultās brālības tiek vadītas no viena centra, kurš atrodas vai nu Vācijā, Tibetā, Mongolijā vai arī Dienvidamerikā. Personīgi es tam neticu. Domāju, ka es pietiekoši labi pārzinu okultās kustības iekšējo dzīvi, tomēr nekad neesmu dzirdējusi par kaut kādu centralizētu vadību ne labā, ne sliktā nozīmē. Īstenībā fakti liecina gluži pretējo un norāda uz to, ka nepastāv nekādi savienotājposmi, izņemot kopīgu literatūru, ideoloģiju un virkni simbolu, kuri dažādās sekcijās var ari atšķirties, tomēr ir viegli “tulkojami” ar labi saprotamu ekvivalentu palīdzību. Stāvoklis okultajā sfērā atgādina situāciju protestantismā, nevis Romas katoļu baznīcā. Okultismā nav pāvesta.

Man ir lielas šaubas ari par to, ka Ložas varētu būt boļševisma atbalsta punkts, lai gan tā ideologi to gribētu panākt, spriežot pēc tās brālības pieredzes, kurai piederēju es pati. Vidusmēra okultistu politika neinteresē, viņu interesē Neredzamā Pasaule. Turklāt okultās brālības nav savstarpēji saistītas un ir neatkarīgas, tāpēc nevar kļūt par draudīgu politisku ieroci, pat boļševisma saindētas.

Klīst pat tādas runas, ka okultās brālības cionistu interesēs kontrolē ebreji. Tā nav taisnība. Okultajā kustībā ir ļoti maz ebreju. Tiesa gan, Rietumu okultisma galvenais atbalsta punkts ir Kabala — ebreju tradicionālā mistiskā mācība, un ikvienam okultistam, kurš ievēro tradīciju, jāzina ivrits tik daudz, lai viņš būtu spējīgs transliterēt ebreju šriftā uzrakstītos vārdus. Tomēr jāatzīst, ka mūsdienās ar mistiskās Kabalas studijām galvenokārt nodarbojas neebreji, bet īsttidgie zinātnieki visbiežāk pat par kabalistisko literatūru nezina neko, par tās mistisko jēgu nemaz nerunājot.

Es vairāk nekā jebkurš cits esmu sacījusi rūgtus vārdus par okulto kustību, un, ja es nešaubītos, ka kaut kur pasaulē pastāv organizēta ļaunuma sfstēma, es to neslēptu, jo man ir ļoti dārga šīs kustības morālā tīrība, tomēr es no sirds ticu, ka nav tādas okulto kustību apvienojošas organizācijas ļaunos vai labos nolūkos — vienalga, ko katrs ar to saprot. Protams, spriest var tikai par to, ko esi redzējis savām acīm, tomēr es domāju, ka, atrodoties tik dziļi okultajā kustībā kā es, nepamanīt kādas vienojošas organizācijas pazīmes nav iespējams. Es esmu pieredzējusi visu ko, ari ne mazumu ļauna, tomēr neesmu sastapusies ar kādu organizētu ļaunumu un neticu tā esamībai, ja nu vienīgi dažu garā vājo iztēlē.

Okulto kustību vieno tiekšanās pēc vienota ideāla, lai ari tas sasniedzams gauži daudzējādā ceļā — tik daudzējādā, cik cilvēku dvašu.

Es ar nožēlu raugos uz to, kuram ienāktu prātā padarīt okulto kustību organizētu, jo praktiski nav iespējams dažādu novirzienu okultistus pierunāt sadarboties. Jebkura tehnika, izņemot savējo, katram liekas apšaubāma, jebkurš svešais — aizdomīgs. Vairums man pazīstamo skolu vadītāju apkopa katrs savu lauciņu un meta akmeņus citu dārziņos. Visi viņi izturējās kā tā pavecā kundze, kura, noskatīdamās uz soļojošo zaldātu kolonnu, kurā maršē ari viņas dēls, iesaucas: “Viņiem visiem jūk solis, izņemot mūsu Džeku!” Kādreiz es sapņoju par okulto biedrību apvienošanu federācijā un par ikgadēju kongresu, tomēr drīz vien sapratu, ka tas neizdosies. Ja jau okultisti nav spējīgi organizēties pašu interesēs, kur nu vēl gaidīt, lai viņi to darītu citu dēļ! Lielākie Rietumu okultisma grēki ir morālā pagrimšana, narkotiku lietošana un naivu sieviešu krāpšana. Lielākās nepilnības — lētticība, zināšanu trūkums, kas robežojas ar analfabētismu, un zems intelektuālais līmenis. Dažnedažādas zīlēšanas un vairākas apšaubāmas gara dziedināšanas metodes ir kārtējie kauna traipi ideālu svētumā. Ir grūti novērtēt to ideālu patieso jēgu, kuriem neseko. Starp citu, man vienmēr licies, ka tas stipri piepušķotais filantropisms, kas pārņēmis vairākas okultās kustības sekcijas, ir tikai skaista izkārtne: “Lūkojiet pēc mūsu darba augļiem.” Bet tie, kurus redzēju es, man šķita drusku iepuvuši.

Gudrākie prāti, kas darbojas okultajā sfērā, parasti ārpus sava Ordeņa nav zināmi. Iesvētību zvērestā ir ietverts *

punkts, kurš aizliedz kandidātam izpaust sava amata brāļa vārdus. Ja kāds šo zvērestu lauztu, viņš daudziem sagādātu pārsteigumu. Tā kā okultismam vairākumā cilvēku nav laba reputācija, daudzi sabiedriskie darbinieki nevar atļauties saistīt ar to savu vārdu, tāpēc ne viens vien savu interesi par šīm lietām slēpj un atklāj to tikai sev uzticamu domubiedru lokā. Tomēr zinošie viņus var viegli atšifrēt. Kā ikviens, kurš pārzina literārā stila analīzes metodes, atklās regulāru Bībeles lasītāju, tā okulto zinību speciālists viegli pazīs savējo. Kas zina, varbūt pēc kāda laika saņemšu atļauju lauzt Mistēriju Solījumu, kurš aizliedz izpaust iesvētīto vārdus, un varēšu ieminēties par to, ka Bēkona un Šekspīra polemikas būtība varbūt slēpjas tanī apstāklī, ka viņi abi piederēja pie viena Ordeņa.

NOBEIGUMS

Izvirzītā uzdevuma grūtības. — Iespējamie pārmetumi par viduslaiku ticējumu atdzīvināšanu. — Pato-psiholoģiskās parādības burvju kultā. — Melnās Maģijas un burvju mākslas fenomeni psiholoģijas gaismā.

Iepriekšējās lapaspusēs es izvirzīju sev grūtu uzdevumu. Ierobežotais grāmatas apjoms man neļāva soli pa solim izvirzīt savas koncepcijas un ilustrēt tās ar atbilstošiem piemēriem. Tam būtu nepieciešama ne tikai viena grāmata, bet vesela bibliotēka. Man nācās turēties pie domas, ka mani lasītāji ir pazīstami gan ar okulto literatūru, gan arī — kas gadās retāk — piekopuši okulto praksi. Tomēr es centos sniegt izsmeļošus paskaidrojumus, lai mana grāmata būtu saprotama ari tiem lasītājiem, kuri šo tēmu pazīst virspusēji. Šī grāmata nav un nevar būt noderīga kā rokasgrāmata psihisko traucējumu ārstēšanā. Viss, ko tā var panākt, — norādīt kādus perspektīvus pētījumu virzienus. Ja tā pievērsīs uzmanību tēmām, kuras steidzamā kārtā jāpēta, tās mērķis būs sasniegts.

Droši vien man pārmetīs, ka es atdzīvinu viduslaiku ticējumus. To noliegt es nevaru. Tomēr kā pretargumentu varu minēt to, ka nemēdz būt dūmu bez uguns, un viduslaiku ticējumi ir pelnījuši, lai tos skaidrotu jaunāko zemapziņas psiholoģijas pētījumu gaismā. Ikviens, kurš iepazinies ar literatūru, kurā aprakstīti jaunākie pētījumi psihiatrijā, ar Kristīgās Zinātnes Patopsiholoģiju, kas sazarojusies neskaitāmos, nekontrolējamos kultos, konstatēs, ka senlaiku raganu mednieki saskārās ar tādiem pašiem fenomeniem, kādi mūslaikos sastopami gandrīz jebkurā garīgajā strāvojumā un kustībā.

Pastāv uzskats: tā kā histērijas simptomi novērojami arī tiem nelaimīgajiem, kurus apsūdz burvestībās, ar to jau ir gana, lai par burvju mākslu viss būtu skaidrs. Tomēr nav izslēgts, ka, izpētot patiesos motīvus, kas ir burvju mākslas pamatā, radīsies skaidrība arī par līdzīgiem gara darbības traucējumiem.

Mēdz teikt, ka vēsturei ir cikliska gaita. Mūsdienās interese par okultām un psihiskām parādībām pieaug. Nav jābūt lielam gaišreģim, lai saskatītu šajā vidē perspektīvus burvju kulta iedīgļus.

Jāpatur prātā, ka šajā grāmatā aprakstītie gadījumi smelti personiskajā pieredzē, kura nekādā gadījumā nav unikāla un nenoliedz citas, lai gan es, būdama mazāk apdomīga, esmu uzticējusi to papīram. Ja jau viena cilvēka pieredze parāda tik daudz, tad sistemātiski pētījumi droši vien atklās krietni vairāk.

Es aicinu visus izturēties pret mūslaiku burvestību problēmām bez aizdomām un aizspriedumiem un palūkoties uz tām no psiholoģijas viedokļa, cenšoties pirmām kārtām izprast prāta darbību un būt gataviem atklājumiem, par kuriem līdz šim nebija ne jausmas.

SATURS

PRIEKŠVĀRDS 3

I daļa. PSIHISKĀ UZBRUKUMA TIPI

1. nodaļa. Psihiskā uzbrukuma pazīmes 16

2. nodaļa. Psihiskā uzbrukuma izpausmju analīze 22

3. nodaļa. Kāda mūslaiku burvestība 32

4. nodaļa. Ēteriskā ķermeņa projekcija 38

5. nodaļa. Vampīrisms 44

6. nodaļa. Vajāšanas 50

7. nodala. Patoloģiski kontakti ar dažādiem neradījumiem 63

8. nodaļa. Ar ceremoniālo maģiju saistītais risks 73

II daļa. DIFERENCIĀLĀ DIAGNOZE

9. nodaļa. Kā atšķirt objektīvu psihisku uzbrukumu no subjektīviem psihiskiem traucējumiem 86

10. nodaļa. Ar Melnajām Ložām saistītās briesmas, kurām nav okulta pamata 93

11. nodaļa. Psihiskais elements gara darbības traucējumos 100

III daļa. PSIHISKĀ UZBRUKUMA DIAGNOZE

12. nodaļa. Psihiskā uzbrukuma metodes 109

13. nodaļa. Psihiskā uzbrukuma motīvi (I) 119

14. nodaļa. Psihiskā uzbrukuma motīvi (II) 126

IV dala. METODES, KĀ IZSARGĀTIES NO PSIHISKĀ UZBRUKUMĀ

15. nodaļa. Psihiskā uzbrukuma un aizsardzības fiziskie aspekti 133

16. nodaļa. Psihiskā uzbrukuma diagnoze 138

17. nodaļa. Aizsardzības metodes (I) 145

18. nodaļa. Aizsardzības metodes (II) 152

19. nodaļa. Aizsardzības metodes (III) 159

20. nodaļa. Aizsardzības metodes (IV) 166

NOBEIGUMS 172

Forčuna D.

Mūsdienu psihiskā aizsardzība. — R.: Krūklis, 1995. - 174 lpp.

DIONA FORČŪNA Mūsdienu psihiskā aizsardzība

License Nu 2 —0113. Formāts 84x108/32. Tipogrāfijas papīrs. Ofsetspicdurns. 5,5 iespiedi. Pas. Nfi 1462. Iespiesta a/s u Preses nams” tipogrāfijā, LV— 1081, Rīgā, Balasta dambī 3.

Content

Forčūna Diona Mūsdienu psihiskā aizsardzība

PRIEKŠVĀRDS

I daļa PSIHISKĀ UZBRUKUMA TIPI

1. nodaļa PSIHISKĀ UZBRUKUMA PAZĪMES

2. nodaļa PSIHISKĀ UZBRUKUMA IZPAUSMJU ANALĪZE

3. nodaļa KĀDA MŪSLAIKU BURVESTĪBA

4. nodaļa ĒTERISKĀ ĶERMEŅA PROJEKCIJA

5. nodaļa VAMPĪRISMS

6. nodaļa VAJĀŠANAS

7. nodaļa PATOLOĢISKI KONTAKTI AR DAŽĀDIEM NERADĪJUMIEM

8. nodaļa AR CEREMONIĀLO MAĢIJU SAISTĪTAIS RISKS

Il daļa DIFERENCIĀLĀ DIAGNOZE

9. nodaļa KĀ ATŠĶIRT OBJEKTĪVU PSIHISKU UZBRUKUMU NO SUBJEKTĪVIEM PSIHISKIEM TRAUCĒJUMIEM

10. nodaļa AR MELNAJĀM LOŽĀM SAISTĪTĀS BRIESMAS, KURĀM NAV OKULTA PAMATA

11. nodaļa PSIHISKAIS ELEMENTS GARA DARBĪBAS 1 TRAUCĒJUMOS

III d aļa PSIHISKĀ UZBRUKUMA DIAGNOZE

12. nodaļa PSIHISKĀ UZBRUKUMA METODES

13. nodaļa PSIHISKĀ UZBRUKUMA MOTĪVI (I)

14. nodaļa PSIHISKĀ UZBRUKUMA MOTĪVI (II)

IV daļa METODES, KĀ IZSARGĀTIES NO PSIHISKA UZBRUKUMA

15. nodaļa PSIHISKĀ UZBRUKUMA UN AIZSARDZĪBAS FIZISKIE ASPEKTI

16. nodaļa PSIHISKĀ UZBRUKUMA DIAGNOZE

17. nodaļa AIZSARDZĪBAS METODES(I)

18. nodaļa AIZSARDZĪBAS METODES (II)

19. nodaļa AIZSARDZĪBAS METODES (III)

20. nodaļa AIZSARDZĪBAS METODES (IV)

NOBEIGUMS

SATURS