Ligers Jānis

Ne tikai āderes

Jānis Ligers

Ne tikai āderes

Autors pārdomu lokā

Neviens it nekad nav pratis man pateikt,

Kam nācu es šurp un kam aiziešu beigās.

Omārs Haijams

AUTORA PRIEKŠVĀRDS

Biosfēras augstākā sastāvdaļa cilvēks vienmēr ir bijis galvenais dzejnieku, filozofu, biologu un mediķu izpētes objekts. Un visos laikos ir meklēta atbilde kādēļ slimība uzvar cilvēka visvērtīgāko dzīvību. Tai pašā laikā visu reliģiju pārstāvjiem nāves akts bija svēts, loģisks dzīves turpinājums un agri vai vēlu visi tur būsim. Cilvēks, izpildījis savu uzdevumu, savas vēlmes, beidzis savas zemes gaitas, nonāk nākošā, pie tam neizbēgamā esības pakāpē.

Mūsdienās, kad cilvēku veselības stāvoklis ir satraucošs, kad veselība kļūst par lielāko un dārgāko deficītu, tāpat kā vesels, dzīvei piemērots bērns, mēs nevaram grozīt dabas likumus, nevaram cilvēkus padarīt nemirstīgus, bet mums jācenšas pielietot visus, arī gara spēkus, ekoloģiskā posta izzināšanā, tautas izdzīvošanas ceļa meklējumos, tautas kopumā un katra cilvēka ķermeņa atveseļošanā (jaunības, veselības un dzīvības pagarināšanā). Manuprāt, būtu pēdējais laiks izstrādāt un ar likumu akceptēt latviešu tautas izdzīvošanas programmu.

Šajā grāmatā aprakstītie novērojumi par zemes biopatogēnām vai aktīvām zonām un to iedarbību uz dzīviem organismiem pamatojas uz ilgstošiem praktiskiem pētījumiem, kā arī literatūras studijām un var tikt izmantoti, izstrādājot iepriekš minēto programmu.

Pilnīgi saprotu daudzu cilvēku, pat dažu zinātnieku skeptisko attieksmi pret šo jautājumu. Taču gribu atgādināt, ka tāda ir cilvēka daba visu jauno sevišķi, ja attiecīgo jautājumu maz vai nemaz neesam pētījuši noliegt. Diemžēl, arī šodien daudziem zinātniekiem nav sveša bēdīgi slavenā trīspakāpju attieksme pret jaunu ideju vispirms noliegšana, nolīdzināšana līdz ar zemi, pēc tam šaubu mākta gara diskusija "varbūt tomēr tur kaut kas ir" un pašās beigās skaļa apliecināšana, cik ļoti šo ideju vienmēr esam atbalstījuši.

Esmu konstatējis interesantu faktu. Aktīvo zemes zonu pētnieki zinātnieki un praktiķi pa lielākai daļai uz asajiem uzbrukumiem nereaģē, mierīgi turpina savu darbu, uzskatot par sevis necienīgu atbildēt tiem, kuri šķietami rod spēku viņiem nezināmas idejas un to pētnieku noniecināšanā. Rodas iespaids, ka aktīvo zemes zonu pētniekiem ir 4 augstākie principi:

*              radīt jaunas vērtības, celt jaunu dzīvi un spēt valdīt pār sevi;

*             darboties, nemeklējot labumu sev;

*             sasniegt mērķi un nelepoties ar to;

*              katra cilvēka enerģija ir visuma enerģijas šūniņa, bet visums ir doma, enerģija kaut kas Dievišķs, nevis liela mašīna.

Gadu tūkstošu gaitā ir uzkrāti novērojumi par biopatogēnām vai aktīvām zemes zonām un to ietekmi uz cilvēku, dzīvnieku un augu organismu, un zinātne visās jomās ir spērusi milzu soļus, tāpēc viena vai otra zinātnieka "ticība" vai neticība neko nespēj mainīt. Lai apgalvotu pretējo, ir jāiegūst negatīvi rezultāti zinātniski pamatotā eksperimentā.

Manuprāt, mūsu veikums zemes aktīvo zonu ietekmes pētīšanā jāuzskata par liela, interesanta un ļoti lietderīga darba sākumu, taču jau tagad varētu veikt pasākumu kompleksu, kas saistīts gan ar cilvēku un dzīvnieku jaunu mītņu celšanas vietu izvēli, gan ar esošo mītņu saprātīgu apsekošanu.

Arī pārējie šajā grāmatā aprakstītie parapsiholoģiskie fenomeni telepātija, gaišredzība, telekinēze, poltergeists, levitācija, tautas dziedniecība pamatojas uz ilgstošiem praktiskiem novērojumiem un pētījumiem, kā arī literatūras studijām.

Aicinu cienījamos lasītājus un lasītājas krāt un darīt man zināmus novērojumus par šai grāmatā skartajiem jautājumiem.

Būdams pārliecināts, ka dabas likumus nevar grozīt, ari turpmāk savu iespēju robežās centīšos tos pētīt, izzināt, tādēļ būšu pateicīgs par informāciju, kas papildinās manas zināšanas un praktiskos pētījumus.

Jānis Ligers

Mūžīgi augstā kalnā raugās cilvēka acs, mūžīgi dziļā lejā nogrimst cilvēks pats.

Jānis Poruks

CILVĒKS APKĀRTĒJĀ VIDĒ

Mūsdienu zinātnes svarīgākā problēma ir apkārtējās vides un cilvēku sabiedrības savstarpējās iedarbības izpēte. It kā gluži vienkārša un zināma patiesība, ka cilvēks un daba ir kā bērns un māte saistīti un atkarīgi viens no otra.

Cilvēki, tāpat kā dzīvnieki un augi, ir biosferas sastāvdaļa, un viņu optimālos eksistences režīmus ietekmē dabīgie vai mākslīgie enerģētiskie lauki. Visbiežāk tie ir gravitācijas, magnētiskie, elektriskie,

elektromagnētiskie un bioloģiskās enerģijas lauki, kā arī radioaktīvais starojums.

Dabiski, var rasties jautājums vai ir iespējama cilvēka iejaukšanās dabas procesos?

Šī norise ir, tā ir eksistenciāla, jo ikviens cilvēks taču ir pilnīgi atkarīgs no dabas resursiem un dotumiem. Cilvēku vides pastāvēšana nav iedomājama bez dabas bagātību lietošanas. Taču jādomā ir par ko citu par attieksmi pret dabu, saprātīgu koeksistenci. Nepārdomāti izmantojot dabas bagātības, neprātīgos tempos attīstot rūpniecību, cenšoties pēc iespējas vairāk pārveidot dabu, cilvēce var nonākt pie ekoloģiskas kataklizmas.

Diemžēl visa cilvēces vēsture ir saistīta ar dabas resursu nesaprātīgu izsaimniekošanu un izlaupīšanu. Meži, planētas "plaušas", miljoniem hektāru platībā tika iznīcināti ar cirvi un uguni, daudzas dzīvnieku sugas sāuj arti ieroču attīstības rezultātā tika vai nu pilnīgi iznīcinātas, vai arī dzīvnieku skaits sugā samazināts līdz iznīcības robežai. Bet katras dzīvnieku v&i a u g u sugas zudums iedragā planētas ekoloģisko līdzsvaru. Ja tā turpināsies, drīz uz m Qsu planētas nebūs vairs vietas, kur cilvēka nesaprātīgā ekoloģiskā darbība nebūtu atstājusi kādas posta pēdas.

Cilvēku taču vēl arvien uzskata par

biosferas augstāko sasniegumu, tātad tieši cilvēkam būtu jārada jauna augstāka garīgās darbības sfēra. Diemžēl, šī prāta, gara sfēra ir vēlamais, pēc kā būtu jātiecas cilvēkam, bet bēdīgā dzīves īstenība ir tehnosfēra, kas apdraud cilvēces un biosferas turpmāko eksistenci.

Manas paaudzes cilvēki, domājams, vēl atceras sociālisma ideologu saukli, ka tikai sociālismā var optimāli risināt visas apkārtējās vides, dabas bagātību izmantošanas un cilvēku sabiedrības problēmas.

Kas tad pa šiem piecdesmit gadiem ir mainījies mūsu dzīvē? Vai Latvijā šī tēze ir arī darbos pierādīta? Pseidozinātnes ziedu laikos cilvēks tika atrauts no dabas, par augstāko sasniegumu tika iegalvots uzskats, ka cilvēks ir dabas valdnieks, kas upēm liek tecēt pēc savas iegribas. Šādi "dabas pārveidojumi" bieži vien bija ļaunprātīgi, naidīgi mūsu zemei un tautai. Ta bija apzināta ļaunprātība, kas vistiešāk skāra latviešu svētākās un skaistākās vietas (Staburagu, Liepavotu, Lielvārdes ainavu parku, Doles salu, Ogri un Salaspili, kā arī citas

latviskās mazpilsētas). Jau skolēniem pašās pirmajās dabas mācības stundās centās "iepotēt gudrību" no dabas mēs nedrīkstam gaidīt žēlastības dāvanas, mūsu uzdevums ņemt (lasilaupīt). Un tas tika darīts.

Šādas "zinātnes" vadīts un iedvesmots, cilvēks ar savu prātu diemžēl ir radījis tehnosfēru, kas arī veido mūsu dzīves vidi.

Uz mums katru dienu iedarbojas pašu radītie rupjie un smalkie kairinātāji. Radaru elektromagnētiskais starojums, iespējamais radioaktīvais piesārņojums, minerālmēslu un indīgo lauksaimniecības ķimikāliju pavirša un nepārdomāta lietošana, bezatbildīga kūtsmēslu, vircas un amonjaka ūdens glabāšana, attīrīšanas iekārtu trūkums, sadzīves un toksisko atkritumu deponēšanas vietu nepiemērotība, stihiskai nelaimei līdzīgā nelikumīgā celtniecība ūdenskrātuvju tiešā tuvumā ar sekojošu virszemes un pazemes ūdeņu piesārņošanu, kultūras un vēstures pieminekļu plānveidīga un masveidīga iznīcināšana tā ir tikai daļa no sociālisma "iekarojumiem".

Cilvēku darbošanās ar radioaktīvām

vielām nav ētiska arī attiecībā pret mūsu nākamajām paaudzēm. Ja mūsu paaudze arī gūtu no tā kaut kādu labumu, tad nākamajām mēs atstāsim radioaktīvos atkritumus, kuru glabāšana ne vienmēr garantēs drošību. Der atcerēties faktu, ka divas piektdaļas no visa radioaktīvā starojuma, ko laika vienībā saņem cilvēks, skar reproduktīvo orgānu sistēmu sievietēm olnīcas, dzemdi un piena dziedzerus, vīriešiem sēkliniekus. Starojums var izraisīt sterilitāti (neauglību), palielināt audzēju veidošanās iespējas, radīt sarežģījumus grūtniecības gaitā, nelabvēlīgi ietekmēt pēcnācējus no vieglas garīgas un fiziskas atpalicības līdz neiedomājamām kroplībām.

Tieši tādēļ nav saprotama divu radioaktīvo objektu atrašanās tuvu Rīgai un to līdzšinējais darbības stils un principi. Viens šāds objekts Baldones "atomkalns", kā to sauc baldonieši, vai uzņēmums "Radons" radioaktīvo vielu "kapsēta" Latvijas kūrortā Baldonē, apmēram 12 km no Rīgas, bez sanitārās zonas, bez normatīvi-tehniskās dokumentācijas, bez neatkarīga kontroles dienesta. Domāju, ka arī

nākotnē, pat sakārtojot šo objektu, "atomkalnam" būs grūti sadzīvot ar Latvijas vecāko kūrortu.

Otrs objekts Latvijas ZA Fizikas institūta atomreaktors (tagad kodolpētniecības centrs) atrodas Salaspilī un, ņemot vērā tā darbības principus visus iepriekšējos gadus, uzskatāms par Baldones objekta vecāko brāli. Šīs iestādes sanitārajā zonā (apmēram 400m no reaktora uz dienvidiem, 800m no Salaspils biezi apdzīvota rajona), vecās kanalizācijas sistēmas filtrācijas vietā, izdarot aeromērijumus, 1990. gada septembrī konstatēja radioaktīvo starojumu. Izrādījās, ka to rada izotops eirobijs, kas tur nokļuvis 1980. gadā, veicot eksperimentus. Minētais reaktors tika iedarbināts 1961. gadā, bet 1970. gadā tā vecajām kanalizācijas iekārtām pieslēdza jaunās (iekļaujot kopējā Salaspils sistēmā). Diemžēl, rajona arhitekta dienestā to saskaņoja tikai 1985. gada decembrī. Tātad 10 gadus notekūdeņi varēja plūst pa abām sistēmām, un tikai 15 gadus pēc jaunās sistēmas iedarbināšanas dokumenti tika saskaņoti un apstiprināti. Rodas pamatots

jautājums cik lielu postu šāda darbošanās ir nodarījusi apkārtējai videi un ko visus šos 15 gadus darīja Rīgas rajona iestādes un darbinieki, kuriem tas bija jāredz un jāzina?

Vairāk nekā traģisks ir stāvoklis ar atkritumu savākšanu un to deponēšanu. Vissmagāk šī problēma izjūtama tiešiRīgas rajonā, kas veido loku ap Rīgu Latvijas galvaspilsētu. Diemžēl, lielpilsētas tuvums dod ne tikai labumu. Saimnieciski varbūt ciešāka saskarsme ir tieši ar negācijām pilsētas atkritumiem, mežu ugunsgrēkiem un izdangātiem, piemēslotiem mežiem, dažādām avārijas situācijām utt. Un nav ko brīnīties, ka Rīgas rajona iedzīvotāji Rīgu uzskata ne tikai par Latvijas galvaspilsētu, kultūras, zinātnes, rūpniecības centru, bet arī par lielu nezvēru, kam galva un ķermenis ir pilsētā, bet izvadorgāni rajonā. Tas, protams, neskan lielpilsētai glaimojoši, taču diemžēl tā ir realitāte, ko negrib saprast ne bijušie, ne tagadējie pilsētas "tēvi".

Realitāte ir arī Rīgas pilsētas cieto atkritumu izgāztuve Stopiņu pagastā Getliņos.

Šai izgāztuvē atkritumus sāka ievest 1971. gadā, bet legalizēja tās darbību tikai 1973. gadā, neskatoties, ka teritorijas ģeoloģiskihidroloģiskie apstākļi ir ļoti nelabvēlīgi izgāztuves ierīkošanai. Izgāztuvi plānoja izmantot desmit gadus, taču tā darbojas vēl tagad. Katru gadu šajā izgāztuvē novieto ap 1.5 miljoniem tonnu atkritumu, Izgāztuves darbības rezultātā apkārtējā teritorijā akās ūdens ir piesārņots, piesārņotais gruntsūdens plūst uz Daugavu. Piesārņots ir arī piebraucamais ceļš un apkārtējais mežs. Šai rajonā ir apdraudēta apkārtējo māju iedzīvotāju veselība.

Latvijas Ģeoloģiskās izpētes darbu ražošanas apvienības "Latvijas Ģeoloģija" kompleksās ģeoloģiskās izpētes ekspedīcijas laikā no 1976. līdz 1988. gadam veica pazemes ūdens piesārņojuma pakāpes un apmēru izpēti. Saskaņā ar 1988. gada datiem, piesārņojuma fronte ir pavirzījusies par 1600 metriem uz Daugavas pusi, pazemes ūdens piesārņojuma pakāpe līdz 8oom attālumā no izgāztuves desmit reizes pārsniedz maksimāli pieļaujamo normu. Izgāztuves rajonā piesārņots ir arī apakšējais ūdeni saturošais slānis (maksimāli pieļaujamās normas pārsniegtas 1,5 līdz 2 reizes). Piesārņotie gruntsūdeņi plūst uz Daugavas pusi ar ātrumu 0,3m diennaktī, tas nozīmē, ka jau 1991. gadā piesārņotie gruntsūdeņi bija sasnieguši Daugavu un to apjoms ir 1000-1300 kubikmetri diennaktī. Apakšējā ūdens slānī iespējama piesārņoto ūdeņu noplūde līdz 4500 kubikmetriem diennaktī.

Visus iepriekšējos gadus Rīgas pilsētas "runasvīri" nav neko darījuši, lai kaut minimāli savestu kārtībā Getliņu izgāztuvi, lai tās darbības rezultātā netiktu piesārņota un saindēta apkārtējā vide, kā arī apdraudēta apkārtnes iedzīvotāju veselība. Ne Rīgas pilsētas atbildīgie darbinieki, ne Vides komitejas (tagad Vides un reģionālās attīstības ministrija) darboņi nav panākuši neko reālu, lai izveidotu jaunu Rīgas pilsētas cieto atkritumu izgāztuvi. Klausoties šīs ministrijas vadošo darbinieku demagoģiskās garās un tukšās pļāpas par atkritumu savākšanas un pārstrādes vai deponēšanas problēmu stratēģiju valstī, nāk prātā līdzīgas runas "attīstītā sociālisma" laikā, saistot tas ar biezam melnam uzacīm… Šai sakarā pareizs šķiet akadēmika Freimana secinājums vai nu šajā ministrijā zinātnieku ir vēl par maz, vai arī viņus neviens nerespektē, un vadošie darbinieki vairāk domā par ārzemju komandējumiem nekā par nopietnu problēmu saprātīgu risinājumu. Par to pārliecinājos arī es, četrus gadus strādājot Rīgas rajona deputātu padomē par Ekoloģiskās un dabas resursu aizsardzības komisijas priekšsēdētāju un arī tagad rajona deputāta darbā.

Nopietnus ekoloģiskos pārkāpumus ilgstoši (jau no 1979. gada) izdara Rīgas pilsētas ūdens tīkla un kanalizācijas uzņēmums "Daugava", kas Rīgai piegādā dzeramo ūdeni, ņemot to no Rīgas HES ūdenskrātuves, pielietojot plaši izplatīto ūdens attīrīšanas tehnoloģiju nostādināšanu un filtrāciju. Šāda tehnoloģija paredz periodisku nogulšņu izvadīšanu no nostādinātajiem, kā arī periodisku nostādinātāju profilaktisko tīrīšanu un regulāru filtru skalošanu. Tā rezultātā diennaktī rodas 2000 kubikmetru stipri piesārņota ūdens no nostādinātajiem un 900013000 kubikmetru filtru skalošanas ūdens. Filtru skalošanas ūdens, saskaņa ar esošo tehnoloģiju, jānovada atpakaļ uz apstrādes cikla sākumu bez iepriekšējas nostādināšanas, taču sakarā ar to, ka šāda darbība nenodrošina dzeramā ūdens kvalitāti (ūdens ir duļķains, krāsains, satur daudz alumīnija), filtru skalošanas ūdeni novadīja Olekts upītē. Rezultātā Olekts upītes lejasposma gultne ir piepildīta ar mālveida nogulsnēm, kas satur ūdens attīrīšanai pielietojamā koagulanta alumīnija sulfāta atliekas, kā arī no ūdens atdalītos netīrumus. Ar šīm nogulsnēm piepildīts arī Daugavas kreisais krasts no Katlakalna kuģīšu piestātnes līdz Lucavsalai. Ir iznīcināta kultūrvide, iedzīvotāju sporta un atpūtas zona, kā arī ap 50 ha lauksaimniecībā izmantojamās zemes. Šie netīrumi tiek novadīti arī uz Baložu kūdras purva vecajām izstrādnēm, pie tam šī vieta netika iepriekš sagatavota (mežs un pamežs nav izcirsts, teritorija nav nožogota). Te jau vairs nevar runāt tikai par pāridarījumu apkārtējai videi vien šī teritorija (ap 60 ha ) ir kļuvusi bīstama cilvēku un dzīvnieku dzīvībām.

Katastrofāls ekoloģiskais stāvoklis ir sērskābā gudrona izgāztuvē Inčukalnā. Jau 1956. gada 15. augustā (lēmums Nr. 1257) Latvijas PSR MP Rīgas eļļas un naftas rūpnīcai piešķīra zemes gabalu ražošanas atkritumvielasgudrona izgāztuvei. Ilgus gadus neviena no esošām kontroles iestādēm nepievērsa uzmanību tam, ka tur netika izgāzts gudronspats par sevi nekaitīga, ūdenī nešķīstoša viela, ko izmanto arī ielu asfaltēšanai, bet gan indīgais sērskābais gudrons, kura skābes skaitlis, atkarībā no parauga paņemšanas dziļuma dīķī, mainās robežās no 90 līdz 130. Vēl līdz šim nav izdarīta ekoloģiskā ekspertīze, nav ierīkota hidroizolācija.

Nav arī skaidrs, kā varēja šādus bīstamus atkritumus izvest no rūpnīcas teritorijas, vest cauri visai Rīgai un izgāzt pilnīgi nesagatavotā un galīgi nepiemērotā vietā 37 km no Rīgas un tikai dažus kilometrus no Gaujas. Uzskatu, ka pienāks arī laiks, kad būs jāatbild tiem, kas deva rīkojumu no 1989. gada februāra līdz novembrim kembrija slāņos (800 1000m dziļumā ) iesūknēt 87 000 kubikmetru sērskābā gudrona. Tas tika veikts, neskatoties uz to, ka Latvijas zinātnieki (I.Knēts, U.Sedmalis, O.Baumanis, I.Vītiņa, V.Švinka, l.Meirovics, S.Trusovs) šo lēmumu atzina par kļūdainu, norādot, ka tā realizācija var izraisīt zemes dzīļu piesārņošanu ar visām no tā izrietošām sekām.

Pašlaik viens no gudrona dīķiem (ziemeļu) ir vienkārši aizbērts, otrs (dienvidu) vaļējs. Neaizbērtajā dīķī gudrons atšķaidās ar nokrišņiem un infiltrācijas veidā piesārņo virszemes un pazemes ūdeņus. Šī piesārņotā zona ir 1,4 km diametrā, un tās izplatības ātrums ir 30 m gadā. Aizbērtajā dīķī un tā apkārtnē notiek līdzīgs process.

Nopietno ekoloģisko problēmu un pārkāpumu virknē ap Rīgu "spožu" vietu ieņem Olaine lielās ķīmijas un farmācijas pilsēta, būdama reizē kliedzošs piemērs un brīdinājums, kas parāda, pie kā novedusi tā sauktā deformētā rūpniecība toksisko vielu izgāztuves, piesārņots ūdens, zeme un gaiss.

Lielu, taču pilnībā vēl neapzinātu postu apkārtējai videi, sevišķi biosfērai, nodara elektromagnētiskais starojums "baltā nāve". Tā avoti ir augstsprieguma elektropārvades līnijas, radiolokatori, sociālisma laikos tik pazīstamie radiouztveres traucētāji. Elektromagnētiskā starojuma bioloģiskā iedarbība visbiežāk izpaužas nervu, sirds, asinsvadu, endokrīnās un citu organisma sistēmu funkcionālos un organiskos traucējumos. Niecīgas intensitātes elektromagnētiskie lauki darbojas līdzīgi jonizējošai radiācijai. Šī starojuma iedarbības sekas var parādīties pat vēl pēc vairākiem gadiem, kā arī tikai nākamajās paaudzēs. Diemžēl, socālisma gados Latvijā elektromagnētiskā starojuma objektus izvietoja bieži vien visnepiemērotākajās vietās, nerēķinoties ne ar cilvēku drošību, ne veselību, pat ne dzīvību. Vai piemērs tam nav Skrundas lokators, militārās nozīmes lokatori Rīgā, Rīgas rajonā, bijušajā kara lidlaukā Lielvārdē, radiouztveres traucētāji pilsētās un apdzīvotās vietās? ,

Uzskatāms piemērs un arguments, kā skaistā zaļā zeme tika neatgriezeniski sagandēta un nopostīta, ir skumjā Salaspils un Doles salas vēsture. Kā tā saucamais tehniskais progress sagandēja šo senāk sakopto gleznaino vietu, var pastāstīt katrs salaspilietis, kurš dzīvojis šeit pirms Rīgas hidroelektrostacijas celtniecības. Baznīcā (pirmais vandālisma akts) tika iekārtotas mehāniskās darbnīcas, uz tās sienām parādījās svešā valodā rakstīti necenzēti vārdi. Un visbeidzot nav skaidrs, kādēļ baznīcu saspridzināja. Bet tā taču bija viena no pirmajām zviedru celtajām baznīcām Latvijā. Tika pilnīgi izpostīts gleznainais parks pie Daugavas, izniekota un pielūžņota Doles sala agrākā Rīgas kartupeļu klēts un rīdzinieku iecienīta atpūtas vieta. Bez tam tās ir senās lībiešu un baltu senču zemes un apmetnes ar starptautisku skanējumu Doles sala, Mārtiņa sala, Nāves sala utt. Tās ir mūsu tautas vēsturiskās atmiņas zīmes (senais vikingu ceļš, tirgoņu apmetnes, Daugavas plostnieku ceļš, senču kapi, slavenie Doles salas zvejnieki ar bagātiem lašu un nēģu lomiem utt.).

Tagad virs Rīgas ir pakārts lielais "Damokla zobens" Daugavas aizsprosts un lielā ūdenskrātuve, ir izmainīta ekosistēma, meliorācijas vietā irigācija, pārpurvošanās.

Manuprāt , nelīdzsvarotību un disharmoniju dabā šai vietā veicina arī fakts, ka Salaspils pamatiedzīvotāji sastāda tikai vienu desmito daļu no pašreizējo pilsētas iedzīvotāju skaita.

Visskumjākais ir fakts, ka veselība mūsu tautai šodien kļūst par lielāko un dārgāko deficītu, tāpat kā vesels un dzīvei piemērots bērns. Vai nav satriecoši, ka katru gadu samazinās dzimstība, palielinās bērnu skaits, kas dzemdību nodaļā nokļūst intensīvās terapijas nodaļā, ir daudz dzemdību traumu, encefalopātiju, iedzimtu kroplību un attīstības anomāliju. Ka atzīst mediķivisa kā ir daudz, izņemot veselu, dzīvei piemērotu bērnu.

Tīrs ūdens, zeme, un gaiss ir cilvēka pastāvēšanai nepieciešamākie priekšnoteikumi, kas vienlīdz skar visas iedzīvotāju grupas.,nešķirojot ne pēc vecuma, ne nacionālās piederības, ne sociālā stāvokļa. Diemžēl, sakarā ar intensīvu rūpniecības un transporta attīstību, atmosfērā, hidrosfērā un augsnē nokļūst aizvien lielāki kaitīgo vielu daudzumi. Nav iespējams iet atpakaļ attīstībā, pārvēršot visu zemi par saudzējamu rezervātu. Cilvēku skaits uz zemes otra gadu tūkstoša beigās pēc zinātnieku atzinuma sasniegs sešus miljardus, tāpēc vajadzēs aizvien vairāk derīgo izrakteņu, būs jārada jaunas rūpnieciskās jaudas utt. Uz vienu mūsu planētas iedzīvotāju pašreiz gadā iegūst līdz 20 tonnu minerālo izrakteņu (5 miljardi iedzīvotāju x 20 tonnas = 100 miljardi tonnu).

Lielākā dala no šiem izrakteņiem pēc to izmantošanas atgriežas dabā (zemes virspusē vai ūdenskrātuvēs) atkritumu veidā. Šķidrie rūpniecības atkritumi jau sen pārsniedz pašas lielākās mūsu planētas upes Amazones ūdens apjomu.

Cilvēka darbība dabā arvien biežāk rada nelabojamas sekas, kas zemi, diemžēl arī mūsu valsti, attālina no tās pirmatnējā neskartā skaistuma. Cilvēki nevar nelietot dabas produktus, tādēļ samazināt ražošanu nav iespējams. Taču cilvēkam vajadzētu dabu maksimāli sargāt, kopt un mīlēt mūsdienu izpratnē, racionāli izmantojot dabas bagātības. Pretējā gadījumā daba cilvēku var sākt uzskatīt kā kaitīgu, pat bīstamu svešķermeni "savā miesā", sākt to izolēt un pat izstumt no sevis.

Piemēram, kā, saudzējot dabas bagātības, attīstīt rūpniecību, var minēt celulozes ražošanu. Pēc vecās tehnoloģijas 1 tonnas celulozes ražošanai bija nepieciešams 6500 kubikmetru ūdens. Bet jau tagad ir izstrādāta tehnoloģija, pēc kuras strādājot, izlietotais ūdens pēc apstrādes atgriežas slēgtā sistēmā, kur to izmanto atkārtoti.

Šķiet, ka ne visi cilvēki šodien saprot, ka tieši cilvēku darbība bieži vien izraisa dabas katastrofas. Cilvēkiem, sevišķi tiem, kad dzīvo pilsētās cietokšņos, ko paši uzcēluši, lai norobežotos no dabas -, trūkst priekšstata, kādi apmēri un postošais spēks var būt mūsdienu dabas katastrofām. Pēc aptuveniem zinātnieku aprēķiniem dabas katastrofas katru gadu pasaules ekonomikai rada 30 miljardus ASV dolāru zaudējumus, cilvēku upuru skaits dabas katastrofās katru gadu ir apmēram 25 0 tūkstoši. Pagaidām mūsu planētas nopietnākās dabas katastrofas var sadalīt 4 daļās: plūdi (40%), tropiskie cikloni (20%), zemestrīces (15%), sausums (15%), pārējās 10%.

Latvieši kopš seniem laikiem ir centušies

saprast dabu, vienmēr un visur ap sevi jūtot tās varenos, bieži vien noslēpumainos spēkus. Jau sirmā senatnē latviešiem bija skaidrs, ka saimniekošanas procesiem jārit harmonijā ar dabu. Latvietis vienmēr ir centies padarīt savu apkārtni skaistāku, apzinoties, ka daba viņu atalgos.

Domājam, gādājam, Ar ko laukus pušķosim: Sēsim rudzus, sēsim miežus, Dēstīsim ozoliņus.

/Latviešu tautasdziesma/

Tieši ozoliem un liepām visas indoeiropiešu tautas, arī latvieši piedēvēja dievišķas īpašības un pielūdza tos. Atī šodien mūs pārņem sajūsma par nerakstītiem dabas likumiem, kas liek kokiem brīnumainā kārtā augt, diemžēl mēs nesaprotam to valodu klusās lapu šalkas. Bet latvietis nekad nav bijis pasīvs vērotājs, zelta zivtiņas pavēlnieks, krāsns tupētājs un brīnumaino paklāju braucējs. Visa pamatā viņam ir darbs.

Kas no liepas kuplumiņa,

Kad ziediņi neziedēja?

Kas no meitas dailumina,

Kad darbiņu nemācēja?

/Latviešu tautasdziesma/

Tikai darbs dod iztiku, rada pārticību, sekmē ģimenes, tautas augšanu un attīstību.

Arājiņi, bāleliņi.

Visas tavas kājas zied:

No kājām ziedi bira,

No rokam sudrabinš.

/Latviešu tautasdziesma/

Diemžēl, mūsdienās cilvēkā aizvien vairāk iezogas ļaunums, un viņš vairs negrib kopt pats savu zemi, viņš kļūst par tās postītāju. Pašreiz cilvēces domu un emociju vibrācijas ir zemas kvalitātes, pārsvarā ap zemi ir kaislību, ienaida, savtīguma gigantiskā aura. Pagaidām ar sirds gudrību un intuīciju apveltīto cilvēku mēģinājumi kliedēt šo negatīvo auru jūtamus rezultātus nav devuši.

Tēvu tēvu laipas mestas, Mēs .bērniņi, laipotāji; Tā, bērniņi, laipojami, Lai pietika mūžiņami.

Latviešu tautasdziesma

TAUTAS likteŅu kopĪba

Tautas tagadne un nākotne sakņojas pagātnē. Un tieši šeit izpaužas visas tautas un paaudžu likteņu kopība. Mēs nedrīkstam no vēstures skatuves nobīdīt veco paaudzi, jo tad no mūsu tautas vēstures un kultūras nekas daudz nepaliks pāri.Un bez jaunās paaudzes nebūtu tautas attīstības, virzības uz priekšu.

Vecā paaudze ir pieredzējusi sociālisma un komunisma īsto seju drausmīgus, nežēlīgus tautas apspiestības laikus ar masu slepkavībām, deportācijām, cilvēku pazemošanu ar fizisko un garīgo verdzību. Austrumu komunisti plānveidīgi un mērķtiecīgi centās iznīcināt mūsu tautas eksistenci, vēršoties pret tās bioloģisko un garīgo dzīvi.

Sociālisma nesēju mērķis bija arī iznīcināt mūsu tautas valodu vienu no visvecākajām indoeiropiešu valodām, kas veidojusies dabas, darba un cilvēku savstarpējo attiecību izpratnes kopumā kā dabas bērns ar tautas dziesmām, Jāņu dziesmām un visu kultūras pūru, kā sargeņģelis soļojot līdzi latviešu tautas sūrajam liktenim. Iekarotāji saprata, ka bez tautas un valodas zemei vairs nav nacionālas vērtības.

Mūsu senči savulaik ir apmetušies uz dzīvi bīstamā vietā pie Baltijas jūras; taču tas ir mūsu tautas liktenis, un mēs nedrīkstam viņiem to pārmest. Tomēr mums jāapzinās, ka vēsturiski politiskā un ekoloģiskā situācija mūsu tautu ir novedusi līdz iznīcības robežai. Cilvēka dzīves nepieciešamākie priekšnoteikumi ir zeme, ūdens un gaiss, taču mūsu zemē tie ir tik ļoti piesārņoti un saindēti, ka var apdraudēt cilvēka veselību un pat dzīvību. Bez tam mēs dzīvojam nepārtrauktā sasprindzinājumā, tautu vistiešākajā nozīmē nodzirda, tās demogrāfiskā situācija ir kritiska, un mēs runājam sakropļotā dzimtajā valodā. Un kronis visam apziņa, ka pasaules tautu kopumā latviešu tauta ir tikai sīks puteklītis.

Taču ir brīži, kad apzināmies esam tauta, nevis "sīka tautiņa", apzināmies, ka ziedu, no kura esam atšķīrušies, sauc Dievs. Tas notiek Līgo vakarā, kad ar Jāņu nakts brīnumam pavērtām sirdīm un apskaidrotām dvēselēm pulcējamies pie īstiem Jāņu ugunskuriem ar līgodziesmām, pašu sietu Jāņu sieru un pašdarītu alu. Noslēpumaina, neapturama un varena spēka vadīta, līgo dziesmās atraisās tautas dvēsele. Ikviens latvietis tad gatavs pavadīt nakti brīnumainā papardes zieda meklējumos, saudzīgi brienot pa zelta rasu, līgotāju gaitās nelaužot, nepostot, bet gan priecājoties par dabas pilnbriedu, Latvijas zemes valdzinājumu. Jo tā ir mūsu zeme mīlama, saudzējama un kopjama.

Šī sevis kā vienreizēja brīnuma apzināšanās mūs pārņem arī Dziesmu svētkos, kad kļūstam vienotāki, labāki, cēlāki, tīru, gaišu domu un jūtu apskaidroti, laujamies skaņu simfonijai.

Lai arī ikdienas šaubu, neticības un pārdomu laikā pār mūsu tautu spīdētu gaismas stars, lai veicinātu visa labā un saprāta uzvaru, aicinu visus tautiešus pielietot visus, arī bioloģiskās enerģijas spēkus ekoloģiskā posta izzināšanā, tautas izdzīvošanas ceļu meklēšanā, tās atveseļošanā un dzimtās valodas saglabāšanā un bagātināšanā.

Manuprāt, par šīm problēmām mēs domājam pārāk maz, arī mūsu politiķi nesaprotamu iemeslu dēļ vai nu nepamana, vai arī tīši cenšas ignorēt latviešu tautas izdzīvošanas jautājumus. Bet tautas veselību un izdzīvošanu nodrošina pilnīga fiziska, psihiska un sociāla labklājība,

Lai latviešu tauta izdzīvotu, tai nedrīkst zust lielās kopības gars, kas atdzima bargajās 1991. gada janvāra dienās, kad tauta bija uz barikādēm, kad Latvijā postīt, dedzināt, spīdzināt, pazemot un slepkavot, šķiet, ar Nobela miera prēmijas laureāta ziņu un svētību bija iesūtīti līdz zobiem apbruņoti radījumi bez savas gribas un domāšanas. Mums toreiz pastāvēt un izturēt palīdzēja taisnības apziņa, jo bijām vienoti. Žēl, ka, beidzoties tautai kritiskajām dienām un naktīm, šis vienojošais spēks kopības gars it kā pazuda, pieklusa un apsedzās ar ārējās vienaldzības čaulu.

Mums nav jāraizējas, ko par mums domā tie "gudrie" tur Rietumos vai Austrumos. Jā, viņi ir lielāki, bagātāki, brīvāki. Mēs būsim lieli, ja būsim vienoti, brīvi, ja domāsim, jutīsim, runāsim kā brīvi latvieši, lepni un brīvi savās dvēselēs.

Jau Gētes laikabiedrs Herders, pētot pasaules klasisko un antīko literatūru, ar grieķu literatūras dievinātājiem polemizējot, aizrādīja, ka vienīgā iespēja, kā varam tuvoties dižgariem, irtos neatkārtot. Atī mums nav jāatdarina ne Rietumi, ne Austrumi! Mums pašiem ir savi zinātnieki, mākslinieki, dzejnieki un varbūt nākotnē būs arī godīgi politiķi. Un cilvēki, kas tic savas tautas uzplaukumam un strādā tam. Viņiem arī piederēs Latvijas nākotne. Un ar šiem cilvēkiem, Latvija var lepoties. Viņi 1991.gada janvāra bargajās dienās un naktīs bija barikādēs un neprasīja ne slavu, ne dolārus. Tautas kopības sajūta dos mums gaišumu un mieru dvēselēs, un tieši tas mums tagad ir jāmeklē un jāatrod no mazumiņa maiga, patiesa vārda, palīdzot pasniegtas rokas. Katrs to meklēs pēc savas pārliecības un iespējām. Viens ģimenē, cits baznīcā, vēl cits darbā vai domubiedru sabiedrībā.

Lai lielā kopības gara gaisma vienmēr nāktu mums līdzi ikdienā, ķepurojoties un savu ceļu meklējot, arī kārtīgam, apzinīgam darbam jākļūst par tautas vienotāju, par ikdienas normu. Nedrīkst būt tāda situācija kā pašlaik, kad lielāki un mazāki blēži un pašlabuma meklētāji var izsaimniekot Latvijas dabas bagātības, var savas villas būvēt, kur vien prātā ienāk.

Domāju, ka ir pienācis pēdējais laiks attīrīt sevi, savu dvēseli no mānu mācībām un viltus dievībām. Cilvēku pašattīrīšanās process ir sarežģīts, bieži vien sāpīgs, neērts, bet nepieciešams cilvēkam pašam, tautai un visai biosfērai kopumā. Vispirms būtu jāattīrās no cilvēces "gaišās nākotnes" idejas atliekām. Pilnībā apzinoties, ka civilizācijas ceļš vienmēr ir bijis grumbuļains, mūs pārsteidz komunisma ideju praktiskās realizācijas metodes, kas cilvēka dzīvību ierindoja vērtību skalas zemākajā pakāpē.

Pašlaik izteikti izjūtam vecās aksiomas patiesumu jo augstāku amatu ieņem cilvēks, kas slimo ar veco sociālistisko domāšanu, jo lielāku ļaunumu savai tautai viņš nodara. Netīru miesu var nomazgāt, bet netīras sirdsapziņas vai dvēseles attīrīšana jāsāk ar savu ļauno nodarījumu apzināšanos. Tomēr diez vai līku koku var iztaisnot? Ir jānāk jaunai paaudzei, kuras dzīves pieredze nav piesārņota, kas dzimusi brīvībā un augusi brīvībai.

Dvēseles mieru nevar dot dolāri, markas, skaistas villas, lepnas ārzemju automašīnas, biežie ārzemju braucieni, karaļu un pāvestu vizītes, "labāko aprindu" balles utt. Vai tauta, kas visu to finansē, pati grimstot nabadzībā, būtu jau piedevusi? Kāpēc jūs neinteresē tautas domas?

Tauta saprot, ka piedošana ir grūts uzdevums, bet tā kristīgu cilvēku var darīt brīvu un dot viņam dvēseles mieru. Garīgā tukšuma piepildīšana vai aizsegšana ar fizisku aktivitāti nedod mieru dvēselei un ir bīstama cilvēkam pašam un visai tautai. Cilvēks var iegūt mieru tikai piepildot šo tukšumu ar grēku nožēlu, ar tautas sāpēm, ar mīlestību un žēlsirdību pret to.

Tautas valdīšana un vadīšana ir vienmēr jāpieņem kā upuris tautai, nevis kā atalgojums.Ir taču skaidrs, ka godīgumu tirgū nevar nopirkt, un, ja cilvēkam tas piemīt, ja viņam ir "neredzamais cilvēku orgāns" sirdsapziņa, tad pastāv drošs garants, ka šāda cilvēka sabiedriskā darbība dos labumu viņam pašam un visai tautai. Dievs, dod, lai mūsu tautiešiem karstās sirdis, redzīgās acis, dzirdīgās ausis un nekļūdīgā intuīcija ļautu nākamajās vēlēšanās atrast Saeimai un pašvaldībām tos deputātus, kuri pašatdevi tautas labuma vārdā vērtē augstāk par darbošanos personiskajiem mērķiem un labumam.

Ceļu uz jaunu dzīvi, uz tautas kopību mums jāuztver kā mums nolemto, mūsu mērķa daļu. Jāsaprot arī, ka nepamatotais optimisms kļuvis par grīļīgu laipu, pa kuru soļot uz nākotni ir bīstami. Lai mums mūsu mērķu sasniegšanai palīdz harmonija ar dabu, lai valda pilnīga harmonija starp individuālo un universālo.

Iemācīsimies latviski domāt, tad arī varēsim vieglāk iemācīties atkal latviski runāt.

Lai latviska domāšana būtu mūsu dzīvesveids un attieksme pret savu zemi un tautu.

Pētot latviešu tautas likteņgaitas, nevar nepamanīt to līdzību ar lietuviešu un igauņu likteni, Ilgus gadus visās trijās Baltijas valstīs plīvoja sarkanais karogs, un tur, kur tas plīvo, vienmēr ir lijušas cilvēku asinis. 1988. gadā, kad visas trīs tautas modās un cēlās jaunai dzīvei, sapratu, ka jāsaliedē spēki kopīgai darbībai. Radās doma izveidot Latvijas, Lietuvas un Igaunijas progresīvo ideju vienojošo un veicinošo zīmi. Ar šo zīmi lasītājus pirmoreiz iepazīstināja žurnāls "Lauku Dzīve" 1988. gada decembra numurā. Šīs zīmes ideja, skice un skaidrojums ir mani, bet mākslinieciskais atveidojums U.Ābiķa. Dubultaplī ietverto krusta zīmi (žēlsirdības, mīlestības, brīvības, svētības, gaismas, augstāko sakrālo vērtību simbolu) veido triju Baltijas valstu nacionālo krāsu salikums un baltās brīvības krāsas vertikāle. Šos četrus zarus vieno saules simbols. Sektori starp minētajiem elementiem ir gaišzili tie simbolizē kosmisko enerģiju un saprātu. Apkārt zīmei starp apļiem saules kustības virzienā latviešu, lietuviešu un igauņu valodā lasāmi trīs vārdi; žēlsirdība, mīlestība, gaisma: gailestis. meile. šviesa: halastus. armastus. valgus.

Šai zīmei jāpalīdz saliedēt mūsu triju Baltijas valstu spēkus radikālai darbībai, kas celtu cilvēku apziņas līmeni un sekmētu tautas saimniecības attīstību. Tai iāpalīdz veicināt cilvēku labklājība, saudzējot, kopjot un mīlot dabas pirmatnējo skaistumu un racionāli izmantojot dabas bagātības. Zīmei jāpalīdz veidot tādu cilvēku paaudzi, kuras darbības rezultātā biosfērā iedibinātos jauna augstākā pakāpe noosfēra cilvēka prāta, domas, gara sfēra.

Jau 1988. gadā aicināju visus latviešus vienā laikā domāt vienas domas, kuru galvenā jēga bija brīvība. Lai arī tagad ikdienas tumsas, šaubu un ļaunuma valstībā pār mūsu tautu spīdētu gaismas stars, lai veicinātu visa labā un saprāta uzvaru, vēlreiz aicinu visus tautiešus uz pašaizliedzīgu darbu, un katru vakaru vienā laikā no pulksten 20.00 līdz 20.30 domāsim vienas domas, veltot visu savu enerģiju laba vēlējumiem Latvijai, saistot savas domas ar visu tautiešu domām veidojot kopīgu varenu enerģisko spēku, kas piesaistītu Visuma dievišķo enerģiju, Lai šī gaišā spēka enerģija, nākot no visas pasaules, apskauj un sargā mūsu Latviju, tās zemi un tautu. Lai mūs vieno brālība, mīlestība, žēlsirdība, un lai viss ļaunais, kas vērsts pret mūsu tautu un zemi, iznīkst un pazūd uz visiem laikiem, lai iznīcina pats sevi. Lai mūs vieno tās idejas, kas lieliem darbiem cēla mūsu tēvus par dzimteni, tiesībām, godu! Lai mēs beidzot saprastu, ka dabas likumi ir daudz pilnīgāki par cilvēku likumiem, jo cilvēku likumi ir pakļauti tikai cilvēkam pašam, bet dabas likumi Dievam.

Ekstrasensora uztvere

Reālā pasaule šķirta no irreālās pasaules ar tik plānu kārtu, ka mēs to skaidri izjūtam sapnī.

Konstantīns Raudive

EKSTRASENSORĀ uztvere

Pareizas informācijas vai jaunas atzinās iegūšanai mūsdienu cilvēki parasti izmanto loģisko domāšanu. Šādi veidotu kultūru un zinātni raksturo mērķtiecība, intelektuālais un tehniskais jaudīgums, ar vērienīgumu pakļaujot dabu un valdot pār to. Tam bija veltīts viss daudzu nāciju prāts. Diemžēl, tas noved pie cilvēka, pat visas tautas un cilvēces dvēseles pagrimuma un tā rezultātā pie pilnīgi nepamatota materiālisma kā galvenās dominantes.

Pilnīgi ignorētas tika senatnē uzkrātās zināšanas un informācija par tādām jomām kā dvēselīgums, liktenis, pašiedvesma, griba, žēlsirdība u.c. Lietojot loģisko domāšanu, tika pilnīgi aizmirsts intuitīvais informācijas kanāls,

ko tik spoži izmantoja senatnes gudrie,

Pašreiz, sevišķi ekoloģiskā posta apstākļos, būtu lietderīgi ar mūsdienu cilvēka prātu izzināt mūsu senču prasmi un spēju harmoniski sadzīvot ar dabu un tās varenajiem spēkiem, kā arī pētīt šo spēju pielietojumu šodien.

Pagaidām mēs varam konstatēt tikai parapsiholoģisko fenomenu esamību un zinātnes bezspēcību un negribēšanu šo parādību pētīšanā.

Parapsiholoģija ir mācība par virsiūtu i eb ekstrasensoro uztveri.

Pētot parapsiholoģiju, jākonstatē, ka eksistē dzīvu objektu bioloģiskais lauks un gars. Šim laukam ir daudzveidīga izpausme, bet galvenie ir trīs aspekti:

1.                                Bioloģiskā lauka esamība konstatēta

dažādos strukturālos līmeņos (sākot ar submolekulāro);

2. Bioloģiskais lauks saistīts ar enerģētiskiem impulsiem, kas rodas apkārtējā vidē;

3.                    Katra indivīda bioloģiskais lauks ir

saistīts ar kosmisko enerģiju.

Gars ir dinamo mašīna, spējīga radīt spēku, kura robežas neviens pat aptuveni nevar atminēt. Gars, līdzīgi elektrībai, rada vai iznīcina atkarībā no tā, kā tiek pielietots. Gara pasaule ir mistiska, vēl neizpētīta teritorija, kurā, kā zinātnieki tagad uzskata, "viss ir iespējams". Visums liela doma, enerģija, nevis liela mašīna, un katra cilvēka apziņa ir visuma smadzeņu šūnina.

Mēs nevaram zināt, kas šodien kādā no tās veidiem ir enerģija, bet mēs vismaz zinām, ko tā mūsu labā var darīt un kā to izlietot, piemēram, tādu parādību kā elektrību. Mēs varam lietot arī to enerģijas veidu, ko sauc par garu. Zinātnieki nevelk robežas gara varai, nav arī robežu mūsu iespējai to pielietot.

Neskatoties uz to, ka cilvēks ir augstākā attīstības pakāpē, dzīvniekiem ir daudz vērtīgu īpašību,par kurām cilvēks var tikai sapņot. Kā piemēru var minēt baltās laboratorijas žurkas, kas nekļūdīgi jūt burkānus ar augstāku karotīna saturu, suņa unikālo ožu (atšķir 5 00000 smaržu nianšu), čūsku jutību pret niecīgākajām

temperatūras izmaiņām (1/lOOOC). Pārsteidzoša ir putnu, zivju, kukaiņu un arī lielo dzīvnieku spēja just dabas katastrofu (viesuļvētru, zemestrīču, vulkānu izvirdumu, plūdu u.c.) tuvošanos, kā arī spēja izjust laiku ar hronometra precizitāti.

Daudzas no minētajām īpašībām, arī laika izjūta, bija un zināmā mērā arī vēl tagad piemīt cilvēkam. Taču cilvēks savas dabas dotās īpašības laika gaitā ir centies notrulināt, aizstājot ar augstāk attīstītu domāšanu un tehniskām konstrukcijām (pulksteni, kompasu, barometru, termometru, seismogrāfu u.c). Zuda nepieciešamība, un organisms zaudēja savas spējas. Piemēram, pulksteni cilvēks izmanto pēdējos 400 500 gadus, līdz tam tas dzīvoja pēc sava iekšējā bioloģiskā pulksteņa, lai gan tā esamību bieži vien pat neapzinājās. Bioloģisko pulksteni sākam just tikai tad, kad bioloģiskie ritmi tiek traucēti, kad pārstājam dzīvot pēc šī bioloģiskā pulksteņa. Pašreiz visā pasaulē atzīts, ka bioloģiskā pulksteņa režīms no paaudzes uz paaudzi tiek nodots ģenētiskā līmenī. Tas nozīmē, ka, cilvēkam mainot dzīves vietu, pie tam šķērsojot vairakas laika joslas, arejo sinhronizātoru fāzes vairs nav saskaņotas ar fizioloģisko funkciju fāzēm, kas rezultātā noved pie organisma psiholoģiskā un fizioloģiskā stāvokļa pasliktināšanās.

Varētu minēt un izanalizēt vēl daudzus līdzīgus gadījumus, kuros cilvēka zaudētās spējas parādās ekstremālos apstākļos, kad organismam ir jācīnās par izdzīvošanu. Jāpiezīmē, ka atsevišķam indivīdam šādos gadījumos ir labākas iespējas izdzīvot nekā visai ģimenei vai pat cilvēku grupai vai nācijai kopumā. Bet tas jau ir cits jautājumu loks, un to analīze nav šī darba uzdevums.

Visbiežāk sastopamie parapsihologiskie fenomeni ir: rīkstniecība. telepātiia. gaišredzība. telekinēze. poltergeists. levitāciia. tautas dziedniecība.

… Mēs visi jūtam, slepenas tur zemē dabas varas aužas…

V. Gēte

RĪKSTNIECĪBA

Rīkstītes jeb klūdziņas fenomens, kā liecina ģeoloģiskie izrakumi un vēsturiskie dati, pazīstams kopš senseniem laikiem, un to visā pasaulē izmanto vēl šodien.

Lai arī cik pārsteidzoši tas izklausītos, runa ir par "burvju rīkstīti" brīnišķīgo

instrumentu vienkāršu klūdziņu ar diviem atzariem, kas nogriezta no lazdas, vītola, ceriņa, paegļa, pīlādža vai cita koka zara. Cilvēks satver rīkstītes atzarus abās rokās ar plaukstām uz augšu, vēršot trešo zara galu horizontāli nost no sevis, un sāk iet. Ja rīkstīti rokās tur speciāli jutīgs cilvēks, tad, staigājot pa lauku, viņš uzrāda vietas, virs kurām rīkstīte sāk kustēties te it kā pievelkas zemei, te it kā atgrūžas no tās ar tik varenu spēku, ka grūti to noturēt. Rīkstītes kustības notiek vietas, kas bagatas ar derīgiem izrakteņiem un dzeramo ūdeni. Koka rīkstītes vietā var lietot īpašas metāla antenas, rāmīšus, svārstu vai kādu citu indikatoru. Laikam gan vienkāršā koka rīkstīte ir bijusi pats senākais mēraparāts. Pārsteidzoši, ka neviens no minētajiem instrumentiem nedarbojas bez cilvēka līdzdalības, t.i., cilvēkam šie instrumenti jātur rokās. Manuprāt, vēl pārsteidzošāk ir tas, ka pat mūsdienu zinātnei šī "burvju" rīkstītes problēma ir pārāk ciets rieksts. Sevišķi jutīgi cilvēki ar ūdeni vai minerāliem bagātās vietas nosaka pat bez minēto instrumentu palīdzības, pat atrodoties lielā attālumā no apsekojamās vietas, izmantojot vienīgi karti.

"Burvju rīkstītes" fenomens bija pazīstams jau senajā Ķīnā. Ķīnieši domāja, ka rīkstīti liec pats nelabais un vietas, kur tā cilvēka rokās kustas, nav piemērotas cilvēku mājokļiem un dzīvnieku mītnēm. Ķīnieši ticēja, ka šais vietās mīt pazemes dēmoni un cilvēkus, kas te būs uzcēluši mājas, iepriekš šo vietu nepārbaudot ar rīkstīti, piemeklēs slimības.

Materiāli par "burvju" rīkstīti atrodami senās Romas filozofa Plinija darbos. Ir arī dati, kas liecina, ka romieši savu leģionāru kazarmas ir cēluši vietās, kas iepriekš apsekotas ar rīkstīti. Viduslaikos gandrīz visās Eiropas valstīs rīkstīti lietoja derīgo izrakteņu un ūdens meklēšanā. Izmantojot rīkstīti, 18.gadsimtā Eiropā tika atklātas galvenās rūdas nogulu vietas Vācijā, Francijā, Čehoslovakijā, Ungārijā un citās valstīs. "Burvju" rīkstītes darbība un tās pielietošana ir tiešām fenomens. Parasti viss notiek citādi zinātne pierāda eksperimentos, teorētiski pamato, un tikai tad atklājumu vai izgudrojumu ievieš, t.i., pielieto praksē. Ar rīkstīti viss ir otrādi to pielietoja sirmā senatnē, to pielieto arī mūsdienās, bet zinātne nekādi nevar izskaidrot parādības un efektu, kas saistīts ar rīkstīti. Atī vēl tagad šīs parādības būtība tinas noslēpumainības un neskaidrības plīvurā.

Arī šīs parādības terminoloģijā nav vienprātības starp zinātniekiem un rīkstītes fenomena praktiskajiem lietotājiem. Minēšu dažus galvenos terminus, kas 1970. gadā bijušajā Padomju Savienībā tika pieņemti un apstiprināti. Dzīvu organismu spēju noteikt kādu priekšmetu stāvokli attiecībā pret sevi sauc par biolokāciju. Šis vārds veidots no grieķu bios dzīvs, dzīvība un latīņu ločus vieta.

Biolokācija notiek, uztverot ārējos kairinājumus ar ķermeņa virsmu vai manu orgāniem. Izšķir tiešo jeb pasīvo biolokāciju, kas piemīt lielākai daļai dzīvnieku, un eholokāciju, kad notiek atsevišķa organisma savdabīga reakcija uz kompleksu dažādu fizisko lauku izmainītu iedarbību (rīkstītes.antenu, rāmīša, svārsta u.c. kustības) sauc par biolokācijas efektu, bet metodi, kas pamatojas uz šī efekta izmantošanu dažādu uzdevumu risināšanai par biolokācijas metodi. Instrumentus, ar kuriem veic biolokāciju, sauc par indikatoriem, bet cilvēkus noteicējus par operatoriem.

Rietumvalstu literatūrā dzīvu organismu spēju noteikt kādu priekšmetu stāvokli attiecībā pret sevi sauc par radiestēziju staru jušanu. Manuprāt, šis termins ir izvēlēts daudz veiksmīgāk par biolokāciju. Ar radiestēzijas metodi izmērāmo pazemes ūdens āderu (dzīslu) vai citu objektu radīto patogēno iedarbību uz dzīviem organismiem sauc par ģeopātiju.

Šo efektu izraisa fizikā un citās zinātnes nozarēs pagaidām nezināms starojuma lauks, kas raksturīgs visiem organiskās un neorganiskās pasaules objektiem. Vācu literatūrā sastopami arī šādi minētā starojuma apzīmējumi Erdstrahlen (zemes stari), Todstrahlen (nāves stari), Krebstrahlen (vēža stari). Manuprāt, šie termini komentārus neprasa.

Ģeopātisko starojumu lauku noteikšanas veidi un radiestēzijas metodes vispār pagaidām, diemžēl, ir subjektīvas. Tas, laikam gan, ir galvenais iemesls, ka tradicionālās zinātnes pārstāvji bieži vien radiestēziju vērtē skeptiski. Bet vai kāds iedrošināsies apstrīdēt mediķu subjektīvo izmeklēšanas metožu (auskultācijas, perkusijas, histoloģiskā materiāla, rentgena uzņēmumu novērtēšanas) rezultātus?

Izmeklēšanas rezultāti taču ir tieši tik precīzi, cik zinošs, pieredzējis, talantīgs ir tās veicējs. Ja šie priekšnoteikumi ir apmierinoši, subjektīvā izmeklēšanas metode var dot drošākus rezultātus par objektīvo metodi. Vēl līdz pat šim brīdim iepriekš minēto diagnostikas metožu rezultātu automātiskā novērtēšana nav varējusi izkonkurēt subjektīvo materiāla novērtēšanu.

Pilnīgi analoģiska ir radiestēzija. Izglītots, pieredzējis un pietiekami jutīgs radiestēzists (rīkstnieks) var dot daudz precīzākus un ticamākus rezultātus nekā pašreiz lietotie aparāti vai instrumenti. Maz ticams, ka tuvākā nākotnē šai jautājumā notiks būtiskas izmaiņas. Nākotnes uzdevums neapšaubāmi ir pilnveidot mērāmo aparatūru un vienlaicīgi celt radiestēzistu kvalifikāciju.

Šajā darbā neņemos minēt visas radiestēzijas (rīkstniecības) pielietošanas iespējas. Nedaudz pakavēšos pie mediķu un praktiķu rīkstnieku norādēm, kā arī paša novērojumiem un secinājumiem, ka cilvēku un dzīvnieku slimošana ar hroniskām slimībām ir saistīta ar attiecīgā indivīda ilgstošu atrašanos ģeopātiskās darbības joslā (uz āderes). Turpmāk šīs vietas tiks sauktas par zemes aktīvām zonām.

Pēc literatūras datiem un personīgiem novērojumiem, visu hronisko slimību (ļaundabīgie audzēji, izkliedētā skleroze, reimatisms, astma u.c.) gadījumos slimnieka guļvieta vai darba vieta (ja darba specifika prasa ilgstošu uzturēšanos vienā vietā) ir saistīta ar aktīvām zemes zonām, t.i., vietām ar ģeopātisko darbību. Galvenās pazīmes cilvēka vai dzīvnieka organisma darbības regulācijas traucējumi un veikto ārstniecisko pasākumu absolūta neefektivitāte.

Pilnīgi saprotams, ka guļas vietas vai darba vietas analīze ir iespējama tikai, apgūstot radiestēzista mērīšanas tehniku, starojuma lauka fizisko būtību un ģeometrisko struktūru, kā arī tā patogēno darbību.

Diemžēl, aktīvo zemes zonu starojuma lauka fizikālā būtība un ģeometriskā struktūra ir izpētīta nepietiekami. Šai jautājumā literatūrā sastopami ļoti pretrunīgi dati. Ar radiestēzijas metodi nosakāmā starojuma avots nav ne statiskais elektriskais vai elektromagnētiskais lauks, ne dabīgā radioaktivitāte, ne gamma stari vai pat neitroni. Literatūrā ir arī norāde, ka ar radiestēzijas metodi tiek mērīti zemes intensitātes augstfrekvences procesi, kuru viļņu garums mērāms decimetros, t.i., mikroviļņu rajonā. Rīkstnieks domās sevi "nostāda" vai "noregulē" nosakāmā fenomena, piemēram, ūdens āderu starojuma noteikšanai. Lai sevi labāk "noregulētu" un paaugstinātu jutību, var turēt rokā meklējamā objekta paraugu, piemēram, ūdeni meklējotūdens glāzi. Lai noteiktu pareizāko guļas vietu, bez attiecīgas jutības, prasmes sevi "noregulēt", vēl jābūt pietiekošai praksei un , protams, vēlams kaut minimālas bioloģijas zināšanas.

Visi indikatori (koka rīkstīte, metāla antenas, rāmīši, svārsti u.c), radiestēzistam dažādi tos satverot, tiek optimāli iestādīti. Rezultātā veidojas sistēma mērāmais instruments cilvēks, kurā šis mērāmais instruments darbojas kā antena un indikators. Cilvēks, kurš savienots ar šo instrumentu, darbojas kā ļoti jutīgs beztrokšņu uztvērējs un vienlaicīgi arī kā signāla pārveidotājs, kurš augstfrekvences signālus pārveido muskuļu kinētiskajā enerģijā (reakcijā). Diemžēl, šis fizioloģiskais process pagaidām ir maz pētīts.

Bioloģiski pats nozīmīgākais ir pazemes ūdens dzīslu radītais starojums. Tas cilvēcei ir pazīstams jau daudzus gadsimtus. Atī pēdējo gadu pētījumi apstiprina šī starojuma esamību. Neskatoties uz to, līdz pat šim brīdim šīs parādības zinātniska pamatojuma nav.

Pazemes ūdens dzīslas starojuma lauks sastāv no pamata zonas un dažādām simetriski novietotām papildus zonām. Visaugstākās intensitātes starojums parasti ir zonas centrā, un mūsu apstākļos tas var būt no lOcm līdz vairāku metru platas joslas veidā. Simetriskās papildus zonās starojuma intensitāte ir vājāka un bieži vien starojumu rada ūdenī izšķīdušās dažādās vielas. Visaugstākās intensitātes starojuma zonā viļņu garums ir 15,5 un 8,7cm, un tie ir orientēti uz viena veida polaritāti, t.i., starojuma virpuli pa labi vai pa kreisi. Mūsu apstākļos visbiežāk (70 80%) starojumos var konstatēt virpuli pa kreisi un tikai 2o 30% pa labi.

Ietekmi uz dzīviem organismiem veido starojuma viļņu garums un virpuļa iedarbības summa.

Bez ūdens dzīslu radītajiem starojumiem ir vēl citi, kurus veido rūdu iegulas vai tektoniskās anomālijas (lūzumi). Šo starojumu intensitāte pēc literatūras datiem ir mazāka par ūdens dzīslu radīto.

No zemes dzīlēm nākošais starojums nav vienīgais, ko var konstatēt ar radiestēzijas metodi. Ar šo metodi konstatē arī starojumu, kas it kā nāk no no augšas. Šī starojuma lauks atgādina tīkla sistēmu, kurā aktīvās zonas sastāv no vertikālām plaknēm. Šīs vertikālās un horizontālās zonas viena pret otru veido taisnu leņķi .To platums mūsu apstākļos parasti ir 2040cm. Attālums starp šīm aktīvajām zonām ir diezgan pastāvīgs lielums un, domājams, saistīts ar zemes īpatnībām attiecīgajā vietā. Literatūrā ir minētas četras tīklveida sistēmas, pie tam tās konstatējamas visās zemeslodes daļās. Arī šiem starojumiem ir polaritātekreisais un labais virpulis, bet, atšķirībā no zemes starojuma, polarizācija mainās no kreisās uz labo virpuli un otrādi.

Bez iepriekš minētajiem starojumiem literatūrā vēl minētas lokālās tīklveida struktūras, kas arī ir nepilnīgi izpētītas.

Pagaidām trūkst datu par tiem starojuma veidiem, kam ir patogēna iedarbība. Nav arī precīzi izstrādāta šo starojumu zonu noteikšana.

Mūsu apstākļos apmēram 50% no zemes virspuses ar radiestēzijas metodi var konstatēt starojumu, kura intensitāte ir augstāka nekā trokšņiem, ko uztveram ar ausi. Varētu secināt, ka ne viss šis kopīgais starojums darbojas patogēni. Ir dati, ka ūdens dzīslu papildus zonu un tīklveida sistēmu no augšas nākošajam starojumam nav izteikta patogēna bioloģiska iedarbība. Tā kā nav īstas skaidrības par starojumu lauku ģeometrisko un fizikālo struktūru, nav noskaidrota arī dzīvu būtņu uzvedība starojuma zonā un patogēnās darbības mehānisms.

Bez tam jāprecizē arī starojuma patogēnās iedarbības noteikšanas metodes, t.i., jāprecizē starojuma viļņa garums, intensitātes un polaritātes ietekme uz dzīvu organismu. Šai sakarā veiktie biofizikālie pētījumi pierāda, ka ultra vājie starojuma lauki var izsaukt nopietnas, pie tam neatgriezeniskas bioloģiskas izmaiņas dzīvu būtņu organismā šūnu līmenī. Zemes aktīvo zonu starojuma lauka viļņu garums ir mazāks par dzīvu organismu, un cilvēki, dzīvnieki un augi, ilgstoši atrodoties šā starojuma laukā, iegūst vispirms disharmoniju un pēc tam novirzes organismā.

lau 1932.gadā mūsdienu heliobioloģijas pamatlicējs N.Čiževskis norādīja, ka dzīvu organismu struktūrā ir mehānismi, kas ar augstu jutību atsaucas uz apkārtējās vides visniecīgākajiem kairinājumiem, pie tam šie kairinājumi atstāj daudz būtiskākas izmaiņas nekā mums pazīstamie rupjie kairinājumi. Ja rupjie kairinājumi iedarbojas strauji un var nomākt dzīvības funkcijas, tad niecīgie kairinājumi ilgstoši stimulē pozitīvi vai negatīvi.

Zinātnē un praksē ilgus gadus valdīja uzskats, ka mikroviļņu un bioloģisku sistēmu savstarpējās iedarbības efekti ir siltums, kas rodas dielektrisko zudumu rezultātā. Tikai pavisam nesen tika pierādīts mikroviļņu netermiskais efekts uz visa veida bioloģiskām sistēmāmšūnām, mikroorganismiem, augiem, dzīvniekiem, cilvēkiem.

Ir pierādīts, ka bioloģiskos objektos daudzus nozīmīgus dzīvības procesus vada apkārtējās vides vājas intensitātes lauku elektromagnētiskais starojums. Ar radiestāzijas metodi konstatējamā starojuma un vājas intensitātes elektromagnētisko viļņu iedarbība uz dzīviem organismiem ir līdzīga. Vājas

intensitātes mikrovilni bez termiska efekta iedarbojas uz cilvēka vai dzīvnieka centrālo nervu sistēmu, sirds un asinsvadu, neiroendokrīno un imunoloģisko sistēmu, t.i. uz minēto organismu svarīgākajām regulējošām funkcijām. Abu starojumu viļņi līdzīgi anomāli darbojas arī uz zemākajām bioloģiskām sistēmām baktērijām, vīrusiem un pat šūnām. Visos gadījumos anomāla iedarbība uz bioloģiskām sistēmām ir tikai noteiktam starojuma viļņu garumam.

Aktīvo zonu starojumam uz dzīviem organismiem var būt pārejoša un hroniska iedarbība.

; Pārejoša iedarbība var izraisīt pārejošas subjektīvas izmaiņas organismā, piemēram, pulss, elpošanas, sirdsdarbības novirzes no normas. Šīs izmaiņas samērā ātri izzūd, ja organisms vairs neatrodas kairinošā starojuma iedarbības zonā. Visi organismi nav vienādi jutīgi pret starojuma iedarbību. Atī tas jāņem vērā, novērtējot pārejošās subjektīvās izmaiņas. Neliela cilvēku daļa (apmēram 1% sieviešu un 0,5% vīriešu) tā sauktie sensitīvi ir ļoti jutīgi pret aktīvo zonu starojumu, bet lielākā cilvēku daļa ir vairāk vai mazāk nejūtīga. Diemžēl, šī nejutība pa lielākai daļai attiecas uz subjektīvo starojumu jušanu, bet ne uz tā iedarbību.

Hroniskā iedarbība notiek gadījumos, kad aktīvo zonu starojums uz attiecīgo organismu darbojas ilgstoši vairākus gadus vai pat gadu desmitus, . izraisot patoloģiskas izmaiņassaslimšanu. Vispirms organismā veidojas termoregulācijas traucējumi, bet vēlāk konstatējami hroniskas saslimšanas tipiskie simptomi. Ja organisms turpina atrasties aktīvās zonas starojuma joslā, hronisko saslimšanu praktiski nevar sekmīgi novērst ar ķīmiski terapeitiskiem līdzekļiem. Pat, izzūdot organisma kontaktam ar aktīvo zonu, hroniskais slimības process nebeidzas, bet ārstēšanas efektivitāte ievērojami paaugstinās.

Dzīvo organismu pārejošās izmaiņas var ietekmēt aktīvo zemes zonu polaritāte, turpretim hroniskās izmaiņas tā ietekmē daudz vājāk. Hroniskās izmaiņas, t.i., hroniskās slimības parasti konstatējamas pie noteikta starojuma viļņa garuma, bet polaritāte var būt gan ar kreiso, gan labo virpuli. Rodas iespaids, ka starojuma viļņu garums var iespaidot organisma bioloģisko procesu regulāciju, bet polaritāte šos procesus var vai nu kavēt, vai stimulēt.

Aktīvo zemes zonu starojuma intensitāte ir niecīga, taču tā katrā vietā ir atšķirīga.

Intensitātes atšķirība var būtiski ietekmēt organismu bioliģiskos procesus. Augstākas intensitātes starojumam uz dzīvu organismu ir spēcīgāka iedarbība.

Daudz būtiskāka iedarbība uz cilvēka un dzīvnieku hronisko slimību veidošanās mehānismu ir zemes aktīvo zonu krustpunktiem. Šais krustpunktos ar radiestēzijas metodi var konstatēt augstas intensitātes vārpstveida starojuma joslas, kuru starojuma intensitātes maksimums un minimums regulāri mainās, un starpība starp diviem maksimumiem atbilst viļņu garuma pusei.

Zemes aktīvajās zonās slikti aug augļu koki, gandrīz visi kultūraugi, dārzeņi un puķes. Augļu koki šais vietās slikti aug, ir mazražīgi un ātri aiziet bojā. Rozes un citas ilggadīgas puķes, tajās iestādītas gandrīz katru gadu iznīkst. Kultūraugi dod nelielu ražu, kaut arī zeme te ir mitrāka. Iespējams, tas izskaidrojums ir šais vietās augsnē ir mazāk barības vielu. Literatūrā ir atrodami dati, ka aktīvo zonu vietās augsnē ir samazināts kalcija, fosfora, kālija, magnija, vara, dzelzs, cinka, kobalta un citu makro un mikro elementu daudzums

Izpētes cienīgi objekti var būt ozoli. Neesmu redzējis lielu ozolu, kas nebūtu saistīts ar aktīvo zonu. Varbūt tieši šais vietās ozoli gūst ilga mūža un izturības eliksīru?

Aktīvās zonas ir iecienījušas papardes, daži ārstniecības augi, arī ganībās zāle pavasaros šais vietās aug labāk.

Dzīvniekiem un putniem attieksme pret aktīvajām zonām ir dažāda. Mušu, odu un dažādu sīku kukaiņu bari, sevišķi pirms un pēc saules rieta sijājas tieši virs šīm vietām. Skudras

savus pūžņus veido aktīvo zonu krustpunktos un iekārto galvenos ceļus pa šīm zonām. Ari bitēm patīk aktīvās zonas. Vecie dravnieki apstiprina literatūras datus, ka tajās saimēs, kuru stropi atrodas virs aktīvās zonas vai āderu krustpunkta, medus ienesums ir līdz 25 40% lielāks nekā pārejām saimēm. Ari pašas saimes šais vietās ir spēcīgākas. Dravniekiem der atcerēties, ka izlidojušais spiets parasti apmetas kokos, krūmos un citās vietās, kas atrodas virs aktīvām zonām vai vismaz to tuvuma.

Zemes aktīvās zonas laikam patīk arī stārķiem, žagatām, meža pīlēm un zosīm, jo gandrīz vienmēr šo putnu ligzdas atrodas aktīvo zonu vietas. Zinot to, kļūst skaidrs, kāpēc ne vienmēr stārķi izmanto uz ēkas jumta vai kokā uzcelto ratu riteni, bet it kā nesaprotamu iemeslu dēļ vij ligzdas elektrības un telefona stabu galos, uz ūdenstorņu cisternu gludajām virsmām un citur. Raksturīgi, ka nekad šais kokos vai celtnēs neiesper zibens, kaut gan bieži vien attiecīgais objekts ir augstāks par to, kurā zibens iesper.

Sausā laikā aktīvo zonu vietās parasti uzturas vardes, krupji, gliemeži, zemez zirnekļ un citi kukaini. interesants šķiet fakts, ka gandrīz visi patogēnie un arī nepatogēnie mikroorganismi labāk aug un attīstās virs šīm aktīvām zonām. To vajadzētu ņemt vērā laboratorijās, strādājot ar mikroorganismu kultūrām.:

Pavisam citāda attieksme pret aktīvām zonām ir jūrascūciņām, pelēm, žurkām un citiem grauzējiem. Mēģinājumos ar šiem dzīvniekiem konstatēts, ka to dzimstība šais vietās samazinās par 15 20%. ,

Ja savvaļas dzīvnieki zemes aktīvās zonas ?

jūt un vadās no tām, iekārtojotligzdas un mājokļus, tad mājdzīvnieki turpretim spiesti dzīvot, kur cilvēks tiem Tiek. Ja iespējams, protams, arī mājdzīvnieki parasti izvairās.no šīm vietām, piemēram, suns nekad uz tām neguļ, pat ja tur atrodas būda,

ja govis tur piesietas aktīvo zonu vietās, tām ievērojami (līdz 25%) samazinās izslaukums. Govis ir grūti apaugļot, tām biežāk tiek konstatēta ālavība, neauglība, tuberkuloze, leikoze,vielumaiņas traucējumi, tesmeņa un citas slimības. Ir noskaidrots, ka zemes aktīvo zonu vietās govīm samazinās rezistencepretestības spēja slimībām. Uz šī fona jebkurš ārējās vides kairinājums var izraisīt nopietnu saslimšanu. Loti interesants šķiet fakts, ko  'novērojuši pieredzes bagāti veterinārārsti, kā arī paši lopkopji aktīvo zonu vietās slimais dzīvnieks jāārstē ilgāk, nepieciešams vairāk medikamentu un ne vienmēr var iegūt vēlamo terapeitisko efektu, kā arī atjaunot dzīvnieka produktivitāti iespējami īsākā laikā.

Arī cilvēkam, sevišķi miegā guļot, jāizvairās no aktīvo zonu vietām. Literatūrā ir dati, kas norāda, ka šo zonu starojumam ir kancerogēna iedarbība. Šī iedarbība ir līdzīga kancerogēno ķīmisko vielu benzopirēna, benzidīna, akrilnitrila u.c. darbībai. Šīm vielām tāpat kā aktīvo zonu kancerogēnam starojumam ir vienāds viļņu garums un kreisā polaritāte. No teiktā izriet, ka, iespējams, ķīmisko kancerogēno vielu iedarbības mehānisms ir biofizikālas, bet ne ķīmiskas dabas. Aktīvo zonu starojums bez karcinomas var veicināt arī

limfogranulamatozes, sarkomas, fibrosarkomas, limfosarkomas, limfātiskās leikozes, mieloīdās leikozes veidošanos.

Ilgus gadus mediķi uzskatīja, ka ļaundabīgie audzēji ir veco (50-70 gadīgo) ļaužu slimība. Tagad ir skaidrs, ka ar tiem slimo visu vecumu grupu cilvēki visās valstīs. Un liela ir šo slimnieku mirstība. Nav arī noslēpums, ka ar ļaundabīgajiem audzējiem biežāk slimo pilsētās dzīvojošie.

Praktikiem rīkstniekiem radiestēzistiem un mediķiem ir zināmas "vēža" mājas, istabas, gultas. Tas ir tā saucamais vectēva, tēva, dēla, mazdēla fenomens visi gulējuši vienā istabā, vienā gultā un visi miruši jauni, bieži vien ar vienu un to pašu slimību.

Bez ļaundabīgajiem audzējiem aktīvo zonu starojums var veicināt arī citu hronisko slimību izkliedētās sklerozes, bronhiālās astmas, aknu cirozes un citu slimību veidošanos.

Ļoti jutīgi ir bērni. Zīdaiņi noguldīti šais vietās, brēc bez iemesla. Bieži vien brēkšana tiek pārtraukta, gultiņu pārvietojot uz vienu vai otru pusi tikai par pusmetru (prom no aktīvās zonas starojuma).

Skolas vecuma bērniem ilgstoša atrašanās aktīvo zonu vietās rada nogurumu, nervozitāti, nespēju koncentrēties, bērni ar grūtībām apgūst mācību vielu: Vissliktāk ir, ja aktīvajā zonā atrodas gan bērna gultiņa, gan galds, pie kura bērns mācās, gan sols klasē.

Manuprāt, īpaši nozīmīgs ir aktīvo zonu starojuma izraisītā jaundzimušā pēkšņā nāve pēkšņa ļoti akūta saslimšana ar letālu iznākumu. Pataloģiskā ekspertīze pierādījusi, ka visos gadījumos nāves iespējamais cēlonis varētu būt elpošanas centra paralīze.

Ne mazāk nopietna problēma ir garīgi neattīstītie vai mazattīstītie bērni, kas dzimst mātēm, kuras, bērnu gaidot, gulējušas aktīvo zonu starojuma vietās. Literatūras dati un novērojumi liecina, ka ne viena vien bezbērnu ģimene tiktu pie ilgi gaidītā mazuļa, tikai izmainot savu guļas vietu proti, aizejot prom no aktīvās zonas starojuma. Ņemot vērā iepriekš teikto, vārētu novērst grūtniecības saglabāšanas nepieciešamības gadījumu, kā arī spontāno abortu skaitu.

Nav noslēpums, ka zināma daļa mediķu netic aktīvo zonu starojuma iedarbībai, vēl vairāk apšauba šī starojuma pastāvēšanu vispār. Turpretim pieredzes bagāti mediķi, kuri diagnozes uzstādīšanai rūpīgi izpēta pacienta slimības anamnēzi, nākuši pie slēdziena, ka slimnieki ar hroniskām slimībām gandrīz vienmēr gulējuši aktīvo zonnu starojuma vietās.

Ja cilvēka guļvieta atrodas aktīvo zonu starojuma vietā, samazinās darbaspējas, tiek traucēts miegs, vērojams nepārtraukts nogurums, var būt galvassāpes, sirdsdarbības un asinsrites sistēmas, kā arī elpošanas orgānu darbības traucējumi, var veidoties akmeņi nierēs, aknās, žults un urīnpūslī. Ne vienmēr šādos gadījumos tradicionālās terapijas metodes dod vēlamo rezultātu, un cilvēks ir spiests atkārtoti griezties pēc medicīniskās palīdzības. Bet pārbaudīt, vai gultas vieta nav saistīta ar aktīvās zonas strojumu, un pozitīvā gadījumā atrast guļvietai citu vietu taču ir tik vienkārši!

Cilvēku, dzīvnieku, koku un augu dzīvības enerģija zemes aktīvo zonu un starojuma laukā

samazinās, rodas slimības, draud pat nāve.

Manuprāt, interesants ir fakts, ka līķis spēcīga starojuma laukā netrūd, bet mumificējas.

Virs aktīvo zonu starojuma vietām pagrabā novietoti kartupeļi un citas saknes ātrāk bojājas. Atī skābbarība virs šīm vietām ātri zaudē kvalitāti, parasti veidojas sviestskābe. Virs aktīvajām zonām nevar iegūt labas kvalitātes vīnu.

Jau sen ir pierādīts, ka augošā un pilnmēness laikā zemes aktīvo zonu starojuma iedarbība uz dzīviem organismiem ir spēcīgāka.

Eksperimentos ir pierādīts, ka uz aktīvām zonām 0,5 sekundes ātrāk reaģē pats cilvēks nekā pielietotie indikatori rīkstīte, antena u.c. Virzoties pāri aktīvām zonām ar šiem idikāl 3riem, reaģē priekšpleca muskulatūra, izraisot rokas rotācijas kustību. Ejot pāri šīm vietām sevišķi jūtīgi cilvēki saņem it kā enerģētisku triecienu un izjūt spēju disharmoniju visā organismā.

Pieredzējuši autobraucēji un ceļu policisti zina, ka uz ceļiem, arī pārredzamos taisnos posmos, atsevišķas vietas ceļu satiksmes negadījumi notiek biežāk nekā citur. Vietējie iedzīvotāji šīs vietas sauc par Bermudu trīsstūriem, velna vai raganu bedrēm (piemēram, Krāslavas rajonā starp Dagdu un Krāslavu, uz Valmieras Rīgas šosejas netālu no Valmieras tā sauktais Bermudu trīsstūris, Rīgas rajonā starp Lorupes tiltu un restorānu "Sēnīte", uz Rīgas-Daugavpils šosejas starp Salaspili un Saulkalni). Satiksmes ministrijai un Ceļu policijai šādas vietas būtu jāapseko un jāuzstāda attiecīgas brīdinājuma zīmes.

Ko darīt, lai novērstu zemes aktīvo zonu patogēnā starojuma ietekmi uz cilvēkiem un mājdzīvniekiem? Vai būtu jāceļ trauksme, ja māja vai dzīvnieku mītne ir uzcelta vietā ar spēcīgu aktīvo zonu starojumu? Pieredze rāda, ka vispirms vajadzētu objektīvi apzināt esošo stāvokli, t.i., nokartēt attiecīgo vietu. Protams, daudz saprātīgāk būtu bijis nokartēt šo vietu pirms ēkas celšanas. Tikai tad varētu gūt pozitīvu sanitāri epidemiologisko un sociālekonomisko efektu. Ja uzceltajā fermā pēc nokartēšanas konstatētas aktīvās zonas, vēlams iespēju robežās šais vietās neturēt mājdzīvniekus, vai arī turēt tikai mazproduktīvākos dzīvniekus. Zinoši un saprātīgi veicot attiecīgos pasākumus, zaudējumus var samazināt līdz minimumam.

Cilvēku guļas vietas sanācijā visnozīmīgākais ir tās maiņa, ļoti bieži pārbīdot gultu tikai 50 cm prom no aktīvās zonas. Ja vietējie apstākļi neatļauj gultas vietas maiņu, var mēģināt mainīt attiecīgās vietas starojuma lauku. Viens no vecākiem un iedarbīgākiem aktīvo zonu neitralizācijas paņēmieniem ir ar piramīdveida ķermeņiem, ievērojot principu, ka vienu enerģiju vai vienu starojumu iznīcina vai neitralizē ar otru. Pēc literatūras datiem, piramīdveida ķermeņi izstaro platus augstfrekvences staru kūļus, kas kompensē vai vājina aktīvo zonu kairinošo darbību.

Kā aktīvo zonu neitralizējošo materiālu var lietot paklāju, foliju, kažokādas, salmus, papardes, dūnu pēļus. Atī daži augi un istabas puķes var daļēji neitralizēt aktīvo zonu starojumu. Kā neitralizētājs var būt arī blīvs metāla siets. Taču ar šiem līdzekļiem var neitralizēt tikai zemes aktīvo zonu starojumu. Tīklveida sistēmas kairinošās zonas ar tiem neitralizētas netiek. Pie tam metāla sietam var būt arī negatīva ietekme, jo atstarojot tiek mainīta polaritāte. Rezultātā no augšas nākošā starojuma negatīvā ietekme var izpausties uz iedzīvotājiem ēkas zemākajos stāvos.

Neviens no minētajiem paņēmieniem nevar neitralizēt zemes aktīvo zonu krustpunktu enerģiju un izkliedēto elektromagnētisko starojumu.

Zemes aktīvo zonu starojuma neitralizēšanai tiek lietoti arī maģiskie paņēmieni.

Diemžēl, pagaidām vēl nav izstrādāta universāla metode, kā izvairīties no visu veidu starojumu patogēnās iedarbības.Šādas metodes radīšanu sarežģī minēto starojumu lauka fizikālās un ģeometriskās struktūras izpētes grūtības, jo šis process pagaidām ir subjektīvs un samērā maz rīkstnieku (radiestēzistu) to var veikt.

Cilvēkam, kas dod padomus, kā izvairīties no aktīvo zonu patogēnās iedarbības, jābūt tik jutīgam, lai varētu noteikt visa veida starojumus, un tik godīgam, lai cilvēku veselību un ētiskos jautājumus vērtētu augstāk par vieglu peļņu.

Radiacijas ietekme

Cilvēka ķermeņa dažadu dalu radiacijas riska koeficenti pie vienmērīgas visa ķermeņa apstarošanas (Radiācija, dozas, efekti, risks. Izd. "MIR", 1988., krievu vai.)

Bērna gultiņa uz āderes novietota daļēji. Bērns pūlas izvairīties no šīs vietas, kā mācēdams. Ja nav iespējams noteikt āderes skarto vietu, gultiņa jāpārbīda uz to pusi, kur vērsta bērna mugura.

Cilvēka guļvieta atrodas no āderēm brīvā telpā. Cilvēks jūtas vesels, darbaspējīgs un enerģisks. Pēc maniem novērojumiem, šādi guļ tikai ap 20% cilvēku.

ja gultas novietojums ir šāds, turklāt ilgstoši, cilvēka veselība ir apdraudēta vai jau skarta, īpaši kājas un dzimumorgānu sfēra. Naktīs parasti sāp kājas. Gulta jāpārvieto.

Šai gadījumā riska faktoram pakļautas galvenokārt cilvēka krūtis un rokas. Rokas sāp un' naktīs tirpst. Var rasties elpošanas trakta, sirds un asinsvadu slimības. Gulta steidzīgi jāpārvieto.

Ja āderes izvietotas šādi, nelabvēlīgie faktori skar krūšu un vēdera dobuma orgānus, lāmaina guļvieta.

Šādā situācijā draud dzīvības funkciju pavājināšanās, dzīvības enerģijas izsīkums. Zemes aktīvo zonu enerģija it kā uzsūc cilvēka dzīvības enerģiju un aiznes to sev līdzi. Gulta steidzīgi jāpārvieto.

ja guļot, cilvēka galva atrodas zemes aktīvajā zonā, konstatējamas šādas veselības novirzes reibonis, galvassāpes, trausls miegs, nogurums. Rītos paaugstināta uzbudināmība, kā arī psihiski traucējumi. Gulta steidzīgi jāpārvieto.

Ari zivtiņas akvarija cenšas uztureties no aktīvajām zonām brīvajās vietās.

Shematisks govju izvietojums fermas vienā daļā, kas atrodas virs āderes. Ar numuriem atzīmētās govis gada laikā izbrāķētas šādu slimību dēl: 1-leikoze, 2-leikoze, 3-hronisks dzemdes iekaisums, 4-hronisks dzemdes iekaisums, 5-osteomalācija (kaulu atmiekšķēšanās), 6-pēcdzemdību septicēmija, 7-dzemdes audzējs, 8-hronisks tesmeņa iekaisums, 9-olnlcu hipofunkcija.

TELEPĀTIJA

Ja ar rīkstniecību saistītie jautājumi ir zināmi jau sen, tiek meklētas metodes to pētīšanā, tie tiek pielietoti praksē, tad telepātija ir samērā maz pazīstama. Tikai pēdējos gadu desmitos dažādās valstīs tiek veikti pētījumi šīs problēmas izzināšanā.

Telepātiia ir informācijas apmaina starp bioloģiskiem objektiem, izmantojot intuitīvo kanālu.

Telepātiskie sakari intuitīvā informācijas apmaiņa starp bioloģiskiem objektiem var notikt pat tad, ja tie atrodas lielā pat vairāku tūkstošu kilometru attālumā viens no otra.Interesanta šķiet doma, ka modernā kara apstākļos, kad pašreizējās sazināšanās iekārtas nedarbosies antenu bojājumu dēļ, vienīgais informācijas veids paliks intuitīvais telepātija.

Jau sen novērots, ka dažiem cilvēkiem piemīt spējas iedarboties uz citiem cilvēkiem, pat atrodoties lielā attālumā. Ir zināmi fakti, kad pieredzējuši ārsti, filozofi, vadītāji ir pratuši intuitīvi iegūt no cilvēkiem nepieciešamo informāciju. Klasiskie piemēri intuitīvās informācijas iegūšanai ir starp māti un bērnu un divu mīlētāju starpā.

Interesants ir fakts, ka cilvēks, izmantojot intuitīvo kanālu, iegūst informāciju savas pieredzes un zināšanu līmenī. Tas nozīmē, ka, izmantojot šo kanālu, cilvēks nespēj iegūt un analizēt informāciju par to, ko viņš nezina.

Ja intuitīvo kanālu informācijas iegūšanai ir apguvis zinošs mediķis, viņš pacientam var uzstādīt diagnozi pat tad, ja viņus abus šķir liels attālums.

Principā cilvēkam ar lielu jutību, pielietojot intuitīvo kanālu informācijas iegūšanai, nav nekādu noslēpumu. Viņš vienkārši "lasa" citu cilvēku domas, saņem informāciju, ko pats vēlas.

Telepātiskie sakari starp cilvēkiem, sevišķi ģimenes locekļiem, pat atrodoties lielā attālumā var veidoties slimību, nelaimju, pat nāves gadījumā.

Gribu pastāstīt tipisku telepātisko sakaru gadījumu, ko jau agrā bērnībā man stāstīja tēvs

-   cilvēks un ārsts ar lielo burtu. Mans vectēvs, vecmāte un tēvs Pirmā pasaules kara laikā dzīvoja Pēterburgā. Vectēvs īsts latviešu milzis

-     bija kalējs un strādāja kādā rūpnīcā par meistaru. Ļoti bieži viņam vajadzēja strādāt arī naktsmaiņā. Kādu nakti, kad vectēvs aizgājis uz darbu, vecmāte pamostas pie durvīm zvana. Viņa atver durvis. Kāpņu telpā stāv vīrs kalēja ādas priekšautā, rokas piespiedis pie vēdera, caur pirkstiem līst asinis. Vecmāte grib kaut ko teikt, bet vārdi sastingst mutē. Vecaistēvs, viņu mierinot, saka neuztraucies, Marij, viss būs labi. No rīta vecāmāte ar tēvu steidzas uz rūpnīcu un jautā vectēva darbabiedriem, kur ir Mārtiņš. Tie brīnās kas tev paspēja paziņot par nelaimi, nu, protams viņš ir slimnīcā.

Bet naktī bija noticis, lūk, kas. Divi kalēji pūlējās saliekt resnu balti nokarsētu dzelzs stieni. Pienācis mans vectēvs un, būdams īsts stiprinieks, gribējis parādīt, kā to dara. Viens pats viņš stieni ne tikai saliecis, bet arī pārlauzis ar milzu spēku un ietriecis sev vēderā. Dabīgi, ka pirmās domas viņam bija par ģimeni, kas paliek bez apgādnieka svešumā. Lūk, zvans pie durvīm, kas uzmodina sievu no miega, lūk, mierinājuma vārdi. Un tiešām, viss beidzās labi. Es savā dzīvē neesmu saskāries ar tipiskāku telepātisko sakaru gadījumu.

Otru telepātisko sakaru gadījumu man stāstīja māte. Jaunībā viņas draudzene stāstījusi savu sapni viņa stāvējusi pie zirgu pajūga un ratos gulējis miris tēvs. Sapnis esot bijis tik reāls, ka pat pamodusies, draudzene vēl ilgi nav spējusi atjēgties, ka tā nav īstenība, bet sapnis. Pēc pāris dienām no laukiem tomēr pienāca vēsts par tēva nāvi. Un atrasts viņš bija miris ratos, miršanas laiks sakrita ar sapņa laiku.

Eksperimentos ar dzīvniekiem un augiem ir pierādīts, ka arī starp tiem pastāv telepātiskie sakari. Šādi informatīvie sakari pastāv arī starp cilvēku un dzīvnieku un augu pasauli.

Ari telepātisko vai intuitīvo sakaru kanālu mūsdienu zinātne vēl nevar izskaidrot. Telepātiski informācija tiek nodota, neizmantojot nevienu no fizikā pazīstamajiem laukiem.

Gaišredzība

Dziļa vientulība cilvēkam, dzimst citas acis, citas ausis jaunām, tālākām patiesībām.

Konstantīns Raudive

GAIŠREDZĪBA

Gaišredzība no visiem parapsiholoģijas fenomeniem ir vismazāk pētīta un sakarā ar to, ka tiek iegūta informācija par to, kas būs, t.i., nākotni, tiek uzskatīta par vismistiskāko.

Ir pazīstami daudzi slaveni gaišreģi bulgāriete Vanga, holandietis Krauze, mūsu pašu Eižens Finks, kas darbojās Rīgā divdesmitajos un trīsdesmitajos gados, un citi. Šie cilvēki varējuši pateikt ne tikai to, kas sagaida nākotnē kādu atsevišķu cilvēku, bet precīzi pareģoja arī tautu un visas pasaules attīstības gaitu.

Vispopulārākais Eižena Finka pareģojums Emīlijai Benjamiņai laikraksta "Jaunākās Ziņas" izdevējai tiek bieži pieminēts arī vēl tagad. Finks miljonārei, laikraksta izdevējai, daudzu namu un vasarnīcu īpašniecei paredzēja dzīves pēdējos brīžus pilnīgā nabadzībā, bez spilvena zem galvas miršanas brīdī. Liktenim labpatika bijušo miljonāri un gaišreģi savest kopā Sibirijā izsūtījuma nometnē. Finka pareģojums piepildījās pilnībā, un viņš piedalījās arī Benjamiņas apbedīšanā.

Agrā jaunība, vācu okupācijas laikā, kad nekas vēl neliecināja, ka Vācija karu zaudēs, tēvs ar māti apsprieda Finka pareģojumu, ka kara beigās Berlīnē soļošot citu valstu kareivji. Ari šis pareģojums spoži piepildījās.

Visnepārspējamākais tomēr šķiet ir bijis gaišreģis un astrologs Michaels de Nostradamus, kurš dzīvoja no 1503. līdz 1566. gadam, iepriekš noteicis savu nāves dienu un stundu. Savus pareģojumus viņš rakstīja dzejas (četrrindu) veidā jaucot svešvārdus un darot visu iespējamo, lai teksta atšifrēšana būtu grūtāka. Tas tika darīts tādēļ, lai dzejā izteiktos pareģojumus ar pasaules nozīmi slēptu no tā laika laicīgās varas un baznīcas. Tieši tādēļ ne visi Nostradamusa pareģojumi ir atšifrēti, bet apzinātie ir piepildījušies simtprocentīgi.

Nākotnes paredzēšanas tehnoloģija katram gaišreģim ir citāda, bet var būt arī dažas kopīgas pazīmes. Piemēram, visi gaišreģi, veicot pareģošanu, cenšas nonākt koncentrēta transa stāvoklī. Uzzinot šīs patiesības, cilvēks kļūst bagātāks, gūst garīgu kāpinājumu, tiek pacelts līdz dievišķīgām sfērām. Šais brīžos apzināmies, ka bez pasaules, ko tveram ar saviem pieciem jutekļiem, ir vēl pasaules, kuru uztverei nepieciešams sestais juteklis. Pēc pareģošanas zināmu laiku šiem cilvēkiem ir pilnīgs garīgās enerģijas izsīkums, kas tomēr samērā ātri atjaunojas. Gaišreģi, būdami ļoti jutīgi cilvēki, "nolasa" informāciju no informācijas lauka par notikumiem pagātnē, tagadnē un arī nākotnē. Tas nozīmē, ka šim informācijas laukam neeksistē laika jēdziens. Zenta Mauriņa to pasaka, manuprāt, visskaidrāk ne mēs darām, ar mums notiek. Taču šī "notiek" ietvaros cilvēkam, sabiedrībai, valstij vai pat visai civilizācijai ir dota izvēles iespēja rīkoties tā vai citādi, ar visām no tā izrietošām sekām.

Ari man ir nācies saskarties ar paredzēšanu. Varu minēt vairākus gadījumus.

kad vairākas dienas pirms eksāmena esmu "uzzinājis" sacerējuma tēmas, un citus tamlīdzīgus notikumus. Bet visi tie pieder pagātnei, un tos pieminēt var vienīgi ar humoru.

Manuprāt, daudz nopietnāka jau ir paredzēšanas ceļā iegūtā informācija, kas skar visu tautu un valsti. Jau 1990. gadā žurnāla "Lauku Dzīve" marta numurā izteicu domas, kāds būs 1991. gads un kā notikumi Latvijā, Lietuvā un Igaunijā attīstīsies nākotnē. "Šis gads nebūs tik mierīgs kā pērnais. Oktobra vidū sāksies procesi, ko tik ļoti gaidām ceļš uz pilnīgu suverenitāti un valstisku neatkarību ar atveseļotu cilvēku un kultūrvidi. Tie beigsies nākamā gada aprīlī un maijā. Tas pats notiks Lietuvā un Igaunijā, un vasaras vidū Baltija būs neatkarīga, kad gada skaitli no abiem galiem rakstīs vienādi, mēs būsim brīvi. Šis skaitlis ir 1991!"

Visi pieminētie notikumi mums vēl ir dzīvā atmiņā. Visu līmeņu Latvijas deputātu saietā (Daugavas stadionā 1991. gada 29. aprīlī) tika pieņemts lēmums proklamēt Latvijas neatkarību. Labi atceramies visas tautas sajūsmu, kad tā paša gada 4. maijā tika pieņemta Neatkarības deklarācija.

"Rīgas Apriņķa Avīzē" pirms 6. Saeimas vēlēšanām! 1995. gada 12. augustā, izteicu savu paredzējumu "…6. Saeima būs tā, kurā katrs parādīs, kas viņš patiesībā ir. Tagad daudzi dzīvo aiz dažu fanātisku ideālistu muguras. Tad šādas iespējas nebūs. Lai katrs atmasko pats sevi, un lai tauta redz, ka karalis ir kails. Tad arī tā sāks domāt."

Šo īsi pirms vēlēšanām izteikto paredzējumu nekomentēšu! Kas sagaida mūs. nākotnē? Mūsu spēks ir mūsu domu enerģijā. Visiem domājot vienu domu, varam daudz panākt, kā tas jau pierādījās barikāžu dienās. Tāpēc domāsim labu par savu ģimeni, māju, tēvzemi, bet no ļaunuma norobežosimies, raidot to pie tā, kas šo ļaunumu radījis, Mūsu tautai vēl stāv priekšā pārbaudījumi, un vissmagāk tajos var nākties ciest tiem, kas ieņem sev neatbilstošus amatus. Ko viņiem darīt tā atkal ir viņu pašu izvēle. Visi ar sajūsmu esam dziedājuši "Tēvu zemes mīlestību mēs ar darbiem rādīsim".Lai Dievs dod, ka mums nenaktos atcereties ari dziesmas otro rindinu -

"Tēvu zemes brīvestību pirksim mēs ar asinīm".

TELEKINĒZE

Telekinēze ir dzīvu objektu spēja iedarboties  uz priekšmetiem. tiem nepieskaroties. Tas var notikt tāpēc, ka cilvēki un visi dzīvie organismi spēj veidot ap sevi spēcīgu materiālu lauku vai mainīt šī lauka intensitāti un virzīt to sev vēlamā virzienā.

Šis lauks var būt tik spēcīgs, ka daži cilvēki, to lietojot, spējīgi ne tikai nepieskaroties pārvietot priekšmetus, bet pat liekt metāla stieņus. Ir minēti gadījumi, kad sevišķi spējīgi cilvēki var izmainīt radioaktīvo izotopu pussabrukšanas periodu. Vēl neticamāks liekas fakts, ka enerģētiskais lauks cilvēku pasargā no lodēm kara laikā. Šķiet, šo lauku izmanto arī augstas klases karatē speciālisti.

Veicot telekinēzes eksperimentus, cilvēki parasti koncentrējas (sasprindzinās), nonāk līdz kulminācijai, veido ap rokām spēcīgu lauku, kura iedarbības rezultātā, eksperimentā lietotie

priekšmeti parasti zaudē svaru. Obligāts noteikums, uzsākot telekinēzi, ir cilvēka kontakts ar attiecīgo priekšmetu.

Ir pieminēti gadījumi, ka koncentrēšanās, veicot eksperimentu bijusi tik intensīva, ka cilvēks 5 stundu ilgā eksperimentā zaudējis 6 kg svara.

Telekinēzes paveidu, izmantojot

enerģētisko lauku aizsardzībai vai uzbrukumam, lieto arī dzīvnieki/Visiem labi pazīstama kobras poza briesmu brīdī un kaķa aizsardzības poza, piemēram, suņu uzbrukuma gadījumā. Kā kobra, tā arī kaķis no šīs aizsardzības pozas ar ārkārtīgi spēcīgu enerģētisko lauku momentā var pāriet uzbrukumā. Šai sakarā iesaku pavērot, kā uzvedas suns, kaķim no aizsardzības pārejot uzbrukumā.

Protams, telekinēze, tāpat kā visi pārējie parapsiholoģiskie fenomeni, ir maz pētīta. Nopietni zinātniskie eksperimenti ir uzsākti tikai pēdējos gadu desmitos, bet arī jau iegūtie rezultāti ļauj secināt, ka telekinēze var kalpot ne tikai izklaidei, bet tai var būt nenovērtējama nozīme un plašs pielietojums.

Cilvēki un gari baidās viens no otra, jo viņi apdzīvo Nāves upes dažādus krastus.

Robindranats Tagore POLTERGEISTS

Ar terminu poltergeists gars dauzonis, apzīmē parādību, kad kāds spēks bez redzama ierosinātāja iedarbojas uz priekšmetiem vai cilvēkiem. Šī iedarbība var būt haotiska, bet bieži vien var konstatēt mērķtiecīgu, koordinētu rīcību.

Poltergeista rezultātā tiek pārbīdīti , sviesti vai salauzti bieži vien pat ļoti lieli priekšmeti skapji, lieli plaukti u.c

Raksturīga poltergeistam ir

pašaizdegšanās. Var aizdegties ēkas, pie tam dažādās vietās vienlaicīgi, var vienlaicīgi aizdegties telpā vairāki priekšmeti.

Poltergeists var darboties īsu laiku un arī ilgstoši. Ir gadījumi, kad poltergeists savu darbību beidz pēc mēneša vai pat pāris dienām, bet citreiz šī parādība turpinās gadu desmitiem.

Poltergeistu var konstatēt ari ka vienu atsevišķu parādību bez atkārtojuma.

Poltergeists parasti ir saistīts ar kādu noteiktu vietu, māju, dzīvokli vai ar kādu cilvēku.Šim cilvēkam aizbraucot uz citu vietu, poltergeists seko un savas izdarības veic jaunajā vietā. Rodas iespaids, ka cilvēks, mainot dzīvesvietu, nevar izbēgt no poltergeista. Parasti šiem cilvēkiem piemīt izteiktas sensoriskās spējas.

Ar poltergeistu daudziem cilvēkiem vismaz reizi mūžā ir gadījies sastapties. Cilvēkiem ar izcilām sensorām spējām sastapšanās ar poltergeistu var būt vairākas.

Ir bezgala daudz gadījumu, kad poltergeists parādās kā melns cilvēks, un ar šo melno cilvēku var sarunāties kāds no mājas iedzīvotājiem. Parasti tas notiek pirms poltergeista izdarībām.

Poltergeists var būt ari kā balts tēls, un tādā gadījumā mājā parasti drīzumā kāds mirst. Poltergeists var parādīties kā meitene, sieviete, vecs vīrs, suns, mirušā cilvēka balta caurspīdīga ēna, kas līdzīga dzīvajam dažādi spoki un ķēmi.

Poltergeists ir arī nedabiskā nāvē mirušo spokošanās. Spokošanās parasti izzūd, ja miršanas un apbedīšanas vietu apsvētī. Pārējos poltergeista gadījumos tas nepalīdz, Poltergeists izzūd pats, bez cilvēku līdzdalības.

Esmu ticies ar vairākiem cilvēkiem, kuru mājās vai dzīvokļos novērojamas poltergeista izdarības. Nezinu, vai tā ir tikai sakritība, bet visi šie cilvēki kādreiz, parasti jaunībā, ir piedalījušies "šķīvīšu dancināšanā" un garu izsaukšanā. Rodas iespaids,ka izsaukto garu šīs kompānijas nav mācējušas aizvadīt atpakaļ. Manuprāt, ar šādām lietām nevajadzētu nodarboties.

Apbrīnas bagāti ir latviešu folkloras materiāli par šo tematiku. Pēc G.Pakalna atzinuma, no 57 tūkstošiem teiku, kas glabājas LZA Valodas un literatūras institūta Folkloras daļas arhīvā, spoku stāstiem (poltergeista) atbilst ap 30-40 tūkstoši. Loģisks ir G.Pakalna secinājums, ka tik bagātu un daudzveidīgu materiālu tikai ar folkloristikas metodēm vien nav iespējams dziļāk izskaidrot un daudzus no šiem stāstiem izprast. Tāpēc to mūsdienīgai izpētei būtu lietderīga dažādu nozaru pētnieku kompleksa sadarbība pie vienas tēmas kopīgi strādājot folkloristiem, psihologiem, vēsturniekiem, filozofiem, reliģijas vēsturniekiem, ekstrasensiem un citiem speciālistiem.

Poltergeista fenomenu nevar skaidrot kā spontānu telekinēzi, nebaram arī atzīt, ka par matēriju, kas nodrošina dzīvās un nedzīvās dabas objektu eksistenci un savstarpējo darbību, zinām visu. Par poltergeistu ir sakrājies daudz dokumentāli fiksētu faktu, diemžēl trūkst šo faktu zinātniska skaidrojuma.

Zinātnei jāpierāda, vai poltergeista fenomens ir dēmonu, spoku, fantomu, mājas garu, eņģeļu, citplanētiešu izdarības, vai arī jādod tam cits skaidrojums.

LEVITĀCIJA

Levitāciia ir cilvēku, galvenokārt jaunu meiteņu, soēia lidot telpā bez aparātu un speciālu iekārtu palīdzības.

Šādi gadījumi dokumentāli fiksēti ir samērā reti. Parasti levitācija notiek naktī. Ir apzinātā levitācija, kad cilvēks pats kontrolē lidojuma sākumu un beigas, un neapzinātā, kad lidošana notiek neatkarīgi no cilvēka gribas, bieži vien atrodoties miegā.

Pirms apzinātās levitācijas cilvēki parasti koncentrējas, nonāk līdz kulminācijai, kuras rezultātā notiek gravitācijas lauka neitralizēšana cilvēks zaudē svaru.

Tā kā cilvēka lidošana liekas pilnīgi neticama, tad meitenes levitācijas spējas cenšas slēpt pat no savām draudzenēm. Ir zināmi gadījumi, kad levitāciju veikušie cilvēki griezušies pie ārsta psihiatra. Tas notiek tādēļ, ka pat viņi paši nav noticējuši savām spējām, jaucot tās ar psihiskiem traucējumiem.

Ari levitācijas elementus var atrast latviešu spoku stāstos. Piemēram, motīvi par cilvēkiem, kas staigājuši pa ūdeni, lidojošām raganām un spokiem u.c.

Levitācija ir pieminēta arī vairākos daiļliteratūras darbos. Klasisku levitāciju attēlo

Boleslavs Pruss romānā "Faraons".

".. .Haldejietis sastinga kā statuja atpakaļ atmestu galvu, augšup paceltām rokām. Viņš stāvēja vairāk par pusstundu šādā pozā, kas neiespējama parastam cilvēkam… Ieraugot haldejieti, kas it kā lidinājās gaisā, ar muguru pret neredzamo balstu atspiedies, priesteri pārsteigti saskatījās. Vecākais no viņiem sacīja: "Senāk pie mums bija tādi, bet tagad jau neviens to neprot"… Tad pēkšņi viss apklusa un Berojs lēnām pacēlās gaisā virs triju priesteru galvām."

TAUTAS dziedniecĪba

Termins tautas dziedniecība ir nosacīts. Tautas medicīnas zināšanas ir uzkrātas gadu tūkstošos, un tās ietekmēja ne tikai attiecīgā reģionā sastopamās slimības, iepriekšējo paaudžu pieredze, bet arī kopienas, cilts, tautas vai valsts kontakti (tirdzniecības, kari) ar citu novadu iedzīvotājiem.

Patiesam un godprātīgam tautas dziedniekam nepieciešamas vispusīgas zināšanas ne tikai par cilvēka ķermeņa uzbūvi, viņam jābūt arī humānisma paraugam, jājūt sevi kā apkārtējās vides sastāvdaļu, jāpārzina diagnostika bez modernās aparatūras, jāpazīst un jāmāk pielietot ārstniecības augus,jāprot orientēties ne tikai rupjajos kairinātājos, kas var nomākt cilvēka dzīvības funkcijas, bet jāizprot arī smalkie kairinātāji, kas uz cilvēka dzīvības funkcijām var iedarboties gan pozitīvi, gan negatīvi.

Senos dziedniekus precīzi ir raksturojusi Lietuvas bioliģijas zinātņu doktore E.Šimkūnaite "pirmatnējā kopienā dziednieku pārziņā bija arī ēdienu gatavošana, pārtikai derīgo produktu identificēšana, apstrāde un konservēšana, vini ieteica, kā labāk izmantot laukus un mežus, mācīja zvejas un medību paņēmienus, izlēma, kā taisnīgi sadalīt ražu un medījumu, izstrādāja ģimenes locekļu savstarpējo attiecību pamatprincipus. Toreizējai medicīnai bija skaidrs mērķis veicināt cilvēku atražošanu, saglabāt kopienas pastāvēšanu nākotnē."

Jājautā vai šodienas medicīnai ir cits mērķis nevis tautas veselības saglabāšana un tautas attīstības veicināšana? Modernā medicīna, arī medicīnas zinātne taču ir izaugusi no tautas medicīnas. Tad kādēļ modernās medicīnas pārstāvji parasti ir tik pašpārliecināti, paši nezinot ne simto daļu no tā, ko zināja senatnē (varbūt arī vēl tagad) tautas dziednieki?

Kādēļ lielākā dala modernās medicīnas pārstāvju pat dzirdēt negrib par tautas medicīnu? Šai sakarā man nāk prātā sociālisma gadu literatūras kritiķis, kas, runādams par kāda rakstnieka darbu, to nolīdzināja līdz ar zemi un beigās piebilda, ka darbu nemaz nav turējis par vajadzīgu izlasīt. Bet varbūt, ka recenzentam šo literāro darbu tomēr vajadzēja izlasīt, bet modernās medicīnas pārstāvim tautas medicīnas oponentam to iepazīt, pirms izteikt savu spriedumu? Bet tas jau prasa godaprātu, uzņēmību, laiku!

Nenoliedzami, labam dziedniekam nepieciešamas gan vispusīgas zināšanas, gan arī ļoti jūtīgas sensorās spējas. Šāds dziednieks pēc cilvēka bioloģiskā lauka nosaka diagnozi un, nelietojot ķīmiski terapeitiskos līdzekļus, slimo cilvēku ārstē ar ticību un dodot ārstējošo enerģiju.

Arī tradicionālās medicīnas pārstāvji gudri pieredzējuši ārsti zina, ka pacienta atveseļošanās procesā noteicošais ir paša ticība saviem spēkiem, ko var vēl papildināt no visuma enerģijas krājumiem. Lūk, šo ticību slimam cilvēkam arī jādod. Labi, ja to var mediķis, taču, ja cilvēks tic tautas dziedniekam un rezultātā atgūst veselību arī labi, jo rezultāts ir tāds pats.

Manuprāt, ārstēt slimo cilvēku, dodot viņam enerģiju, ir sarežģītāk. Šis process ir arī daudz neskaidrāks. Dodot slimajam enerģiju, dziednieks it kā enerģētiski iztukšojas, taču šis enerģijas zudums ātri atjaunojas. Esmu novērojis pats pie sevis, ka atdotās enerģijas vietā no visuma enerģijas neizsmeļamajiem krājumiem bieži vien saņemam daudz lielāku enerģijas devu.

Ir pierādīts, ka spējīgi dziedieki var izmainīt cilvēka ķermenī kīmisko elementu attiecības pat šūnu līmenī. Tas nozīmē, ka dziednieki var vai nu palielināt, vai samazināt kāda kīmiska elementa sastāvu ķermenī vai noteiktā tā daļā. Pie tam, katram dziedniekam spējas izmainīt kāda elementa sastāvu ir atšķirīgas. Tikai ļoti jutīgi, prasmigi un godīgi dziednieki apzinās, ko viņi izmaina katrā konkrētajā gadījumā un ka viņu darbība nekādā gadījumā pacientam nevar nodarīt ļaunumu.

Ir novērots arī interesants fakts, ka, iedarbojoties uz cilvēku, kurš slimo ar hronisku kaiti (bronhiālo astmu, artrozi, jostas rozi utt.), sākumā slimības process akutizējas, bet jau otrā trešā dienā var iestāties pilnīga izveseļošanās. Ārstējot jostas rozi Herpes zoster), izveseļošanos ar pilnīgu pataloģisko izmaiņu izzušanu esmu novērojis pat pēc dažām stundām, pāris gadījumos pat pēc dažām minūtēm. Tas nav jāuzskata par brīnumu, bet gan par harmonisku visu iepriekš minēto procesu darbību ar vēlamo rezultātu.

Dziednieka iedarbība var būt dažāda. Slimajai vietai var pielikt roku, var iedarboties, roku turot 5-20 cm attālumā.var iedarboties ar skatienu, ar domu. Līdzīgu efektu, pie tam momentānu, var iegūt, pat ja slimais cilvēks atrodas no dziednieka lielā attālumā.

Vislabāko terapeitisko rezultātu dziednieks var sasniegt tikai tādā gadījumā, ja ir iespējams kopā ar slimo cilvēku maksimāli norobežoties no apkārtējās vides, lai darbotos tikai viena dominante dziedniekam un slimajam

izveseļošanās.

Labāku izveseļošanās efektu var sasniegt arī tad, ja tiek ievēroti slimnieka bioritmi. Ari tradicionālā medicīna sākusi tos atzīt, diemžēl ne visi mediķi pat zina terminu "hronomedicina".

Veicot dziednieka darbu, manuprāt, jāapzinās, ka garīgai attīstībai vienmēr vajadzētu apsteigt varēšanu. Tikai tad dziednieks spēs cilvēkiem palīdzēt un arī pats būs pasargāts.

Lai pētītu dziednieku bioloģisko lauku, septiņdesmitajos gados kopā ar M.Babjoniševu lietojām Kirliāna efekta metodi. Ekperimentā pielietojām M. Babjoniševa izgatavoto augstfrekvences ģeneratoru un fotoplati. Fotoplati novietojām virs aktīvā elektroda (metāla plāksnes), otru elektrodu dziednieks turēja rokā. Dodot strāvas impulsu, uz foto plates ieguvām dziednieka pirksta nospiedumu ar auras attēlu, kas mainījās atkarībā no cilvēka emocionālā noskaņojuma un atrašanās vietas aktīvo zonu krustpunktā, virs aktīvās zonas un no aktīvām zonām brīvā vietā. Veicot šos eksperimentus, pārliecinājāmies, ka,

dziedniekiem koncentrējoties, t.i., dodot enerģiju, uz fotoplates piespiestā pirksta auras krāsa ir citāda (dominē rozā un baltā krāsa) un arī pati auras zona ir daudz lielāka.

Kirliāna metodi, fotografējot augstfrekvences laukā cilvēku pirkstu auras, slimību diagnosticēšanā sāk pielietot arī modernā medicīna.

Šo metodi pielieto arī kriminālistikā, jo pirkstu auras attēlus var iegūt arī no priekšmetiem, kuriem cilvēks ir pieskāries.

Manuprāt, interesanti bija rezultāti, kurus ieguvām, fotografējot vienlaicīgi divu cilvēku pirkstu galu auras. Parasti vīrietis un sieviete vienu otram pretim uz fotoplates novietoja pirkstu galus. Dodot strāvas impulsu, uz fotoplates skaidri bija redzami divi pirkstu gali un ap tiem krāsaina aura. Ja divu cilvēku enerģija un raksturi bija saderīgi, staru kūļi tiecās viens otram pretim un saplūstot veidoja spēcīgu auru. Ja raksturi un enerģija bija nesaderīgi, no pirkstu galiem izejošais starojums pagriezās katrs uz savu pusi. Varbūt šādi "uzvedas" šķirto pāru enerģija? Varbūt derētu pirms kāzām visu rūpīgi pārdomāt, kā ari pētīt abu potenciālo laulāto pirkstu galu starojumus Kirliāna efekta augstfrekvences laukā? Ne velti jau mūsu senčiem bija teiciens "Sievu nemt nav joka lieta". Par maz ir tikai vienu vakaru "disene" kolosāli sadējot, kopa taču jādzīvo viss mūžs!

Interesanti bija arī rezultāti, ko ieguvām, ar Kirliāna efekta metodi fotografējot dažādus dārgakmeņus un pusdārgakmeņus (topāzu, dzintaru, ahātu, melno dzintaru, nefrītu, jašmu un citus). Izrādījās, ka arī akmeņi uz fotoplates augstfrekvences strāvas laukā atstāj savu auru. Vēl interesantāki bija rezultāti, kurus ieguvām, eksperimentējot ar cilvēkiem, kuri paņēmuši rokā dažādus akmeņus. Pārliecinājāmies, ka ir akmeņi akumulatori, kas cilvēka enerģiju baro, papildina, un ir arī akmeņi, kas cilvēka enerģiju grauj, samazina.

LITOTERAPIJA

Slimo cilvēku ārstēšana ar akmeņiem - litoterapiia arī ir tautas medicīnas paveids. Jau 16. gadsimtā filozofs, metafiziķis un ārsts Paracelzs, ārstējot slimos cilvēkus ar dārgakmeņiem, guva pārsteidzošus rezultātus. Viņš dārgakmeņus sasmalcinātā veidā vai vienkārši tādus, kādi tie ir ievietoja uz zināmu laiku zālēs, kuras pēc tam deva pacientam. Paracelzs un arī mūsdienu astrologi dārgakmeņus uztver kā "zemes nervus", kuros tiek uzkrāta kosmosa, visuma enerģija.

Turot dārgakmeņus veselus vai sasmalcinātā veidā zāļu vielās, tajās pāriet akmeņu uzkrātā enerģija, kura savukārt nonāk cilvēka organismā, lietojot šīs zāles. Paracelzs arī ieteica slimo vietu masēt ar attiecīgu akmeni vai to šai vietai pielikt. Pavisam vienkāršs dārgakmens enerģijas uzņemšanas paņēmiens ir pilnīgā vientulībā un klusumā koncentrēti skatīties uz šo akmeni, vai arī pa nakti ievietot akmeni ūdens glāzē un no rīta šo ūdeni izdzert.

Dārgakmeni terapeitiskos nolūkos var lietot arī, ja tas ir gredzenā, saktā kaklarotā. Nēsājot šis rotas, cilvēks koncentrējas un domās caur akmeni uzņem visuma enerģiju, kas tiek novadīta pa visu ķermeni, sevišķi slimajā vietā. Tāpat domās "slimo" enerģiju caur akmeni novada prom no ķermeņa slimās vietas. Pavisam labi būtu, ja cilvēks mācētu šo "slimo" enerģiju domās sadedzināt, iznīcināt, un tas būtu jādara 3-4 reizes dienā.

Interesants ir Paracelza dārgakmeņu iedalījums pēc to iedarbības uz dažādām slimībām un cilvēka ķermeņa dalām.

DZELTENIE AKMEŅI. Dzintars viens no skaistākajiem pusdārgakmeņiem ir seno skuju koku pārakmeņojušies sveķi. Dzintaram ir bagāta krāsu gamma (no balta līdz melnam), silts saules spīdums un skaista iekšējā struktūra. Tajā var būt gaisa pūslīši, dažādi minerāli, sīki kukaiņi un augi. Tādejādi, pētot dzintarā ieslēgtos materiālus, cilvēki daudz uzzina par pagātni, rodas reāls priekšstats par faunu un floru, kāda tā bijusi pirms desmitiem miljoniem gadu.

Dzintaram ir daudz vērtīgu īpašību, kas arī nosaka tā visai plašo pielietošanu. Jau senajā Ēģiptē zināja dzintara konservējošās īpašības dzintaru lietoja faraonu mumificēšanā.

Visu laiku un visu tautu sievietes dzintaru lietoja rotās saktās, aprocēs, gredzenos, krellēs. Ari vīrieši dzintaru agrāk un arī tagad lieto aproču pogās, kaklasaišu saspraudēs; cigarešu iemutēs, pīpēs utt.

Jau viduslaikos bija zināmas dzintara elektrostatiskās īpašības, bet tā dziednieciskās spējas pieminētas jau 11 gadsimtā, un to lietoja kā zāles daudzos gadījumos. Sevišķi labus rezultātus dzintars deva asiņošanas (vienalga, kuras ķermeņa daļas) apturēšanā, sāpju sajūtas mazināšanā, nagu un ādas saplaisājumu dziedēšanā, sirds un gremošanas trakta slimību, kā arī drudža ārstēšanā un profilaksē.

Dzintara dziednieciskās īpašības 16. gadsimtā plaši izmantoja vācu ārsts A.Aurifabers, kurš izstrādāja dažādu slimību ārstēšanai piecdesmit dzintaru saturošas receptes. Agrāk un arī tagad uzskata, ka labākas terapeitiskās īpašības piemīt gaišākam dzintaram baltam un gaiši dzeltenam. Tieši šādos dzintaros tika konstatēta dzintarskābe. Dzintarskābes terapeitiskās īpašības pirmoreiz konstatēja 1889. gadā G.Hāgers. Tad arī dzintarskābi sāka lietot ārīgi balzamu, ziežu un tinktūru veidā. Tagad dzintarskābi un tās sāļus plaši pielieto nervu sistēmas stimulēšanai, sirds, elpošanas sistēmas, muskuļu slimību un anēmijas ārstēšanai. Dzintarskābi izmanto arī kā pretstresa, pretiekaisuma un kā antitoksisku līdzekli. Labus rezultātus dzintarskābe dod pēcoperāciju komplikāciju novēršanā. Dzintarskābes vērtīgās īpašības nosaka arī fakts, ka tā nav toksiska, neuzkrājas organismā un nokļūst tikai bojātās šūnās, kur notiek terapeitiskā darbība.

Tāpat kā viduslaikos, arī mūsdienās dzintaru lieto dažāda sastāva vīrakos tempļos un svētnīcās. Dzintara putekļus izmanto arī čzeņcju terapijā, kuras pamatā ir adatu duršana un sildīšana līdz pat piededzināšanai. Lai sildītu un dotu enerģiju slima organisma attiecīgajā bioloģiski aktīvajā punktā, arī es esmu gatavojis īpašas sveces vai cigaretes, kurās citu aktīvo vielu starpā bija arī dzintara putekļi.

Kopš senatnes dzintars ir bijis maģisks akmens, talismans sargātājs no nelaimes, spēka, veselības, skaistuma, laimes un svētības devējs tā īpašniekam. Visīstākais talismans dzintars ir cilvēkiem, kas dzimuši zem Lauvas zvaigznāja. Pārējiem nevajadzētu dzintaru nēsāt katru dienu.

Dzeltenais topāzs iedarbojas nomierinoši, sekmē draudzības jūtas, mīlestību. Jau kopš seniem laikiem to iesaka nervu slimniekiem un bezmiega gadījumos. Pozitīvi šis akmens iedarbojas arī uz gremošanas sistēmu, spēcina sirds un asinsvadu sistēmu, kā arī mugurkaulu. Jau senatnē topāzu lietoja astmas slimnieki, jo tas atvieglo lēkmes.

Manuprāt, akmeņu, to skaitā arī topāza maģiskās īpašības visskaistāk un patiesāk dzejā ir raksturojis Jānis Ziemeļnieks.

Šis akmens, dzeltensārti ziedot Kā blāzma pāri debesij, Liek apskaidroti visu piedot Un aizmirst to, kas vakar bij.

Visi dzeltenie akmeņi mazina baiļu sajūtu, palīdz diabēta, astmas un depresijas gadījumos. ZAĻIE AKMEŅI. Malahīts palīdz melanholijas, astmas, reimatisma un saindēšanās gadījumos, veicina aizkuņģa dziedzera, liesas un sirds normālu darbību. Palīdz infekcijas slimību, sevišķi holēras, ārstēšanā. Šai sakarā malahītu iesaka ka

talismanu sargu pret infekcijas slimībām. Visspēcīgāk malahīta sargājošās īpašības izpaužas bērniem.

Smaragds ne tikai pēc krāsas, spīduma, tīrības, bet arī pēc savas maģiskās iedarbības ir īpašs akmens, fau no seniem laikiem pastāv uzskats, ka šī akmens attīstība un veidošanās vēl joprojām turpinās. Ar tā palīdzību var uzzināt noslēpumus un ieskatīties nākotnē. Ja cilvēks nēsā smaragdu, viņa sapņi parasti ir krāsaini, skaisti un piepildās. Smaragdu iesaka nēsāt mātēm, jūrniekiem un sevišķi jauniešiem, lai pasargātu tos no izvirtības un dotu prātu, patstāvīgas dzīves gaitas uzsākot. Uzskata, ka smaragds sargā no infekcijas slimībām, kā arī palīdz saglabāt uzticību. Smaragds palīdz bezmiega gadījumos, regulē asinsspiedienu, kā arī sargā savu īpašnieku no neīstiem, melīgiem draugiem un sekmē ilgu mūžu. Smaragda maģiskās īpašības Jāņa Ziemeļnieka skatījumā:

Šim akmenim ir gaiša vara, Tam savu sirdi neaizliedz;

Viņš visas domas skaidras dara

Un jaunu dzīvesprieku sniedz.

Turmatīns normalizē asinsspiedienu i n sirdsdarbību, to var lietot gripas i saaukstēšanās gadījumā, tas mazina stresu Ieteicams jauniem cilvēkiem (līdz 35 gadu vecumam).

Peridots normalizē gremošanas trakta darbību.

Heliotrops ir akmens talismans, kas savam īpašniekam dod laimi un citu cilvēku

uzmanību un atsaucību. Jānis Ziemeļnieks

heliotropa maģiskās īpašības rakstuo šādi:

Šim akmenim ir tāla slava, Tas vīram mundrumu var dot, Bet jaunavai, kam draugu nava, Nekad viņš neļauj novecot.

ZILIE AKMEŅI. Lezurits palīdz depresijas un citu nervu slimību gadījumos, pazemina assinspiedienu, mazina alerģiskās reakcijas, atvieglo radikulīta sāpes un astmas lēkmes. Jānis Ziemeļnieks lazurita maģiskās īpašības raksturo šādi:

Viņš greizsirdīgiem atnes laimi, Jo vienaldzīgus dara tos, Bet sevišķi ar kuplu saimi Viņš svēti jaunsalaulātos.

Akvamarīns regulē un normalizē nervu sistēmas darbību, palīdz ārstēt slimības galvas un kakla rajonā.

īīikizam varbūt trīs krāsas: jaunam akmenim balta, pieaugušam zila, mirušam zaļa. Šis akmens dorbojas kā barometrs pirms laika apstākļu pasliktināšanās tas zaudē spīdumu. Tirkīzu uzskata par vislaimīgāko akmeni tā galvenā īpašība ir spēja novērst strīdus un nesaskanas, dot laimi un svētību. Tirkīzs palīdz galvas, kakla, un krūšu, kā arī aizkuņģa dziedzera un žultspūšļa slimību gadījumos. Tirkīza labvēlīgā iedarbība izpaužas tikai pret godīgiem, tikumīgiem un garīgi augstu stāvošiem cilvēkiem, bet tiem, kas neiekļaujas šais kritērijos, tirkīzs ir ienaidnieks un nesīs tikai ļaunu.

Safīrs ir viens no skaistākajiem akmeņiem. Tas palīdz koncentrēt fiziskos un garīgos spēkus, dod gudrību, ļauj iedziļināties un koncentrēties lūgsnā. Ja tā īpašnieks ir godīgs un gudrs cilvēks, safīrs viņam palīdz visu slimību gadījumos, kā ari pasargā no naida un bailēm. Safīru sauc ari par mūķeņu akmeni, jo tam piemīt spējas mazināt kaislības. Par spēcīgāko un skaistāko tiek uzskatīts zvaigžņveidīgais safīrs, kurā zvaigzni veidojošās trīs līnijas simbolizē dzīves trīs spēkus ticību, cerību, mīlestību. Safīrs, tāpat kā pārējie akmeņi, ir bīstams savam īpašniekam, ja tajā ir plaisas un citi bojājumi. Ja cilvēks izvēlas nēsāt safīru, viņam jāzina, ka bez visa labā, ko dod šis akmens, jautra sabiedrība un mīlestības prieki viņu nelutinās.

VIOLETIE AKMENI. Ametists mazina dusmas, naidu, bailes, sāpes, bezmiegu, novērš alkohola nevēlamo iedarbību. To var lietot arī acu slimību gadījumos. Manuprāt, visprecīzāk no visiem akmeņiem Jānis Ziemeļnieks savās četrrindēs ir raksturojis ametistu.

Šo akmeni no mirdzēšanas Starp simtiem acis izšķirt prot, Viņš pasargā no apreibšanas Un palīdz sirdis iekarot.

Par ametista vienreizējo suģestējošo mirdzēšanu, kas saista cilvēku jau no liela attāluma, es pārliecinājos dārgakmeņu izstādē Maskavā septiņdesmito gadu vidū. SARKANIE AKMEŅI. Rubīnam piemīt īpašība brīdināt savu īpašnieku par draudošām briesmām, mainot krāsu toņus. Rubīns sargā no ļauniem gariem, atjauno zudušos spēkus un enerģiju, normalizē sirds un asinsrites darbību. Rubīna maģiskajām īpašībām pieder ari tā tieksme radīt tiekšanos uz augstākām idejām, vēlēšanos sasniegt arvien lielāku pilnību. Rubīns sekmē ari laimi mīlestībā. Ja rubīna īpašnieks ir ļauns, cietsirdīgs cilvēks, šīs negatīvās īpašības tiek vēl vairāk pastiprinātas. Šāds cilvēks var kļūt ļauns despotisks dēmons. Rubīns iespaido savu īpašnieku, visbiežāk rada tam holerisku temperamentu.

Jašma ārstē urinceļu iekaisumus, palīdz pie dažādām sieviešu slimībām un dod spēku un enerģiju visam organismam. Pastāvīga jašmas nēsāšana pastiprina smaržu nianšu izjūtu.

Granāti ir noderīgi tikai tiem cilvēkiem, kas dzimuši zem Jaunavas un Strēlnieka zvaigznāja. Zem Jaunavas zvaigznāja dzimušajiem granāti dod dvēselisku siltumu, bet zem Strēlnieka zvaigznāja dzimušajiem varu pār pārējiem cilvēkiem. Granāti var mainīt savu spīdumu. Temperamentīga cilvēka īpašumā granāti kļūst spīdīgi. Šie akmeņi palīdz dzimumorgānu slimību ārstēšanā. No visiem akmeņiem granātiem ir visspēcīgākā negatīvā iedarbība, ja tie iegūti negodīgā ceļā.

Koraļļi normalizē gremošanas sistēmas darbību un palīdz mazasinības gadījumos, spēcina sirdsdarbību, nervu sistēmu, uzlabo atminu. Veicina brūču un čūlu sadzīšanu, tai skaitā ari iekšējo orgānu. Koraļļi varbūt talismans un tos var lietot, zīlējot vai paredzot nākotni.

Sarkanais opāls ātri zaudē savu spīdumu un skaistumu vējā, karstumā un sausumā. Ievietojot ūdenī, tas ātri atgūst zaudēto un "atdzīvojas". Šis akmens ir labvēlīgs cilvēkam, kas dzīvo savas fantāzijas pasaulē. Pārējiem cilvēkiem tas var radīt bailes no tumsas, flegmātisku temperamentu. Ja opālu dāvina, tad tas dāvinātāja un apdāvinātā starpā rada nepārvaramu naidu. Opāls var dot spēku, enerģiju, palīdzēt gremošanas sistēmas saslimšanas gadījumos. Opāla maģiskās īpašības Jānis Ziemeļnieks raksturo šādi:

Šis akmens kautri mirdz un zaigo Un uzticīgi mīlēt liek, Viņš sargā nevainību maigo, Lai tāda tava dzīve tiek.

Visu dārgakmeņu dārgakmens ir un paliek dimants . Dimants pasargā no ļaunas enerģijas, no ļauniem gariem, no šī akmens baidās pats nelabais. Ja dimanta īpašnieks ir noziedznieks, tad drīz vien viņš iepazīs šī akmens negatīvo spēku. Dimants nepalīdz cilvēkam, kas to ir nopircis, tā pozitīvās īpašības izpaužas, ja akmens ir dāvināts vai mantots. Tad dimants tā īpašniekam dod labestību, spēku, enerģiju, vīrišķību un vienmēr uzvaru. Dimants sievietēm vairo auglību, sargā mazuli mātes miesās, palīdz dzemdībās. Vislabākos rezultātus dimants dod sklerozes ārstēšanā.

Pēc Paracelza domām akmeņu terapeitiskā darbība ir spēcīgāka, ja to šķautnes ir asākas. Lasot Paracelza kopotos rakstus un vērtējot viņa māku lietot dārgakmeņus dažādu slimību ārstēšanā, kļūst skaidrs, ka dārgakmeņi ir ne tikai rotaslietas.

Pastāv uzskats, ka dārgakmeņiem piemīt ari maģiska iedarbība, tl, tie var būt kā talismani. Paracelzs, Levi, ari mūsdienu astrologi vienprātīgi atzīst, ka, negodīgā ceļā iegūti, visi dārgakmeņi driz izrāda savu negatīvo iedarbību (cilvēks nedziedināmi saslimst, cieš autokatastrofā, nodeg māja u.tml.). Nopirkti dārgakmeņi ir neitrāli, par talismaniem tie paliek pēc ilgāka laika. Spēcīgi talismani ir dāvināti un mantotie dārgakmeņi.

Universāli talismani, kas cilvēku enerģētiski uzlādē, var būt tie dārgakmeņi, kas saistīti ar cilvēka dzimšanas bridī debesīs valdošo Zodiaka zvaigznāju. Savukārt nelabvēlīgi, enerģiju graujoši uz cilvēku iedarbojas pretējā zvaigznāja akmeņi. Pieredze rāda, ka katram cilvēkam no viņa zvaigznāja akmeņiem derīgs ir tikai viens. Tas ir vina īstais talismans, akumulators, kas vienmēr "pabaros" ar visuma enerģiju un cilvēka likteni vērsīs viņam labvēlīgu visās dzīves jomās. Lai Dievs pasargā cilvēku no viņa zvaigznāja pretējā akmens iedarbības! Tāpēc cilvēkiem tie būtu jāzina.

Dārgakmeņu iedarbība uz cilvēku atkarībā no viņa dzimšanas brīdī valdošā Zodiakālā zvaigznāja (pēc E.Levi)

Zvaigznājs un tā valdīšanas laiks

/ Akmeņi, kas saistīti Pretējā

ar zvaigznāju zvaigznāja ,____ akmeni

Auna (21.03.-19.04)

Sardoniks, ametists, Svaru

visi sarkanie akmeni akmeni

Vērša (20.04.-20.05.)

Ahāts, karneols, baltie Skorpiona

koralli, visi baltie akmeni

caurspīdīgie akmeņi

Dvīņa (21.05.-21.06.)

Topāzs, berils, visi Strēlnieka

pelēkie akmeņi akmeni

Vēža (22.06.-22.07)

Smaragds, halcedons, Mežāža

visi baltie necaur- akmeni

spīdīgie akmeņi

Lauvas(23.07-22.08)

Rubīns, hiacints, Ūdensvīra

sardoniks, hrizolīts akmeni

visi dzeltenie akmeni

Jaunavas (23.08.-22.09)

Smaragds, jašma, krisZivs akmeņi tāls, safīrs, halcedons, izņemot

granāts safīru

Svaru (23.09.-22.10.)

Briljants, berils, Auna akmeņi

opāls, kristāls

turmalīns

Skorpionu (23.10.-21.11.)

Topāzs, ametists Vērša akmeni

Strēlnieka (22.11.-21.12.)

Hiacints, tirkīzs, visi Dvīņu akmeņi

sarkanie un zaļie akmeni

Mežāžu (22.12.-19.01.)

Onikss, melnais dzintars, Vēža akmeņi visi melnie akmeņi

Ūdensvīra (20.01.-19.02.;

Safīrs, obsedāns Lauvas

akmeni

Zivs (20.02.-20.03.)

Aleksandrīts, sarkanie Jaunavas

koralli, akvamarīns, akmeņi, izņe-

safīrs mot saf īru

SENO latvieŠu rotas

Seno latviešu rotām arī ir nenoliedzama saikne ar tautas medicīnu.Jau mūsu senči ir zinājuši, ka ir rotas, kas uz vienu to nēsātāju iedabojas pozitīvi it kā apvelta šo cilvēku ar spēku, enerģiju, turpretim uz citiem tās iedarbojas tieši pretēji. Tomēr seno Latvijas iedzīvotāju rotām pārsvarā ir labvēlīga iedarbība uz to nēsātāju. Šajā sakarā jāatzīst, ka mēs nepavisam neesam pienācīgi novērtējuši seno Latvijas iedzīvotāju rotas, kuras sekmīgi atdarinājuši Tautas metālmākslas studijas "Kalvis" rotu meistari.

Izpildījuma ziņā viskrāšņākās un senlaikos visbiežāk lietotās baltu rotaslietas ir aproces lentveida, spirālveida, ar zvērgalvu galiem utt. Aproces nēsātas gan pa vienai, gan pa sešām, pat desmit uz katras rokas. Ar tām rotājās gan sievietes, gan vīrieši. Visparastākais aproču materiāls bija bronza īpatnējā zelta krāsā, kā arī

varš.

Aproču formu un zīmējumus uz tām nediktēja tikai modes untumi tie galvenokārt atspoguļoja mūsu senču pasaules izpratni. Brīnišķīgas formas, visdažādākās ģeometriskā ornamenta kombinācijas it kā mulsina mūsdienu cilvēku prātus, liek sajust kaut ko mīļu, tuvu un tomēr gadsimtiem tālu un aizmirstu. Lielākā daļa aproču formu un zīmējumu ir un paliek mīkla. Vai var piekļūt tuvāk informācijai, ko glabā šīs senlietas? Ko mēs vispār gribam uzzināt? Nelielu skaidrību, protams, varētu sniegt sevišķi jutīgi rīkstnieki. Diemžēl, mūsdienās nav daudz cilvēku, kuriem daba atklāj savus noslēpumus caur ģeometriskām vai citāda rakstura zīmēm. Punkti, riņķi, līnijas, trīsstūri šīs vienkāršās ģeometriskās figūras uz aprocēm, enerģētiski iedarbojas uz to nēsātājiem. Protams, uz dažādiem cilvēkiem dažādi. Tas liek domāt, ka, izvēloties rotu sev vai kādam tuvam cilvēkam, ir jāaatrod tieši viņam vispiemērotākā. Un to var izdarīt.

Vērojot aproces un izjūtot to iedarbību, rodas jautājums vai tiešām mūsu senči ir pazinuši refleksoterapiju, vai tiešām aproce viņiem bijusi ne tikai rotaslieta, bet arī aplikācijas refleksoterapijas veids?

Vara aproču nēsāšanas mode, kas sešdesmitajos gados ieceļoja no Rietumiem, izplatīta vēl tagad. Aproču metāla virspusē atrodas zināms elektriskais lādiņš. Šāds elektriskais lādiņš ir arī ādas virspusē. Uzliekot aproci, abi lādiņi izveido kaut ko līdzīgu elektriskai minibaterijai, caur kuru plūst minimāla elektriskā strāva, kas iedarbojas uz bioloģiski aktīvajiem punktiem. īpaši jutīgi cilvēki izjūt viegli durstošu sāpju efektu, taču lielākajai daļai cilvēku šīs izjūtas ir nemainīgas.

Aproces iedarbība var būt sarežģīta, piemēram, vāja strāva, metāls novada siltumu, atvēsina. Aproču oligodinamiskais (mazā spēka) efekts stimulē imunitāti, fagocitozi, arī pārējās organisma aizsargfunkcijas, aktivizē audus.

Pēdējā laikā aproces lieto pret dažādām sāpēm, slimībām. Vislabākie rezultāti ir gūti hipertonijas un radikulīta gadījumos. Cilvēki, kas nēsā vara vai sudraba rokassprādzi, praktiski vairs nesūdzas par asajām radikulīta vai osteohondrozes izraisītajām sāpēm mugurā. Aproce darbojas, saistot savā starpā vairākus tuvumā esošus bioloģiski aktīvos punktus. Protams, jāņem vērā pašsuģestijas nozīme nēsājot aproci, cilvēks tic, ka jutīsies labāk, un ļoti bieži tā arī ir. Rodas doma, ka tāda bijusi jau mūsu senču medicīna. Varbūt senās rotas, it īpaši aproces, ir savdabīgs mākslas un pirmatnējās medicīnas zinātnes sintēzes veids?

Senās rotas tāpat kā pārējie tautas dziedniecības paveidi, ir pārāk cieti rieksti, ar kuriem modernā medicīnas zinātne pagaidām vēl nav tikusi galā.

NEONATURAS

Neonatūras jeb neparastās gleznas, kuras veidojis igauņu mākslinieks A.Gross, arī var uzskatīt par tautas medicīnas paveidu. Šie darbi, iedarbojoties uz cilvēku pat visa mūža garumā, vērš labvēlīgu viņa likteni un uzlabo veselību. A.Gross saviem darbiem lieto augus, galvenokārt savvaļas ziedus, kas ar savu dažādību, harmonisko pilnību, krāsu skaistumu un bioloģisko lauku saista cilvēku kopš ienākšanas šai pasaulē. Neparastu to dara igauņu mākslinieka rokas.

Savos darbos A.Gross neizmanto ne zīmuli, ne otu. Viņa metodes pamatā krītoša krāsas piliena aktivēta spontāna reakcija (transformēšanās) uz auduma vai kartona, kas iepriekš sagatavots ar konstantu baltu krāsu. Ziedu dabiskās bioloģiskās krāsas tiek papildinātas, bagātinātas ar aktivizētām krāsām, kuras uz auduma tiek uzpūstas ar saspiesta gaisa kompresoru, kas pārvērš krāsu mikropilienos. Mākslinieks strādā tikai ar trim krāsām zilu, dzeltenu un sarkanu. Liela loma darbu radīšanā ir katra auga veidam un attīstības fāzei, kā arī paša mākslinieka un augu bioenergētiskā lauka saderībai un līdzdalībai. Vācot savvaļas augus un ziedus, A.Gross izlūdzas svētību ne tikai šiem augiem, bet arī to mātei. Tāpat rīkojas arī tautas dziednieki, vācot ārstniecības augus, jo uzskata, ka māte ir visam, arī visiem dziedniecības spēkiem, ārstniecības augus ieskaitot.

A.Gross pats šo krāsu vadītmāku un vadītspēju nosaucis par krāsu aktivēto spontāno transformāciju, jeb, veidojot salikteni no pirmajiem burtiem par akstru. Vīlandē viņš ir noorganizējis eksperimentālu studiju "Akstra", kur sekmīgi nododas savai krāsu pilienu sajaukšanas tehnikai.

Vēlāk A.Gross turpināja eksperimentus un sāka veidot īpašas neonatūras spēcīgā āderu krustpunktā vai ar speciālām antenām aktivizētā zonā. Pļavā vai mežā viņš vēl uzmanīgāk ielūkojās visos augos, kārtoja tos dažādās kompozīcijās un mēģināja tikt skaidrībā, kā tie "uzvedas" akstras krāsu pasaulē. Izrādījās, ka augu bioloģiskais lauks dod pavisam neparastus krāsu risinājumus. Un pašas papardes, zāle, koku lapas, ziedi kopā ar aktivēto krāsu krītošo pilienu veidā rada šīs neonatūras jeb neparastās gleznas. Tā radušies daudzi bioastrālie gleznojumi, ar kuriem A.Grosa talanta cienītāji un apbrīnotāji varējuši iepazīties Rīgā, Salaspilī, Ikšķilē, Ķekavā un citur. Ļoti daudzi jutīgi cilvēki apliecina, ka šie darbi viņus aktīvi ietekmē silda vai saldē, uztrauc vai nomierina, nomāc vai rada garīgu un dvēselisku pacilātību. Vieni uzskata, ka šīs gleznas ietekmē tāpat kā dzīvie augi, kas nes saules un visuma gaismu, citi ka vēl aktīvāk, "tīrāk", mērķtiecīgāk, dodot spēku un veselību.

A.Grosa darbi sniedz vēl vienu pavedienu, kā uzturēt kontaktu ar dabu, pie tam šis kontakts ir maigs, cilvēkam prieku, labestību un laimi nesošs.

A.Grosa darbi ir bez liekiem, bieži vien nesaprotamiem daudzstāvu krāsu triepieniem, un tie liek pievienoties Antuāna de Sent-Ekziperī domām:" Ja jums ir divi klaipi maizes, apmainiet vienu pret ziediem! Maize baro miesu, ziedi dvēseli." Būsim pateicīgi A.Grosam par šo dvēseles barību!

Nenoliedzot visus iepriekš minētos tautas dziedniecības paveidus, atgādināšu, ka šīs metodes tikai papildina moderno medicīnu, bet neaizstāj to. Bet, ja modernā medicīna "noliek ieročus", cilvēkam jāķeras pie salmiņa.

IZMANTOTĀ LITERATŪRA

Baumane L. Atveseļoties palīdz . . . kaķis, ārste . . . suņa vilna. Žurnāls «Veselība», 1993., 4., 22.-2 3. Ipp.

Beķers V. Apakšzemes ūdensdzīslu izstarojumu ietekme un tās pamats. Rīga, autora izdevums, 1939., 15 Ipp.

Blaumane M. Kāpēc liecas rīkstīte? Žurnāls «Zinātne un Tehnika», 1975., 1., 36, —39. Ipp.

Būmeisters V. Cilvēki ar klūdziņu. Žurnāls «Zvaigzne», 1978., 5., 19. Ipp.

Davidanova V. Cik daudz mēs zinām, bet cik maz. saprotam. Žurnāls «Lauku Dzīve», 1990., 3., 14. —15. Ipp,

Dolacis J., Kalniņš T., Valdmanis J. Rīkstniecība tuvplānā. Rīga, izd. «Avots», 1991., 222 Ipp.

Gērķe L. Saistoši par ekoloģiju. Rīga, izd. «Zvaigzne», 1985., 80 Ipp.

Kalniņš A. Poltergeista izdarības. Žurnāls «Veselība», 1992., 1.,'l9.-21. Ipp.

Ligers J. Aproču noslēpumi? Žurnāls «Liesma», 1988., 9., 26.-27. Ipp.

Ligers JL Ar saules, ar visuma stariem. Dabas un vēstures kalendārs. Rīga, izd. «Zinātne», 1988., 151. Ipp.

Ligers J. Baltijas republiku — Latvijas, Lietuvas un Igaunijas progresīvo ideju vienojošā un veicinošā zīme. Žurnāls «Lauku Dzīve», 1988., 12., 2. Ipp.

Ligers J. Biofizikālais efekts un leikoze. Žurnāls «Zvaigzne», 1978., 5., 19. Ipp.

Ligers J. Kad nāksim pie prāta? Rīgas rajona laikraksts «Darba Balss», 1991., 17.04., 4. Ipp.

Ligers J. Kas dos mūsu dvēselei mieru? Apvienotā Londonas un Latvijas avīze «Brīvā Latvija», 1993., 24.-31., 05., 1., 3. Ipp.

Ugers J. Sameisters V., Kalniņš Т. Par un pret. Žurnāls «Lauku Dzīve», 1986., 4., 14. —15. Ipp.

Ligers J,, Zīle A. Vai nepienāks brīdis, kad kodīsim pirkstos? «Rīgas Balss», 1993., 16.04., 4. Ipp.

Mauriņš A. Ir iespējams prognozēt nākotni… Žurnāls «Zinātne un Tehnika», 1988., 10., 1., 8.-9. Ipp.

Mauriņš A. Kurp ej, daba? Rīga, izd. «Liesma», 1979., 222 Ipp.

Melliņš A. Gaisma tumsā. Iespiests Sidnejas Latviešu biedrības spiestuvē, 1992., 211 Ipp.

Minders L. Ja gribat bīdīt gultu — dariet to. Žurnāls «Zvaigzne», 1978., 5., 19. Ipp.

Pruss B. Faraons. Rīga, «Liesma», 1985., 1. sējums — 319 Ipp., 2. sējums — 314 Ipp.

Raudive K. Pārpersonīgais un personīgais. Rīga, K. Rasina apgāds, grāmatu spiestuve «Rota», 1943., 215 Ipp.

Roze E. Ar darbiem rādīsim. Rīgas rajona laikraksts «Rīgas Apriņķa Avīze», 1995., 12.08., 4. Ipp.

Simkunaite E. Tautas medicīnas fenomens. Žurnāls «Zinātne un Tehnika», 1988., 10., 26.-27. Ipp.

Valdmanis J., Kalniņš Т., Dolacis T. Vai dabā pastāv ūdens «āderes»? Žurnāls «Zinātne un Tehnika», 1976., 4., 21.-23. Ipp.

KHnkowstroem C.f Maitzahn R. Handbuch der Wьnschelrute. Mьnchen und Berlin, R. Oldenbourg Verlag, 1931., 321 S.

Greguss F. Patente der Natur. Verlag Neues Leben, Berlin, 1988., 319 S.

Gustav Freiherr von Pohl. Erdstrahlen als Krankheitserreger. Mьnchen, Jos. C. Hubers Verlag, 1932., 218 S.

Агаджанян H. А. Человек и биосфера. Изд. «Знание», Москва, 1987, 94 с.

Амос Р. «Акстра» — управление красками. Эстонская панорама. Таллин, «Периодика», 1987, 102 —103 с.

Андреев Е. А., Белый М. У., Ситько С. П. Реакция

организма человека на электромагнитное излучение милиметрового диапазона. Вестник АН СССР, 1985, 1, 24-32 с.

Байбуриы А. К. Жилище в обрядах и представлениях восточных славян. Изд. «Наука», Л., 1983, 191 с.

Бергтрен У., Ван Кауверинг Дж. Катастрофы и история земли. Изд. «Мир», Москва, 1986, 471 с. (перевод с английского).

Бобров Р. Всё о национальных парках. Изд. «Молодая гвардия», Москва, 1987, 222 с.

Вайнар Р. Движения у растений. Изд. «Знание», Москва, 1987, 174 с. (перевод с немецкого);

Гилберт Ф. Уайт. Стихийные бедствия: изучение и методы борьбы. Изд. «Прогресс», Москва, 1978, 439 с. (перевод с английского).

Гир Дж., Шах X. Зыбкая твердь. Изд. «Мир», Москва, 1988, 219 с. (перевод с английского).

Карцев В., Хазановский П. Стихиям не подвластен. Изд. «Знание», Москва, 1980, 191 с.

Кукач 3. Великие загадки земли. Изд. «Прогресс», Москва, 1989, 395 с. (перевод с чешского).

Лапо А. В. Следы былых биосфер. Изд. «Знание», Москва, 1987, 206 с.

Лукашев К., БагандинР. Биосфера—человек—техносфера. Изд. «Техника молодёжи», Москва, 1986, 4, 11-13 с.

Материалы 1-го Прибалтийского семинара-совегцания «Геофизические поля и их воздействие на живые организмы», состоявшегося 15 апреля 1989 г. в г. Тарту, 109 с.

Меньчуков А. Е. В мире ориентиров. Изд. «Недра», Москва, 1986, 269 с

Моуэт Ф. Трагедия моря. Изд. «Прогресс», Москва, 1988, 350 с. (перевод с английского).

Николаева В. В. Влияние хронической болезни на психику. Изд. Московского университета, 1987, 167 с.

Николов Т. Долгий путь жизни. Изд. «Мир», Москва, 1986, 166 с. (перевод с болгарского).

Поповкин В. Волшебный прут, миф или проблема. Журнал «Знание сила», Москва, 1967, 12, с. 48 — 50.

Сандерсон А. Т. Сокровища животного мира. Изд. «Мысль», Москва, 1987, 234 с. (перевод с английского).

Сочеванов H. Н., Стещенко В. С, Чекунов А. Я. Использование биолокационного метода при поисках месторождений и геологическом картировании. Изд. «Радио и связь», Москва, 1984, 55 с.

Смит Г. Драгоценные камни. Изд. «Мир», Москва, 1980, 584 с. (перевод с английского).

Сребродольский Б. И. Мир янтаря. Изд. «Наукова думка», Киев, 1988, 142 с.

Турманина В. И. Растения рассказывают. Изд. «Мысль», Москва, 1987, 150 с.

Фрезер Дж. Дж. Фольклор в ветком завете. Москва, издательство политической литературы, 1985, 511 с. (перевод с английского).

Чижевский A. JI. Земное эхо солнечных бурь. Изд. «Мысль», Москва, 1976, 366 с.

Элуэлл Д. Искусственные драгоценные камни. Изд. «Мир», Москва, 1986, 155 с. (перевод с английского).

Ilustrācijas

Uz aderem augošas papeles ir mazakas, pavasari salapo vēlāk, bet rudenī lapas nobirst ātrāk.

Autora foto.

Stārķu ligzdu kolonija ozola, kas aug āderu krustpunktā.

Dažādu cilvēku pirkstu nospiedumi un pirkstu auras uz fotofilmas augstfrekvences izlādes brīdī (foto pēc S.Kirliāna metodes).

Dažadu cilvēku pirkstu nospiedumi un pirkstu auras uz fotofilmas augstfrekvences izlādes brīdī (foto

pec S.Kirliana metodes).

Melnā dzintara un Jašmas enerģijas attēls uz fotofilmas augstfrekvences izlādes brīdī (foto pēc S.Kirliāna metodes).

Simboliska Latvijas, Lietuvas un Igaunijas vienotājzlme. Radīta 1988. gadā J. Ligera iecere, skice, skaidrojums; U. Ābiķa mākslinieciskais noformējums. Pirmpublicējums žurnālā «Lauku Dzīve» 1988, 12. Izveidota arī analoģiska nozīme metālkalumā.

Content

Ligers Jānis Ne tikai āderes

AUTORA PRIEKŠVĀRDS

CILVĒKS APKĀRTĒJĀ VIDĒ

TAUTAS likteŅu kopĪba

EKSTRASENSORĀ uztvere

RĪKSTNIECĪBA

TELEPĀTIJA

GAIŠREDZĪBA

TELEKINĒZE

LEVITĀCIJA

TAUTAS dziedniecĪba

LITOTERAPIJA

SENO latvieŠu rotas

NEONATURAS

IZMANTOTĀ LITERATŪRA