Sartrs Žans Pols

Nelabums

Žans Pols Sartrs

Nelabums

Romāns

Kastoram

Tas ir puisis bez nozīmes sabiedrībā, tas ir tikai indivīds.

L.F. Selīns. “Baznīca”

Izdevēju brīdinājums

Šīs burtnīcas atrastas Antuāna Rokantēna papīros. Mēs tās publicējam, neko nemainot.

Pirmajai lappusei nav datuma, taču mums ir pamats pieņemt, ka tā uzrakstīta dažas nedēļas agrāk nekā īstā dienasgrāmata. Tātad tā radusies, vēlākais, 1932. gada janvāra sākumā.

Tolaik bija apritējuši trīs gadi, kopš Antuāns Rokantēns pēc ceļojumiem pa Viduseiropu, Ziemeļāfriku un Tālajiem Austrumiem bija apmeties Buvilā, lai pabeigtu vēsturisku pētījumu par marķīzu de Rolbonu.

Izdevēji

Lapa bez datuma

Vislabāk būtu attēlot notikumus to secībā. Rakstīt dienasgrāmatu, lai nerastos nekādi pārpratumi. Neļaut pagaist niansēm, sīkumiem, pat ja tie šķiet pavisam nenozīmīgi, un, galvenais, tos sistematizēt. Ir jāpasaka, kādu es redzu šo galdu, ielu, cilvēku, tabakas paciņu, jo tieši tie mainījušies. Ir skaidri jānosaka pārmaiņu apmērs un daba.

Piemēram, te ir papes kaste ar manu tintes pudeli. Vajadzētu mēģināt pasacīt, kādu es to redzēju pirms un kā es tagad to…* Nu labi, tas ir taisnstūru paralēlskaldnis, kas izceļas uz… Tas ir stulbums, te nekas nav pasakāms. Lūk, no kā jāizvairās, nevajag iztēloties dīvainības tur, kur to nav. Manuprāt, tieši tas draud dienasgrāmatas rakstītājam: viņš pārspīlē, ausās, pastāvīgi izkropļo īstenību. No otras puses skaidrs, ka es ik mirkli varu un tieši attiecībā uz papes kasti vai jebkuru citu priekšmetu atcerēties iespaidu, kādu tas radīja aizvakar. Man vienmēr jābūt modram, jo citādi tas vēl izslīdēs man no rokām. Vajag nevis…,** bet rūpīgi un līdz pēdējam sīkumam pierakstīt visu, kas notiek.

Protams, es vairs nevaru neko skaidri uzrakstīt par to, kas norisinājās sestdien vai aizvakar, tas jau ir pārāk senā pagātnē; var vienīgi pasacīt, ka nedz pirmajā, nedz otrajā gadījumā nebija nekā tāda, ko parasti sauc par notikumu. Sestdien zēni slidinādami meta akmentiņus, un es, tāpat kā viņi, gribēju ielingot oli jūrā. Tai mirklī es apstājos, ļāvu olim nokrist zemē un gāju prom. Es droši vien izskatījos apjucis, jo puikas man aiz muguras smējās.

Tā tas bija ārēji. Tas, kas norisinājās manī, nav atstājis noteiktas pēdas. Es ieraudzīju kaut ko tādu, kas iedvesa riebumu, bet es vairs neatceros, vai skatījos uz jūru vai uz oli. Olis bija plakans, no vienas puses sauss, bet no otras mitrs un dubļains. Es turēju to aiz malām ļoti plati ieplestos pirkstos, lai nenotraipītos.

Aizvakar viss bija daudz sarežģītāk. Un vēl bija šī sakritību

* Izlaists vārds.

** Pārsvītrots vārds (varbūt “uzspiest” vai “piespiest”), tam pa virsu uzrakstīts cits, nesalasāms.

virkne un pārpratumi, ko nespēju izskaidrot. Taču nedomāju niekodes, to visu aprakstot. Galu galā ir skaidrs, ka izjutu bailes vai kaut ko tām līdzīgu. Ja vien es zinātu, no kā man bija bail, es būtu spēris lielu soli uz priekšu.

Dīvaini, ka nepavisam neesmu noskaņots uzskatīt sevi par jukušu, man pat ir nepārprotami skaidrs, ka tāds neesmu: visas pārvērtības skar tikai priekšmetus. Vismaz man gribētos būt par to pārliecinātam.

Pusvienpadsmitos*

Galu galā ir pilnīgi iespējams, ka tā bijusi neliela ārprāta lēkme. No tās vairs nav ne pēdu. Pagājušās nedēļas dīvainās izjūtas šodien šķiet gluži smieklīgas: man ar tām vairs nav nekāda sakara. Šovakar jūtos ļoti omulīgi, pavisam mājīgi. Te ir mana istaba ar logu ziemeļrietumu pusē. Apakšā Mutijē iela ar stacijas jaunbūvi. Pa logu Viktora Nuāra bulvāra stūrī es redzu Dzelzceļnieku kafejnīcas sarkanbalto gaismu. Tikko pienācis Parīzes vilciens. Cilvēki plūst ārā no vecās stacijas un izklīst ielās. Es dzirdu soļu troksni un balsis. Daudzi gaida pēdējo tramvaju. Tiem jāstāv bēdīgā pulciņā pie gāzes laternas tieši zem mana loga. Nu, tiem vēl dažas minūtes būs jāgaida: tramvajs pienāks ne agrāk kā desmitos četrdesmit piecās. Kaut jel šonakt nesabrauktu komersanti: man tā gribas labi izgulēties, un es tā esmu iekavējis miegu. Vajadzīga tikai viena vienīga mierīga nakts, un viss nesaprotamais būs aizgainīts.

Bez piecpadsmit vienpadsmit: vairs nav ko bažīties, viņi jau būtu klāt. Ja vien šovakar neierodas kungs no Ruānas. Viņš iebrauc katru nedēļu, viņam rezervē 2. istabu otrajā stāvā to, kurā ir bidē. Viņš vēl var parādīties viņš bieži iedzer kausu alus Dzelzceļnieku kafejnīcā un tikai tad iet gulēt. Bet pārāk trokšņains viņš nav. Šis kungs augumā ir pavisam mazs un ļoti tīrīgs, ar melnām, iepomadētām ūsām un parūku. Klāt viņš ir.

Jā, kad es izdzirdu viņu kāpjam pa trepēm, sirds man mazliet salēcās, tik nomierinoši tas bija: kāpēc gan baidīties no tik kārtīgas pasaules? Manuprāt, esmu izveseļojies.

Un pienāk jau arī 7. tramvajs “Lopkautuve Lielie baseini”.

* Protams, vakarā. Turpmākais rakstīts daudz vēlāk nekā iepriekšējais. Sliecamies domāt, ka tas uzrakstīts ne agrāk kā iepriekšējā dienā.

Tas piebrauc, skaļi ribinādams dzelžus. Tas atiet. Tagad tramvajs, piebāzts koferiem un aizmigušiem bērniem, brauc uz Lielo baseinu fabriku pusi, iespiežas melnajā austrumu rajonā. Tas ir priekšpēdējais tramvajs, pēdējais brauks garām pēc stundas.

Iešu gulēt. Es esmu izveseļojies, es atsakos aprakstīt ikdienas izjūtas, kā mazas meitenes raksta jaunā, glītā burtnīcā.

Rakstīt dienasgrāmatu būtu interesanti tikai vienā gadījumā ja.. .*

Dienasgrāmata Pirmdien, 1932. gada 29. janvārī

Kaut kas ar mani ir noticis, par to vairs nav nekādu šaubu. Tas piezadzies kā slimība, nevis izveidojies kā parasta pārliecība, kā neapšaubāmlba. Tas tapis paklusām un pamazītēm; es tikai jūtos mazliet dīvaini, mazliet neveikli, un tas ir viss. Bet, ieperinājies manī, tas nav vairs izkustējies, tas paliek, lai kā mēģinu sev iestāstīt, ka man nekas nekait, ka tā bijusi viltus trauksme. Un tagad nu tas ieplešas.

Nedomāju, ka vēsturnieka profesija mudina uz psiholoģisku analīzi. Mūsu profesijā ir darīšana tikai ar viengabalainām jūtām, ko ietver plašos jēdzienos, piemēram, nosaucot par godkāri vai ieinteresētību. Taču, ja man būtu kaut nojausma par to, kas esmu, tieši tagad man vajadzētu likt to lietā.

Piemēram, ir notikusi pārvērtība ar manām rokām, es citādi saņemu pīpi yai dakšiņu. Bet varbūt dakšiņai tagad radusies citāda iespēja iegulties man plaukstā; es nezinu. Nupat, kad grasījos ieiet istabā, es pēkšņi apstājos, jo sajutu delnā vēsu priekšmetu, kas saistīja manu uzmanību gluži kā persona. Es atvēru plaukstu un paskatījos: tajā bija visparastākais durvju tvereklis. Šorīt bibliotēkā, kad autodidakts** pienāca sasveicināties, es viņu pazinu tikai pēc laba brīža. Es redzēju svešu seju, kas tikko līdzinājās sejai. Un tad viņa roka gulēja manā delnā kā resns, balts tārps. Es to tūlīt palaidu vaļā, un roka gļēvi nokārās.

Ari ielās ložņā daudzi aizdomīgi trokšņi.

Tas nozīmē, ka pēdējās nedēļās ir notikusi pārvērtība. Bet kur?

* Te beidzas (eksls, kas rakstīts uz lappuses bez datuma.

** Ozjē P., kas dienasgrāmatā diezgan bieži pieminēts. Tas bija tiesas ierēdnis. Rokantēns ar viņu iepazinās 1930. gadā Buvilas bibliotēkā.

Tā ir abstrakta pārvērtība, kas neiemājo nekur. Vai pārvērties būtu es? Ja tas neesmu es, mainījusies istaba, pilsēta, daba; ir jāizvēlas.

*

Manuprāt, pārvērties esmu es: tas būtu vienkāršākais atrisinājums. Un ari nepatīkamākais. Bet galu galā ir jāatzīst, ka esmu pakļauts pēkšņām pārmaiņām. Bez šaubām, es par tām domāju ļoti reti; un tā vesela gūzma sīku pārmaiņu uzkrājas mani, un pēkšņi vienā dienā notiek īsta revolūcija. Tāpēc mana dzīve kļuvusi tik nevienmērīga un nesakarīga. Piemēram, kad es atstāju Franciju, daudzi domāja, ka esmu aizbraucis ne no šā, ne no tā. Un, kad pēc sešus gadus ilga ceļojuma piepeši atgriezos, manu rīcību tāpat pilnīgi nepamatoti varēja nosaukt par nepārdomātu. Es vēl atceros, kā biju pie Mersjē viņa, kādreizēja franču ierēdņa, kantori viņš iepriekšējā gadā bija atkāpies no amata sakarā ar Petrū lietu. Mersjē devās arheoloģiskā misijā uz Bengāliju. Man jau sen gribējās braukt uz Bengāliju, un viņš pūlējās mani pierunāt, lai piebiedrojos. Tagad jautāju sev, kāpēc viņš to darīja. Manuprāt, viņš īsti neuzticējās Portālam un cerēja, ka es to uzraudzīšu. Man šķita, ka nav nekāda iemesla atsacīties. Un, pat ja toreiz es būtu nojautis sīko intrigu attiecībā uz Portālu, tas būtu tikai vēl viens iemesls jūsmīgi piekrist. Vārdu sakot, es jutos kā zibens ķerts, nespēju izrunāt ne zilbi. Nenovēršoties lūkojos mazā khmeru statuetē uz zaļas galdsegas blakus telefona aparātam. Man šķita, ka esmu pierietējis ar limfu vai siltu pienu. Eņģeliskā pacietībā, kas slēpa mazu sapīkumu, Mersjē teica:

-    Ir taču skaidrs, ka man vajag oficiāli iekārtoties. Es zinu, ka galu galā būsiet ar mieru, tāpēc labāk piekrītiet tūlīt.

Viņam bija rūsgani melna, stipri iesmaržināta bārda, es ieelpoju šo aromātu ik reizi, kad viņš pakustināja galvu. Un tad piepeši atmodos no sešus gadus ilga miega.

Statuja man likās neglīta un trula, un es jutu, ka briesmīgi garlaikojos. Es nekādi nespēju saprast, kāpēc esmu Indoķīnā. Ko es te daru? Kāpēc sarunājos ar šiem cilvēkiem? Kāpēc esmu tik ērmīgi apģērbies? Mana aizraušanās bija pārgājusi. Tā gadiem ilgi bija valdījusi pār mani, mētājusi mani, tagad jutos iztukšots. Bet tas vēl

nebija ļaunākais: manā priekšā laiski šūpojās kāda apjomīga un sāja ideja. Es lāgā nezināju, ko tā izsaka, taču aiz riebuma nespēju paskatīties uz to pusi. Tas viss manī sakusa ar Mersjē bārdas smaržu.

Aizsvilies dusmās pret viņu, es saņēmos un salti atbildēju:

-     Es jums pateicos, bet domāju, ka esmu pietiekami ceļojis, tagad man jāatgriežas Francijā.

Aiznākamajā dienā uzkāpu uz kuģa un devos uz Marseļu.

Ja es nealojos, ja visas zīmes, kas sarodas arvien lielākā skaitā, vēstī jaunu pavērsienu manā dzīvē, jā, tad es baidos. Tas nenozīmē, ka mana dzīve un dzīvība būtu bagāta, smaga vai dārga. Bet es bīstos no tā, kas radīsies, kas sagrābs mani, un uz kurieni aizraus? Vai tiešām man vēlreiz būs jāiet prom, viss jāpamet likteņa ziņā, jāpārtrauc pētījumi, grāmata? Vai atkal pamodīšos pēc vairākiem mēnešiem, vairākiem gadiem novārdzis un vīlies jaunu drupu vidū? Es gribētu saprast sevi, iekams nav par vēlu.

Otrdien, 30 janvārī

Nekā jauna.

No deviņiem līdz vieniem strādāju bibliotēkā. Es tiku galā ar XII nodaļu un visu, kas attiecas uz de Rolbona uzturēšanos Krievijā līdz Pāvela I nāvei. Nu darbs padarīts: par to vairs nebūs runas, līdz pārstrādāšu tīrrakstā.

Pulkstenis jau pusdivi. Esmu Mablī kafejnīcā, ēdu sviestmaizi, viss ir gandrīz normāli. Jāteic, kafejnīcās viss aizvien ir gandrīz normāli, it sevišķi Mablī kafejnīcā, jo tās saimnieka Faskela kunga sejā atspoguļojas visai tīkams un nomierinošs blēdīgums. Drīz būs diendusas laiks, un viņa acis jau apsarkušas, bet kustības joprojām mundras un noteiktas. Viņš pastaigājas starp galdiņiem un uzticības pilns apjautājas ēdējiem:

-    Vai garšo, cienītais kungs?

Es smaidu, redzot Faskela kungu tik možu: stundā, kad iztukšojas viņa iestāde, iztukšojas arī viņa galva. No diviem līdz četriem kafejnīcā dzīvība aprimst, tad Faskela kungs pasper dažus grīļīgus soļus, viesmīļi nodzēš lampas, un viņš ieslīgst neapziņā: līdzko šis cilvēks paliek viens, viņš aizmieg.

Vēl kafejnīcā ir kādi pārdesmit klienti vecpuiši, sīki inženieri

un ierēdņi. Viņi ātri paēd pusdienas ģimenes pansijās, ko sauc par saviem kopgaldiem, un, tā kā viņiem vajadzīga kaut maza greznība, pēc maltītes te, kafejnīcā, dzer kafiju un spēlē pokeru; viņi drusku trokšņo, bet tā ir tikai murdoņa, kas mani netraucē. Ari viņiem, lai pastāvētu, jāapvienojas grupās.

Bet es dzīvoju viens, pilnīgi viens. Es nekad ne ar vienu nesarunājos; es neko nesaņemu un neko nedodu. Autodidakts neskaitās. Tiesa, vēl ir Fransuāza, Dzelzceļnieku kafejnīcas saimniece. Bet vai tad es ar viņu runāju? Reizēm pēc pusdienām, kad viņa atnes alu, es jautāju:

-    Vai šovakar jums ir laiks?

Viņa nekad nesaka nē, un es viņai sekoju vienā no lielajām otrā stāva istabām, ko viņa izīrē uz stundām vai dienām. Es nemaksāju: mēs abi nododamies mīlestībai. Viņai tas patīk (viņai katru dienu vajadzīgs vīrietis, un es nebūt neesmu vienīgais), un es atbrīvojos no skumjām, kuru iemeslu pārāk labi zinu. Taču mēs tik tikko pārmijam kādu vārdu. Kam tie vajadzīgi? Katrs iegūst savu daļu; turklāt es viņas uztverē pirmām kārtām esmu un palieku kafejnīcas klients. Velkot nost kleitu, vina saka:

"Vai jūs zināt, kas tas par Briko aperitīvu? Šonedēļ to prasīja divi apmeklētāji. Meitene par tādu nav dzirdējusi un brīdināja mani. Tie bi ja ceļotāji un tādu aperitīvu droši vien dzēruši Parīzē. Bet man negribas pirkt to, ko nepazīstu. Ja jums nav iebildumu, zeķes atstāšu kājās.”

Senāk es domāju par Anniju vēl ilgi pēc tam, kad viņa bija mani pametusi. Tagad es vairs nedomāju ne par vienu; es pat nepūlos meklēt vārdus. Viss ieplūst manī ātrāk vai lēnāk, es nekam nepieķeros, visam ļauju ritēt savu gaitu. Lielākoties manas domas paliek gluži miglainas, jo es nemeklēju vārdus. Tās veido neskaidras, tīkamas formas, aprij cita citu: es tās acumirklī aizmirstu.

Man jābrīnās par šiem jaunajiem cilvēkiem: dzerot kafiju, viņi stāsta saprotamus un ticamus notikumus. Viņi nesamulst, ja viņiem jautā, ko darījuši vakar: viņi to pasaka pāris vārdos. Es viņu vietā varētu tikai murkšķēt. Tiesa gan, jau sen neviens neinteresējas, kā es pavadu laiku. Ja cilvēks dzīvo viens, viņš vairs nezina, ko nozīmē stāstīt: ticamība izzūd reizē ar draugiem. Visam viņš ļauj ritēt savu

gaitu; piepeši iznirst cilvēki, kas pasaka kaut ko un aiziet, viņš iepiņķējas notikumos bez sākuma un beigām, kuros varētu kļūt par nīstamu liecinieku. Turpretī papilnam ir visa neiespējamā, tā, kam kafejnīcā nenoticētu. Piemēram, sestdien ap četriem pēcpusdienā uz stacijas jaunbūves dēļu ietves kāda sīka sieviete debeszilās drēbēs skrēja atmuguriski, smiedamās un vicinādama mutautu. Tai pašā laikā nēģeris krēmkrāsas lietusmētelī, dzeltenās kurpēs un zaļā platmalē svilpodams pagriezās gar ielas stūri. Sieviete, joprojām kāpjoties atpakaļ, uzgrūdās viņam virsū zem laternas, kas piekārta pie nožogojuma un vakaros tiek aizdegta. Tā tur vienlaikus bija nožogojums, kas tik spēcīgi smaržo pēc mitra koka, laterna un zem ugunīgām debesim sīkā gaišmatainā sieviete nēģera apkampienos. Ja mēs būtu četri vai pieci, mēs pamanītu sadursmi, maigās krāsas, skaisto, zilo mēteli, kās atgādina pēli, gaišo lietusmēteli un laternas sarkanos stiklus; mēs droši vien smietos par izbīli, kas atspoguļojās abu vientiesīgajās sejās.

Vientulībā cilvēkam reti gribas smieties: viss kopums man šķita ļoti spēcīgas, pat mežonīgas, bet tīras dzīvības apdvests. Tad tas izjuka, palika vienīgi laterna, nožogojums un debesis: arī tas vēl bija pietiekami skaisti. Pēc stundas laterna iedegās, pūta vējš, debesis satumsa melnas nekas vairs nebija palicis pāri.

Tas viss nav nekas sevišķi jauns; tādas miermīlīgas jūtas es nekad neesmu noraidījis, gluži pretēji. Lai tās izbaudītu, vajag tikai būt mazlietiņ vientuļam, tieši tik, lai īstajā bridi atbrīvotos no ticamības. Taču es palieku cilvēku tuvumā, vientulības virspusē, cieši apņēmies briesmu brīdi patverties viņu vidū: īstenībā līdz šim esmu bijis tikai amatieris.

Tagad visās malās ir tādi priekšmeti kā tas alus kauss tur uz galda. To redzot, man gribas sacīt: pietiek, es izbeidzu spēli. Es ļoti labi saprotu, ka esmu aizgājis par tālu. Es atzīstu, ka nav iespējams “paņemt savu daļu” no vientulības. Tas nenozīmē, ka es paskatos pagultē, pirms liekos gulēt, vai baidos, ka nakts vidū piepeši atvērsies istabas durvis. Tikai es tomēr jūtos nemierīgs: nu jau pusstundu vairos skatīties uz šo alus kausu. Es skatos augstāk un zemāk, pa labi un pa kreisi, bet to es negribu redzēt. Es ļoti labi zinu, ka neviens no vecpuišiem, kas dzīvo manā tuvumā, nevar sniegt nekādu palīdzību: ir par vēlu, es nevaru patverties starp viņiem. Viņi sis

tu man uz pleca un teiktu: “Nu, kas tad tik sevišķs tajā alus kausā ir? Tas izskatās tieši tāds pats kā kurš katrs cits.” Tas ir šķautnains, ar osu, tam ir mazs ģerboņa vairodziņš ar lāpstas attēlu, un uz vairodziņa rakstīts “Spatenbrāu”. Es to visu zinu, bet es zinu vēl kaut ko. Taču es vairs nespēju izskaidrot to, ko redzu. Nevienam. Un tā es lēnītiņām slīdu dzelmē, pretī bailēm.

Esmu vientuļš starp priecīgajām un saprātīgajām balsīm. Visi šie ļaudis pavada laiku, cits citam kaut ko ieskaidrojot, un jūtas laimīgi, secinot, ka ir vienisprātis. Ak Dievs, cik svarīgi visiem viņiem kopā domāt par vieniem un tiem pašiem jautājumiem. Pietiek, ja redz, kā viņi pārvēršas, ja viņu vidū parādās kāds ar zivs acīm, kurš, šķiet, raugās uz iekšu un ar kuru vairs nevar būt vienisprātis visos jautājumos. Kad man bija astoņi gadi un es rotaļājos Luksemburgas dārzā, viens no tādiem atnāca un apsēdās sargbūdā pie režģiem Ogista Konta ielas pusē. Viņš nerunāja, bet laikiem pastiepa kāju un pārbijies apskatīja savu pēdu. Tā bija ieauta šņorzābakā, bet otrā kājā bija čība. Sargs stāstīja manam tēvocim, ka senāk šis vīrs bijis liceja uzraugs. Viņš aizsūtīts pensijā, jo ieradies klasēs nolasīt trimestra atzīmes, ģērbies akadēmiķa tērpā. Mēs no viņa briesmīgi baidījāmies, jo jutām, ka viņš ir vientuļš. Kādu dienu viņš uzsmaidīja Robēram, pa gabalu sniegdams tam roku; Robērs gandrīz zaudēja samaņu. Mūs nebaidīja nedz šī cilvēka nožēlojamais izskats, nedz bumbulis uz kakla, kas berzējās gar cietināto apkaklīti: mēs jutām, ka viņš savā galvā veido krabja vai langusta domas par sargbūdu, par mūsu ripināmajām stīpām, par krūmiem.

Vai mani gaida tas pats? Pirmo reizi jūtos bēdīgs, ka esmu viens. Es gribētu kādam pastāstīt, kas ar mani notiek, iekams nav par vēlu, pirms iedvešu bailes maziem zēniem. Man gribētos, lai te ir Annija.

Dīvaini nupat esmu pierakstījis desmit lappuses un neesamu pateicis taisnību vismaz visu taisnību ne. Kad zem datuma uzrakstīju “Nekā jauna”, mana sirdsapziņa nebija tīra: īstenībā kāds sīks notikums, kurā nav nekā apkaunojoša vai ārkārtēja, liedza man atstāt istabu. “Nekā jauna.” Tiešām brīnos, kā iespējams melot, paturot savā pusē taisnību. Ja vēlos, varu taču sacīt, ka nekā jauna nav: šorīt astoņos piecpadsmit, kad izgāju no viesnīcas “Printania”, lai dotos uz bibliotēku, es gribēju, bet nespēju pacelt zemē nomestu pa

pīru. Bet, ja gribu pasacīt visu taisnību, man jāatzīst, ka tas mani dziļi ietekmēja: es nospriedu, ka neesmu vairs brīvs. Bibliotēkā pūlējos tikt vaļā no šīs domas, bet man tas neizdevās. Gribēju patverties no tās Mablī kafejnīcā. Cerēju, ka elektrības gaismā tā pagaisīs. Taču doma, nospiedoša un sāpīga, palika manī. Un tā man diktēja iepriekš uzrakstītās lappuses.

Kāpēc es to noklusēju? Droši vien aiz lepnības un arī aiz neveiklības. Man nav paraduma atstāstīt pašam sev, kas atgadās, tāpēc nevaru lāgā atcerēties notikumu secību un atšķirt svarīgo. Bet tagad būs citādi: pārlasīju Mablī kafejnīcā uzrakstīto un nokaunējos; es negribu paturēt noslēpumā nedz dvēseles stāvokļus, nedz neizteicamo; es neesmu nedz šķīstais, nedz priesteris, tāpēc nav ko tēlot garīgo dzīvi.

Nav jau nekā liela, ko pateikt: es tikai nevarēju pacelt papīru, un tas ir viss.

Man ļoti patīk uzlasīt kastaņus un vecas driskās, sevišķi papīra driskās. Man tīk tās paņemt, satvert rokā, es gandrīz vēlētos bāzt tās mutē, kā dara bērni. Annija pārskaitās, kad es pacēlu aiz stūrīša papīrus smagus un lieliskus, taču, domājams, notraipītus ar izkārnījumiem. Vasarā vai agrā rudenī dārzos var atrast avīžu gabalus, ko saule izkaltējusi sausus un trauslus kā pērnās lapas, tik sadzeltējušus, it kā tie būtu mērcēti pikrīnskābē. Citas papīra skrandas ziemā ir saburzītas, sastampātas, notraipītas, tās atgriežas zemē. Un ir ari gluži jaunas, pat spožas un baltas loksnes, tās dreb pie zemes kā gulbji, bet no apakšas augsne tās jau ierij sevī. Tās izlokās, raujas ārā no dubļiem, taču tūlīt pat mazu gabaliņu tālāk pieplok pie zemes pēdējoreiz. To visu ļoti labi var paņemt. Reizēm es papīrus tikai aptaustu, apskatu tuvumā, citreiz saplēšu, lai dzirdētu garo švirkstoņu, vai arī, ja tie ļoti slapji, pielaižu uguni, kas nemaz nav tik viegli izdarāms; tad noslauku dubļainās rokas pie kādas sienas vai koka stumbra.

Tātad šodien es lūkojos uz kāda kavalērijas virsnieka rūsganajiem zābakiem, kad viņš iznāca no kazarmas. Sekojot tiem ar skatienu, ieraudziju papīru blakus peļķei. Man šķita, ka virsnieks papīru iemīs ar papēdi dubļos, bet nē viņš pārkāpa reizē peļķei un papīram. Es piegāju tam klāt: tas bija līnijpapīrs, acīmredzot skolēnu burtnīcas lapa. Lietus to bija samērcējis un saņurcījis, tā bi-

Sartrs, “Nelabums”

17

ja pārklāta ar uztūkumiem un tulznām kā apdedzināta roka. Sarkanā malas līnija bija izplūdusi kā rozā migla; vietumis tinte bija noskalota. Lapas apakšmalu slēpa dubļu kārta. Es noliecos, jau tīksminājos, ka pieskaršos maigajai un svaigajai mīklai, kas pirkstos savelsies pelēkās bumbiņās… un es nespēju to izdarīt.

Mirkli stāvēju pieliecies, izlasīju: “Diktāts. Baltā pūce”, tad izslējos tukšām rokām. Es vairs neesmu brīvs, es nespēju darīt, ko vēlos.

Priekšmetiem nevajag pieskarties, jo tie nav dzīvi. Tos lieto, noliek atpakaļ vietā, dzīvo starp tiem: tie ir lietderīgi, nekas vairāk. Un tie pieskaras man, tas ir neizturami. Es baidos nonākt saskarē ar tiem, it kā tie būtu dzīvi zvēri.

Tagad es saprotu; es labāk atceros, ko izjutu todien jūras malā, kad turēju rokā oli. Tas bija it kā sājš nelabums. Un cik nepatīkami tas bija! Un tas nāca no oļa, par to esmu pārliecināts, tas pārgāja manās rokās no oļa. Jā, tā tas ir, tas ir tieši tā: tāds kā nelabums rokā.

Ceturtdienas rītā bibliotēkā

Nupat, kāpjot lejā pa viesnīcas trepēm, dzirdēju, kā Lisija, vaskodama pakāpienus, simto reizi sūdzas viesnīcniecei. Saimniece runāja ar pūlēm un īsiem teikumiem, jo vēl nebija ielikusi mākslīgos zobus; viņa bija gandrīz kaila, sārtā rīta kleitā un čībām kājās. Lisija kā parasti bija netīra; laikiem viņa pārtrauca beršanu un, uz ceļiem stāvot, izslējās, lai palūkotos uz saimnieci. Viņa runāja bez mitas un it kā gluži saprātīgi.

“Man simtreiz labāk patiktu, ja viņš skrietu pakaļ sievišķiem,” viņa teica, “tas man būtu gluži vienalga, ja vien viņam nekaitētu.”

Viņa runāja par savu vīru: četrdesmit gadu vecumā šī sīkā melnūksne ar saviem ietaupījumiem ir ieguvusi valdzinošu jaunekli, Lekuanta rūpnīcas montētāju. Laulībā viņa ir nelaimīga. Vīrs viņu nesit un nekrāpj viņš dzer, ik vakarus pārrodas piedzēries. Viņš liekas bīstami slims trīs mēnešos ir sadzeltējis un sakrities. Lisija domā, ka iemesls ir dzeršana. Man vairāk liekas, ka viņš slimo ar tuberkulozi.

“Tam ir jātiek pāri,” Lisija teica.

Esmu pārliecināts, ka tas viņu kremt, bet lēnām un pacietīgi: viņa pūlas tikt tam pāri, nespējot nedz samierināties, nedz atdoties

bēdām. Viņa domā par tām drusciņ, mazmazdrusciņ, gan tā, gan šitā, viņa dzīvo no tām. Sevišķi, kad atrodas starp cilvēkiem, tāpēc ka tie viņu mierina un ari tāpēc, ka viņu mazliet atvieglo runāšana svarīgā tonī, it kā viņa dotu padomus. Kad Lisija istabās ir viena, es dzirdu viņu dungojam, lai aizgainītu domas. Bet visu dienu viņa ir drūma, ātri nogurst un sapīkst:

“Tas ir iespriedies te,” viņa saka, liekot roku pie kakla, “tas nepāriet.”

Viņa cieš kā sīkstule. Droši vien arī priekos viņa ir skopulīga. Dažkārt jautāju sev, vai viņai kādreiz nerodas vēlēšanās atbrīvoties no vienmuļajām ciešanām, no purpināšanas, kas atsākas, līdzko viņa pārstāj dungot, vai viņai gribas atdoties īstām sāpēm, ienirt izmisumā. Taču tas visādā ziņā būtu neiespējami: viņa ir gaudena.

Ceturtdienas pēcpusdienā

“De Rolbona kungs bija ļoti neglīts. Karaliene Marija Antuanete viņu labprāt dēvēja par “dārgo mērkaķīti”. Taču galmā viņš savaldzināja visas sievietes, turklāt ne ar tādām blēdībām kā pērtiķis Vuazenons tas viņas saistīja ar magnētismu, pārvēršot mīlas uzvaras kaisles pēdējās galējībās. Rolbons vērpa intrigas, diezgan aizdomīgā kārtā bija iepīts Koljē lietā un 1790. gadā pēc tam, kad bija uzturējis ciešus sakarus ar Mirabo-Tonno un Narsiā, pazuda. Viņš uzpeldēja Krievijā, kur bija zināmā mērā piedalījies Pāvela I noslepkavošanā, un no turienes aizceļoja uz tālākām zemēm Indiju, Ķīnu un Turkestānu. Viņš nodarbojās ar kontrabandu, nodevās intrigām un spiegoja. 1813. gadā de Rolbona kungs atgriezās Parīzē. 1816. gadā viņš kļuva visvarens: bija vienīgā Angulemas hercogienes uzticības persona. Viņu ieraugot, untumainā, briesmīgo bērnības atmiņu dēļ nīgrā vecene atmaiga un smaidīja. 1820. gada martā viņš apprecēja de Roklora jaunkundzi, ļoti skaistu astoņpadsmit gadus vecu jaunavu. De Rolbona kungam tad laikam bija septiņdesmit gadu; viņš bija sasniedzis slavas kalngalus, dzīves apogeju. Pēc septiņiem mēnešiem viņu apsūdzēja nodevībā, arestēja un ieslodzīja cietumā, kur viņš nomira pēc pieciem gūstniecības gadiem, nesagaidījis tiesu.”

Skumīgi izlasīju šo Žermēna Beržē piezīmi.* Pirmoreiz par de Rol-

* Žermēns Beržē. Mirabo-Tonno un viņa draugi. 406. lpp., 2. piezīme. Šampions, 1906. (Izdevēja piezīme.)

bona kungu uzzināju no šīm nedaudzajām rindām. Cik valdzinošs viņš man likās, un cik ļoti es viņu tūlīt iemīlēju, izlasījis nedaudzos vārdus! Tieši viņa, šā mazā lāga vīreļa, dēļ es esmu šeit. Kad atgriezos no ceļojuma, es tikpat labi varēju apmesties Parīzē vai Marseļā. Taču lielākā daļa dokumentu, kas attiecas uz marķīza ilgo uzturēšanos Francijā, glabājas Buvilas municipalitātes bibliotēkā. Rolbons bija Maronnas pilskungs. Pirms kara ciemā vēl dzīvoja viens no viņa pēctečiem arhitekts ar dubultuzvārdu Rolbons-Kampujrē, kas pirms nāves 1912. gadā novēlēja Buvilas bibliotēkai ievērojamas vērtības: marķīza vēstules, kādu dienasgrāmatas fragmentu, visvisādus papīrus. Es vēl neesmu tos visus izpētījis.

Esmu priecīgs, ka atradu šīs piezīmes. Nu jau pagājuši desmit gadi, kopš neesmu tās pārlasījis. Mans rokraksts ir mainījies, šķiet, senāk es rakstīju burtus ciešāk kopā. Kā es togad mīlēju de Rolbona kungu! Atceros kādu vakaru otrdienas vakaru: visu dienu biju • strādājis Mazarīni bibliotēkā; pēc viņa 1789.-1790. gada korespondences biju tikko visumā apjautis, kā viņš piemuļķojis Narsiā. Bija nakts, es gāju lejup pa Maiņas avēniju un Getē ielas stūrī nopirku kastaņus. Cik laimīgs jutos! Klusītēm pie sevis smējos, iedomājoties, kādu ģīmi rādīja Narsiā, kad atgriezās no Vācijas. Marķīza seja ir tāda pati kā tinte krietni pabalējusi, kopš es ar viņu nodarbojos.

Sākumā es nekādi nespēju saprast viņa rīcību pēc 1801. gada. Dokumentu netrūkst: ir vēstules, atmiņu fragmenti, slepeni ziņojumi, policijas arhīvi. Gluži pretēji, man to ir gandrīz par daudz. Taču visās šajās liecībās pietrūkst stingrības un noteiktības. Tās nav pretrunīgas, nē, bet nav arī saskanīgas; nemaz neliekas, ka tās attiektos uz vienu un to pašu cilvēku. Taču citi vēsturnieki strādā ar līdzīgiem datiem. Kā viņi to dara? Vai esmu godprātīgāks vai dumjāks? Tā izvirzīts, jautājums atstāj mani pilnīgi vienaldzīgu. Ko tad galu galā es meklēju? Es nezinu. Ilgu laiku cilvēks Rolbons mani interesēja vairāk nekā grāmata, kas jāraksta. Bet tagad šis cilvēks… šis cilvēks sāk mani garlaikot. Tagad es pieķeros grāmatai, es jūtu aizvien lielāku nepieciešamību to uzrakstīt varētu sacīt: jo vecāks kļūstu, jo nepieciešamība aug.

Tiešām, var pieņemt, ka Rolbons ir rosīgi piedalījies Pāvela I

noslepkavošanā, pēc tam uzņēmies spiegošanu Austrumos par labu caram un nemitīgi krāpis Aleksandru par labu Napoleonam. Tajā pašā laikā viņš varēja dzīvi sarakstīties ar grāfu d’Artuā un sniegt tam mazsvarīgas ziņas, lai pārliecinātu par uzticību: tas viss ir pilnīgi ticami. Fušē tolaik tēloja citu sarežģītu un bīstamu komēdiju. Var būt, ka marķīzs pats savās interesēs pārdeva ieročus Āzijas valdniekiem.

Vārdu sakot, to visu viņš būtu varējis darīt, bet tas nav pierādīts: es sāku domāt, ka nekad neko nevar pierādīt. Tās ir godīgas, uz faktiem balstītas hipotēzes, bet zinu, ka tās esmu sacerējis es, ka tās ir tikai veids, kā apvienot manas zināšanas. No de Rolbona puses nenāk ne gaismas stariņš. Fakti gausi, laiski un negribīgi iekļaujas kārtībā, ko gribu tiem piešķirt, bet šī kārtība paliek tikai ārīga. Man šķiet, ka rakstu tīras iztēles sacerējumu. Un vēl esmu pilnīgi pārliecināts, ka romāna personāžs būtu patiesīgāks, katrā ziņā tas būtu patīkamāks.

Piektdien

Pulkstenis rāda trīs. Trīs vienmēr ir pārāk vēla vai pārāk agra stunda, ja grib kaut ko darīt. Dīvains pēcpusdienas brīdis. Šodien tas ir neciešams.

Salta saule vērš putekļus uz rūtīm baltus. Baltas, vietumis balsnas debesis. Šorīt ūdens notekās bija sasalis.

Es mokos ar domām, sēdēdams pie kalorifera, es jau iepriekš zinu, ka diena ir zaudēta. Neko prātīgu es neizdarīšu, varbūt kaut kas izdosies vienīgi tad, kad satumsīs. Vainīga saule; tā neskaidri zeltī netīri blāvo miglu, kas karājas gaisā virs jaunbūves, tā ieplūst manā istabā pilnīgi gaiša un bāla, tā izplāj uz mana galda četrus nespodrus un neīstus atspīdumus.

Mana pīpe ir pārklāta ar zeltītu laku, kas pirmajā brīdī dod skatienam šķietamu prieku, bet, ja to aplūko ilgāk, laka izkūst, paliek tikai blāvas krāsas pēdas uz koka gabala. Un tā ir ar visu, pilnīgi visu, pat ar manām rokām. Kad sāk spīdēt šāda saule, labāk būtu likties gulēt. Taču pagājušajā naktī es gulēju kā nosists, un man nenāk miegs.

Man tā patika vakardienas debesis zemas, melnas debesis ar lietu, kas sitās logā, gluži kā smieklīga un aizkustinoša seja. Si

saule nav smieklīga, gluži pretēji. Tā met uz visu, kas man mīļš, uz jaunbūves rūsu, uz nožogojuma satrunējušajiem dēļiem skopu un prātīgu gaismu gluži kā skatienu, ko pēc bezmiega nakts vērš pret iepriekšējās dienas jūsmā pieņemtiem lēmumiem un lappusēm, kuras uzrakstītas vienā paņēmienā bez svītrojumiem. Četras Viktora Nuāra bulvāra kafejnīcas, kas naktī staro cita citai blakus un ir daudz vairāk nekā kafejnīcas akvāriji, kuģi, zvaigznes vai lielas, baltas acis ir zaudējušas savu divdomīgo pievilcību.

Lieliski piemērota diena, lai pievērstos pats sev: saules saltais gaišums, nežēlīgs kā spriedums, apspīd katru radību; manī tas iespiežas caur acīm; manī blāvo stari, kas vērš mani nabagu. Pietiktu stundas ceturkšņa par to esmu pārliecināts -, lai es sāktu just pret sevi vislielāko riebumu. Ļoti pateicos, man tas nav vajadzīgs. Es nepārlasīšu arī to, ko vakar uzrakstīju par de Rolbona uzturēšanos Sanktpēterburgā. Es sēžu nokārtām rokām vai bez kāda spara uzšņāpju dažus vārdus, es žāvājos un gaidu, kad pienāks nakts. Kad satumsīs, gan priekšmeti, gan es atraisīsimies no stinguma.

Vai Rolbons piedalījās vai nepiedalījās Pāvela I noslepkavošanā? Tas šobrīd ir vissvarīgākais jautājums: tiktāl esmu ticis, un, to neatrisinājis, nevaru turpināt.

Kā apgalvo Cerkovs, viņu uzpircis grāfs Pālens. Lielākā daļa sazvērnieku, Cerkovs saka, būtu apmierinājušies ar cara gāšanu no troņa un ielsodzīšanu. (Tiešām, šķiet, Aleksandrs bija tāda lēmuma piekritējs.) Bet Pālens gribējis pilnīgi atbrīvoties no Pāvela. De Rolbona kunga uzdevums bijis katru sazvērnieku samusināt, lai tas izšķirtos par nogalināšanu.

Viņš ieradies vizītē pie ikviena no viņiem un neiedomājami izteiksmīgām kustībām attēlojis gaidāmo notikumu. Tā viņš radījis vai attīstījis noslepkavošanas neprātu.

Taču es neuzticos Cerkovam. Tas nav saprātīgs liecinieks, tas ir sadistisks, pustraks burvis; viņš visur saskata sātanismu. Es nepavisam nevaru iedomāties de Rolbona kungu tādā melodramatiskā lomā. Vai viņš būtu kustībās attēlojis slepkavības ainu? Kādas muļķības! Viņš ir salts un parasti neaizraujas: viņš netēlo, viņš pūlas iestāstīt, un viņa bālā, bezkrāsainā metode gūst panākumus tikai saskarsmē ar viņam līdzīgiem cilvēkiem, prāta apsvērumiem pieejamiem intrigantiem un politiķiem.

“Ademārs de Rolbons,” raksta de Šarjēra kundze, “runājot netēloja, nežestikulēja, nemaz nemainīja intonāciju. Acis viņš turēja pievērtas, un starp skropstām reizēm tikko varēja pamanīt pelēko zīlīšu apakšējo maliņu. Vienīgi pirms nedaudz gadiem es iedrošinājos pati sev atzīties, ka viņš mani bezgala garlaiko. Viņa runas veids mazliet atgādina Mablī rakstīšanas manieri.”

Un šis cilvēks ar savu mīma talantu esot… Bet kā tad viņš savaldzināja sievietes? Un turklāt vēl ir interesantais notikums, ko atstāsta Segīrs un kas man šķiet patiess:

“1787. gadā iebraucamā vietā Mulēnu tuvumā mira kāds vecs vīrs, Didro draugs, kura pasaules uzskatu bija veidojuši filozofu darbi. Apkaimes garīdznieki bija nopūlējušies melnās miesās, bet visi viņu mēģinājumi izrādījās veltīgi; lāga vīrs atsacījās no pēdējā svaidījuma, viņš bija panteists. De Rolbona kungs, kas tur pa ceļam bija apmeties un neticēja nekam, saderēja ar Mulēnu kirē, ka viņam nebūs vajadzīgas ne divas stundas, lai slimniekā atkal iedvestu kristīgas jūtas. Kirē saderēja un zaudēja: saruna ar slimo sākās trijos naktī, piecos no rīta viņš izsūdzēja grēkus un septiņos nomira. “Vai jūs esat tik veikls disputa mākslā?” kirē jautāja. “Jūs pārspējat manus amata bālus!” “Es nedisputēju,” de Rolbons atbildēja, “es viņam iedevsu bailes no elles.””

Un tagad vai viņš tiešām piedalījās slepkavībā? Tajā vakarā ap pulksten astoņiem kāds no marķīza draugiem virsniekiem pavadīja viņu līdz durvīm. Ja viņš atkal izgāja no mājas, kā viņš netraucēts varēja šķērsot Sanktpēterburgu? Pustrakais Pāvels bija izdevis pavēli pēc deviņiem vakarā apcietināt uz ielas visus gājējus, ja tie nav ārsti vai bērnu saņēmējas. Vai ticēt absurdajam nostāstam, ka Rolbons pārģērbies par bērnu saņēmēju, lai nokļūtu līdz pilij? Galu galā viņš, bez šaubām, spētu to izdarīt. Katrā ziņā slepkavības naktī viņš nebija mājās, tas šķiet pierādīts. Aleksandrs acīmredzot stipri turēja viņu aizdomās, jo viens no pirmajiem viņa valdīšanas aktiem bija marķīza izraidīšana, par neskaidru ieganstu minot misiju Tālajos Austrumos.

De Rolbona kungs beidz mani nost. Es pieceļos. Es kustos bālajā gaismā: es redzu to maināmies uz savām rokām un svārku piedurknēm: es nemaz nevaru izteikt, cik briesmīgi man tā riebjas. Es žāvājos. Iededzu lampu uz galda: varbūt tās gaisma pārspēs die

nas gaišumu. Taču nē: lampa veido nožēlojamu peļķīti tieši ap savu kāju. Es to izslēdzu; pieceļos. Pie sienas ir balts caurums spogulis. Tas ir slazds. Es apzinos, ka ļaušu sevi tajā notvert. Tā notiek. Spogulī parādās kaut kas pelēks. Es pieeju klāt un skatos, es nespēju vairs aiziet.

Tas ir manas sejas atspulgs. Tādās tukšās dienās es bieži palieku stāvam, lai to aplūkotu. Es šajā sejā nesaprotu neko. Citu sejām ir jēga. Manai tās nav. Es pat nevaru pateikt, vai tā ir glīta vai neglīta. Es domāju, ka tā ir neglīta, jo man tā saka. Taču tas mani nesarūgtina. Īstenībā jūtos pārsteigts, ka tai varētu piestāvēt tāda veida īpašība, it kā par skaistu vai neglītu nosauktu zemes kukurzni vai klints gabalu.

Tomēr kaut kas ir acīm tīkams augstāk par vaigu mīkstajiem nogabaliem, augstāk par pieri manu galvvirsu zeltī skaista, sarkana liesma mani mati. Tos var apskatīt ar prieku. Tā vismaz ir izteikta krāsa: labi, ka esmu sarkanmatis. Tur tie ir spogulī skaidri redzami un mirdzoši. Man tomēr paveicies: ja manu pieri vainagotu nespodrie mati, kuri nav nedz tumši, nedz gaiši, seja izgaistu nenoteiktībā, man apreibtu galva.

Mans garlaikotais skatiens lēni slīd lejup uz pieri un vaigiem: tas nesastop neko stingru, tas iestieg kā smiltīs. Tur tiešām ir deguns, acis, mute, bet tam visam nav jēgas, nav pat cilvēciskas izteiksmes. Tomčr Annija un Vēlīns domāja, ka man ir dzīva seja; iespējams, ka esmu pārāk pieradis pie sevis. Kad biju mazs, krustmāte Bizuā sacīja: “Ja tu pārāk ilgi skatīsies spogulī, tu ieraudzīsi mērkaķi.” Acīmredzot esmu lūkojies sevī vēl ilgāk: tas, ko redzu, ir zemāks par mērkaķi, kaut kas uz augu valsts robežas, polipu līmenī. Es nenoliedzu tas ir dzīvs; taču tā nav tāda dzīvība, kādu domāja Annija: es redzu vieglu drebēšanu, es redzu sāju miesu, kas aizrautīgi plaukst un pukst. It sevišķi briesmīgas ir acis, ja tās aplūko tik tuvu. Tās ir stiklainas, blāvas, aklas, gar malām apsarkušas gluži kā zivju zvīņas.

Ar visu svaru atspiežos pret fajansa izlietnes malu, tuvinu seju spogulim, lai tā pieskaras stiklam. Acis, deguns un mute pazūd: nav vairs nekā cilvēciska. Brūnas rievas abās pusēs lūpu drudžainajam uztūkumam, plaisas, kurmju rakumi. Baltas zīdainas pūciņas klāj vaigu plašās nogāzes, divas spalvas lien ārā no nāsīm: tā ir reljefā

veidota ģeoloģijas karte. Bet, par spīti visam, šī Mēness ainava nav man sveša. Es nevarētu sacīt, ka pazīstu visus sīkumus. Taču kopums rada kaut kad redzēta iespaidu un nogurdina: es lēnām slīdu miegā.

Es gribētu attapties: dzīvs un ass iespaids mani atbrīvotu. Es pielieku kreiso plaukstu pie vaiga, nostiepju ādu; savelku grimasi. Puse sejas padodas, mutes kreisā puse sašķiebjas un uztūkst, atsedzot vienu zobu, acs orbīta paver baltu puslodi, ko ietver sārta, asiņojoša miesa. Tas nav tas, ko es meklēju, nekā spēcīga un nekā jauna; nenoteikts, plūstošs, jau redzēts! Es aizmiegu vaļā acīm, seja spogulī kļūst aizvien lielāka un lielāka, tas ir milzīgs blāvs mirdzums, kas slīd gaismā…

Piepeši pamostos, jo zaudēju līdzsvaru. Attopos jāteniski uz krēsla vēl gluži apstulbis. Vai citiem cilvēkiem jācieš tādas pašas mokas, spriežot par savu seju? Man šķiet, ka es savējo redzu tā, kā sajūtu augumu uztvere ir neskaidra un organiska. Bet citi? Piemēram, Rolbons? Vai arī viņš iemiga, skatot spoguļos to, ko de Žanlī kundze sauca par “viņa grumbaino, tīro un asi veidoto sejiņu, viscaur bakurētainu, kurā jautās neparasta viltība, kas taisni dūrās acīs, lai kā viņš pūlējās to noslēpt. Viņš ļoti rūpējās,” viņa piemetina, “par savu frizūru, un es nekad neesmu viņu redzējusi bez parūkas. Bet viņa vaigi bija zilganmelni, jo viņam auga bieza bārda, ko viņš gribēja skūt pats, taču darīja to ļoti slikti. Viņam bija paradums smiņķēties ar baltiem krāšļiem, kā dara Grimms. De Dažvila kungs saka, tāds zilibālts viņš atgādinot Rokforas sieru.”

Man šķiet, viņam vajadzēja būt ļoti patīkamam. Bet galu galā de Šarjēra kundzei viņš tāds nelikās. Manuprāt, viņa to drīzāk uztvēra kā kaut ko blāvu. Varbūt nemaz nav iespējams saprast pašam savu seju. Vai varbūt tas tāpēc, ka esmu vientuļš cilvēks? Ļaudis, kas dzīvo sabiedrībā, iemācās redzēt sevi spoguļos tādus, kādus viņus redz draugi. Man nav draugu: vai tāpēc mana miesa ir tik kaila? Varētu sacīt jā, varētu sacīt tā ir daba bez cilvēkiem.

Man vairs negribas strādāt, es nespēju neko darīt, varu vienīgi gaidīt nakti.

Pussešos

Slikti, nu ir pavisam slikti man piemetusies īsta draņķība Nelabums. Un šoreiz tajā ir kaut kas jauns: tas mani pārņēma kafejnīcā. Kafejnīcas līdz šim bija vienīgais patvērums, jo tās ir pilnas cilvēku un labi apgaismotas; nu man nebūs vairs pat tā. Vairs nebūs, kur iet, kad Nelabums mani vajās manā istabā.

Es gāju mīlēties, bet, līdzko pavēru durvis, apteksne Madlēna uzsauca:

-    Saimnieces nav, viņa pilsētā iepērkas.

Sajutu loceklī spēcīgu vilšanos, ilgu, netīkamu kutēšanu. Tai pašā bridī sajutu ari kreklu berzējamies gar krūšu galiem, un mani ieskāva un satvēra lēns krāsains virpulis, miglas, dūmainu, spoguļos atspīdošu gaismu virpulis, kura dziļumā spīdēja dīvāniņi, un es nesapratu, kāpēc vilcinājos, tad sākās kaut kāda rosība, griestiem pārslīdēja ēna, un es tiku stumts uz priekšu. Es peldēju, mani apstulbināja mirdzoša migla, kas ieplūda manī no visām pusēm reizē. Madlēna bija ienākusi lidinoties un pienākusi novilkt man mēteli, un es pamanīju, ka viņa atsukājusi matus atpakaļ un ievērusi ausīs auskarus: es viņu vairs nepazinu. Skatījos uz viņas platajiem vaigiem, kas bez mitas tiecās uz ausu pusi. Iedobumos zem vaigu kauliem bija divi pilnīgi patstāvīgi sārti plankumi, kas šķita garlaikojamies uz bēdīgās miesas. Vaigi tiecās un tiecās uz ausu pusi, un Madlēna smaidīja:

-    Kas jums uznācis, Antuāna kungs?

Tad mani sagrāba Nelabums, es saļimu uz dīvāniņa, nezināju pat, kur atrodos; redzēju krāsas lēni griežamies ap mani, gribējās vemt. Jā, un kopš tā brīža Nelabums nav no manis atstājies, tas tur mani savā varā.

Es samaksāju. Madlēna aizvāca apakštasi. Glāze sašķaidīja pret galda marmoru dzeltena alus peļķi, kurā peldēja burbulis. Tur, kur es sēžu, dīvāna atspere ir salauzta, un, lai nenoslīdētu zemē, man no visa spēka jāatspiežas ar zolēm pret grīdu; ir auksti. Pa labi viņi spēlē kārtis uz vilnas galdsegas. Ienākot es viņus neredzēju; es tikai jutu, ka tur ir kāds silts ļumeklis; pa pusei uz sēdekļa, pa pusei uz galda telpas dziļumā, un ļumeklim ir kustīgu roku pāri. Pēc tam Madlēna viņiem aiznesa kārtis, galdsegu un žetonus koka traukā. Viņi ir trīs vai pieci, es nezinu, cik īsti, man nav drosmes paska

tīties. Manī salūzusi atspere: varu grozīt acis, bet galvu ne. Galva ir gluži mīksta, elastīga, varētu sacīt, ka tā tik tikko uzlikta uz kakla; pagriežot es to nomestu zemē. Tomēr es dzirdu saraustītu elpu un laikiem ar acs kaktiņu pamanu sārtenu spīdumu, kas apaudzis baltām spalvām. Tā ir kāda roka.

Kad viesnīcniece iepērkas, pie letes viņu aizstāj brālēns. Viņu sauc par Ādolfu. Apsēzdamies es sāku uz viņu skatīties; un turpināju, jo nevarēju pagriezt galvu. Viņš ir vienā kreklā, ar violetiem bikšturiem; piedurknes viņš uzrotījis līdz pat elkoņiem. Bikšturi uz zilā krekla ir tikko saredzami, gluži izbalējuši, paslēpušies zilumā, bet tā ir viltus pazemība: īstenībā tie neļauj sevi aizmirst, kaitina mani ar aunisku ietiepību, it kā, uzsākuši pārvērsties par violetiem, būtu ceļā apstājušies, neatsakoties no sava nodoma. Tā vien gribas sacīt: “Nu, tad kļūstiet jel violeti, un lai par to vairs nebūtu runas.” Taču nē, tie paliek pusceļā, saspringuši nepabeigtā piepūlē. Reizēm apkārtējais zilais uzslīd tiem virsū un pilnīgi pārklāj; kādu brīdi es tos neredzu. Bet tas ir tikai vilnis, drīz vien zilais vietvietām izbāl un es atkal ieraugu svārstīga violetā saliņas, kas plešas platumā, savienojas cita ar citu un no jauna izveido bikšturus. Brālēnam Ādolfām nav acu: pietūkušie atkaru plakstiņi paveras virs baltumiem šauršaurā spraudziņā. Viņš smaida kā aizsnaudies; laikiem viņš nosprauslojas, iekunkstas un mazliet sakustas kā suns, kas sapņo. Viņa zilais kokvilnas krekls priecīgi izceļas uz šokolādes krāsas sienas. Ari no tā rodas Nelabums. Vai, pareizāk sakot, tas ir Nelabums. Nelabums nav manī, es to sajūtu tur, uz sienām, uz bikšturiem, sev visapkārt. Tas pilnīgi saplūst ar kafejnīcu,*un esmu tajā iekšā.

Siltais ļumeklis man pa labi sāk trokšņot, tas vicina roku pārus.

“Re, te ir tavs trumpis.” “Kas ir trumpī?” Liels, melns mugurkauls noliecas pār spēli. “Ha, ha, ha!” “Ko? Re, kur trumpis, viņš tikko to izspēlēja.” “Es nezinu, es neredzēju…” “Jā, tagad lieku galdā trumpi.” “Ak tā, tad ercens ir trumpī!” Viņš dungo: “Ercens trumpī, ercens trumpī, er-cens.” Runā: “Kas tas ir, cienītais? Kas ir, cienītais? Es uzņemu!”

Atkal klusums, cukura garša gaisā, man aukslējās. Smakas. Bikšturi.

Brālēns ir piecēlies, viņš pasper dažus soļus, saliek rokas aiz

spuras, viņš smaida, paceļ galvu, atliecas atpakaļ līdz pat ^pēžiem. Tādā pozā viņš iemieg. Tur viņš ir viņš grīļojas, jopro/jām smaida, vaigi dreb. Viņš tūliņ nogāzīsies. Viņš liecas atpakaļ, liecas, liecas, seja pilnīgi pavērsta pret griestiem, tad, kad gandrīz ir apkritis, veikli pieķeras pie letes malas un atgūst līdzsvaru. Un sāk visu no gala. Man ar to pietiek, es saucu viesmīli:

-     Madlēna, uzlieciet patafona plati, jūs mani ļoti iepriecināsiet. To, kas man patīk: “Some of these days”.

-    Jā, bet kungiem tas, iespējams, nebūs pa prātam; kungi negrib klausīties mūziku, kad spēlē kārtis. Labi, es pajautāšu.

Ar milzīgu piepūli pagriežu galvu. Viņi ir četri. Madlēna noliecas pie purpursarkana veča, kam uz degungala turas brilles melnā ietvarā. Viņš slēpjot piespiež kārtis pie krūtīm un pār plecu aši paskatās uz mani.

-    Spēlējiet, cienītais!

Smaidi. Viņam ir bojāti zobi. Sarkanā roka nav viņa roka, tā pieder kaimiņam, vīram ar melnām ūsām. Šim vīram ir milzīgas nāsis, kas varētu sūknēt gaisu veselai ģimenei un aizņem pusi sejas, taču, par spīti tam, viņš elpo caur muti un mazliet aizelšas. Kopā ar viņiem ir vēl kāds jauns cilvēks ar suņa galvu. Ceturto spēlmani es nevaru saskatīt.

Kārtis griezdamās krīt uz vilnas galdsegas. Tad rokas gredzenotiem pirkstiem savāc tās, skrāpēdamas ar nagiem. Plaukstas uz galdsegas veido baltus plankumus, tās liekas uzpūstas un noputējušas. Joprojām krit citas kārtis, rokas kustas šurpu turpu. Kāda dīvaina nodarbība: tā neatgādina nedz spēli, nedz smieklus, nedz paradumu. Manuprāt, viņi tai nododas vienīgi tāpēc, lai aizpildītu laiku. Taču laiks ir pārāk plašs, tas nav aizpildāms. Viss, ko tajā iemet, atmiekšķējas un izplešas. Piemēram, kustība, ar kādu sarkanā roka drebelīgi uzņem kārtis: tā ir pilnīgi izplūdusi. To vajadzētu izārdīt un piegriezt no jauna.

Madlēna griež patafona rokturi. Kaut nu viņa nekļūdītos un neuzliktu kā todien lielo āriju no "Cavalleria Rusticana”. Bet nē, ir pareizi, es pazīstu melodiju no pirmajām taktīm. Tas ir vecs ragtime ar piedziedājumu. 1917. gadā Larošelas ielā es dzirdēju, kā to svilpo amerikāņu kareivji. Acīmredzot melodija radusies jau pirms kara. Taču ieraksts ir daudz jaunāks. Un tomēr tā ir kolekcijas

visvecākā plate, Patē plate safīra adatai.

Tūlīt sāksies piedziedājums: tas man patīk vislabāk, ari spējums, ar kādu tas metas uz priekšu gluži kā klints pret jūru. Šobrīd spēlē džezu; melodijas nav, it tikai notis, vesela miriāde sīku triecienu. Tiem nekad nav miera, nesatricināma kārtība tos rada un satriec, neatstājot nevienu brīvu mirkli attapties un pastāvēt pašiem par sevi. Tie skrien, drūzmējas, pa ceļam dodot man asu, iznīcinošu sitienu. Es gribētu tos paturēt, bet zinu ja man izdotos vienu apstādināt, pirkstos būtu tikai pliekana un bezspēcīga skaņa. Man ir jāpieņem to nāve; man pat jāvēlas šī nāve es pazīstu maz iespaidu, kas būtu rūgtāki vai spēcīgāki.

Sāku sasilt un justies laimīgs. Tas vēl nav nekas sevišķs, tā ir maza Nelabuma laimīte: tā nogulstas stīgras peļķes dibenā, mūsu laika violetu bikšturu un izsēdētu dīvānu laika dibenā, tā radīta no platiem un mīkstiem mirkļiem, kas gar malām izplešas kā eļļas traipi. Tikko piedzimusi, tā jau ir veca, man šķiet, ka es to pazīstu divdesmit gadu.

Ir arī cita laime ārpusē, tā ir tērauda lente, mūzikas šaurā ilgstamība, kas šķērso mūsu laiku no viena gala līdz otram un ar saviem mazajiem, sausajiem dzeloņiem to atgrūž un saplosa; ir cits laiks.

“Randī kungs liek galdā ercenu, tu ej ar dūzi.”

Balss slīd un izgaist. Nekas neaizķeras tērauda lentē nedz durvis, kas atveras, nedz aukstā gaisa strāva, kura pārslīd maniem ceļgaliem, nedz veterinārārsta un viņa meitiņas ierašanās: mūzika rada savas nenoteiktas formas un plūst visam cauri. Līdzko meitene ir apsēdusies, viņu satver mūzika: viņa sēž stīvi, plati ieplestām acīm; viņa klausās, ar dūrīti berzēdama galdu.

Nēģeriete dziedās vēl dažas sekundes. Šīs mūzikas nepieciešamība ir tik liela, ka šķiet neizbēgama: to nevar pārtraukt nekas, itin nekas no šī laika, kurā pasaule iegāzusies; tā izbeigsies pati no sevis, pakļaujoties kārtībai. Skaisto balsi es mīlu tieši tādēļ; nevis tās plašuma vai tajā jaušamo skumju dēļ, bet tāpēc, ka tā ir notikums, ko sagatavojušas tik daudzas notis un no tāda tāluma; mirstot, lai tas dzimtu. Un tomēr jūtos nemierigs; tik maz vajadzīgs, lai plate apstātos: pietiktu, ja satrūktu atspere, ja brālēnam Ādolfam uznāktu untums. Cik dīvaini un cik aizkustinoši, ka šī ilgstamība ir

tik trausla. Nekas to nevar pārtraukt, un viss var to salauzt.

Pēdējais akords ir sevi iznīcinājis. Spējā klusumā, kas tam seko, es skaidri jūtu: kaut kas ir noticis.

Klusums.

Some of these days

You ’II miss me honney!

Noticis ir tas, ka Nelabums izgaisis. Kad balss pacēlās klusumā, es sajutu savu ķermeni sacietējam, un Nelabums ir prom. Vienā mirklī: bija gandrīz mokoši kļūt uzreiz tik cietam un viscaur mirdzošam. Tai pašā brīdī mūzikas ilgums izpletās, pietūka kā viesuļstabs. Tas piepildīja telpu ar metālisku caurspīdību, saspiežot pret sienām mūsu nožēlojamo laiku. Es esmu mūzikā iekšā. Spoguļos riņķo uguns lodes; dūmu gredzeni tās ietver un griežas, aizplīvurojot un atsedzot gaismas cieto smaidu. Mans alus kauss ir sarucis; tas čurn uz galda, izskatās biezs un nepieciešams. Es gribu to paņemt un pasvārstīt, es pastiepju roku… Augstais Dievs! Visvairāk ir mainījušās tieši manas kustības. Šis rokas pastiepiens ir izvērsies kā majestātiska tēma, tas slīdējis līdzi nēģerietes dziedājumam; man šķiet, ka es dejoju.

Ādolfa seja ir turpat, tā atspiesta pret šokolādes krāsas sienu; tā izskatās tāda, it kā būtu pavisam tuvu. Mirklī, kad mana roka atguva stingrību, es redzēju viņa galvu; tā bija neapšaubāma un nepieciešama kā slēdziens. Es sažņaudzu [ irkstus ap kausu, es skatos uz Ādolfu, es esmu laimīgs.

-    Re, tā!

Kāda balss izšaujas no murdoņas. Runātājs ir mans kaimiņš, sarkanais vecis. Viņa vaigi veido violetus plankumus uz dīvāna brūnās ādas. Viņš ar troksni nomet kārti uz galda. Tas ir kārava trumpis.

Bet jaunais cilvēks ar suņa galvu smaida. Sarkanais spēlmanis, noliecies pār galdu, glūn uz to no apakšas, gatavs lēcienam.

-    Un tā!

Jaunā cilvēka roka iznirst no krēslas, brīdi lidinās balta un laiska, piepeši metas lejup kā vistu vanags un piespiež kādu kārti pie galdsegas. Sarkanais resnulis palecas:

-    Pie velna! Viņš sit!

Starp sažņaugtiem pirkstiem parādās ercena kunga siluets, tad tiek apgriezts ar attēlu uz leju, un spēle turpinās. Skaistais kungs, kas nācis no tāda tāluma, sagatavots tik daudzās kombinācijās, ar tik daudziem izzudušiem žestiem. Lūk, tas savukārt izgaist, lai rastos jaunas kombinācijas un jauni žesti, uzbrukumi, atbildes, laimes atgriešanās, vesela gūzma mazu piedzīvojumu.

Esmu aizkustināts, sajūtu savu ķermeni kā apturētu smalku mehānismu. Man tiešām ir bijuši īsti piedzīvojumi. Es nevaru atcerēties nevienu sīkumu, bet redzu apstākļu nepielūdzamo virknēšanos. Es esmu šķērsojis jūras, atstājis aiz sevis pilsētas, esmu kuģojis augšup pa upēm vai lauzies iekšā mežos, es vienmēr esmu devies uz citām pilsētām. Man ir piederējušas sievietes, esmu cīnījies ar citiem vīriem; un nekad neesmu varējis griezties atpakaļ, tāpat kā plate nevar griezties uz otru pusi. Un kurp tas viss mani vedis? Uz šo mirkli, šo dīvānu, šajā mūzikas sanošajā gaismas burbulī.

And when you leave me.

Jā, es, kam Romā patika sēdēt Tibras krastā, Barselonā vakaros kāpaļāt augšup lejup pa Ramblā, es, kas Ankorā, Prākanas Berē saliņā vēroju, kā banānkoks vij saknes ap Nagasas templi, es esmu te, dzīvoju tajā pašā mirklī, kad maniljas spēlētāji, klausos nēģerietes dziedāšanu, kamār ārā ložņā vārga tumsa.

Plate ir apstājusies.

Ienākusi saldena, svārstīga tumsa. Tā nav redzama, bet tā ir te, tā aizmiglo lampas; kopā ar gaisu tiek ieelpots kaut kas biezs: tā ir nakts. Auksti. Viens no spēlmaņiem pastumj nekārtīgi samestas kārtis otram, kurš tās pievāc. Tikai viena ir noklīdusi. Vai viņi to neredz? Tas ir ercena devītnieks. Beidzot kāds to paņem un iedod jaunajam cilvēkam ar suņa galvu.

-    Ā, tas ir ercena devītnieks!

Labi, es iešu prom. Violetīgais vecis noliecas pār papīra lapu, sūkādams zīmuļa aso galu. Madlēna veras viņā dzidru, tukšu skatienu. Jaunais cilvēks groza pirkstos ercena devītnieku. Mīļais Dievs!…

Ar mokām pieceļos; spoguli virs veterinārārsta pakauša redzu aizslīdam necilvēcisku seju.

Tūlīt iešu uz kino.

Svaigais gaiss nāk man par labu: tajā nav nedz cukura garšas, nedz vermuta smaržas. Bet, mīļais Dievs, cik auksti!

Pulkstenis ir pusastoņi, ēst negribas, un seanss sākas tikai deviņos, ko lai es daru? Man jāiet ātri, jāsasildās. Vilcinos: man aiz muguras bulvāris ved uz pilsētas sirdi, uz centrālo ielu lielajiem gaismas rotājumiem, uz Paramūna pili, Imperiālu, uz Zahana lielajiem veikaliem. Tas mani nepavisam nekārdina; ir aperitīva laiks: dzīvas lietas, suņus, cilvēkus, visus mīkstos blāķus, kas kustas paši, es nupat jau redzēju pietiekami.

Es pagriežos pa kreisi, es līdīšu iekšā tur tajā caurumā gāzes laternu rindas galā, iešu pa Nuāra bulvāri līdz Galvani avēnijai. Caurumā pūš ledains vējš tur ir vienīgi akmeņi un zeme. Akmeņi ir cieti un nekustas.

Viens ceļa gabals būs nepatīkams: uz ietves labajā pusē pelēks gāzveidīgs blāķis ar uguns svēdrām skan kā gliemežnīca tā ir vecā stacija. Tā apveltījusi ar dzīvību Nuāra bulvāra pirmos simt metrus no Redutes bulvāra līdz Paradīzes ielai, radījusi kādu desmitu laternu un četras kafejnīcas citu citai blakus Dzelzceļnieku kafejnīcu un vēl trīs, kas nīkuļo augu dienu, bet vakarā iegaismojas un met uz ielas gaismas četrstūrus. Vēl trīsreiz peldos dzeltenā gaismā, redzu, kā no Rabaša pārtikas un sīkpreču tirgotavas iznāk veca sieva, sakārto galvas lakatu un metas skriet nu tas beidzies. Esmu Paradīzes ielas ietves galā pie pēdējās laternas. Asfalta lente uzreiz izbeidzas. Ielas otrā pusē ir tumsa un dubļi. Šķērsoju Paradīzes ielu. Ar labo kāju iebrienu peļķē, zeķe samirkst; pastaiga sākas.

Šajā Nuāra bulvāra posmā neviens nedzīvo. Klimats te pārāk bargs, augsne pārlieku neauglīga, lai dzīvība rastos un attīstītos. Brāļu Soleju trīs kokzāģētavas (brāļi Soleji dāvinājuši Jūras svētās Sesilas baznīcas ar ģipša veidojumiem apšūto velvi, kas maksā simttūkstoš franku) ar visām durvīm un visiem logiem pavērstas uz rietumiem, uz Zannas Bertas Keruā ielu, kuru piepilda ar rūkoņu. Pret Nuāra bulvāri tās pagriezušas visas trīs muguras un piespiedušās pie mūriem. Šīs celtnes piekļaujas kreisajai ietvei četrdesmit

metru garumā: tur nav neviena loga, pat nevienas jumta lūkas.

Šoreiz es eju pa noteku ar abām kājām. Šķērsoju braucamo daļu

-     uz pretējās ietves vienīgā gāzes laterna kā bāka pašā zemes malā apgaismo izbalējušu, vietām sagruvušu nožogojumu.

Pie dēļiem vēl turas afišu gabali. Skaista, naidpilna seja, saplīsusi gabalgabalos, šķobās uz zaļa fona; zem, deguna kāds uzzīmējis smalkas, uzskrullētas Ūsiņas. Uz citas driskās vēl var izlasīt baltiem burtiem uzrakstītu “kavība”, no kuras lāso sarkanas piles, varbūt asinis. Iespējams, ka seja un vārds pieder pie vienas afišas. Tagad afiša ir saplosīta, vienkāršās un apzināti radītās saites, kas vienoja gabalus, izzudušas, bet pati no sevis radusies cita vienotība starp sašķiebto muti, asins lāsēm, baltajiem burtiem un sūro izskaņu “kavība”; šķiet, kāda noziedzīga kaislība bez mitas pūlas izteikt sevi šajās noslēpumainajās zīmēs. Pa dēļu spraugām var redzēt mirdzam dzelzceļa ugunis. Nožogojumu turpina mūris. Mūris bez caurumiem, bez logiem, tas izbeidzas pēc divsimt metriem pie kādas mājas. Esmu garām laternas ietekmes lokam, ieeju melnajā caurumā. Redzot pie kājām savu ēnu, man šķiet, ka izkāstu tumsā, gāžos iekšā ledusaukstā ūdenī. Priekšā, pašā dziļumā cauri melnajam biezumam nojaušu sārtu blāvumu: tā ir Galvani avēnija. Pagriežos atpakaļ; aiz gāzes laternas ļoti tālu vīd gaismas nojausma: tā ir stacija ar četrām kafejnīcām. Aiz manis un man priekšā ir cilvēki, viņi alus bāros dzer un spēlē kārtis. Te ir tikai tumsa. Vējš atnes no tālienes raustīgu zvanu skaņu. Mājīguma trokšņi, auto rūkoņa, kliedzieni un rejas neattālinās no apgaismotām ielām, tie paliek siltumā. Bet zvana skaņa izlaužas cauri tumsai un sasniedz šejieni: tā ir cietāka un mazāk cilvēciska nekā citi trokšņi.

Es apstājos, lai ieklausītos: man ir auksti un sāp ausis, tās droši vien ir gluži sarkanas. Bet es sevi vairs nejūtu; mani pārņēmusi apkārtnes tīrība; nav nekādas dzīvības; vējš pūš, taisnas līnijas aizstīdz tumsā. Nuāra bulvārim nav tādas cienīgas izteiksmes, kāda piemīt pilsoniskajām ielām, kuras izrāda pateicību gājējiem. Neviens nav papūlējies to izdaiļot: te viss ir gluži pretēji. Tā ir Zannas Bertas Keruā ielas un Galvani avēnijas aizmugure. Stacijas apkaimē buvilieši to vēl mazlietiņ uzmana; ceļotāju dēļ bulvāri reizumis notīra. Bet tūlīt pēc tam viņi to pamet, un tas stiepjas gluži taisni un akli, lai atdurtos pret Galvani avēniju. Pilsēta to ir aizmirsusi.

Sartrs, “Nelabums”

33

Reizēm liela kravas mašīna zemes krāsā izdrāžas tam cauri ar pērkonīgu rīboņu. Tur netiek pat slepkavots, jo nav nedz slepkavu, nedz upuru. Nuāra bulvāris ir necilvēcisks. Kā minerāls. Kā trīsstūris. Tīrā laime, ka Buvilā ir šāds bulvāris. Parasti tādus var atrast vienīgi galvaspilsētās Berlīnē Neiķelnes pusē vai pie Fridrihshainas, Londonā aiz Griničas. Tie ir taisni, netīri gaiteņi, pilni caurvēja, ar platām ietvēm bez kokiem. Tie parsati atrodas ārpus centra robežas dīvainajos kvartālos, kur tiek ražotas pilsētas, pie preču stacijām, tramvaju depo, lopkautuvēm. Divas dienas pēc lietus gāzes, kad visa pilsēta plešas valga saules gaismā un izstaro mitru siltumu, tās joprojām paliek saltas, glabā savus dubļus un peļķes. Tām ir pat paltis, kas nekad neizžūst, kas izsīkst tikai vienu mēnesi gadā augustā.

Nelabums ir palicis tur, dzeltenajā gaismā. Jūtos laimīgs: aukstums šovakar tik tīrs, tik tīrs; vai es pats neesmu salta gaisa vilnis? Kaut man nebūtu nedz asiņu, nedz limfas, nedz miesas. Kaut es plūstu pa šo garo kanālu pretī tam blāzmojumam. Kauties būtu tikai aukstums.

Re, kur cilvēki! Divas ēnas. Kam bijusi vajadzība nākt uz šejieni?

Tā ir sīka sieviņa, kas velk vīrieti aiz piedurknes. Viņa runā ātri un smalkā balstiņā. Vēja dēļ nesaprotu, ko viņa saka.

-    Vai tu aizvērsies vai ne! vīrietis uzsauc.

Viņa joprojām runā. Piepeši viņš sievieti atgrūž. Abi vilcinādamies skatās viens otrā, tad vīrietis sabāž rokas kabatās un neatskatīdamies aiziet.

Vīrietis vairs nav redzams. Tagad mani no sievietes šķir nepilni trīs metri. Piepeši viņu pārplēš piesmakušas, nopietnas skaņas, tās izraujas no viņas un ar neparastu spēku piepilda visu ielu.

-    Sari, es tevi lūdzu, tu taču zini, ko es sacīju? Šarl, nāc atpakaļ, man pietiek, es esmu tik nelaimīga!

Es eju viņiem garām tik tuvu, ka varētu pieskarties. Tā ir… bet kā lai tic, ka šī degošā miesa, šī sāpēs starojošā seja… Taču es pazīstu lakatu, mēteli un lielo, zilo ugunszīmi uz labās plaukstas; tā ir viņa, Lisija, viesnīcas apkopēja. Es neiedrošinos piedāvāt atbalstu, taču jābūt tā, lai vajadzības gadījumā varētu to palūgt: es eju garām lēni, viņu uzlūkodams. Viņas acis pievēršas man, bet nešķiet,

ka viņa mani redzētu; izskatās, ka savās mokās viņa nepaazīst neko. Paeju dažus soļus. Atskatos…

Jā, tā ir Lisija. Taču pārvērtusies, pilnīgi pārņemta, neprātīgā augstsirdībā atdevusies ciešanām. Es viņu apskaužu. Tur viņa stāv, taisni izslējusies, ieplestām rokām, it kā gaidītu stigmas; viņa atver muti, viņa slāpst. Man rodas iespaids, ka mūri abās pusēs ielai kļuvuši augstāki un satuvinājušies, ka viņa ir akas dibenā. Kādu brīdi gaidu baidos, ka viņa nokritīs visā garumā, viņa ir pārāk vārga, lai izciestu tādas neparastas sāpes. Bet viņa nekustas, viņa izskatās pārakmeņojusies, tāpat kā visa apkārtne. Mirkli vaicāju sev, vai spriedumā par viņu neesmu kļūdījies, vai nu pēkšņi nav atklājusies viņas īstā daba…

Lisija iesmilkstas. Viņa pieliek roku pie kakla, plati atver izbrīna pilnas acis. Nē, tāds ciešanu spēks nemājo viņā pašā. Tas nāk no ārienes… Tas nāk no šī bulvāra. Viņu vajadzētu saņemt pie pleciem, izvest gaismā, cilvēkos, piemīlīgās un sārtās ielās: tur nav iespējams tik dziļi ciest, viņa atmaigtu, atgūtu prātīgo izskatu un parasto sāpju līmeni.

Pagriežu sievietei muguru. Galu galā viņai ir laimējies. Es jau trīs gadus esmu pārāk mierīgs. No šīs traģiskās vientulības es spēju iegūt vienīgi mazliet tukšuma tīrības. Es eju prom.

Ceturtdien pusdivpadsmitos

Divas stundas strādāju lasītavā. Esmu izgājis Hipotēku laukumā izsmēķēt pīpi. Sārtiem ķieģeļiem bruģēts laukums. Buvilieši ar to lepojas, jo tas saglabājies no XVIII gadsimta. Šamadas un Sespedāra ielu galos vecas ķēdes aizšķērso ceļu pajūgiem un mašīnām. Melni tērptas dāmas, kas te staidzina suņus, slīd gar sienām zem arkādēm. Viņas reti iziet pilnā dienas gaismā, taču laikiem uzmet ātrus un apmierinājuma pilnus jaunavīgus skatienus Gistava Empetrāza statujai. Viņas droši vien nezina, kā bronzas milzi sauc, bet pēc tā redingota un cilindra spriež, ka tas pieder pie augstākās sabiedrības. Viņš tur cepuri kreisajā rokā, ar labo ir atbalstījies pret foliantu kaudzi: izskatās gandrīz tā„ it kā tur uz pjedestāla, bronzā liets, sēdētu viņu vectēvs. Viņām nav ilgi jāpētī, lai saprastu, ka viņš domā tāpat kā viņas, gluži tāpat visos jautājumos. V -o un blīvo ideju kalpībā viņš nedevis savu autoritāti

un milzīgās zināšanas, ko smēlies no sējumiem zem smagās rokas. Melni tērptās dāmas var būt mierīgas, viņas var rāmi nodoties mājas rūpēm un staidzināt suņus: viņām nav nekādas vajadzības aizstāvēt svētās, labās, no tēviem mantotās idejas, tās sargā bronzas vīrs.

Lielajā enciklopēdijā šim cilvēkam ir veltītas dažas rindas; pagājušajā gadā es tās izlasīju. Sējumu biju uzlicis uz palodzes un pa logu varēju redzēt Empetrāza zaļo pakausi. Uzzināju, ka ziedu laikus viņš piedzīvojis ap 1890. gadu. Bijis akadēmijas inspektors. Viņš gleznojis izsmalcinātus niekus un sacerējis trīs grāmatas: “Popularitāte seno grieķu izpratnē” (1887), “Rolēna pedagoģija” (1891) un 1899. gadā-“Dzejas testamentu”. Viņš miris 1902. gadā, aiznesot līdzi savu aizbildināmo un estētu aizkustinājuma pilnās nožēlas.

Esmu atspiedies pret bibliotēkas fasādi. Sūcu pīpi, kas draud apdzist. Redzu vecu dāmu, kura bailīgi iznāk no arkādes galerijas un viltīgi un neatlaidīgi raugās Empetrāzā. Piepeši viņa sasparojas, šķērso pagalmu, cik vien ātri kājeles nes, un mirkli pastāv skulptūras priekšā, kustinot žokļus. Tad viņa, melna uz sārtā bruģa, metas prom un pazūd mūru spraugā.

Varbūt ap 1800. gadu šis laukums ar saviem sārtajiem ķieģeļiem un saviem namiem bija skaists. Tagad tajā ir kaut kas sauss un ļauns, tāda kā smalka baismu nojausma. Tā rodas no lāga vīra tur uz pjedestāla. Atlejot bronzā šo universitātes darboni, ir radīts burvis.

Raugos Empetrāzam sejā. Acu viņam nav, deguns tikko saskatāms, bārdu sagrauzusi dīvaina lepra, kas reizēm gluži kā epidēmija pārņem visas statujas veselā kvartālā. Viņš sveicina; uz viņa vestes sirds apvidū ir liels, gaišzaļš traips. Viņš izskatās panīcis un nīgrs. Nē, viņš nedzīvo, bet nav arī nedzīvs. No viņa izstaro slāpēta vara tā atgādina vēju, kas mani grūž prom: Empetrāzs gribētu mani padzīt no Hipotēku laukuma. Es nekur neiešu, iekams nebūšu izsmēķējis pīpi.

Man aiz muguras piepeši iznirst liela, kārna ēna. Es saraujos.

-     Piedodiet, Rokantēna kungs, es negribēju jūs traucēt. Es redzēju, ka jūsu lūpas kustas. Jūs, bez šaubām, atkārtojat teikumus no savas grāmatas. Viņš smejas. Jūs medījat aleksandriskās vārsmas.

Apstulbis veros autodidaktā. Bet viņš izskatās tāds, it kā būtu

pārsteigts par manu pārsteigumu:

-    Vai tad nevajag, Rokantēna kungs, prozā rūpīgi izvairīties no aleksandriešu pantmēra?

Esmu mazliet sašķobījis viņa cieņu pret mani. Jautāju, ko viņš te dara šajā stundā. Viņš paskaidro, ka priekšnieks ļāvis iet, un viņš nācis tieši uz bibliotēku; ka viņš neēdīs pusdienas un lasīs līdz pat slēgšanai. Es vairs neklausos, bet acīmredzot viņš ir novirzījies no sākotnējā temata, jo piepeši dzirdu:

-     .. .būtu tāda laime kā jums rakstīt grāmatu.

Man vajag kaut ko teikt.

-    Laime… es kā šaubīdamies saku.

Viņš pārprot atbildes jēgu un ātri izlabo sevi:

-    Man vajadzēja sacīt tāds gods.

Mēs kāpjam pa trepēm. Man negribas strādāt. Kāds atstājis uz galda “Eiženiju Grandē”, grāmata atvērta divdesmit septītajā lappusē. Neko nedomādams, paņemu to, sāku lasīt divdesmit septīto, tad divdesmit astoto lappusi; man nav dūšas sākt no sākuma. Autodidakts mundrā gaitā pieiet pie sienas plauktiem; gluži kā suns, kas atradis kaulu, viņš nes divus sējumus, kurus noliek uz galda.

-    Ko jūs lasāt?

Šķiet, viņam netīk man to sacīt: viņš brītiņu klusē, bola lielās, mulsās acis, tad negribīgi pasniedz grāmatas. Tās ir Larbaletrjēra “Kūdra un kūdras iegulas” un Lasteksa “Hitopadēza jeb lietderīga izglītība”. Kas te slikts? Nesaprotu, kādēļ viņš jūtas neērti: manuprāt, tā ir ļoti cienījama lasāmviela. Sirdsapziņas nomierināšanai es pašķirstu “Hitopadēzu” un atrodu tur tikai cildenas domas.

Trijos

Nolieku pie malas “Eiženiju Grandē”. Ķeros pie darba, bet bez spara. Redzēdams, ka es rakstu, autodidakts mani vēro cieņas pilnā iekārē. Laiku pa laikam es mazliet paceļu galvu un redzu milzīgu, iestīvinātu, stāvu apkakli, no kuras lien ārā cāļa kakls. Viņš valkā saburzītu apģērbu, bet krekli ir sniega baltumā. No tā paša plaukta viņš paņēma vēl vienu sējumu, kura nosaukumu izlasu ar kājām gaisā: “Kodbekas bulta. Normandiešu hronika, ko sarakstījusi Zilī Laverņa jaunkundze.” Autodidakta lasāmvielas izvēle mani vienmēr mulsina.

Piepeši atceros, kādu autoru darbus viņš pēdējā laikā ir lasījis: Lambērs, Langluā, Larbaletrjērs, Lastekss, Laverņa. Man gluži kā zvīņas nokrīt no acīm, es saprotu autodidakta metodi: viņš izglītojas alfabēta kārtībā.

Raugos viņā ar sava veida apbrīnu. Kāda gan griba vajadzīga, lai lēnām un neatlaidīgi īstenotu tik plašu plānu? Kādu dienu pirms septiņiem gadiem (viņš man ir teicis, ka studē jau septiņus gadus) viņš svinīgi ienāca šajā zālē. Viņš pārlaida skatienu neskaitāmajiem sējumiem, kas klāj sienas, un droši vien sacīja gandrīz kā Rastiņaks: “Kurš kuru, cilvēees zinātne!” Tad viņš gāja paņemt pirmo grāmatu no pirmā plaukta labajā pusē; viņš atšķīra pirmo lappusi ar cieņu un izbīli, kas savienojās ar nesatricināmu apņēmību. Tagad viņš ticis līdz L. K nāk pēc J, L pēc K. Viņš bez kādas vilcināšanās ir nomainījis koleopteru studijas ar kvantu teoriju, pārgājis no apcerējuma par Tamerlānu pie katoliska pamfleta pret darvinismu: nevienu mirkli viņš nav apjucis. Viņš izlasījis visu; viņš ieblīvējis savā galvā pusi no tā, kas zināms par partenoģenēzi un pusi argumentu pret vivisekciju. Aiz viņa un viņam priekšā plešas Visums. Un tuvojas diena, kad viņš, aizverot pēdējo sējumu no kreisās puses pēdējā plaukta, jautās sev: “Un ko tālāk?”

Pienākusi viņa launaga stunda, viņš vientiesīgi ēd maizi un tāfelīti šokolādes “Gala Peter”. Viņa plaksti ir nolaisti, un es pēc sirds patikas varu apskatīt skaistās, uzliektās skropstas īstas sievietes skropstas. No viņa aplūst vecas tabakas smaka, un, kad viņš elpo, tai piejaucas maigais šokolādes aromāts.

Piektdien trijos

Mani gandrīz notvēra spoguļa slazds. Es no tā izvairījos, bet tikai tāpēc, lai iekristu loga lamatās: dīks, gar sāniem nokārtām rokām es pieeju pie loga. Jaunbūve, nožogojums, vecā stacija, nožogojums, jaunbūve. Žāvājos tā, ka no acs izsprāgst asara. Turu pīpi labajā rokā un tabakas paciņu kreisajā. Vajadzētu piebāzt pīpi. Bet man nav dūšas to izdarīt. Manas rokas nokarājas, es piespiežu pieri pie rūts. Tā vecene mani kaitina. Viņa stūrgalvīgi tipina, vērdamās tukšumā. Reizēm viņa bailīgi apstājas, it kā garām būtu paslīdējis neredzams drauds. Re, nu viņa ir zem mana loga, vējš piekļauj svārkus pie ceļgaliem. Viņas rokas dreb. Viņa iet tālāk:

tagad redzu viņu no muguras. Vecā mitrene! Nojaušu, ka viņa iegriezīsies pa labi Nuāra bulvārī. Tad vajadzēs noiet kādus simt metrus. Tādā gaitā, kādā pārvietojas viņa, aizritēs desmit minūtes, līdz viņa tur nonāks, un man vajadzēs desmit minūtes stāvēt pie rūts piespiestu pieri un skatīties. Viņa nezin cik reizes apstāsies, ies tālāk un atkal apstāsies.

Es redzu nākotni. Tā ir tur, uz ielas, tikai mazliet bālāka par tagadni. Kāpēc tai vajag realizēties? Ko vairāk tā iegūs? Vecā klumburodama attālinās, apstājas, saņem sirmu matu šķipsnu, kas izlīdusi no lakata apakšas. Viņa iet, viņa bija tur, tagad ir te… Pats vairs nezinu, kur esmu: vai es šīs kustības redzu vai paredzu? Es vairs neatšķiru tagadni no nākotnes, taču tā turpinās, mazpamazītēm īstenojas; veča iet pa tukšo ielu; viņa pārvieto savas smagās vīrieša kurpes. Tas ir laiks, pilnīgi kails laiks, tas lēnām tuvojas esībai, liek sevi gaidīt, un, kad ir klāt, rodas pretīgums, jo var pamanīt, ka tas bijis te jau sen. Veča tuvojas ielas stūrim, viņa pārvērtusies par melnu drēbju saišķīti. Nu labi, jā, esmu ar mieru tas ir kas jauns, viņas nupat tur vēl nebija. Taču jaunums ir apsūbējis, apvītis, tas nemūžam nevarētu pārsteigt. Viņa pagriezīsies gar ielas stūri, viņa griežas veselu mūžību.

Atraujos no loga un grīļodamies staigāju pa istabu; es pielīpu pie spoguļa, es skatos uz sevi, man metas šķebīgi: vēl viena mūžība. Galu galā izbēgu savam attēlam un saļimstu gultā. Es raugos griestos, man gribētos aizmigt.

Miers. Miers. Es vairs nejūtu laika slīdēšanu un berzēšanos. Redzu pie griestiem tēlus. Sākumā gaismas apļus, tad krustus. Tie trīsuļo. Un tad veidojas cits tēls; tas top manu acu dziļumos. Tas ir liels, ceļos nometies dzīvnieks. Es redzu tā priekškājas un mugurā uzsieto kravu. Pārējais paliek miglā. Tomēr es to labi pazīstu: tas ir kamielis, ko redzēju Marakešā, piesietu pie akmens. Tas nometās ceļos un piecēlās sešas reizes pēc kārtas; puikas smējās un klaigādami to kaitināja.

Pirms diviem gadiem tas bija brīnumaini: man vajadzēja tikai aizvērt acis, un galva tūlīt sāka sanēt kā bišu strops, es ieraudzīju jau redzētas sejas, kokus, mājas, japānieti no Kamaisi, kura kaila mazgājās mucā, mirušu krievu ar lielu brūci, kuram visas asinis bija satecējušas peļķē blakus. Atkal sajutu muskusa garšu, eļļas smaržu,

kas pusdienlaikā pildīja Burgosas ielas, diļļu smaržu Tetuanas ielās, dzirdēju grieķu ganu svilpienus; biju aizkustināts. Nu jau sen šis prieks ir nodeldēts. Vai šodien tas atdzims?

Manā galvā svelmaina saule stīvi slīd kā burvju luktura stikls. Tai seko zilas debess gabals; vairākkārt noraustījusies, tā apstājas, un es iekšpusē kļūstu viscaur zeltains. No kādas dienas Marokā (Alžīrijā? Sīrijā?) šis mirdzums piepeši atrāvies? Ļaujos pagātnes straumei.

Meknesa. Kāds īsti izskatījās kalnietis, kas mūs nobiedēja šaurā ieliņā starp Berdenas mošeju un zīdkoka apēnoto burvīgo laukumu? Viņš nāca mums virsū, Annija bija man labajā pusē. Vai kreisajā?

Saule un zilās debesis ir tikai apmāns. Jau simto reizi iekrītu šajās lamatās. Manas atmiņas ir kā zelta nauda sātana makā; kad to atver, atrod tikai sausas lapas.

No kalnieša es redzu vienīgi aklu, pienainu aci. Un vai tā tiešām ir viņā acs? Ārsts, kas Baku man izskaidroja valsts atļauto abortu sistēmu, arī bija vienacis. Un, kad gribu atsaukt atmiņā viņa seju, man rādās tikai bālgana lode. Šiem cilvēkiem par abiem ir viena pati acs, kuru viņi lieto pēc kārtas kā Nornas.

Ar Meknesas laukumu, uz kuru es taču gāju katru dienu, ir vēl vienkāršāk: es to vispār neredzu. Man palikusi neskaidra nojausma, ka tas bija burvīgs, un trīs nesaraujami savienotie vārdi: burvīgs Meknesas laukums. Protams, ja aizveru acis, es varu ainu iztēloties: koks tālumā, kāds tumšs un drukns stāvs, kas skrien uz mūsu pusi. Bet es to visu izgudroju tikai tāpēc, ka vajag. Marokānis bija garš un kalsns, turklāt es viņu ieraudzīju tikai tad, kad viņš man pieskārās. Tātad es vēl zinu, ka viņš bija garš un kalsns: dažas sadrumstalotas zināšanas atmiņā saglabājušās. Bet es neredzu vairs neko: lai kā rakņājos pagātnē, es atrodu tikai ainu druskas un lāgā nezinu, ko tās nozīmē, nedz arī, vai tās ir atmiņas vai fikcija.

Taču daudzos gadījumos ir izzudušas pat šīs druskas pāri palikuši tikai vārdi es vēl varētu atstāstīt notikumus, pat pārāk labi atstāstīt (anekdošu ziņā es nebaidos sacensties ne ar vienu, izņēmums ir jūras virsnieki un profesionāļi), bet tie ir vairs tikai karkasi. Runa ir par kādu cilvēku, kas dara to vai šo, bet tas neesmu es, man ar to nav nekāda sakara. Šis vīrs klejo pa zemi, par kuru es zinu tik maz, it kā nekad nebūtu tur bijis. Reizēm es savā stāstā nosaucu kā

du no skaistajiem vārdiem, kurus var izlasīt atlantos Aranuēza vai Kenterberija. Tie rada manā galvā gluži jaunus tēlus, kādus pēc izlasītā veido cilvēki, kuri nekad nav ceļojuši: es tikai sapņoju par vārdiem, un tas ir viss.

Starp simt mirušiem notikumiem tomēr saglabājas viens vai divi dzīvi. Tos atsaucu atmiņā uzmanīgi, reizēm, ne pārāk bieži, jo baidos nodeldēt. Izzvejoju vienu no tiem, atkal ieraugu apkārtni, personas, žestus. Piepeši apstājos: esmu pamanījis apdilumu, ieraudzījis no sajūtu straumes iznirstam vārdu. Es nojaušu, ka tieši šis vārds drīz aizstās vairākus iemīļotus tēlus. Uzreiz apstājos, mudīgi sāku domāt par ko citu; negribu nolietot savas atmiņas. Veltīgi; nākamreiz es tās vairs neatsaukšu, liela daļa būs sastingusi.

Sakustos, lai pieceltos un ietu sameklēt kastē zem galda fotogrāfijas no Meknesas. Kāpēc? Šīs burvju dziras manai atmiņai vairs nepalīdz. Nesen atradu zem dzēšlapas mazu, izbalējušu fotogrāfiju. Baseina malā smaida kāda sieviete. Brīdi to apskatīju nepazīdams. Pēc tam izlasīju otrā pusē: “Annija Portsmutā 1927. gada 7. aprīlī.”

Nekad man vēl nav tik spilgti licies kā šodien, ka manas robežas ir ķermenis ar vieglām domām, kuras paceļas no tā gluži kā burbuļi. Atmiņas es veidoju no tagadnes. Esmu atmests atpakaļ un atstāts tagadnē. Veltīgi pūlēties sasniegt pagātni: nespēju tikt no sevis vaļā.

Kāds klauvē. Tas ir autodidakts biju viņu aizmirsis. Esmu viņam apsolījis parādīt ceļojumu fotogrāfijas. Velns viņu rāvis!

Viņš apsēžas uz krēsla. Viņa sasprindzinātie krusti skar atzveltni, un stīvais torss noliecas uz priekšu. Es izlecu no gultas un iededzu gaismu.

-    Bet kādēļ, Rokantēna kungs? Tāpat ir ļoti labi.

-    Taču fotogrāfijas nevarētu apskatīt…

Paņemu cepuri, kurai viņš nevar atrast vietu.

-    Tiešām, Rokantēna kungs? Jūs esat ar mieru tās rādīt?

-    Nu, protams!

Tas ir aprēķins: es ceru, ka, skatīdamies attēlus, viņš klusēs. Palienu zem galda, piebīdu kasti pie viņa lakādas kurpēm, ielieku viņam klēpī veselu kaudzi pastkaršu un fotogrāfiju tajās redzama Spānija un spāņu Maroka.

Taču pēc viņa smaidīgās un vaļsirdīgās sejas skaidri noprotu, ka dīvainā kārtā esmu kļūdījies, cerēdams piespiest viņu klusēt. Viņš

uzmet acis Sansebastjanai, kas fotografēta no Iguledo kalna, uzmanīgi noliek attēlu uz galda un brīdi klusē. Tad nopūšas:

-    Ak, Rokantēna kungs, jūs gan esat laimīgs cilvēks! Ja ir tiesa, ko ļaudis runā, ceļojumus var uzskatīt par labāko skolu. Vai jūs, Rokantēna kungs, tam piekrītat?

Nenoteikti paraustu plecus. Laimīgā kārtā viņš vēl nav beidzis.

-     Tas droši vien ir tāds satricinājums. Ja man jelkad nāktos doties ceļojumā, es laikam pirms tam pierakstītu itin visas savas rakstura īpašības, lai atgriezies varētu salīdzināt, kāds esmu bijis un kāds kļuvis. Esmu lasījis, ka dažkārt ceļotāji tā pārvēršoties gan fiziski, gan garīgi, ka pēc atgriešanos tos nepazīstot pat vistuvākie radi.

Viņš izklaidīgi šķirsta lielu žūksni fotogrāfiju. Vienu no tām viņš neapskatīdams noliek uz galda; tad cieši ielūkojas nākamajā attēlā, kurā redzams Burgosas katedrāles kanceles kokgriezums svētais Zeroms.

-     Vai Burgosā esat redzējis pamuļķo Kristu? Ziniet, Rokantēna kungs, ir viena ļoti interesanta grāmata par šīm statujām dzīvnieku un pat cilvēku ādās. Un melno svēto jaunavu? Ak tā ir nevis Burgosā, bet Saragosā? Bet varbūt Burgosā ari ir? Svētceļnieki to skūpsta, vai ne? Es runāju par Saragosas svēto jaunavu. Un vienā akmens plāksnē ir viņas pēdas nospiedums? Tas ir caurums? Kur mātes stumj iekšā savus bērnus?

Gluži stīvs viņš abām rokām stumj iedomāto bērnu. Izskatās, it kā viņš noraidītu Atakserksa dāvanas.

-    Ak, Rokantēna kungs, paražas ir tik… tik interesantas!

Mazliet aizelsies, viņš izslej pret mani lielo ēzeļa žokli. Viņš ož

pēc tabakas un stāvoša ūdens. Viņa skaistās, mulsās acis deg kā uguns lodes, un plānie mati pūkojas virs galvas kā miglains nimbs. Viņa galvā samojedi, ņamņami, malgaši un Ugunszemes iedzimtie piekopj visdīvainākos ritālus, ēd vecos tēvus un bērnus, griežas tamtamu ritmos līdz ģībonim, padodas amoka neprātam, sadedzina savus mirušos, izliek tos uz jumtiem, nolaiž ūdens straumēs, piesietus pie laivām, kuras apgaismo lāpas, kopojas uz labu laimi māte ar dēlu, tēvs ar meitu, brālis ar māsu, sakropļo sevi, kastrē,as, izstaipa lūpas ar plāksnēm, liek ieletovēt u/ gurniem briesmīgus zvērus.

-    Vai var piekrist Paskālam, ka paražas ir otra daba?

Viņa melnās acis cieši raugās manī, viņš izlūdzas atbildi.

-    Kā to ņem, es saku.

Viņš uzelpo.

-     Es arī tā domāju, Rokantēna kungs. Bet man ir tik liela neuzticība pašam pret sevi; vajadzētu izlasīt visu.

Bet nākamā fotogrāfija izraisa delīriju. Viņš aiz prieka iekliedzas.

-    Segovija! Segovija! Bet es esmu lasījis grāmatu par Segoviju.

Ar zināmu cieņu balsī viņš piemetina:

-    Rokantēna kungs, es vairs neatceros, kā sauc autoru. Reizēm atmiņa mani viļ… N… No… Nod…

-    Tas nav iespējams, es strauji pārtraucu autodidaktu, jūs vēl neesat ticis tālāk par Laverņu…

Tūlīt nožēloju teikto galu galā viņš nekad nav man stāstījis par savu lasīšanas metodi, acīmredzot tas ir slepens drudzis. Tiešām, viņš apmulst, un viņa biezās lūpas sašķiebjas, it kā viņš gribētu raudāt. Tad viņš noliec galvu un klusēdams apskata kādas desmit pastkartes.

Taču pēc pusminūtes redzu, ka viņu pārņem milzīga jūsma un ka viņš pārplīsīs, ja nerunās.

-     Kad būšu pabeidzis izglītību (pēc maniem aprēķiniem, tā prasīs vēl sešus gadus), es, ja būs atļauts, pievienošos studentiem un profesoriem, kas ik gadus dodas kruīzā pa Tuvajiem Austrumiem. Es gribētu precizēt dažus faktus, viņš glaimīgi piemetina, un priecātos, ja gadītos kas negaidīts, jauns, vārdu sakot, piedzīvojumi.

Viņš ir pieklusinājis balsi un izskatās šķelmīgs.

-    Kādi piedzīvojumi? es izbrīnījies jautāju.

-     Bet visādi, Rokantēna kungs! Cilvēks iekāpj nepareizā vilcienā. Viņš izkāpj svešā pilsētā. Viņš pazaudē kabatas portfeli, pārpratuma dēļ tiek apcietināts, pavada nakti cietumā. Rokantēna kungs, man šķiet, piedzīvojumu varētu definēt tā: tas ir notikums, kas neietilpst parastā ietvaros, taču var arī nebūt nekas ārkārtējs. Vai tas jums šķiet pareizi teikts? Es gribētu jums, Rokantēna kungs, uzdot kādu jautājumu.

-    Un kādu?

Viņš nosarkst un smaida.

-    Tas ir mazliet nesmalkjūtīgs…

-    Uzdodiet vien.

Viņš paliecas uz manu pusi un, acis pievēris, vaicā:

-    Vai jums, Rokantēna kungs, bijis daudz piedzīvojumu?

Es atbildu nedomādams:

-    Daži, un atliecos atpakaļ, lai izvairītos no viņa smirdošās elpas. Jā, es to pateicu tāpat vien, nedomādams. Parasti es īstenībā pat lepojos, ka man bijis tik daudz piedzīvojumu. Bet šodien, tikko esmu izteicis šos vārdus, man uznāk lielas dusmas pašam uz sevi: man šķiet, ka meloju, ka manā dzīvē nav bijis neviena piedzīvojuma vai, pareizāk sakot, es nemaz nezinu, ko šis vārds nozīmē. Vienlaikus uz pleciem uzgulstas tā pati mazdūšība, kas pirms gandrīz četriem gadiem uznāca Hanojā, kad Mersjē gribēja piespiest mani pievienoties viņam un es, neko neatbildot, blenzu uz khmeru satueti. Un nu te ir IDEJA, lielais, baltais blāķis, kas toreiz tā riebās: es to neesmu redzējis četrus gadus.

-    Vai es jums varētu lūgt… autodidakts saka.

Pie velna! Lai es viņam pastāstītu kādu no slavenajiem piedzīvojaumiem! Bet par tiem man negribas vairs teikt ne vārda.

-    Te, es saku, noliecies pār viņa trauslajiem pleciem un pielicis pirkstu pie kādas fotogrāfijas, te ir Santiljana, visskaistākais ciems Spānijā.

-     Zila Blāza Santiljana? Es neticēju, ka pasaulē pastāv tāds ciems. Ak, Rokantēna kungs, cik pamācoša ir saruna ar jums! Skaidri redzams, ka esat ceļojis.

Izdabūju autodidaktu pa durvīm, piebāzis viņa kabatas ar pastkartēm, gravīrām un fotogrāfijām. Viņš ir aizgājis sajūsmināts, un es izdzēšu gaismu. Tagad esmu viens. Tomēr ne gluži viens. Manā priekšā vēl ir ideja, tā mani gaida. Tā ir saritinājusies kamolā un guļ kā liels kaķis; tā neko nepaskaidro, nekustas un apmierinās ar to, ka saka “nē”. Nē, man nav bijis piedzīvojumu.

Piebāžu pīpi, aizsmēķēju, izstiepjos gultā, uzsedzis uz kājām mēteli. Brīnos, kāpēc esmu tik skumīgs un gurdens. Pat ja tiesa, ka man nav bijuši piedzīvojumi, kas gan tā par nelaimi? Pirmām kārtām domāju, ka tas ir tikai vārdu jautājums. Piemēram, gadījums Meknesā, par kuru nupat domāju: man uzbruka marokānis, kas

gribēja iedurt ar lielu kabatas nazi. Bet es devu triecienu, kurš viņam trāpīja zem deniņiem… Tad viņš sāka arābiski kliegt, parādījās vesela varza skrandaiņu, kas mūs vajāja līdz pat Atasēnas tirgum. Labi, to var nosaukt vienalga kādā vārdā, bet tas ir notikums, ko es esmu piedzīvojis.

Ir gluži satumsis, un es lāgā nezinu, vai mana pīpe deg. Garām brauc tramvajs: sarkans plaiksnījums uz griestiem. Tad smaga kravas mašīna nodrebina visu māju. Droši vien pulkstenis ir seši.

Man nav bijis piedzīvojumu. Esmu piedzīvojis tikai notikumus, nepatikšanas, starpgadījumus ko vien vēlaties. Tikai tie nav bijuši piedzīvojumi. Te nav runa par vārdiem; sāku saprast. Ir kaut kas tāds, kas man bija svarīgāks par visu pats to lāgā neapzinājos. Tā nebija mīlestība, Dievs pasargi, arī ne slava vai bagātība. Tas bija… Vārdu sakot, es iedomājos, ka reizēm, dažos brīžos mana dzīve var iegūt neparastu un brīnišķu kvalitāti. Nebija vajadzīgi ārēji apstākļi: es vēlējos tikai mazliet noteiktības. Pašreizējai dzīvei nav nekāda spožuma, bet laikiem, piemēram, kad kafejnīcās spēlē mūzika, es atgriežos pagātnē un saku sev: senāk Londonā, Meknesā, Tokijā esmu piedzīvojis brīnišķīgus brīžus, man ir bijuši piedzīvojumi. Un to man tagad atņem. Nupat piepeši un bez redzama iemesla uzzināju, ka esmu sev melojis desmit gadus. Piedzīvojumi ir grāmatās. Dabiski, viss, par ko rakstīts grāmatās, var notikt īstenībā, taču ne tādā veidā. Es tik ļoti biju pieķēries tieši veidam, kādā viss notiek.

Pirmām kārtām vajadzētu, lai iesākumi būtu īsti iesākumi. Ak vai, tagad es tik skaidri redzu, ko būtu vēlējies. īstus iesākumus, kas atskan kā taures pūtiens, kā džeza melodijas pirmās notis piepeši, strauji pārtraucot garlaicību, nostiprinot ilgstamību… Vakarus, par kuriem vēlāk stāsta: “Es pastaigājos, bija maija vakars.” Cilvēks pastaigājas, mēness ir tikko uzlēcis, viņš ir dīks, brīvs, mazliet tukšs. Un tad piepeši viņš nodomā: “Kaut kas ir noticis.” Vienalga kas: kluss krakšķis tumsā, viegls siluets, kas šķērso ielu. Taču niecīgais notikums nav līdzīgs citiem: tūlīt kļūs skaidrs, ka tas ir priekšvēstnesis kaut kam lielam, kura apveidi gaist miglā, un tad cilvēks saka sev: “Kaut kas sākas.”

Kaut kas sākas, lai beigtos: piedzīvojums neļaujas stiepties garumā; tā vienīgā jēga ir nāve. Pretī šai nāvei, kas varbūt būs manējā, es tieku rauts neatgriezeniski. Ik mirklis rodas tikai tāpēc,

lai atsauktu nākamo. Pie katra mirkļa es turos no visas sirds, jo zinu, ka tas ir vienreizīgs; tas ir neaizstājams, un tomēr es nepakustinātu ne pirkstu, lai liegtu tam iznīkt. Pēdējā minūte, ko pavadu Berlīnē vai Londonā šīs pirms dienas sastaptās sievietes apkampienos, minūte, kuru mīlu aizrautīgi, sieviete, ko esmu gatavs mīlēt, tas viss tūlīt beigsies, un es to zinu. Tūlīt došos uz citu zemi. Es nekad vairs neatradīšu nedz šo sievieti, nedz šo nakti. Es noliecos pār katru sekundi, es pūlos to izsmelt; nenotiek nekas, ko es nesatvertu, ko uz visiem laikiem neiegravētu sevī, nekas nedz skaisto acu gaistošais maigums, nedz ielas trokšņi, nedz rītausmas mānīgā gaisma un tomēr minūte aizrit, un es to neaizkavēju, man patīk, ka tā aizrit.

Un piepeši kaut kas strikti pārlūst. Piedzīvojums ir beidzies, laiks atgūst ikdienišķo kūtrumu. Atskatos; man aiz muguras skaistais, melodiskais apveids pilnīgi iegrimst pagātnē. Tas sarūk, norietot saraujas, tagad beigas un sākums pilnīgi saplūst kopā. Noraugoties pakaļ šim zelta punktam, es domāju, ka būtu ar mieru, pat ja man vajadzētu mirt, zaudēt bagātību vai draugu, vēlreiz pārdzīvot visu to pašu tajos pašos apstākļos no sākuma līdz galam. Bet piedzīvojums nemēdz ne atkārtoties, ne ilgt.

Jā, es to vēlējos un ak vai! vēl joprojām vēlos. Jutos tik laimīgs, kad nēģeriete dziedāja; kādas virsotnes gan es sasniegtu, ja melodijas viela būtu mana paša dzīve.

Vārdā nenosaucama, ideja vēl aizvien ir tepat. Tā rāmi gaida. Tagad tā šķiet sakām:

“Jā? To tu gribēji? Nu, tieši tā tev nekad nav bijis (atceries: tu sevi muļķoji ar vārdiem, tu sauci par piedzīvojumu ceļojumu burzmu, mīlas intrigas, kautiņus, lētus vizuļus) un tā nebūs nekad nedz tev, nedz kādam citam.“

Bet kāpēc? KĀPĒC?

Sestdien pusdienlaikā

Autodidakts neredzēja, kā ienācu lasītavā. Viņš sēdēja pēdējā galda galā; viņam priekšā bija grāmata, taču viņš to nelasīja. Viņš smaidot skatījās uz savu kaimiņu labajā pusē, noskretušu koledžas audzēkni, kas bieži nāk uz bibliotēku. Tas brīdi ļāva sevi vērot, tad

piepeši izbāza mēli un sašķieba seju briesmīgā grimasē. Autodidakts nosarka un žigli pievērsās grāmatai, iedziļinājās lasīšanā.

Atgriežos pie vakardienas pārdomām. Es biju pilnīgi salts: likās, galīgi vienalga, ka piedzīvojumu nav. Tikai gribējās uzzināt, vai tie iespējami.

Es domāju tā: lai visparastākais notikums pārvērstos par piedzīvojumu, vajag un ar to pietiek sākt to stāstīt. Tieši tas ļaudis piemuļķo: cilvēks vienmēr ir notikumu stāstītājs, viņš dzīvo savu un svešu stāstu ielenkumā, visu, kas ar viņu atgadās, viņš redz caur šiem stāstiem; un viņš mēģina dzīvot savu dzīvi tā, it kā to stāstītu.

Taču ir jāizvēlas vai nu dzīvot, vai stāstīt. Piemēram, Hamburgā, kad biju kopā ar Ernu, kurai es neuzticējos un kura no manis baidījās, dzīvoju visai ērmīgu dzīvi. Taču es biju tajā iekšā un nedomāju par to. Un tad kādu vakaru Sanpauli kafejnīcā viņa atstaja mani, lai aizietu uz tualeti. Sēdēju viens, patafons spēlēja Blue Sky. Es sāku sev stāstīt visu, ko biju piedzīvojis kopš izkāpšanas krastā. Teicu sev: “Pirms divām dienām, kad vakarā iegāju dansingā, ko sauc par Grotte Bleue, pamanīju ieskurbušu liela auguma sievieti. Un tā ir tā pati sieviete, ko šobrīd gaidu, klausoties Blue Sky, un kas tūlīt atgriezīsies, apsēdīsies man blakus labajā pusē un apliks rokas ap kaklu.” Tad es spilgti izjutu, ka man bijis piedzīvojums. Bet Erna atgriezās, apsēdās man blakus, aplika rokas ap kaklu, un man bija pretīgi, kaut lāgā nezināju, kāpēc. Tagad es saprotu: bija pienācis brīdis, kad vajag atsākt dzīvi, un piedzīvojuma iespaids tikko izgaisis.

Kad cilvēks dzīvo, ar viņu nekas neatgadās. Dekorācijas mainās, ļaudis nāk iekšā un iet ārā, un tas ir viss. Nekad nav nekādu iesākumu. Dienas virknējas cita aiz citas bez kāda iemesla vai sakara, tā ir bezgalīga un vienmuļa pieskaitīšana. Laiku pa laikam tiek sarēķināta daļēja summa, cilvēks saka: nu jau pagājuši trīs gadi, kopš ceļoju, trīs gadi, kopš dzīvoju Buvilā. Nav ari nekādu beigu: cilvēks uzreiz neatstāj sievieti, draugu vai pilsētu. Un tad turpinās tas pats. Laikiem, bet reti cilvēks apstājas, atskatās un pamana, ka ir sapinies ar kādu sievieti, iepiņķējies netīrā lietā. Tas ir kā zibens uzplaiksnījums. Tad gājiens turpinās, atsākas stundu un dienu pieskaitīšana. Pirmdiena, otrdiena, trešdiena. Aprīlis, maijs, jūnijs. 1924, 1925, 1926.

Tā tad ir dzīve. Bet, kad dzīvi stāsta, viss mainās; tikai šo pārmaiņu neviens nepamana; pierādījums: cilvēki mēdz runāt par patiesiem stāstiem; notikumi veidojas vienā virzienā, un mēs tos atstāstām pretējā virzienā. Rodas iespaids, ka vēstīts tiek no sākuma: “Tas notika skaistā 1922. gada rudens vakarā. Es Maromā biju notāra palīgs.” Taču īstenībā ir iesākts no beigām. Beigas ir neredzami klātesošas, un tieši tās piešķir nedaudzajiem vārdiem iesākuma svinīgumu un svaru. “Es pastaigājos, izgāju ārā no ciema, pats nepamanīdams, es domāju par savām naudas grūtībām.” Ja šo teikumu pieņemtu tieši tādu, kāds tas ir, tas nozīmētu, ka cilvēks bijis sevī iegrimis un nīgrs, simt jūdžu tāls no piedzīvojuma, tieši tādā omā, kādā notikumus palaiž garām nepamanītus. Bet turpat ir beigas, kas visu pārvērš. Mums šis vīrs jau ir stāsta varonis. Viņa nīgrums un naudas grūtības ir daudz vērtīgāki nekā mūsējie, tos viscaur apzeltī nākamo kaislību gaisma. Un stāsts turpinās ačgārnā secībā: mirkļi vairs nekrājas uz labu laimi cits aiz cita, tos notvērušas stāsta beigas, kas tos pievelk, un ikviens savukārt saista ar iepriekšējo: “Bija nakts, iela tukša.” Teikums izrunāts nevērīgi, šķiet, tas nemaz nav vajadzīgs; taču mēs neticam nevērībai un noglabājam teikto: tas ir fakts, kura nozīmi sapratīsim vēlāk. Un mums liekas varonis visus tās nakts sīkos notikumus ir uztvēris kā priekšvēstnešus, kā solījumus, vai pat pārdzīvojis vienīgi tos, kuri bijuši solījumi, paliekot akls un kurls pret visu, kas piedzīvojumu nevēstī. Mēs aizmirstam, ka nākotne vēl nebija pienākusi; cilvēks pastaigājās naktī bez kādiem pareģojumiem, tā viņam sniedza savas vienmuļās bagātības juku jukām, un viņš neizvēlējās.

Man gribētos, lai manas dzīves mirkļi seko cits citam un kārtojas kā dzīvē, kuru atceras. Tāpat es vēlētos notvert laiku aiz astes.

Svētdien

Šorīt biju aizmirsis, ka ir svētdiena. Izgāju no mājas un gāju pa ielām kā parasti. Paņēmu līdzi “Eiženiju Grandē”. Un tad piepeši, atgrūžot pilsētas dārza vārtiņus, man šķita, ka man kāds dod zīmi. Dārzs bija tukšs un kails. Bet… kā lai pasaka? Tas neizskatījās tāds kā parasti, tas man uzsmaidīja. Brīdi paliku, piespiedies pie režģa, tad piepeši sapratu, ka ir svētdiena. Tā dusēja uz kokiem un zālājiem kā viegls smaids. To nebija iespējams aprakstīt, tad vajadzētu

ļoti ātri sacīt: “Tas ir pilsētas dārzs, ziema, svētdienas rīts.”

Palaidu vaļā režģi, pagriezos pret pilsoniskajām ielām un mājām un pusbalsī teicu: “Tā ir svētdiena.”

Ir svētdiena: aiz dokiem gar jūras malu, pie preču stacijas, visapkārt pilsētai ir tukši angāri un nekustīgas mašīnas tumsā. Visos namos aiz logiem vīrieši skujas; viņi atliekuši galvu, skatās te spogulī, te saltajās debesīs, lai noskaidrotu, vai laiks būs jauks. Meitumājas ver durvis pirmajiem apmeklētājiem lauciniekiem un kareivjiem. Baznīcā sveču gaismā vīrietis dzer vīnu ceļos nometušos sieviešu priekšā. Visās priekšpilsētās starp nebeidzamiem fabriku mūriem kustas melni pavedieni, tie lēnām tuvojas pilsētas centram. Tos sagaidot, ielas izskatās kā dumpja dienā: visi veikali izņēmums ir tikai Turnbridas ielas tirgotavas nolaiduši logiem priekšā dzelzs aizvirtņus. Drīz vien melnās kolonnas klusumā pārpludinās ielas, kas izliekas mirušas: pirmie ieradīsies Turvilas dzelzceļnieki kopā ar sievām, kas strādā Sensimforēna ziepju fabrikā, tad sīkpilsoņi no Zukstbuvilas, tad Pino vērptuvju strādnieki, tad visi amatnieki no Senmaksansa kvartāla; Tjerašas ļaudis atbrauks ar pēdējo tramvaju, kas pienāk vienpadsmitos. Drīz vien starp aizbultētiem veikaliem un slēgtām durvīm izveidosies svētdienas pūlis.

Pulkstenis nosit pusdesmit, un es dodos ceļā: svētdienās šajā laikā Buvilā var noskatīties lielisku izrādi, tikai nedrīkst ierasties pārāk vēlu pēc lielās mises.

Mazā Zozefīnes Sularī ieliņa ir mirusi un ož pēc pagraba. Taču, tāpat kā ik svētdienu, to piepilda brīnumaina šalkoņa: tas ir paisuma troksnis. Iegriežos Prezidenta Šamāra ielā, kuras namiem ir četri stāvi un garas, baltas žalūzijas. Šo notāru ielu pilnīgi pārņēmusi plašā svētdienas murdoņa, Zilē šķērsielā troksnis pieaug vēl vairāk, un to es pazīstu: tādu troksni saceļ cilvēki. Tad kreisajā pusē piepeši uzvirmo gaismas un skaņu sprādziens. Esmu pie mērķa: te ir Turnbridas iela, man atliek tikai nostāties starp sev līdzīgiem, un es tūlīt redzēšu, kā kungi sasveicinoties paceļ cepures.

Vēl tikai pirms sešdesmit gadiem neviens neiedrošinātos paredzēt Turnbridas ielas brīnumaino likteni tagad buvilieši to sauc par mazo Prado. Esmu redzējis 1840. gada plānu, kur šī iela nemaz nav atzīmēta. Toreiz tā droši vien bija dubļaina un smirdīga

Sartrs, “Nelabums”

49

sprauga ar noteku, kur starp bruģakmeņiem peldēja zivju iekšas un galvas. Bet 1873. gada beigās Nacionālā asambleja pasludināja, ka sabiedrības labā vajadzētu uzcelt baznīcu Monmartras pakalnā. Pēc dažiem mēnešiem Buvilas mēra sieva redzēja parādību: viņu rāja viņas aizgādne svētā Sesila. Vai tas gan bija izturams, ka labākajai sabiedrībai ik svētdienu jānošķiežas ar dubļiem, dodoties uz Senrenē vai Senklodjēna baznīcu klausīties misi kopā ar bodniekiem? Vai Nacionālā asambleja nerādīja priekšzīmi? Pateicoties debesu svētībai, Buvilā tagad ir spožs ekonomiskais stāvoklis; vai tad pateicībā tam Kungam nepienāktos uzcelt baznīcu?

Parādību uzņēma labvēlīgi: notika vēsturiskā municipālās padomes sēde, un bīskaps deva piekrišanu ziedojumu vākšanai. Atlika izvēlēties būves vietu. Senās tirgotāju un kuģīpašnieku ģimenes domāja, ka baznīca jāceļ Zaļā pakalna virsotnē, kur tās dzīvoja, “lai svētā Sesila sargātu Buvilu kā Jēzus Sakrēkēra Parīzi”. Jaunie kungi no Jūras bulvāra skaitliski vēl nedaudzi, bet ļoti bagāti ļāvās pierunāties: viņi dos, cik vajadzēs, bet baznīca jāceļ Jūras laukumā; ja viņi par dievnamu maksā, viņuprāt, vajadzētu arī to lietot; viņi labprāt liktu manīt savu spēku vecajai pilsonībai, kas uz viņiem noraudzījās kā uz iznireļiem. Bīskaps ieteica kompromisu: baznīcu uzcēla pusceļā starp Zaļo pakalnu un Jūras laukumu Mencu tirgus laukumā, kuru pārkristīja par Svētās Sesilas laukumu. Briesmonīgā celtne, ko pabeidza 1887. gadā, maksāja ne mazāk par četrpadsmit miljoniem.

Plato, bet netīro un sliktu slavu iemantojušo Tumbridas ielu vajadzēja pilnīgi pārveidot, un tās iemītnieki bez žēlastības tika atspiesti aiz Svētās Sesilas laukuma; mazais Prado, sevišķi svētdienas rītos, kļuva par dižciltīgo un eleganto satikšanās vietu. Labdzimušo ģimeņu ceļā citu pēc cita atvēra skaistus veikalus. Tie palika atvērti Lieldienu pirmdienā, visu Ziemsvētku nakti un svētdienās līdz pusdienlaikam. Blakus desiniekam Žiljēnam, kura tirgotavā pārdeva izdaudzinātus siltus pīrāgus, maiznieks Fulons bija izstādījis savus slavenos ražojumus burvīgas koniskas kūciņas ar mēļu sviestu un violetu cukura glazūru. Dipatī grāmatnīcas skatlogā varēja redzēt Plona izdevniecības jaunumus, vairākus tehniskus darbus, piemēram, grāmatu par navigācijas teoriju un traktātu par burām, lielu, ilustrētu Buvilas vēsturi un eleganti sakārtotus luksusa izdevu

mus: “Konigsmark” zilas ādas iesējumā un Pola Dumēra “Manu dēlu grāmatu” smilškrāsas ādas iesējumā ar purpursarkanu puķu rotājumu. Gislēna “Modes nams. Parīzes modeļi” atrodas starp Pježuā puķu veikalu un Pakēna antikvariātu. Frizieris Gistavs, kas nodarbina četras manikīres, aizņem gluži jauna, dzelteni nokrāsota nama otro stāvu.

Vēl pirms diviem gadiem uz Mulēnženo aklās ielas un Turnebridas ielas stūra mazs nekaunīgs veikaliņš reklamēja insektu pulveri “Tu-pu-nez”. Ziedu laikus bodīte piedzīvoja toreiz, kad Svētās Sesilas laukumā klaigāja mencu tirgotāji, tai bija simt gadu. Skatloga stiklus mazgāja reti, un caur putekļu un sūbējuma kārtu tikai ar pūlēm varēja saskatīt pūlīti mazu, ugunssarkanos kamzoļos tērptu vaska figūriņu, kas attēloja žurkas un peles. Šie dzīvnieki, uz spieķa atspiedušies, kāpa nost no augstbortu kuģa; līdzko tie sasniedza cietzemi, koķeti ģērbusies, bet bāla, no netīrības melna zemniece tos aizbiedēja, kaisot “Tu-pu-nez”. Man šī bodīte ļoti patika, tā izskatījās tik ciniska un stūrgalvīga, nekautrēdamās pāris soļu attālumā no Francijas dārgākās baznīcas atgādināt utu un netīrības tiesības.

Pērn vecais ārstniecības augu pārdevējs nomira, un viņa radinieks māju pārdeva. Vajadzēja tikai izlauzt dažas sienas, un tagad tur ir maza konferenču zāle, īsta ligzdiņa. Pirms gada Anrī Bordo tur tērzēja par alpīnismu. Turnbridas iela neder steidzīgam cilvēkam: ģimenes pastaigājas lēni. Reizēm var tikt uz priekšu kādu solīti ātrāk, ja vesela ģimene iegriežas pie Fulona vai Pježuā. Bet citkārt ir jāapstājas vai jāvirzās gliemeža gaitā, jo divas ģimenes no pretējos virzienos ejošām kolonnām satiekas un cieši sadodas rokās. Pastaigājos maziem solīšiem. Esmu galvas tiesu garāks par ļaudīm abās kolonnās un redzu cepures, cepuru jūru. Lielākoties tās ir melnas un cietas. Laiku pa laikam ieraugu kādu, kura tiek pacelta un atsedz pakauša maigo spoguļvizrņu; brītiņu smagi lidojusi, tā nolaižas. Turnbridas ielas 16. namā cepurnieks Urbēns, žokejcepuru speciālists, kā simbolu pacēlis milzīgu, sarkanu arhibīskapa galvassegu, kuras zelta pušķi karājas divu metru augstumā virs ielas.

Jāapstājas: tieši zem pušķiem nupat izveidojusies cilvēku grupiņa. Vīrs man blakus gaida nolaistām rokām un bez nepacietības; manuprāt, šis mazais, bālais, porcelāntrauslais vecītis ir Kofjē,

tirdzniecības palātas prezidents. Šķiet, viņš iedveš tik lielu bijību tāpēc, ka nekad neko nerunā. Viņš dzīvo Zaļā pakalna virsotnē ķieģeļu mājā, kuras logi pastāvīgi stāv līdz galam vaļā. Sastrēgums beidzas: grupa izlīdusi, var iet tālāk. Nupat veidojas vēl viena, bet tā aizņem mazāk vietas, jo, tikko radusies, atkāpjas pie Gislēna skatloga. Kolonna pat neapstājas, tā tik tikko pavirzās sānis; mēs ejam garām sešiem cilvēkiem, kas spiež cits citam roku: “Labdien, cienītais kungs, labdien, dārgais draugs, kā jums klājas; bet lieciet jel cepuri galvā, jūs vēl saaukstēsieties; paldies, kundze, tiešām, laiks nav silts. Dārgā, es tevi iepazīstināšu ar doktoru Lefransuā, kas viņu tik labi izārstējis, bet lieciet taču cepuri galvā, doktor, tādā aukstumā jūs saslimsiet. Bet doktors ātri izārstēsies; ak vai, kundze, tieši ārsti tiek vissliktāk dziedināti; doktors ir lielisks muzicētājs. Ak Dievs, doktor, es to nemaz nezināju, vai spēlējat vijoli? Doktors ir ļoti talantīgs.”

Večuks man blakus noteikti ir Kofjē, viena no sievietēm grupā, tumšmate, joprojām smaidot doktoram, veco vai ar acīm aprij. Šķiet, viņa domā: “Tas ir Kofjē kungs, tirdzniecības palātas prezidents; viņš izskatās tik biedējošs, šķiet, viņš ir pilnīgi salts.” Bet Kotjē nevienu nepagodina ar savu uzmanību: tie ir ļaudis no Jūras bulvāra, tie nepieder pie labākās sabiedrības. Kopš nāku uz šo ielu vērot svētdienas sasveicināšanos, esmu iemācījies atšķirt bulvāra ļaudis no pakalna ļaudīm. Ja kādam mugurā ir gluži jauns mētelis, ja viņa platmale ir mīksta, krekls žilbinošs, ja gaita ir cienīga, var nekļūdīgi apgalvot tas ir no Jūras bulvāra. Ļaudis no Zaļā pakalna atšķiras no tiem ar tādu kā trūcību un pavārgumu. Viņiem ir šauri pleci, un dzīves izvagotajās sejās lasāma augstprātības izteiksme. Es varētu zvērēt, ka šis resnais kungs, kas ved pie rokas bērnu, ir no pakalna: viņa seja izskatās gluži pelēka un kaklasaite sasieta kā aukla.

Resnais kungs mums tuvojas: viņš cieši raugās Kofjē kungā. Bet mirkli pirms tam, kad viņu ceļi krustojas, kungs novēršas un sāk tēvišķīgi jokoties ar dēliņu. Viņš pasper vēl dažus soļus, noliecas pie puisēna un skatās tam acīs tēvs un tikai tēvs; tad piepeši, vingri pagriezies uz mūsu pusi, viņš uzmet mundru skatienu večukam un, ar plašu žestu pacēlis cepuri, strupi viņu sveicina. Apmulsušais zēns nepaceļ cepuri tā ir pieaugušo darīšana.

Uz Basdevjeijas ielas stūra mūsu kolonna saduras ar ticīgo kolonnu, kas nāk no dievkalpojuma; kāds desmits cilvēku apstājas viens otram pretī un griezdamies sasveicinās, bet tas notiek pārāk ātri, lai varētu ko sīkāk novērot; pāri tuklajam, bālajam pūlim svētās Sesilas baznīca slien savu briesmonlgo, balto blāķi: krīta baltums pret tumšām debesīm; mirdzošajās sienās tā glabā mazliet nakts tumsas. Atpakaļceļā kārtība ir drusku mainījusies. Kofjē kungs atbīdīts man aiz muguras. Man pie kreisā sāna piespiesta dāma tumšzilā tērpā. Viņa nāk no mises. Atkalatrastā rīta apžilbināta, viņa miedz acis. Kungs ar vājo kaklu, kas iet mums pa priekšu, ir viņas vīrs.

Uz otra trotuāra kungs, kas tur sievu aiz rokas, nupat iečukstējis viņai ausī dažus vārdus un sāk smaidīt. Viņa tajā pašā brīdi rūpīgi noslauka no krēmkrāsas sejas jebkuru izteiksmi un pasper dažus soļus kā neredzīgā. Šis zīmes neviļ: tūlīt viņi sveicinās. Tiešām, pēc mirkļa kungs paceļ roku. Platmales tuvumā viņa pirksti kādu sekundi vilcinās, tad saudzīgi saņem galvassegas malu. Kamēr viņš mazliet paceļ cepuri, pieliecot galvu, sieva izliekas mazdrusciņ pārseigta un ieglezno sejā jauneklīgu smaidu. Viņiem garām palocīdamās paslīd ēna, bet abu vienādie smaidi uzreiz vēl neapdziest, tie brīdi paliek viņu lūpās kā atblāzma. Kad kungs un dāma nonāk man blakus, viņu sejas atkal ir noslēgtas, tomēr ap muti jaušams priecīgs vaibsts.

Tas ir beidzies: pūlis kļuvis retāks, cepures tik bieži vairs necilājas, veikalu skatlogi nešķiet tik nevainojami esmu Tumbridas ielas galā. Vai es to šķērsošu un iešu atpakaļ pa pretējo trotuāru? Manuprāt, tagad pietiek, esmu jau gana redzējis rožainos pakaušus, cieņas pilnās, neizteiksmīgās sejas. Iešu pāri Jūras laukumam. Kad uzmanīgi izlobos no kolonnas, man gluži blakus no melnas platmales apakšas iznirst kunga galva. Tas ir tumšzilās dāmas vīrs. Ak! Skaistais dolikocefala garenais galvaskauss, apaudzis ar īsiem, cietiem matiem, skaistās, sudraba paviedienu caurvītās amerikāniskās ūsas. Un smaids galvenais brīnumainais kultūras cilvēka smaids. Kaut kur uz deguna viņam ir pensnejs.

Viņš pievēršas sievai un saka:

-    Tas ir jaunais dizainers no rūpnīcas. Nesaprotu, kas viņam te darāms. Tas ir lāga zēns, tik bikls, viņš mani uzjautrina.

Pie desinieka Žiljēna skatloga jaunais dizainers, kas nupat uzlicis atpakaļ galvā cepuri, vēl gluži piesārtis, nodurtām acīm un spītīgu seju, joprojām izskatās svētlaimīgs. Nav nekādu šaubu šī ir pirmā svētdiena, kad viņš iedrošinās šķērsot Tumbridas ielu. Viņš izskatās pēc iesvētāmā zēna. Viņš salicis rokas uz muguras un pievērsis skatlogam seju tiešām kaitinošā kautrībā: neredzošām acīm viņš veras četrās receklī spīdošās desiņās, kas izceļas uz pētersīļu fona.

No tirgotavas iznāk sieviete un pieķeras viņam pie rokas. Tā ir viņa sieva, vēl pavisam jauna, kaut arī gluži apvītušu ādu. Viņa var pēc sirds patikas klejot Turnbridas ielas apkaimē, tik un tā neviens viņu nenoturēs par dāmu; viņu nodod acu ciniskais spīdums, prātīgais daudz pieredzējušas sievietes izskats. īstas dāmas nezina, cik kas maksā, viņām patīk mīļas neprātības, viņu acis ir skaistas, vientiesīgas puķes, siltumnīcu puķes.

Tieši vienos ieeju Vezelīza restorānā. Veči kā parasti jau ir tur. Četri spēlē kārtis, dzerot aperitīvu. Citi stāv apkārt un vēro spēli, kamēr viņiem klāj galdu. Augumā lielākais ar garu bārdu ir maiņas aģents. Otrs pesnionēts jūras reģistra inspektors. Viņi ēd un dzer kā divdesmit gadu vecumā. Svētdienās abi pasūta skābus kāpostus. Tie, kas atnākuši pēdējie, jautā citiem, kuri jau ēd:

-    Vai atkal svētdienas skābie kāposti?

Viņi apsēžas un labsajūtā nopūšas:

-    Marieta, sirsniņ, puspudeli vīna un skābus kāpostus!

Marieta ir braša meiča. Līdzko apsēžos pie pēdējā galda, kāds

sarkans vecis, kamēr viņa lej vermutu, sāk aiz dusmām klepot.

-    Paklausieties, lejiet man vairāk, viņš klepodams pukojas.

Bet viņa savukārt dusmojas, jo nav beigusi liet:

-     Ļaujiet taču man liet, kas jums ko saka? Jūs esat gluži kā tie, kas strīdas, pirms pateikts kaut vārdiņš.

Citi sāk smieties.

-Trāpīts!

Maiņas aģents, iedams uz savu vietu, apliek Marietai roku ap pleciem.

-     Šodien ir svētdiena, Marieta. Vai pēcpusdienā iesi uz kino ar savu draudziņu?

-     Kā tad citādi! Šodien ir Antuanetes diena. Bet, ja runājam par draudziņu, es esmu tā, kas visu dienu strādā.

Maiņas aģents apsēžas pretī bēdīga izskata vecim ar gludi skūtu seju. Skūtais vecais vīrs uzreiz sāk kaut ko dzīvi stāstīt. Maiņas aģents neklausās, viņš šķoba seju un rausta bārdu. Viņi nekad neklausās cits citā.

Savus kaimiņus es pazīstu: tie ir sīktirgotāji no tuvējās apkaimes. Svētdienās viņu kalpone ir brīva. Tāpēc viņi ierodas šeit un pastāvīgi apsēžas pie viena un tā paša galda. Vīrs ēd lielisku sārtu vērša sāna gabalu. Sieva baksta ar dakšiņu savā šķīvī. Tā ir gadus četrdesmit veca gaišmate sarkaniem, vatei līdzīgiem vaigiem. Zem atlasa blūzes nojaušamas skaistas, tvirtas krūtis. Ik maltītē viņa gluži kā vīrietis izdzder pudeli Bordo sarkanvīna.

Es lasīšu “Eiženiju Grandē”. Nevarētu sacīt, ka tas man sagādā lielu prieku, bet kaut kas taču jādara. Uz labu laimi atšķiru grāmatu vietā, kur mate un meita sarunājas par Eiženijas dzimstošo mīlestību.

“Eiženija noskūpstīja viņai roku un teica:

-    Cik tu esi laba, dārgo māmiņ!

Šie \ urdi laimē iegaismoja mātes veco, ilgās ciešanās novītušo seju.

-Vai tev viņš patīk? — Eiženija jautāja.

Grandē kundze atbildēja tikai ar smaidu; tad, brīdi klusējusi, viņa pusčukstus teica:

-     Vai tu jau būtu iemīlējusies? Tas būtu slikti.

-    Slikti, -Eiženija atkārtoja. Kāpēc? Viņš patīk tev, viņš patīk Nanonai, kāpēc lai viņš neptiktu man ? Zini, māmiņ, uzklāsim viņam brokastgaldu.

Viņa nometa rokdarbu, māte darīja tāpat, teikdama:

-     Tu esi neprātīga!

Taču viņai bija tīkami attaisnot meitas neprātu, daloties tajā.

Eiženija pasauca Nanonu.

-    Kas vēl jums vajadzīgs, jaunkundz?

Nanon, vai tev pusdienām saldais krējums ir?

-    Ak jā, pusdienām ir gan, vecā kalpone atbildēja.

-     /. abi, pasniedz viņam labi stipru kafiju, esmu dzirdējusi pie de

irm runājam, ka Parīzē vārot ļoti stipru kafiju. Pieber labi

daut.u.

-     Un kurlai es to ņemu?

-    Nopērc.

-    Un ja nu mani satiek kungs?

-     Viņš ir savās pļavās…

Kad ierados, galda kaimiņi klusēja, bet piepeši vīra balss iztraucē mani lasīšanā.

Uzjautrināts un nosēpumains, vīrs saka:

-    Klausies, vai tu redzēji?

Sieva satrūkstas un paveras viņā, iznirstot no sapņiem.

Vīrs ēd un dzer, tad tikpat šķelmīgi atsāk:

-    Ha, ha!

Klusums, sieviete turpina sapņot.

Piepeši viņa nodreb un jautā:

-    Ko tu teici?

-    Vakar Suzanna.

-    Ak jā, viņa bijusi pie Viktora.

-    Ko es tev teicu?

Sieviete nepacietīgi atstumj šķīvi.

-    Tas nav labi.

Uz viņas šķīvja malām ir pelēki pikuči, ko viņa izspļāvusi. Vīrs turpina savu domu:

-    Sitais sievišķītis…

Viņš apklust un nenoteikti smaida. Mums iepretī vecais maiņas aģents, mazliet pūzdams, glāsta Marietas roku. Pēc brīža:

-    Es todien tev jau teicu.

-    Ko tad tu man teici?

-    Par Viktoru, ka viņa pie tā aizies. Kas tad tas, viņš, piepeši uztraucies, jautā, vai tev negaršo?

-    Tas nav labs.

-    Tā vairs nav, viņš svarīgi saka, nav vairs kā Hekāra laikā. Vai zini, kur tagad ir Hekārs?

-    Laikam Domremī, vai ne?

-    Jā, jā, kas tev to teica?

-    Tu pats, tu man svētdien pasacīji.

Viņa ēd maizi, kas nolikta uz papīra galdauta. Tad, gludinot papīru pret galda malu, vilcinādamās saka:

-    Zini, tu maldies, Suzannai ir vairāk…

-    Var jau būt, sirsniņ, tas pilnīgi var būt, viņš izklaidīgi atbild, ar acīm meklēdams Marietu, un pamāj tai.

-    Karsti.

Marieta familiāri atspiežas pret galda malu.

-    Ak jā, ir gan karsti, sieva novaidas, un te var nosmakt, un vēršgaļa ari nav laba, es teikšu saimniekam, nav vairs kā agrāk, atveriet jel drusciņ vēdlodziņu, Marietiņ!

Virs atkal sataisa šķelmīgu seju.

-    Klausies, vai tu redzēji, kādas viņam acis?

-    Bet kad, gailīt?

Viņš nepacietīgi mēdās:

-    Bet kad, gailīt? Tas ir īsti tavā garā vasarā, kad sniga sniegs. Viņš smejas, skatās tālumā, tad ātri, it kā centīgi noskaita:

-    Acis kā runcim, kas taisa karstās oglēs.

Viņš jūtas tik apmierināts, ka šķiet aizmirsis, ko gribējis pasacīt. Viņa savukārt kļūst jautra bez kāda iemesla.

-    Ha, ha, lielais blēdis!

Viņa plikšķina vīram pa plecu.

-    Lielais blēdis, lielais blēdis!

Viņš pārliecināts atkārto:

-    Kā runcim, kas taisa karstās oglēs.

Bet viņa vairs nesmejas:

-    Nē, tiešām, zini, viņa ir nopietna.

Viņš pieliecas un ilgi čukst sievai ausī. Brīdi viņa skatās vaļā muti, mazliet sasprindzinātu un jautru seju kā cilvēks, kas tūlīt iespurgsies, tad piepeši atgāžas atpakaļ un saņem viņa rokas.

-    Tas nav tiesa, tas nav tiesa!

Viņš prātīgi un cienīgi saka:

-    Klausies, sirsniņ, viņš taču teica ja tā nebūtu taisnība, kāpēc viņš teiktu?

-    Nē, nē.

-    Bet viņš teica paklau, iedomājies…

Viņa sāk smieties.

-    Man sanāca smiekli, jo es iedomājos par Renē.

-Jā.

Viņš arī smejas. Viņa turpina klusā un svarīgā balsī:

-    Tas nozīmē, ka viņš to pamanīja otrdien.

-    Ceturtdien.

-    Nē, otrdien, tu taču zini, tāpēc ka…

Viņa velk gaisā tādu kā elipsi.

Ilgs klusums. Vīrs ar maizes mīkstumu saslauka mērci. Marieta apmaina šķīvjus un atnes viņiem torti. Es arī tūlīt pasūtīšu torti. Piepeši sieva mazliet sapņaini, lepni un it kā aizvainoti smaidot, dziedošā balsī pavēstī:

-    Ak nē, tu jau nu zini!

Viņas balsī ir tik daudz jutekliskuma, ka viņš satraucas, ar tuklo roku noglāsta viņas kumbru.

-     Sari, esi rāms, tu mani satrauc, dārgais, viņa smaidīdama murmina pilnu muti.

Mēģinu atsākt lasīšanu:

-     Un kur lai es to ņemu?

-    Nopērc!

-     Un ja nu mani sastop kungs?

Bet es vēl dzirdu, kā sieva saka:

-    Klausies, es sasmīdināšu Martu, es viņai izstāstīšu…

Mani kaimiņi ir apklusuši. Pēc tortes Marieta viņiem pasniegusi plūmes, un sieviete veltī visu uzmanību, lai glīti iespļautu kauliņus karotē. Vīrs, griestos skatīdamies, bungo uz galda maršu. Varētu sacīt, ka viņu dabiskais stāvoklis ir klusēšana, un reizēm vārdi uznāk kā sīks drudzis.

-     Un kur lai es to ņemu ?

-    Nopērc!

Aizveru grāmatu, es iešu pastaigāties.

Kad izeju no Vezelīza restorāna, pulkstenis ir gandrīz trīs; visā smaguma pielijušajā ķermenī sajūtu pēcpusdienu. Tā nav mana, tā ir viņu pēcpusdiena, ko simttūkstoš buviliešu tūlīt pārdzīvos kopīgi. Šajā stundā pēc bagātīgām un ilgām svētdienas pusdienām viņi pieceļas no galda, un viņiem kaut kas ir miris. Svētdiena nodeldējusi savu vieglo jaunību. Ir jāgremo cālis un torte, jāģērbjas, lai kaut kur ietu.

Dzidrajā gaisā atskan kino “Eldorado” zvans. Tāda zvanīšana dienas vidū ir parasts troksnis. Vairāk nekā simt clvēku stāv rindā gar zaļo sienu. Viņi alkatīgi gaida maigās krēslas, atslābināšanās, nepiespiestības stundu, kad ekrāns, mirdzēdams acu priekšā kā balts

olis, runās un sapņos viņu vietā. Veltīga vēlme: kaut kas viņos paliks krampjaini savilkts; viņi pārāk baidās, vai tikai kāds nesabojās skaisto svētdienu. Tūlīt, tāpat kā ik svētdienu,,viņi jutīsies vīlušies: filma būs muļķīga, kaimiņš smēķēs pīpi un spļaus uz grīdas starp kājām. Vai arī Lisjēns būs nejauks, neatradīs nevienu mīļu vārdu, ko pateikt, vai, gluži kā par spīti, tieši šodien, kad reiz var aiziet uz kino, atkal sāks sāpēt starpribu nervs. Tūlīt, gluži kā ik svētdienu, tumšajā zālē milzīs mazas, klusas dusmas.

Es gāju pa mierīgo Bresāna ielu. Saule bija izgaisinājusi mākoņus, laiks jauks. Kāda ģimene tikko iznāca no villas "Vilnis”. Uz ietves meita aizpogāja cimdus. Viņai varēja būt apmēram trīsdesmit gadu. Māte, stāvot uz lieveņa pirmā pakāpiena, raudzījās tieši uz priekšu, izskatījās pašpārliecināta un elpoja dziļi. No tēva redzēju tikai milzīgu muguru. Noliecies pie slēdzenes, viņš slēdza ciet durvis. Māja paliks tukša un tumša, līdz viņi atgriezīsies. Jau aizbultētajās un tukšajās kaimiņu mājās klusītēm krakšķēja mēbeles un grīdas. Pirms aiziešanas ēdamistabas kamīnā izdzēsa uguni. Tēvs pievienojās abām sievietēm, un ģimene, ne vārda nerunādama, devās ceļā. Kurp viņi gāja? Svētdienās apmeklē monumentālo kapsētu vai dodas vizītēs pie radiem, vai, ja cilvēks ir pavisam brīvs, pastaigājas pa dambi. Es biju brīvs: gāju pa Bresāna ielu, kas veda uz Pastaigu dambi.

Debesis bija bāli zilas mazliet miglas, šur tur staru kūļi; laikiem kāds peldošs mākonis aizslīdēja priekšā saulei. Tālumā redzēju balto cementa balustrādi, kas stiepjas gar Pastaigu dambi, cauri režģojumam mirdzēja jūra. Ģimene iegriezās pa labi Priestera Hilēra ielā, kas ved augšup Zaļajā pakalnā. Redzu, kā viņi lēniem soļiem kāpj, veido uz mirguļojošā asfalta trīs melnus traipus. Iegriezos pa kreisi un ieniru pūlī, kas staigāja gar jūras malu.

Pūlis bija raibāks nekā no rīta. Izskatījās, ka visiem šiem cilvēkiem pietrūcis spēka ievērot skaisto sabiedrības hierarhiju, ar kuru viņi tā lepojās priekšpusdienā. Tirgotāji un ierēdņi staigāja blakus, viņi ļāva, lai viņiem iet līdzās, pieskaras un pat grūsta sīki nožēlojama izskata kalpotāji. Siltajā drūzmā izkusa aristokrātija, labā sabiedrība un profesiju grupas. Palika gandrīz vienīgi cilvēki, kas neko nepārstāvēja.

Tālumā vīdēja gaismas plankums jūra bēguma laikā. Dažas

virs ūdens pacēlušās klintis ar savām galvām caurumoja gaismas virsmu. Smiltīs gulēja zvejas laivas, mazliet tālāk glumu akmeņu kubi, kas samesti jukjukām pie dambja, lai pasargātu to no viļņiem, un to starpas bija ņudzoņas pilnas. Pie ieejas priekšostā uz saules izbalināto debesu fona iezīmējās zemessmēlēja siluets. Ik vakaru līdz pusnaktij tas kauc un vaid, un saceļ velnišķīgu troksni. Bet svētdienās strādnieki pastaigājas pa cietzemi, uz klāja ir tikai sargs, un tad zemessmēlējs klusē.

Saule bija dzidra un caurspīdīga kā jauns baltvīns. Tās gaisma tik tikko skāra ķermeņus, nedodot tiem nedz ēnas, nedz reljefu: sejas un rokas izskatījās pēc bāla zelta plankumiem. Visi mēteļos ģērbtie ļaudis šķita lēni lidināmies dažus sprīžus virs zemes. Laikiem vējš dzina mums virsū ēnas, kas drebēja gluži kā ūdens; sejas uz mirkli apdzisa un kļuva krītainas.

Tā bija svētdiena; iespiests starp balustrādi un izpriecu paviljonu režģiem, pūlis plūda kā pašauras upes, lai izklīstu tūkstoš strautiņos aiz Transatlantijas sabiedrības viesnīcas. Cik daudz bērnu! Bērni ratiņos, uz rokas, pie rokas vai pa divi un trīs, klīrīgi ejot pa priekšu vecākiem. Pirms dažām stundām es visas šīs sejas redzēju gandrīz starojošas svētdienas rīta jaunībā. Tagad, saules apskalotas, tās vairs nepauž neko citu kā vien mieru, atslābumu un tādu kā stūrgalvību.

Maz žestu: sveicinot gan kāds vēl paceļ cepuri, bet bez rītam raksturīgā plašuma un nervozā prieka. Visi iet mazliet atgāzušies, paceltu galvu, veroties tālumā, ļaujoties vējam, kas tos stumj, piepūtis mēteļus. Laiku pa laikam atskan sausi, aprauti smiekli; mātes sauciens: “Žanno, Zanno, es tevi lūdzu!” Un atkal klusums. Viegls gaišās tabakas aromāts: smēķē komiji. Salambo Aiša svētdienas cigaretes. Dažās dabiskākās sejās, šķiet, saskatu tādas kā skumjas: bet nē, šie cilvēki nav nedz skumji, nedz priecīgi viņi atpūšas. Viņu plati ieplestās, stingās acis pasīvi atspoguļo jūru un debesis. Tūlīt viņi ies mājās, izdzers tasi tējas ģimenes lokā pie ēdamistabas galda. Šobrīd viņi vēlas dzīvot ar vismazāko piepūli, taupīt kustības, vārdus un domas, ļauties straumei: viņiem ir viena vienīga diena, kad var izdzēst grumbas, vārnukājas, skarbās rievas, ko ievelk nedēļas darbs. Viena vienīga diena. Viņi jūt, ka minūtes aizplūst starp pirkstiem… Vai viņiem pietiks laika uzņemt pietiekami daudz jaunības, lai pirmdienas rītā sāktu visu no gala? Viņi elpo

pilnu krūti, jo jūras gaiss spirdzina; tikai elpas vilcieni, ritmiski un dziļi kā gulētājiem, vēl liecina, ka viņi dzīvi. Eju klusiem soļiem, es nezinu, ko iesākt ar savu cieto un svaigo augumu šajā traģiskajā, atpūtu gūstošajā pūlī.

Nu jūra ir šīfera krāsā; tā lēnām kāpj. Naktī paisums sasniegs augstāko līmeni, šonakt Pastaigu dambis būs tukšāks nekā Viktora Nuāra bulvāris. Priekšā pa kreisi kanālā atspīd sarkana uguns.

Saule lēnām sliecas uz jūras pusi. Pa ceļam tā aizdedz normandiešu mājiņas logus. Apžilbināta sieviete gurdeni paceļ roku pie acīm un papurina galvu.

-    Gaston, tā mani žilbina, viņa saka, piespiesti iesmiedamās.

-    Ej nu! Tā ir laba saulīte, vīrs atbild, tā nesilda, tomēr savu prieciņu dod.

Pagriezusies pret jūru, viņa vēl saka:

-    Es cerēju, ka varēs redzēt.

-    Pilnīgi neiespējami, vīrs atbild. Tā ir pret sauli.

Viņa droši vien runā par Kejbotas salu, kuras dienvidu galu vajadzētu redzēt starp zemessmēlēju un priekšostas platformu.

Gaisma kļūst maigāka. Šajā bēgošajā stundā kaut kas vēstī vakaru. Šai svētdienai jau ir pagātne. Villas un pelēkā balustrāde atgādina pavisam nesenas atmiņas. Cita pēc citas sejas zaudē brīvības izteiksmi, vairākas pat atmaigst.

Sieviete stāvoklī balstās pret gaišmatainu jaunu vīrieti, kas izskatās brutāls.

-    Re, re, re, skaties! vina saka.

-Ko?

-    Tur, tur kaijas.

Viņš parausta plecus: kaiju nav. Debesis ir gandrīz noskaidrojušās, pie apvāršņa iesārtas.

Viņš atbild:

-    Tur kaut kas čīkstēja.

Mirdz gāzes laterna. Es domāju, ka nupat te gājis laternu iededzinātājs. Bērni viņu uzmana, jo viņš dod atgriešanās signālu. Taču tas ir tikai pēdējais saules atspīdums. Debesis vēl gaišas, bet zeme tinas krēslā. Pūlis kļūst retāks, skaidri var sadzirdēt jūras krākšanu. Jauna sieviete, atpiedusies ar abām rokām pret balustrādi, pavērš pret debesīm zilu seju ar lūpu pomādes ievilktu melnu svītru.

Bridi jautāju sev, vai nesākšu mīlēt cilvēkus. Bet galu galā tā bija viņu, nevis mana svētdiena.

Pirmā gaisma, kas iedegas, ir Kejbotas salas bāka; mazs puisēns apstājas man blakus un sajūsmināts čukst:

-    Re, bāka!

Tad sajūtu, ka manu sirdi pilda liela piedzīvojuma jausmas.

*

Iegriežos pa kreisi Burinieku ielā un nonāku mazajā Prado. Skatlogiem nolaisti dzelzs priekškari. Turnbridas iela ir gaiša, bet tukša, tā zaudējusi rīta puses īslaicīgo spožumu; šajā stundā tā ne ar ko neatšķiras no blakus ielām. Sacēlies diezgan stiprs vējš. Dzirdu, kā žņerkst arhibīskapa cepures skārds.

Es esmu viens, lielākā daļa cilvēku atgriezušies pie saviem pavardiem, viņi lasa vakara avīzes, klausoties radio. Svētdiena beidzoties ir atstājusi pelnu garšu, un viņu domas jau pievērsušās pirmdienai. Bet man nav nedz pirmdienas, nedz svētdienas: ir tikai dienas, kas burzmaini grūstās, un tad piepeši pazib kāds gaišs mirklis kā šis te.

Nekas nav mainījies, un tomēr viss pastāv citādā veidā. Es nevaru to aprakstīt; tas ir kā Nelabums, tomēr gluži pretējs: beidzot man ir bijis piedzīvojums, un, kad sev jautāju, redzu, ka ar mani noticis tas, ka es esmu es un ka esmu te; tas esmu es, kas šķeļ nakti, esmu laimīgs kā romāna varonis.

Kaut kas tūlīt notiks: kaut kas mani gaida Basdevjeijas ielas tumsā, tieši šīs mierīgās ielas stūri, kur sāksies mana dzīve. Redzu, kā eju uz priekšu, liktenīgas nojausmas pārņemts. Ielas pagriezienā ir tāds kā baits akmem stabiņš. Pa gabalu tas izskatās gluži melns un ar katru soli izgaismojas snaudiet blāvāks. Tumšais priekšmets, kas pasnazitem kļūst gaišaks, atstāj m trani ārkārtēju iespaidu: kad tas būs pavisam gaišs, pavisam balts, es apstāšos tam tieši blakus, un tad sāksies piedzīvojums. BāM bāka, kas iznirst no tumsas, tagad ir tik tuvu, ka «sasit gandru pārņem bailes: mirkli iedomājos, ka vajadzētu griezties atpakaļ. Taču nav iespejams lauzt burvību. Eju uz priekšu, izstiepju roku, pieskaros stabam.

l ūk, te ir Basdevjeijas iela urc svētās Sesilas baznīcas blāķis, tas

ieslēpies ēnā, bet logi spīd. Skārda cepure grab. Es nezinu, vai pasaule piepeši ir sarāvusies, vai arī es tik cieši savienoju skaņas un formas: es pat nespēju apjēgt, ka viss, kas ir ap mani, ir kaut kas cits, nekā ir.

Mirkli pastāvu, gaidu, jūtu sirdi pukstam; cieši pētu tukšo laukumu. Neredzu neko. Sacēlies diezgan stiprs vējš. Esmu maldījies, Basdevjeijas iela ir tikai starpposms, tas mani gaida Dikotona laukuma viņā galā.

Es nesteidzos tālāk. Man šķiet, ka esmu sasniedzis savas laimes kalngalu. Ko gan visu es darītu Šanhajā vai Meknesā, lai iegūtu tādu jūtu pilnestību? Šodien es negaidu vairs neko, es atgriežos mājās, tukšajās svētdienas beigās: te ir šī pilnestība.

Eju atkal. Vējš man atnes sirēnas kliedzienu. Es esmu viens, bet eju kā karapulks, kas dodas uz pilsētu. Šajā brīdī jūrā ir kuģi, kas atbalso mūziku; gaismas iedegas visās Eiropas pilsētās; komunisti un nacisti šaudās Berlīnes ielās, bezdarbnieki deldē Ņujorkas bruģi, sievietes siltās istabās spoguļa priekšā krāso skropstas. Un es esmu te, šajā tukšajā ielā, un katrs šāviens pa Neiķelnes logu, katras asiņainās ievainotā žagas, kad to nes prom, katrs glītais un precīzais sievietes žests uzpošoties atbilst ikvienam manam solim, ikvienam manas sirds pukstam.

Pie Zilē šķērsielas es vairs nezinu, ko darīt. Vai mani šķērsielas galā negaida? Bet arī Dikotona laukumā Turnbridas ielas galā ir kaut kas tāds, kam esmu vajadzīgs, lai tas rastos. Mani pārņēmušas bailes, katra kustība uzliek pienākumu. Es nevaru nojaust, ko no manis grib. Tomēr ir jāizvēlas: ziedoju Zilē šķērsielu, es nekad neuzzināšu, ko tā man glabāja.

Dikotona laukums ir tukšs. Vai es būtu kļūdījies? Man šķiet, ka es to neizturēšu. Vai tiešām nekas nenotiks? Tuvojos Mablī kafejnīcas ugunīm. Esmu apmulsis, es nezinu, vai iešu iekšā pametu skatienu pa lielajiem, aizsvīdušajiem logiem.

Zāle ir pārpildīta. Gaiss zils no cigarešu dūmiem un garaiņiem, kas ceļas no mitrajām drēbēm. Kasiere sēž pie kases. Es viņu labi pazīstu: viņa ir tikpat sarkanmataina kā es; viņai ir kāda slimība vēderā. Zem svārkiem viņa lēnām pūst, un lūpās vīd sērīgs smaids kā vijolīšu smarža, ko reizēm izplata trūdoši ķermeņi. Nodrebu no galvas līdz kājām: tā ir… tā ir viņa, kas mani gaida. Viņa tur sēž,

izslējusi nekustīgās krūtis virs letes, un smaida. No kafejnīcas dziļuma kaut kas atkāpjas atpakaļ pie visiem izkaisītajiem šīs svētdienas mirkļiem un sakausē tos kopā, piešķir tiem jēgu: esmu izgājis cauri visai šai dienai, lai nonāktu te, piespiestu pieri pie rūts, lai vērotu smalko seju, kas izceļas pret granātsarkano aizkaru. Viss ir apstājies; mana dzīve ir apstājusies: šis lielais logs, šis smagais gaiss, zils kā ūdens, šis baltais, treknais augs ūdens dibenā un es mēs visi kopā veidojam nekustīgu un pilnestīgu kopumu: es esmu laimīgs.

Kad atkal nonācu Redutes bulvārī, pāri bija palikusi tikai rūgta nožēla. Varbūt pasaulē nav nekā, pēc kā es alktu tik ļoti kā pēc šīs piedzīvojuma izjūtas. Bet tā rodas, kad pati iedomājas; ātri tā pazūd, un cik vientuļš esmu, kad tā ir prom! Vai tā ierodas pie manis īsās, ironiskās vizītēs tikai tāpēc, lai parādītu, ka mana dzīve ir neizdevusies?

Man aiz muguras lielajās, taisnajās ielās saltajā laternu gaismā mira milzīgs sabiedrības notikums: tas bija svētdienas gals.

Pirmdien

Kā gan es vakar varēju uzrakstīt šo absurdo un svinīgo teikumu:

“Es biju viens, bet soļoju kā karapulks, kas dodas uz pilsētu.”

Man nav nekādas vajadzības bārstīties ar frāzēm. Es rakstu, lai noskaidrotu dažus apstākļus. Nedrīkst uzticēties literatūrai. Ir jāraksta tā, kā vārdi rodas, tos nemeklējot.

īstenībā man pretīgi ir tieši tas, ka vakar vakarā esmu bijis tik cildens. Divdesmit gadu vecumā es piedzēros un pēc tam klāstīju, ka esmu līdzīgs Dekartam. Es ļoti skaidri jutu, ka piepūšos aiz heroisma, es ļāvos tam, man tas patika. Pēc tam otrā rītā man bija tik nelabi, it kā es būtu pamodies pievemtā gultā. Es nevemju, kad piedzeros, bet tas tomēr būtu labāk. Vakar es nevarēju aizbildināties pat ar dzērumu. Es jūsminājos kā pēdējais muļķis. Man vajadzēja notīrīties ar abstraktām domām, kas ir caurspīdīgas kā ūdens.

Tas nu ir pierādīts: piedzīvojuma izjūtu noteikti nerada notikumi. Drīzāk piedzīvojums veidojas no tā, kā virknējas mirkļi. Teiksim, es domāju par to, kas notiek, un piepeši jūtu, ka ik mirklis ved uz nākamo mirkli, tas savukārt uz nākamo un tā tālāk; ka ik mirklis iznīkst, nav vērts pūlēties to apturēt, utt., utt.

Un tad šo īpašību piedēvē notikumiem, kuri parādās tādu mirkļu

ritējuma iekšienē: to, kas piemīt formai, attiecina uz saturu. Vārdu sakot, daudz tiek runāts par daudzināto laika plūsmu, bet neviens to neredz. Cilvēks redz sievieti, domā, ka viņa kļūst veca, bet neredz, kā viņa noveco. Taču brīžiem mums šķiet, ka redzam viņu novecojot un jūtam, kā novecojam kopā ar viņu: tā tad ir piedzīvojuma izjūta.

Ja nemaldos, to sauc par laika neatgriezeniskumu. Tad piedzīvojuma izjūta būtu gluži vienkārši laika neatgriezeniskuma izjūta. Bet kāpēc tad tās nav vienmēr? Vai laiks vienmēr nebūtu neatgriezenisks? Ir brīži, kad šķiet, ka var darīt visu, kas vien ienāk prātā, iet uz priekšu vai atpakaļ, ka tam nav nekādas nozīmes; un ir citi mirkļi, kad valdziņi savelkas, un tādās reizēs nav runa par to, ka iespējams ciest neveiksmi, jo atsākt no jauna nevarētu nekādā gadījumā.

Annija ieguva no laika visu, ko iespējams iegūt. Toreiz, kad viņa bija apmetusies Džibuti un es Adenā, devos pie viņas uz divdesmit četrām stundām, un viņa spēja radīt starp mums tik daudz pārpratumu, ka beigās mums palika pāri tikai sešdesmit minūtes tieši pirms manas aizbraukšanas; sešdesmit minūtes ir īstais laika sprīdis, lai manītu sekundes aizritam citu pēc citas. Es atceros vienu no tiem drausmīgajiem vakariem. Man vajadzēja braukt prom pusnaktī. Mēs skatījāmies filmu brīvdabas kinoteātri; abi bijām izmisuši, viņa tikpat lielā mērā kā es. Tikai spēli vadīja viņa. Vienpadsmitos, kad sākās lielā filma, viņa saņēma manu roku un klusēdama spieda to savās plaukstās. Jutu, ka manī ieplūst rūgts prieks. Un, pulkstenī nepaskatoties, sapratu, ka ir vienpadsmit. No tā mirkļa mēs jutām minūtes ritam. Tajā reizē mēs šķīrāmies uz trim mēnešiem. Kādā brīdī ekrāns iegaismojās gluži balts, tumsa vairs nebija tik melna, un es ieraudzīju, ka Annija raud. Tad pusnaktī viņa palaida vaļā manu roku, iepriekš cieši paspiedusi; es piecēlos un aizgāju, ne vārda nepateicis. Tas bija tīri nostrādāts.

Septiņos vakarā

Darba diena. Veicās gluži labi; uzrakstīju sešas lappuses ar patiku. Jo vairāk tāpēc, ka tie bija abstrakti prātojumi par Pāvela I valdīšanu. Pēc vakardienas orģijām es visu dienu paliku noslēgts un savaldīgs. Nevajadzēja uzrunāt sayu sirdi! Bet es jutos lieliski, iz-

Sartrs. “Nelabums”

65

klāstot krievu autokrātijas mehānismu.

Mani kaitina vienīgi Rolbons. Viņš katru sīkumu pataisa par noslēpumu. Ko gan viņš varēja darīt Ukrainā 1804. gada augustā? Par savu ceļojumu viņš runā visai miglaini:

“Pēcnākamie spriedīs, vai mani pūliņi, ko nevarēja vainagot sekmes, nebija vairāk kā rupja nolieguma un apsmiekla vērti, bet to vajadzēja norīt klusējot, kaut arī man bija līdzekļi, ar ko apklusināt smējējus un iedvest viņiem bailes.”

Vienreiz es jau iekritu: sakarā ar mazu ceļojumu uz Buvilu 1790. gadā viņš daudz ko svinīgi noklusē. Zaudēju veselu mēnesi, pārbaudot viņa rīcību. Galu galā atklājās, ka viņš pagādājis bērnu kāda sava fermera meitai. Vai tikai viņš nav gluži parasts pozētājs?

Jūtos gluži saērcināts sīkā un melīgā lielībnieka dēļ: varbūt tā ir arī vilšanās: man ļoti patika, kad viņš meloja citiem, bet gribējās, lai es esmu izņēmums; es cerēju, ka mēs gluži kā divi zagļi gadatirgū sapratīsimies pāri visu mirušo galvām un ka galu galā man, tieši man viņš pateiks patiesību! Viņš man nepateica neko, itin neko; viņš man atklāja tikpat maz kā Aleksandram vai Luijam XVIII, kurus muļķoja. Man ir ļoti svarīgi, lai Rolbons būtu izcils cilvēks. Bez šaubām, blēdis, un kurš gan tāds nav? Bet liels vai sīks blēdis? Es vēstures pētījumus nevērtēju tik augstu, lai ziedotu savu laiku mirušajam, kuram negribētu paspiest roku, ja viņš būtu dzīvs. Ko es par viņu zinu? Grūti iedomāties skaistāku dzīvi par viņa mūžu, bet vai viņš tādu tiešām nodzīvoja? Kaut jel viņa vēstules nebūtu tik samākslotas! Ak, vajadzētu pazīt viņa skatienu, varbūt viņam bija pardums šarmanti piešķiebt galvu vai šķelmīgi pacelt garo rādītājpirkstu pie deguna, vai reizēm starp diviem pieklājīgiem meliem atļauties īsu, tūlīt apvaldītu pārdrošību. Bet viņš ir miris; no viņa palicis tikai “Traktāts par stratēģiju” un “Pārdomas par tikumību”.

Ja es ļautu vaļu fantāzijai, es viņu lieliski iztēlotos: aiz spožas ironijas, kurai tik daudzi krituši par upuri, slēpjas vienkāršs, gandrīz vientiesīgs cilvēks. Viņš domā maz, bet, dziļas iejūtas apveltīts, ikvienā situācijā dara tieši to, kas vajadzīgs. Viņa blēdība ir nevainīga, spontāna, pilnīgi nesavtīga un tikpat patiesa kā tikuma mīlestība. Un, kad viņš ir veikli piekrāpis savus labdarus un draugus, viņš visā nopietnībā pievēršas notikumiem, lai izsecinātu morāli. Viņam

nekad nav ienācis prātā, ka viņam būtu kaut mazākās tiesības uz citiem vai citiem uz viņu; viņaprāt, dzīves dotās balvas nav jāattaisno un par tām nav jāmaksā. Viņš cieši pieķeras it visam, bet arī viegli atraisās no visa. Un nekad viņš pats nav rakstījis savas vēstules un darbus, bet licis tos sacerēt algotiem rakstītājiem.

Taču, lai pie tā nonāktu, man drīzāk vajadzētu rakstīt romānu par marķīzu de Rolbonu.

Vienpadsmitos vakarā

Pusdienoju Dzelzceļnieku kafejnīcā. Tā kā saimniece bija tur, man vajadzēja ar viņu mīlēties, bet to darīju tikai pieklājības pēc. Viņa man ir mazliet pretīga pārāk balta, turklāt ož pēc zīdaiņa. Kaisles uzplūdā viņa spieda manu galvu sev pie krūtīm un domāja, ka tas ir labi darīts. Es izklaidīgi glāstīju viņas klēpi zem palagiem; tad man nogura roka. Es domāju par Rolbona kungu: kas galu galā man liedz rakstīt romānu par viņa dzīvi? Ļāvu rokai noslīdēt gar viesnīcnieces sānu un piepeši ieraudzīju dārziņu ar zemiem, platiem kokiem, no kuriem nokarājās milzīgas, spalvainas lapas. Visās malās tekalēja skudras, simtkāji un kodes. Bija arī vēl riebīgāki kustoņi: to ķermenis sastāvēja no grauzdētas maizes šķēles, uz kādām mēdz likt baložu cepeti; tie rāpoja sāniski ar krabja kājām. Platās lapas bija kustoņu pilnas. Aiz spurainajiem un dzelkšņainajiem platlapu kaktusiem pilsētas parka Velleda rādīja ar pirkstu uz savu klēpi. “Šis parks ož pēc vēmekļiem!” es kliedzu.

“Man negribētos jūs modināt,” viesnīcniece teica, “bet man zem dibena sakrokojies palags, turklāt jākāpj lejā sagaidīt viesus no Parīzes vilciena.”

Karnevāla pēdējā diena

Es nopēru Morisu Baresu. Mēs bijām trīs kareivji, un vienam no mums sejas vidū rēgojās caurums. Moriss Baress pienāca klāt un teica: “Tas ir labi!”, un iedeva katram mazu vijolīšu pušķīti. “Es nezinu, kur to likt,” teica kareivis ar caurumoto galvu. Tad Moriss Baress sacīja: “To vajag likt caurumā, kas jums galvā.” Kareivis atbildēja: “Es to iespraudīšu tev dibenā.” Un mēs apgriezām Morisu Baresu un novilkām viņam bikses. Zem biksēm viņam bija sarkans kardināla tērps. Mēs to pacēlām, un Moriss Baress sāka kliegt:

“Uzmanīgi, man ir bikses ar štripēm!” Bet mēs viņu nopērām līdz asinīm un uz viņa dibena ar vijolīšu ziedlapiņām attēlojām Derulēda galvu.

Kopš kāda laika es pārāk bieži atceros savus sapņus. Turklāt es miegā laikam stipri grozos, jo ik rītu atrodu segas uz grīdas. Šodien ir karnevāla pēdējā diena, bet Buvilā tas neko daudz nenozīmē; visā pilsētā atradīsies labi ja simt cilvēku maskās.

Kad kāpu lejā pa trepēm, viesnīcniece mani sauca;

“Jums ir vēstule.”

Vēstule pēdējo es saņēmu maijā no Ruānas pilsētas bibliotēkas fondu glabātāja. Viesnīcniece mani ieved kantori; viņa man sniedz garu, biezu, dzeltenu aploksni: raksta Annija. Nu jau piecus gadus neesmu saņēmis no viņas nekādas ziņas. Vēstule nonākusi manā vecajā miteklī Parīzē, uz markas ir pirmā februāra zīmogs.

Izeju no kantora; turu aploksni pirkstos un neiedrošinos atvērt; Annija nav mainījusi vēstuļpapīru, es prātoju, vai viņa to joprojām pērk Pikadilijas rakstāmlietu veikaliņā. Es domāju, ka viņa saglabājusi arī frizūru, smagos, gaišos matus, kurus negribēja apgriezt. Viņa droši vien pacietīgi cīnās spoguļa priekšā, lai saglabātu savu seju. Viņa to nedara patikšanas kāres dēļ vai bailēs no vecuma; viņa grib palikt tāda, kāda ir, tieši tāda, kāda ir. Varbūt visvairāk man viņā patīk stiprā un skarbā uzticība katram sava tēla vaibstam.

Adreses stingrie burti, uzrakstīti ar violetu tinti (arī tinti viņa nav mainījusi), vēl mazliet spīd.

’’Antuānam Rokantēna kungam.”

Kā man patīk lasīt savu vārdu uz aploksnēm! Kā miglā es nojautu kādu viņas smaidu, viņas acis, noliekto galvu: kad es sēdēju, viņa mēdza nostāties manā priekšā un smaidīt. Mana galva bija viņas krūšu augstumā, viņa satvēra manus plecus un izstieptām rokām purināja tos.

Aploksne ir smaga, tajā vajadzētu būt vismaz sešām lapām. Pāri skaistajam uzrakstam ļogās Parīzes vārtnieces sīkais raksts:

“Viesnīca “Printania” Buvilā.”

Šie mazie burtiņi nespīd.

Kad atveru aploksni, vilšanās padara mani jaunāku par sešiem gadiem:

“Es nesaprotu, kā Annijai izdodas tā piepūst aploksnes, tajās

taču nekad nekā nav iekšā.”

Šos vārdus es neskaitāmas reizes teicu 1924. gada pavasari, pūloties, tāpat kā tagad, izvilkt no oderes ceturtdaļlapiņu. Odere ir tumšzaļš krāšņums ar zelta zvaigznēm; tā atgādina smagu, iestlvinātu audumu. Viena pati tā veido trīs ceturtdaļas aploksnes svara.

Annija ar zīmuli raksta:

“Pēc dažām dienām būšu Parīzē. Atnāc pie manis Spānijas viesnīcā 20. februārī. Es Tevi lūdzu (vārdus “es Tevi lūdzu” viņa uzrakstījusi virs rindas un ar dīvainu spirāli pievienojusi teikumam “atnāc pie manis”). Man vajag Tevi satikt. Annija.”

Meknesā vai Tanžerā es, vakarā atgriežoties, reizēm atradu uz gultas zīmīti: “Es gribu tevi satikt tūlīt.” Es steidzos, Annija atvēra man durvis un izbrīnījusies rauca uzacis; viņai nekas vairs nebija man sakāms; viņa pat mazliet dusmojās, ka esmu ieradies. Es aiziešu; varbūt viņa negribēs mani pieņemt. Vai arī viesnīcas reģistratūrā man sacīs: “Pie mums neviens ar tādu uzvārdu nav apmeties.” Es nedomāju, ka viņa tā izdarīs. Bet var gadīties pēc nedēļas viņa atrakstīs, ka ir mainījusi nodomus un ka satiksimies citreiz.

Cilvēki strādā savu darbu. Sākas visai pliekana karnevāla pēdējā diena. Mitijē ielā stipri ož pēc slapja koka kā vienmēr īsi pēc lietus. Man nepatīk tādas dīvainas dienas: kinoteātros ir rīta seansi, skolas bērniem brīvdiena; ielās valda neskaidra svētku nojausma, kas nemitīgi lūdz pēc uzmanības, bet izgaist, līdzko tai pievēršas.

Bez šaubām, es iešu pie Annijas, bet nevar sacīt, ka šī doma tiešām darītu mani laimīgu. Kopš esmu saņēmis viņas vēstuli, jūtos dīks. Laimīgā kārtā ir pusdienlaiks; izsalcis neesmu, bet iešu ēst, lai nosistu laiku. Iegriežos pie Kamilla Orložēru ielā.

Tas ir visai noslēgts ūķis; visu nakti tur var dabūt desiņas un ragū. Ļaudis te iegriežas paēst vakariņas pēc teātra; kārtībnieki sūta uz šejieni ceļotājus, kas izsalkuši ierodas naktī. Astoņi marmora galdiņi. Gar sienām stiepjas ādas dīvāns. Divi rūsainiem plankumiem klāti spoguļi. Abu logu un durvju rūtis ir no matstikla. Lete ierīkota nišā. Blakus ir vēl viena istaba. Bet es tur nekad neesmu iegājis; tā paredzēta pārīšiem.

-    Dodiet man omleti ar šķiņķi.

Apkalpotāja milzonīga meiča sarkaniem vaigiem nespēj no

valdīt smieklus, ja sarunājas ar vīrieti.

-     Man nav brīv. Vai gribat omleti ar kartupeļiem? Šķiņķis ieslēgts to griež vienīgi saimnieks.

Pasūtu ragū. Saimnieku sauc par Kamillu, un tas ir dzelzs vīrs.

Apkalpotāja aiziet. Esmu viens vecajā, tumšajā telpā. Manā kabatas portfelī ir Annijas vēstule. Muļķīgs kauns liedz to pārlasīt. Es pūlos atsaukt atmiņā teikumu pa teikumam.

“Dārgo Antuān.”

Pasmaidu: noteikti nē, Annija nekāda ziņā nav rakstījusi “dārgo Antuān”.

Pirms sešiem gadiem mēs pēc savstarpējas vienošanās tikko bijām šķīrušies es nolēmu doties uz Tokiju. Aizrakstīju viņai dažus vārdus. Es vairs nevarēju viņu saukt par dārgo mīļoto un gluži nevainīgi sāku vēstuli ar uzrunu “dārgo Annij”.

“Es apbrīnoju Tavu drosmi,” viņa man atbildēja. “Es nekad neesmu bijusi un ari tagad neesmu Tava dārgā Annija. Un es lūdzu Tevi ticēt, ka Tu man neesi dārgais Antuāns. Ja nezini, kā mani uzrunāt, neuzrunā nemaz, tā būs labāk.”

Izņemu vēstuli no kabatas portfeļa. Viņa nav rakstījusi “dārgo Antuān”. Ari vēstules beigās nav pieklājības formulas. “Man vajag Tevi satikt. Annija.” Nav nekā, kas liecinātu par viņas jūtām. Man nav iemesla sūdzēties: te es atkal redzu viņas mīlestību uz pilnību. Viņa vienmēr ir gribējusi īstenot “nevainojamus mirkļus”. Ja tāds mirklis nebija iespējams, viņa zaudēja interesi par visu, acīs apdzisa dzīvīgums, viņa slinki klīda kā liela pusaudze. Vai ari meklēja ķildu:

“Tu šņauc degunu svinīgi kā pilsonis un pašapmierināts kāsē mutautā.”

Vajadzēja nevis atbildēt, bet gaidīt: pēc kāda no manis nākoša signāla viņa piepeši nodrebēja, skaistie, tvīksmīgie vaibsti kļuva skarbi, un viņa atsāka savu skudras darbu. No viņas staroja valdonīga un brīnumaina burvība; viņa dungoja savā nodabā, metot skatienus uz visām pusēm, tad smaidot saslējās, pienāca klāt un sapurināja mani aiz pleciem, un brīdi šķita, ka viņa izdala pavēles apkārtējiem priekšmetiem. Klusām un ātri viņa paskaidroja, ko no manis gaida.

“Klausies, tu taču varētu papūlēties, vai ne? Pēdējoreiz tu biji dumjš. Vai redzi, cik skaists varētu būt šis brīdis? Palūkojies

debesīs, palūkojies, kāda krāsa ir paklājam. Es uzvilku zaļo kleitu un neesmu krāsojusies, esmu gluži bāla. Pakāpies atpakaļ un apsēdies ēnā; vai saproti, ko darīsi? Re nu, kāds tu esi! Gatavais muļķis. Runā ar mani!”

Es jutu, ka panākumu atslēga ir manās rokās: mirklim bija neskaidra jēga, tā bija jāattīra un jānoapaļo nevarēja iztikt bez noteiktām kustībām un noteiktiem vārdiem; mani nospieda atbildības nasta, es iepletu acis un neredzēju neko, ķepurojos starp rituāliem, kurus Annija acumirklī izgudroja un kurus es ar savām lielajām rokām saplosīju kā zirnekļu tīmekļus. Tādos brīžos viņa mani ienīda.

Es noteikti aiziešu pie viņas. Joprojām viņu cienu un mīlu no visas sirds. Es vēlos, lai citam būtu vairāk veiksmes un veiklības mirkļu spēlē. “Tavi sātaniskie mati visu sabojā,” viņa teica. “Ko gan var iesākt ar rudmatainu vīrieti?”

Viņa smaidīja. Vispirms no atmiņas man izgaisa viņas acis, pēc tam garais augums. Ilgāk, cik ilgi vien varēju, atcerējos viņas smaidu, bet pirms trim gadiem pazaudēju ari to. Nupat, kad saņēmu vēstuli no viesnīcnieces rokām, man piepeši likās, ka tas atgriezies: šķita es redzu Anniju smaidām. Mēģināju to atminēties atkal: gribējās izjust visu maigumu, ko man iedvesa Annija; tepat šis maigums ir, pavisam tuvu, tam vajag tikai piedzimt. Bet smaids vairs neataust. Es palieku tukšs un sauss.

Salīgi drebinādamies, ienāk kāds vīrietis.

-    Labdien, kungi un dāmas!

Viņš apsēžas, nenovelkot noskapstējušo mēteli. Viņš berzē garās plaukstas, saāķējis pirkstus.

-    Ko jums pasniegt?

Viņš satrūkstas un bažīgi paveras apkārt.

-    Ko? Jūs man iedosiet glāzi birra ar ūdeni.

Apkalpotāja nekustas. Spogulī viņas seja izskatās aizmigusi. Īstenībā acis viņai vaļā, taču tikai spraudziņās. Tāda viņa ir, viņa nesteidzas apkalpot klientus, kādu brītiņu aizvien pārdomā pasūtījumus. Droši vien viņa iztēlojas pudeli, ko paņems no plaukta virs letes, balto etiķeti ar sarkanajiem burtiem, biezo, melno sīrupu, kuru lies: tas ir mazliet tā, it kā dzertu viņa pati.

Ieslidinu Annijas vēstuli kabatas portfelī: tā man ir devusi, ko

varējusi; es nespēju aizkļūt līdz sievietei, kas to turējusi rokās, salocījusi un ielikusi aploksnē. Vai vispār ir iespējams domāt par kādu pagātnē? Kamēr mēs viens otru mīlējām, mēs neļāvām pat visniecīgākajam brītiņam, vissīkākajai sāpītei atrauties no mums un atpalikt. Skaņas, smaržas, gaismas nianses, pat neizteiktās domas mēs ņēmām līdzi, un viss palika jutīgs kā vaļēja brūce: mēs nebeidzām to baudīt un to ciest tagadnē. Nekādu atmiņu; nesatricināma un tveicīga mīlestība bez ēnas, bez atkāpšanās un patvēruma. Trīs gadi, kas visi reizē bija tagadne. Tieši tāpēc mēs izšķīrāmies: mums pietrūka spēka nest tādu nastu. Un tad, kad vienā mirklī Annija mani atstāja visa un viengabalaina, šie trīs gadi nogrima pagātnē. Es pat necietu, es jutos iztukšots. Tad laiks atkal sāka plūst, un tukšums palielinājās. Pēc tam Saigonā, kad nolēmu atgriezties Francijā, viss, kas vēl bija dzīvs, svešās sejas, vietas, upju krastmalu platformas viss iznīka. Un nu mana pagātne ir tikai milzīgs caurums. Mana tagadne: viesmīle ar melnu ņieburu, kura sapņo pie letes, un šis lāga vīrelis. Man šķiet, ka visu, ko zinu par savu dzīvi, esmu izlasījis grāmtās. Benaresas pilis, Spitālīgā karaļa terase, Javas tempļi ar lielajām, sadrupušajām kāpnēm mirkli atspoguļojušies manās acīs, bet palikuši turpat savā vietā. Tramvajs, kas iet garām viesnīcai “Printania”, vakarā neaizved līdzi neona reklāmu atspulgus; tas mirkli iegaismojas un attālinās ar melniem logiem.

Šis cilvēks visu laiku skatās uz mani tas ir nepatīkami. Viņš, tāds sīks, izliekas pārāk svarīgs. Beidzot viesmīle nolemj pasniegt viņam prasīto. Viņa laiski paceļ lielo roku melnā piedurknē, paņem pudeli un glāzi un aiznes tās.

-    Te ir, kungs.

-    Ahila kungs, viņš laipnīgi saka.

Viņa lej neatbildot; piepeši viņš strauji atrauj pirkstu no deguna un noliek abas plaukstas plakaniski uz galda. Viņš atliec galvu, un viņa acis spīd. Ahila kungs saltā balsī saka:

-    Nabaga meiča!

Viesmīle satrūkstas, un es arī satrūkstos: viņa intonācija ir nenosakāma, varbūt pārsteiguma dēļ šķiet, ka runātājs ir cits. Visi trīs jūtamies neērti.

Resnā viesmīle attopas pirmā viņai nav iztēles. Viņa ar skatienu nomērī Ahila kungu no galvas līdz kājām, jo zina, ka varētu ar

vienu roku izraut viņu no krēsla un izmest pa durvīm.

-    Un kāpēc lai es būtu nabaga meiča?

Viņš vilcinās. Viņš apjucis skatās viesmīlē un iesmejas. Seja savelkas neskaitāmās krunkās, viņš mazliet pakustina roku.

-     Tas viņu nokaitinājis. Mēdz taču runāt tāpat vien nabaga meiča. Bez kāda nolūka.

Bet viņa pagriež muguru un aiziet pie letes, jo tiešām ir apvainojusies. Viņš vēl smejas:

-     Ha! Ha! Ziniet, man tāpat vien paspruka. Vai par to jādusmojas? Viņa dusmojas, viņš saka, it kā vēršoties pie manis.

Es pagriežu galvu uz otru pusi. Viņš paceļ glāzi, bet pat nedomā dzert: pārsteigts un apjucis, viņš miedz acis; izskatās, it kā viņš pūlētos kaut ko atcerēties. Viesmīle ir apsēdusies pie kases un paņem rokdarbu. Atkal valda klusums, bet tas ir cits klusums. Lūk, lietus tas viegli sitas pret matstikla rūtīm, tas atmiekšķēs un samērcēs papes maskas, ja ielās vēl ir pārģērbušies bērni.

Viesmīle iededz lampas pulkstenis vēl nav pat divi, bet debesis satumsušas pavisam melnas, viņa vairs neredz rokdarbu. Maiga gaisma, cilvēki ir mājās, arī viņi, bez šaubām, iedeguši lampas. Viņi lasa, skatās pa logu debesīs. Viņiem… tas ir citādi. Viņi novecojuši citādi. Viņi dzīvo starp mantotām un dāvinātām lietām, un katra mēbele ir piemiņa. Galda pulksteņi, medaljoni, portreti, gliemežnīcas, prespapjē, aizslietņi, šalles. Viņu skapji ir pilni pudeļu, drānu, vecu apģērbu, avīžu; viņi visu ir saglabājuši. Pagātne ir īpašnieka greznība.

Kur gan es būtu glabājis savu pagātni? Nav iespējams iebāzt to kabatā; lai to novietotu, vajadzīga māja. Man pieder tikai mans ķermenis: pavisam vientuļš cilvēks ar savu vienīgo ķermeni nevar apturēt atmiņas; tās izslīd viņam cauri. Man nevajadzētu sūdzēties esmu vēlējies vienīgi brīvību.

Sīkais vīrelis knosās un nopūšas. Viņš ievīstījies mētelī, bet laiku pa laikam izslienas un atgūst cilvēcisku izskatu. Arī viņam nav pagātnes. Labi meklējot, pie radiem, kas nemēdz viņu apciemot, noteikti atrastos fotogrāfija, kur viņš redzams kādās kāzās ar iestīvinātu apkakli un krūtežu un jauna cilvēka asajām ūsām. Domāju, ka no manis nav plicis pat tik daudz.

Re, viņš atkal skatās uz mani. Šoreiz viņš mani uzrunās, es pilnī

gi sastingstu. Starp mums nav radušās nekādas simpātijas, mēs tikai esam līdzīgi, un tas ir viss. Viņš ir viens tāpat kā es, bet dziļāk iestidzis vientulībā. Viņš droši vien gaida savu Nelabumu vai kaut ko līdzīgu. Tātad tagad ir cilvēki, kas mani pazīst un, manī ielūkojušies, domā: “Tas ir viens no mūsējiem.” Nu, un tad? Ko viņš grib? Viņam gan vajadzētu zināt, ka mēs viens otram nekādi nevaram palīdzēt. Ģimenes ir savās mājās un savu atmiņu vidū. Un te esam mēs divi vraki bez atmiņām. Ja viņš tagad piecelsies, ja teiks kādu vārdu, es uzlēkšu gaisā.

Durvis ar troksni atveras tas ir doktors Rožē.

-    Labdien visapkārt!

Viņš ienāk nikns un aizdomu pilns, mazliet ļodzīdamies uz garajām kājām, kas tikko spēj panest viņa rumpi. Svētdienās es viņu bieži redzu Vezelīza restorāna, bet viņš mani nepazīst. Viņam ir tāds pats augums kā Zuanvilas izpriecu parka vecajiem uzraugiem: roku dilbi resni kā ciskas, krūšu apkārtmērs simt desmit centimetru, un tas viss lāgā neturas stāvus.

-    Zanna, Žannin!

7 *

Viņš aiztipina līdz drēbju pakaramajam, lai uzkabinātu uz āķa lielo filca platmali. Viesmīle ir salocījusi rokdarbu un snaudulīgi, nesteigdamās iet izvilkt doktoru no viņa lietusmēteļa.

-    Ko vēlaties, doktor?

Viņš meiču nopietni uzlūko. Lūk, to varētu nosaukt par skaistu vīrieša galvu. Tā ir dzīves un kaislību nodeldēta un izvagota. Bet doktors ir sapratis dzīvi un savaldījis kaislības.

-    Es nemaz nezinu, ko īsti vēlos, viņš atbild dziļā balsī.

Doktors atkrīt dīvānā man pretī; viņš susina pieri. Līdzko vairs

nav jāstāv, viņš atgūst pašapziņu. Viņa lielās, melnās pavēlnieka acis iedveš bijību.

-Tas būs… tas būs, tas būs vecs kalvadoss, bērniņ!

Viesmīle nepakustēdamās vēro viņa milzīgo, grumbu izvagoto seju. Viņa liekas aizsapņojusies. Sīkais vīrelis, smaidīdams kā atbrīvots, paceļ galvu. Tiesa šis koloss mūs ir atpestījis. Te bija kaut kas šausmīgs, kas grasījās mūs sagrābt. Dziļi uzelpoju: tagad mēs esam starp cilvēkiem.

-    Nu, kā būs ar kalvadosu?

Viesmīle satrūkstas un aiziet. Viņš ir izstiepis resnās rokas un ar

abām plaukstām saņēmis galda malas. Ahila kungs šķiet gluži priecīgs: viņš gribētu pievērst sev doktora uzmanību. Taču, lai kā viņš kūjā kājas un lēkā uz sēdekļa, viņš ir tik mazs, ka nerada nekādu troksni.

Viesmīle atnes kalvadosu. Pamājot ar galvu, tā rāda doktoram viņa kaimiņu. Doktors Rožē lēnām pagriež rumpi kaklu pagrozīt viņš nevar.

-    Ei, vai tas esi tu, vecā lupata, viņš uzsauc, vai tad neesi vēl nomiris?

Viņš pavēršas uz viesmīles pusi.

-    Un jūs tādus ciešat savā kafejnīcā?

Viņš veras sīkajā vīrelī nežēlīgu skatienu. Tas ir tik tiešs skatiens, ka ik lietai ierāda tās īsto vietu. Viņš paskaidro:

-    Tas ir vecs plānprātiņš un vairāk nekas.

Viņš pat nepūlas izlikties, ka joko. Viņš zina, ka vecais plānprātiņš nesadusmosies, ka tas tūlīt smaidīs.

Tā ari notiek: vīrelis padevīgi smaida. Vecs plānprātiņš: viņš atslābinās, jūtas pasargāts pats no sevis; šodien viņam nekas slikts neatgadīsies. Trakākais ir tas, ka arī es nomierinos. Vecs plānprātiņš

-    ak tad tā tas ir, nekā vairāk nav.

Doktors smejas, viņš man uzmet aicinošu sazvērnieka skatienu bez šaubām, mana auguma dēļ un arī tāpēc, ka man ir tīrs krekls mugurā -, viņš grib ari mani iesaistīt jokā.

Es nesmejos un neatbildu uz viņa piedāvājumiem, un tad, nepārtraukdams smieties, viņš izmēģina pie manis savu redzokļu briesmīgo uguni. Dažas sekundes mēs viens otru vērojam klusēdami; viņš mani nomēri, izlikdamies tuvredzīgs, un klasificē. Vai viņš pieskaita mani pie plānprātiņiem? Vai varbūt pie diedelniekiem?

Tomēr skatienu novērš viņš; maza izgāšanās vientuļa, sabiedriski nenozīmīga cilvēka priekšā tūlīt aizmirstas, par to nav vērts pat runāt. Viņš uztin un aizsmēķē cigareti, tad sēž nekustīgi, stingi raudzīdamies savā priekšā kā sirmgalvis.

Skaistas grumbas viņam tās ir visas: guleniskās vagas pierē, vārnukājas, rūgtās rievas abās pusēs mutei, nemaz jau nerunājot par dzeltenajām virvēm, kas karājas zem zoda. Lūk, cilvēks, kuram veicies: jau p^i lielu gabalu, viņu ieraugot, ļaudis saprot, ka viņš ir cietis un pieder pie tiem, kuri dzīvojuši. Turklāt viņš ir pelnījis savu se

ju, jo viņam ne mirkli nav radušās šaubas par to, kā saglabāt un izlietot savu pagātni: viņš to gluži vienkārši ir izbāzis un padarījis par sievietēm un jauniem cilvēkiem izmantojamu pieredzi.

Ahila kungs ir tik laimīgs, cik laimīgs jau sen nav juties. Viņš aiz apbrīna sēž vaļēju muti; maziem malciņiem, vaigus piepūtis, viņš dzer savu birru. Jā, doktors gan zināja, kā ar viņu apieties! Doktors nav no tiem, kas ļausies vecam plānprātiņam sevi fascinēt, līdz uznāk lēkme; kārtīga sapurināšana, daži tieši vārdi, kas cērt kā ar pātagu, taisni tas viņam vajadzīgs. Doktoram ir pieredze. Tas ir pieredzes profesionālis: ārsti, priesteri, augsti ierēdņi un virsnieki pazīst cilvēkus kā savus piecus pirkstus.

Es kaunos Ahila kunga dēļ. Mēs esam no vienas nometnes, un mums vajadzētu apvienoties pret viņiem. Bet viņš mani gļēvi pameta un pārgāja viņu pusē: viņš godīgi uzticas Pieredzei. Taču ne savai un ne manai. Doktora Rožē pieredzei. Nupat vēl Ahila kungs jutās kā ērms, viņam šķita, ka ir vientuļš; tagad viņš zina, ka ir bijuši vēl citi viņam līdzīgi, daudz citu: doktors Rožē tos ir sastapis, viņš varētu Ahila kungam izstāstīt katra dzīves gājumu un pateikt, kā tas beidzies. Ahila kungs ir tikai parasts gadījums, ko droši var reducēt uz dažām kopīgām pazīmēm.

Kā man gribētos pasacīt, ka viņu krāpj, ka svarīgums tiek tikai tēlots. Pieredzes profesionāļi? Viņi vilkuši savu dzīvi pusmiega stingumā, apprecējušies pārsteidzīgi, aiz nepacietības, un aiz nejaušības radījuši bērnus. Citus cilvēkus viņi sastapuši kafejnīcās, bērēs, kāzās. Laiku pa laikam, nonākot atvarā, viņi ķepurojušies, nesaprotot, kas ar viņiem notiek. Viss, kas norisinājies ap viņiem, iesācies un beidzies ārpus viņu redzesloka; notikumi, no tālienes nākot, pieskārušies viņiem kā gari, tumši tēli, un, kad viņi gribējuši sākt skatīties, viss jau beidzies. Un vēlāk, sasniedzot gadus četrdesmit, viņi savas mazās stūrgalvības un dažas parunas nosauc par pieredzi un paši pārvēršas par izdalīšanas automātiem: ja iemet divus sā spraugā pa kreisi, saņem sudraba papīrā ietītu anekdoti; divi sū spraugā pa labi dod vērtīgus padomus, kas līp pie zobiem kā mīkstas karameles. Ja tā vērtē, es arī varu panākt, lai mani ielūdz pie cilvēkiem, un viņi savā starpā runās, ka esmu liels ceļotājs Mūžīgā priekšā. Jā: musulmaņi čurā tupus; indiešu bērnu saņēmējas par asins apturēšanas līdzekli lieto govju mēslos iejauktu stikla pulveri;

Borneo salā, kad meičai ir mēnešreizes, viņa trīs dienas un trīs naktis pavada uz savas mājas jumta. Esmu redzējis Venēcijā apbedīšanu gondolā, Svētās nedēļas svētkus Seviljā, esmu redzējis Kristus ciešanu ceļa izrādi Oberammergauā. Protams, tas ir tikai niecīgs manu zināšanu piemērs; es varētu atgāzties krēslā un jokodamies iesākt:

“Vai jūs pazīstat Zilavu, mīļā kundze? Tā ir maza, interesanta pilsētiņa Morāvijā, ko apmeklēju 1924. gadā…”

Un tiesas priekšsēdis, kas pieredzējis tik daudz gadījumu, pēc mana stāsta ņemtu vārdu un sacītu:

“Cik tas ir patiesi, cienītais kungs, cik cilvēciski! Līdzīgu gadījumu pieredzēju savas karjeras sākumā. Tas bija 1902. gadā. Es aizvietoju tiesnesi Limožā…”

Tikai, lūk, jaunībā ar to visu mani pārāk muļķoja. Tomēr es nebiju no profesionāļu ģimenes. Bet vēl ir arī amatieri. Tie ir sekretāri, kalpotāji, komersanti visi, kas kafejnīcās klausās citu stāstos; ap gadiem četrdesmit viņi ir bāztin piebāzti ar pieredzi, kuru nevar izklāstīt citiem. Laimīgā kārtā viņiem ir bērni, kuriem var likt to patērēt uz vietas. Viņi gribētu, lai mēs noticam, ka viņu pagātne nav zudusi, ka viņu atmiņas sabiezējušas un pašas no sevis pārvērtušās par Gudrību. Cik ērta pagātne! Kabatas formāta pagātne, maza zeltīta grāmatiņa, pilna skaistu aforismu. “Ticiet man, es runāju pēc pieredzes, visu, ko zinu, esmu ņēmis no dzīves.” Vai tad Dzīve būtu uzņēmusies domāt viņu vietā? Jauno viņi izskaidro ar veco, un veco viņi ir izskaidrojuši ar vēl senākiem notikumiem kā vēsturnieki, kas Ļeņinu patasīja par krievu Robespjēru un Robespjēru par franču Kromvelu: galu galā viņi vispār nekā nav sapratuši… Aiz viņu svarīgā cienīguma nojaušams drūms slinkums, viņi redz slīdam garām šķietamību, žāvājas un domā, ka zem saules nav nekā jauna. “Vecais plānprātiņš” un doktors miglaini domā par citiem veciem plānprātiņiem, no kuriem nevienu atsevišķi neatceras. Tagad nekas, ko Ahila kungs darītu, nevarētu mūs pārsteigt, tāpēc ka viņš ir vecs plānprātiņš.

Viņš nav vecs plānprātiņš viņš baidās. No kā viņš baidās? Ja grib saprast kādu lietu, jānostājas tai pretī vienam pašam bez palīgiem; visa pasaules pagātne nedotu neko. Un tad tā pazūd, un reizē izgaist tas, kas sapratis.

Vispārējas idejas glaimo visvairāk. Turklāt gan profesionāļiem, gan pat amatieriem galu galā vienmēr ir taisnība. Viņu gudrība iesaka celt iespējami mazāk trokšņa, dzīvot cik iespējams mazāk un ļaut sevi aizmirst. Viņu labākie stāsti ir par neapdomīgiem savādniekiem, kas tikuši sodīti. Varbūt Ahila kungam nav īsti mierīga sirdsapziņa. Varbūt viņš sev saka, ka nebūtu tiktāl nonācis, ja klausītu tēva vai vecākās māsas padomiem. Doktoram ir tiesības sacīt viņš sabojājis savu dzīvi; doktors ir pratis būt derīgs. Viņš izslienas mierīgs un varens pāri mazajam vrakam; viņš ir kā klints.

Doktors Rožē izdzēris savu kalvadosu. Viņa lielais augums sagumst un plaksti smagi noslīgst. Pirmo reizi redzu viņa seju bez acīm: to varētu nosaukt par papes masku, kādas šodien pārdod bodītēs. Viņa vaigiem ir briesmīga rožaina krāsa… Piepeši man atklājas patiesība: šis cilvēks drīz mirs. Viņš noteikti to zina; pietiek, ja viņš ir paskatījies spogulī: ar katru dienu viņš mazliet vairāk līdzinās līķim, par ko kļūs. Lūk, kas ir viņa pieredze, lūk, kāpēc es tik bieži esmu sev teicis, ka tā ož pēc nāves: tā ir viņu pēdējā aizsardzība. Lai kā doktors tai gribētu ticēt, lai kā vēlētos noslēpt neizturamo īstenību, viņš ir viens, bez kāda guvuma, bez pagātnes, ar prātu, kas notrulinās, un ķermeni, kurš sairst. Tālab viņš ir tik rūpīgi izveidojis, aprīkojis un nostiprinājis savu mazo kompensācijas drudzi: viņš apgalvo, ka progresē. Vai viņam ir domas pārrāvumi un brīži, kad galvā griežas tukšums? Jā, bet tāpēc, ka viņa spriedumiem vairs nav jaunības pārsteidzības. Vai viņš vairs nesaprot, ko lasa grāmatās? Tas tāpēc, ka tagad viņš ir tik tālu no grāmatām. Viņš vairs nespēj nodoties mīlestībai? Bet viņš to ir darījis. Daudz labāk ir būt to darījušam, nekā vēl tagad darīt: ar atkāpi var spriest, salīdzināt, domāt. Un, lai varētu skatīties spogulī uz šo drausmīgo līķa galvu, viņš pūlas noticēt, ka tajā iegravētas pieredzes mācības.

Doktors mazliet pagriež galvu. Viņa plaksti paveras, viņš paskatās manī miega apsārtušām acīm. Es viņam uzsmaidu. Es gribētu, lai šis smaids atklāj visu, ko viņš sev slēpj. Viņš pamostos gan, ja varētu sev sacīt: “Lūk, te ir viens, kurš zina, ka es drīz nobeigšos.” Bet viņa plaksti aizveras viņš iemieg. Es eju prom, atstāju Ahila kungu nomodā par viņa miegu.

Lietus beidzies, gaiss ir maigs, pa debesīm lēni peld skaisti, melni mākoņi: ar to vairāk nekā pietiek, lai radītu pilnestības brīža

dekorāciju; lai atspoguļotu šis ainas, Annija liktu dzimt mūsu sirdis maziem, tumšiem ezeriņiem. Bet es neprotu izmantot iespēju: tukšs un mierīgs es uz labu laimi eju zem neizlietotām debesim.

Trešdien

Vajag tikt vaļā no bailēm.

Ceturtdien

Uzrakstīju četras lappuses. Pēc tam ilgs laimes brīdis. Nevajag pārāk daudz domāt par vēstures svarīgumu. Citādi var rasties riebums pret to. Nav jāaizmirst, ka de Rolbona kungs šobrīd ir vienīgais manas eksistences attaisnojums.

Pēc nedēļas es iešu pie Annijas.

Piektdien

Redutes bulvārī migla bija tik bieza, ka uzskatīju par prātīgāku turēties cieši gar kazarmu sienu; man pa labi auto starmeši dzina sev pa priekšu slapju gaismu, un nekādi nevarēja saprast, kur beidzas ietve. Ap mani bija cilvēki; es dzirdēju viņu soļu troksni un reizēm

-    vārdu pakluso čalu, bet nevienu neredzēju. Reiz mana pleca augstumā pavīdēja sievietes seja, bet migla to tūlīt aprija; citreiz kāds, ļoti stipri elšot, pieskārās. Es nezināju, kurp eju, biju pārāk nodarbināts; vajadzēja uzmanīgi virzīties uz priekšu, aptaustot ielu ar purngalu un pat izstiepjot roku. Turklāt šie vingrinājumi nesagādāja nekādu prieku. Taču man ne prātā nenāca iet atpakaļ, es biju iestidzis^' Pēc pusstundas tālumā ieraudzīju zilganus tvaikus. Vadoties pēc tiem, drīz nonācu pie liela gaišuma; tā centrā ieraudzīju Mablī kafejnīcu, kuras ugunis mirdzēja cauri miglai.

Mablī kafejnīcā ir divpadsmit elektrisko lampu, taču iedegtas bija tikai divas viena virs kases, otra pie griestiem. Vienīgais viesmīlis mani stumšus iestūma tumšā kaktā.

-    Te nenāciet, kungs, es tīru.

Viņš bija ģērbies svārkos bez vestes un bez stīvinātas apkaklītes, baltā kreklā ar violetām svītrām. Viņš žāvājās un vērās manī nīgru skatienu, ar pirkstiem sukādams matus.

-    Melnu kafiju un radziņus.

Viņš berzēja acis un neatbildējis aizgāja. Tumsa man bija jau līdz

kaklam pretīga, auksta tumsa. Radiators droši vien nebija ieslēgts.

Es nebiju viens. Man pretī sēdēja sieviete vaska dzeltenu seju, viņas rokas nemitīgi kustējās te glaudīja blūzi, te pabīdīja melno cepuri, lai izskatītos brašāka. Kopā ar viņu bija liela auguma gaišmatis, kas ēda smalkmaizīti, nerunādams ne vārda. Klusums mani nomāca. Gribējās aizsmēķēt pīpi, bet man būtu nepatīkami pievērst viņu uzmanību, uzraujot sērkociņu.

Zvanīja telefons. Rokas apstājās: tās palika pieķērušās blūzei. Viesmīlis nesteidzās. Viņš mierīgi beidza slaucīt un tikai tad gāja paņemt klausuli. “Hallo, vai Žorža kungs? Labrīt, Žorža kungs… Jā, Žorža kungs… Saimnieka nav… Jā, viņam vajadzētu būt te… Ak, tādā miglā… Parasti viņš ieroda ap astoņiem… Jā, Žorža kungs, es viņam pateikšu. Uz redzēšanos, Žorža kungs.”

Migla gūlās uz rūtīm kā smags pelēka samta priekškars. Mirkli pie loga pieplaka seja un pazuda.

Sieviete raudulīgi teica:

-    Sasien man kurpi!

-    Tā nav atraisījusies, vīrietis neskatīdamies atbildēja.

Viņa uztraucās. Viņas rokas slīdēja pa blūzi un kaklu kā lieli zirnekļi.

-    Ir gan, sasien man kurpi!

Viņš izmisis noliecās un pieskārās pie kājas zem galda:

-    Kārtībā!

Viņa gandarīta smaidīja. Vīrietis pasauca viesmīli.

-    Viesmīl, kāds ir rēķins?

-    Cik smalkmaizīšu? viesmīlis jautāja.

Es biju nolaidis acis, lai neizskatītos, ka pētu viņus. Pēc brīža dzirdēju krakšķēšanu un ieraudzīju svārku malu un divus sakaltušiem dubļiem notašķītus zābaciņus. Tiem sekoja vīrieša puszābaki spoži un smailiem purniem. Tie tuvojās man, apstājās un pagriezās: viņš vilka mugurā mēteli. Tajā brīdī gar sāniem uz leju sāka slīdēt plauksta stīva dilba galā; tā mazliet vilcinājās, skrāpēja svārkus.

-    Vai esi gatava? vīrietis jautāja.

Roka atvērās un pieskārās platam dubļu traipam uz labās kājas zābaciņa, tad pazuda.

-    Uf! vīrietis teica.

Viņš paņēma pie pakaramā noliktu koferi. Viņi izgāja ārā, un es

redzēju abus ienirstam miglā.

-     Tie ir aktieri, viesmīlis sacīja, atnesdams kafiju, tie paši, kas uzstājas “Cinй-Palace” seansu starplaikos. Sieviete aizsien sev acis un lasa skatītāju vārdus un gadus. Šodien viņi brauc prom, jo ir piektdiena un mainās programma.

Viņš aizgāja paņemt šķīvi ar radziņiem no galda, pie kura tikko sēdēja aktieri.

-    Nepūlieties!

-    Nav jau grūti.

Tos radziņus man negribējās ēst.

-    Jānodzēš elektrība. Ja deviņos no rīta dedzināšu divas lampas vienam pašam klientam, saimnieks bārsies.

Kafejnīca iegrima krēslā. Tagad pa augstajiem logiem plūda vājš, pelēki un brūni iekrāsots gaišums.

-    Es gribētu satikt Faskela kungu.

Es neredzēju, kā veča ienāca. Nodrebinājos saltajā gaisa pūsmā.

-    Faskela kungs vēl nav ieradies.

-     Mani sūta Florāna kundze, veča atsāk, jo nejūtas labi. Šodien viņa nenāks šurp.

Florāna kundze ir sarkanmatainā kasiere.

-    Tāds laiks, vecā saka, nāk par sliktu viņas vēderam.

Viesmīlis cienīgi saslienas.

-     Vainīga migla, viņš atbild, ar Faskela kungu ir tāpat; es brīnos, ka viņš vēl nav nācis lejā. Viņam zvanīja. Parasti viņš ierodas astoņos.

Veča neviļus paskatās uz griestiem.

-    Vai viņš ir tur augšā?

-    Jā, tur ir viņa dzīvoklis.

Veča runā dziedošā balsī, it kā savā nodabā:

-    Ja nu viņš būtu miris…

-     Ejiet nu! viesmīļa seja pauž vislielāko sašutumu. Ko vēl jūs nesarunāsiet!

Ja viņš būtu miris… Man arī pazib prātā tāds minējums. Tieši tādas domas mēdz uzmākties miglainā laikā.

Veča iet prom. Man vajadzētu darīt to pašu kafejnīcā valda aukstums un tumsa. Pa durvju apakšu plūst iekšā migla, drīz tā

Sartrs, “Nelabums”

81

pārņems visu. Pilsētas bibiliotēkā es atrastu gaismu un siltumu.

Seja atkal pieplaka pie rūts.

-    Pagaidi tikai! viesmīlis pārskaities izsaucās un izskrēja ārā.

Seja pazuda, es paliku viens. Rūgti sev pārmetu, ka esmu atstājis

istabu. Tagad tajā droši vien ieplūdusi migla; man būtu bail tur atgriezties.

Tumsā aiz kases kaut kas nokrakšķēja. Troksnis nāca no trepju puses varbūt saimnieks beidzot kāpj lejā? Taču nē neviens nerādījās; pakāpieni krakšķēja paši no sevis. Faskela kungs vēl gulēja. Vai tiešām viņš bija miris tur man virs galvas? Miglainā rītā atrasts beigts savā gultā. Apakšvirsrakstā: “Kafejnīcas viesi ēda, nezinādami…”

Bet vai viņš vēl bija gultā? Vai viņš nebija izkritis, aizraujot līdzi segas un atsitoties ar galvu pret grīdu?

Es ļoti labi pazinu Faskela kungu; reizēm viņš apjautājās par manu veselību. Tas ir resns, dzīvespriecīgs vīrs ar labi koptu bārdu

-    ja viņš mirtu, tad droši vien ar trieku. Viņš būtu baklažāna krāsā, un mēle karātos ārā no mutes, bārda būtu izslieta gaisā un kakls zem bārdas sprodziņām violets.

Dzīvokļa kāpnes pagaisa tumsā. Es tikko varēju saskatīt margu bumbu. Vajadzētu iziet cauri šai tumsai. Kāpnes nokrakšķētu. Augšā es atrastu guļamistabas durvis…

Līķis bija tur, man virs galvas. Es pagrieztu slēdzi; pieskartos siltajai ādai, lai redzētu.

Nespēju ilgāk nociesties, piecēlos. Ja viesmīlis mani pārsteigtu kāpnēs, es sacītu, ka esmu dzirdējis troksni.

Piepeši parādījās aizelsies viesmīlis.

-    Jā, kungs! viņš sauca.

Muļķis! Viņš nāk pie manis.

-    Divi franki.

-    Es dzirdēju troksni augšā, teicu.

-    Par agru jau nav!

-    Jā, bet man šķiet, tur notiek kaut kas nelabs: saklausīju tādu kā gārdzienu un dobju būkšķi.

Tumšajā zālē ar miglu aiz logiem tas izskanēja gluži dabiski. Es nekad neaizmirsīšu, kādas tobrīd bija viesmīļa acis.

-     Jums vajadzētu uzkāpt augšā un paskatīties, es nodevīgi piemetināju.

-    Nu nē! viņš izsaucās un piebilda: Es baidos, ka saimnieks sadotu man pa kaklu. Cik pulkstenis?

-    Desmit.

-    Es iešu pusvienpadsmitos, ja viņš vēl nebūs ieradies.

Spēru soli uz durvju pusi.

-    Vai jūs ejat prom? Vai nepaliekat?

-    Nē.

-    Vai tiešām dzirdējāt gārdzienu?

-    Es nezinu, ārā iedams, sacīju, varbūt man izlikās, jo esmu tādā noskaņojumā.

Migla bija mazliet paklīdusi. Steidzos uz Tumbridas ielu man bija vajadzīga tās gaisma. Piedzīvoju vilšanos: gaisma tiešām bija, bet tā plūda gar veikalu logiem. Taču tā nebija priecīga gaisma miglas dēļ tā izskatījās gluži balta un gāzās uz pleciem kā duša.

Daudz cilvēku, sevišķi sieviešu: aukles, kalpones un ari mājasmātes no tām, kuras mēdz teikt: “Es iepērkos pati, tā ir drošāk.” Viņas brīdi aplūkoja skatlogus un galu galā gāja iekšā.

Apstājos pie desinieka Ziljēna tirgotavas. Laiku pa laikam redzēju kādu roku, kas rādīja uz pildītām kājiņām vai desām. Tad tukla, gaišmataina meiča noliecās, piedāvājot skatienam krūtis, un paņēma pirkstos gabalu beigtas miesas. Piecu minūšu gājiena attālumā savā istabā bija miris Faskela kungs.

Meklēju tuvumā kādu drošu balstu, kas pasargātu no domām. To neatradu: pamazām migla bija sadalījusies, bet ielā joprojām lodāja kaut kas satraucošs. Varbūt tās nebija īstas briesmas nezināmais šķita izbalojis un caurspīdīgs. Bet tieši tas beigu beigās radīja bailes. Piespiedu pieri pie rūts. Uz olas ar majonēzi krievu gaumē pamanīju tumšsarkanu pilienu tās bija asinis. No sarkanā un dzeltenā sametās nelabi.

Piepeši es ieraudzīju parādību: kāds bija nogāzies ar seju uz leju, un viņa asinis tecēja ēdienos. Ola bija ieripojusi asinīs; tai uzliktā tomāta šķēle nokritusi plakaniski sarkana uz sarkana fona. Majonēze mazliet izplūdusi: dzeltena krējuma peļķe, ko asiņu urdziņa sašķeļ divās daļās.

“Tas ir pārāk muļķīgi, man jāsaņemās. Tūlīt iešu uz bibliotēku strādāt.”

Strādāt? Es skaidri zināju, ka neuzrakstīšu ne rindu. Vēl viena

izniekota diena. Ejot cauri pilsētas parkam, uz sola, kur parasti mēdzu sēdēt, ieraudzīju lielu, zilu, nekustīgu apmetni. Lūk, tur ir kāds, kam nesalst.

Kad gāju iekšā lasītavā, autodidakts nāca no tās ārā. Viņš metās man klāt.

-     Man ar jums jāaprunājas, Rokantēna kungs! Jūsu fotogrāfijas man sagādāja neaizmirstamas stundas.

Viņu ieraugot, uz mirkli atguvu cerību; divatā varbūt būs vieglāk nodzīvot šo dienu. Taču, ja biedros ir autodidakts, divatnība ir tikai šķietama.

Viņš uzsita ar roku pa lielu sējumu. Tā bija reliģijas vēsture.

-    Rokantēna kungs, neviens nav bijis labāk sagatavots par Nuaspjē, lai radītu šo plašo sintēzi. Vai nav tiesa?

Viņš likās noguris, un viņa rokas drebēja.

-    Jūs izskatāties diezgan slikti, es sacīju.

-    Ak, Rokantēna kungs, tas ir pilnīgi iespējams! Tas tāpēc, ka es piedzīvoju kaut ko drausmīgu.

Uz mūsu pusi nāca sargs iekarsīgs maza auguma korsikānis ar vecākā bundzinieka ūsām. Viņš augām stundām staigāja starp galdiem, klaudzinādams papēžus. Ziemā viņš mēdza spļaut mutautos, kurus pēc tam žāvēja pie krāsns.

Autodidakts pienāca tik tuvu, ka sajutu uz sejas viņa elpu.

-    Šī cilvēka klātbūtnē es jums neteikšu ne vārda, viņš, uzticības pilns, man sacīja. Vai jūs, Rokantēna kungs, negribētu?…

-    Ko tad?

Viņš nosarka, un viņa gumi graciozi salīgojās.

-    Rokantēna kungs, Rokantēna kungs, es gluži vai metos aukstā ūdenī! Vai jūs man neparādītu godu un trešdien nepaēstu pusdienas kopā ar mani?

-    Ļoti labprāt.

Man gribējās pusdienot kopā ar viņu tāpat kā pakārties.

-     Cik laimīgu jūs mani darāt! autodidakts teica un steidzīgi piemetināja: Es aiziešu jums pakaļ, ja esat ar mieru, un tūlīt nozuda, droši vien aiz bailēm, ka es varētu mainīt nodomus, ja viņš dotu laiku.

Pulkstenis bija pusdivpadsmit. Es strādāju līdz vieniem četrdesmit piecām. Darbs neveicās: skatījos grāmatā, bet domas bez mi

tas atgriezās MablI kafejnīcā. Vai Faskela kungs tagad tur ieradies?

Patiesību sakot, es lāgā neticēju viņa nāvei, un tieši tas mani kaitināja! Tā bija peldoša ideja, par kuras pareizību nevarēju pārliecināties un no kuras nespēju atkratīties. Korsikāņa kurpes klaudzēja uz grīdas. Vairākkārt viņš apstājās manā priekšā, it kā gribētu ko teikt, bet mainīja nodomu un soļoja tālāk.

Ap vieniem aizgāja pēdējie lasītāji. Man negribējās ēst; galvenais es nevēlējos nekur iet. Mirkli vēl pastrādāju, tad satrūkos, jutos kā apracies klusumā.

Pacēlu galvu es biju viens. Korsikānis droši vien bija pie sievas, kas strādā par bibliotēkas durvju sardzi; man gribējās dzirdēt viņa soļu troksni. Es saklausīju vienīgi sabrūkam ogles krāsnī. Telpu bija pārpludinājusi migla nevis īstā migla, kas jau sen bija izklīdusi, bet tā, kas vēl klāja ielas, kas līda ārā no mūriem un bruģa akmeņiem. Tāda kā lietu nenoturiba. Grāmatas, protams, joprojām atradās turpat plauktos, sarindotas alfabēta krātībā, ar melnām vai brūnām muguriņām un etiķetēm PL /7 (publiskai lietošanai franču literatūra) vai PL dz (publiskai lietošanai dabaszinātnes). Bet… kā lai to pasaka? Parasti tās, spēcīgas un druknas, kopā ar krāsni, zaļajām lampām, lielajiem logiem un trepēm aizsprostoja nākotni. Kamēr cilvēks palika starp šim sienām, visam, kas nāca iekšā, vajadzēja ienākt pa labi vai pa kreisi no krāsns. Pat ja ienāktu pats svētais Denī, nesot rokā savu galvu, viņam būtu jāparādās no kreisās puses un jāiet starp franču literatūrai veltītajiem plauktiem un lasītājām rezervētajiem galdiem. Un, ja viņš nepieskartos grīdai, ja viņš lidinātos divdesmit centimetru virs grīdas, viņa asiņainais kakls būtu tieši trešā grāmatplaukta augstumā. Tādējādi priekšmeti kalpoja vismaz ticamā robežu noteikšanai.

Bet šodien tie vairs nenoteica neko: pati to esamība šķita apšaubāma, likās lietas tikai ar milzu grūtībām slīdēja no mirkļa mirklī. Cieši spiedu rokās sējumu, kuru lasīju, bet pat visstiprākās sajūtas bija notrulušas. Nekas neizskatījās īsts; jutos tā, it kā ap mani būtu papes dekorācijas, ko varētu vienā mirklī pārcelt uz citurieni. Pasaule gaidīja, elpu aizturējusi, sarāvusies maziņa, tā gaidīja savu krīzi, savu Nelabumu, tāpat kā viņdien Ahila kungs.

Piecēlos. Es vairs nevarēju palikt te starp pagurušajām lietām. Gāju pamest pa logu skatienu uz Empetrāza pakausi. Murmināju:

“Viss var notikt, viss var atgadīties. Tikai ne briesmīgais, ko cilvēki izdomājuši; Empetrāzs uz sava pjedestāla nesāks dejot, tas jau būtu kaut kas cits.” Iztrūcies noraudzījos nedrošajās būtnēs, kas pēc stundas vai minūtes varēja sabrukt; tik tiešām tā; es stāvēju tur, dzīvoju starp gudrību pilnajām grāmatām vienās aprakstītas dzīvnieku sugu nesatricināmās formas, bet citas skaidro, kāds.enerģijas daudzums ietverts Visumā; es stāvēju pie loga, kura rūtīm bija noteikts staru laušanas koeficients. Cik nestipras bija šīs robežas! Manuprāt, pasaule tikai aiz laiskuma dienu pēc dienas paliek nemainīga. Šodien šķita, ka tā gatavojas pārvērtībām. Un tad var notikt viss, itin viss.

Es nedrīkstēju kavēties; kaites cēlonis bija notikums Mablī kafejnīcā. Man jāatgriežas tur, jāredz Faskela kungs dzīvs, vajadzības gadījumā jāpieskaras tā bārdai vai rokām. Varbūt tad tikšu atpestīts.

Steidzīgi pakampu mēteli un neuzvilkdams uzmetu plecos; es bēgu. Ejot cauri pilsētas parkam, vecajā vietā redzēju to pašu vīru apmetnī; viņam bija milzīga, bāla seja starp salā nosārtušām ausīm.

Mablī kafejnīca mirdzēja un laistījās jau iztālēm: šoreiz acīmredzot bija iedegtas visas divpadsmit spuldzes. Pieliku soli, reiz vajadzēja to izbeigt. Vispirms paskatījos pa lielo durvju rūti, zāle bija tukša. Tur neredzēja nedz kasieri, nedz viesmīli, nedz arī Faskela kungu.

Bija krietni jāsaņemas, lai ieietu iekšā; es neapsēdos. Es saucu: “Viesmīl!” Neviens neatbildēja. Uz galda stāvēja tukša tase. Uz apakštases cukurgrauds.

-    Vai te neviena nav?

Uz āķa karājās mētelis. Uz apaļa galdiņa bija sakrauti žurnāli melnos papes vākos. Elpu aizturējis, ieklausījos vismazākajā troksnītī. Dzīvokļa kāpnes klusi iekrakšķējās. Ārā iekaucās kuģa sirēna. Atmuguriski gāju ārā, nenolaižot acis no kāpnēm.

Es zināju gan, ka divos pēcpusdienā klientu mēdz būt maz. Faskela kungs droši vien saslimis ar gripu un viesmīli kaut kur aizsūtījis varbūt pēc ārsta. Jā, bet ko lai dara, ja man vajadzēja paskatīties uz Faskela kungu. Uz Turnbridas ielas stūra es pagriezos atpakaļ un ar riebumu nolūkojos tukšajā, spoži apgaismotajā kafejnīcā. Augšstāva logu žalūzijas bija nolaistas.

Mani sagrāba īsta panika. Vairs nezināju, kurp eju. Steidzos

garām dokiem, riņķoju pa Bovuazī kvartāla tukšajām ielām: nami drūmām acīm nolūkojās manā bēgšanā. Baiļu pārņemts, atkārtoju: “Kurp lai eju? Kurp lai eju?” Viss varēja notikt. Laiku pa laikam, sirdij strauji pukstot, ātri atskatījos: kas norisinās tur, aiz manis? Varbūt tas sāksies man aiz muguras, un, kad pagriezīšos atpakaļ, būs jau par vēlu. Kamēr spēšu priekšmetus redzēt, nekas nenotiks, tāpēc, redzi sasprindzinājis, skatījos uz bruģakmeņiem, mājām un gāzes laternām; skatiens žigli slīdēja no priekšmeta uz priekšmetu, lai tos pārsteigtu un apturētu pārvērtību gaitā. Tie neizskatījās īsti dabiski, bet es stūrgalvīgi atkārtoju: tā ir gāzes laterna, tas ir akmens fontāniņš, un ar sava skatiena spēku pūlējos atdot tiem ikdienišķu izskatu. Vairākkārt sastapu ceļā bārus Bretoņu kafejnīcu, Jūrnieku bāru. Apstājos un kavējos to sārta tilla aizkaru priekšā: varbūt šīs cieši noslēgtās vietas tiks saudzētas, varbūt tajās, nošķirta un aizmirsta, vēl patvērusies kāda druska vakardienas pasaules. Bet tad vajadzētu atvērt durvis un iet iekšā. Es neiedrošinājos; gāju tālāk. Visvairāk mani biedēja māju durvis. Baidījās, ka tās varētu atvērties pašas no sevis. Galu galā sāku iet pa ielas vidu.

Piepeši nonācu Ziemeļu Baseinu krastmalā. Tur bija zvejas laivas un mazas jahtas. Uzliku kāju uz akmenī iemūrēta riņķa. Te, tālu no namiem un tālu no durvīm, varēšu kādu mirkli atvilkt elpu. Mierīgajā, melniem punktiem nosētajā ūdenī peldēja korķis.

“Un zem ūdens? Vai esi padomājis, kas var būt zem ūdens?”

Varbūt kāds dzīvnieks? Milzīgs, pa pusei dubļos iestidzis vēzis? Ducis kāju pāru lēnām maisa dūņas. Dzīvnieks laiku pa laikam gausi paslienas uz augšu. Ūdens dibenā. Piegāju tuvāk, ar skatienu meklēdams sakustēšanos, vāju viļņošanos. Korķis starp melnajiem punktiņiem palika nekustīgs.

Tajā brīdī izdzirdu balsis. Bija laiks. Pagriezos atpakaļ un devos atkal savās gaitās.

Kastiljones ielā panācu dīVus cilvēkus, kas sarunājās. Izdzirduši manu soļu kiaudzoņu, viņi spējihodrebēja un abi reizē palūkojās atpakaļ. Redzēju viņu bažīgos skatienus apstājamies pie manis, tad slīdam tālāk man aiz muguras, lai redzētu, vai tur nav vēl kaut kas. Tātad viņi bija tādi paši kā es, un viņus tāpat tirdīja bailes? Kad gāju viņiem garām, mūsu skatieni sastapās: daudz netrūka, lai mēs uzsāktu sarunu. Bet acīs piepeši iezagās neuzticība: tādās dienās kā

šī nemēdz sarunāties ar kuru katru.

Aizelsies nonācu Bulibeta ielā. Labi, kauliņi bija mesti: es atgriezīšos bibliotēkā, paņemšu kādu romānu un mēģināšu lasīt. Iedams gar pilsētas parka režģu žogu, ieraudzīju vīru apmetnī. Viņš joprojām sēdēja tukšajā parkā; viņa deguns bija kļuvis tikpat sarkans kā ausis.

Es grasījos pagrūst vārtiņus, bet viņa sejas izteiksme mani sastindzināja: viņš smīnīgi miedza acis un izskatījās truli salkans. Taču tajā pašā laikā viņš raudzījās tieši savā priekšā uz kaut ko, ko es nevarēju redzēt, un skatiens bija tik ciets un vērīgs, ka piepeši atskatījos.

Vienu kāju pacēlusi un muti pavērusi, viņam pretī stāvēja gadus desmit veca meitene un, piešķiebusi smailo ģīmīti, kā apburta vērās viņā, raustīdama lakatiņu.

Vīrs smaidīja savā nodabā kā cilvēks, kas tūlīt izstrādās labu joku. Piepeši viņš piecēlās, sabāzis rokas apmetņa kabatās, tas viņam sniedzās līdz papēžiem. Viņš paspēra pāris lielu soļu, un viņa acis izvelbās. Man šķita, ka viņš pakritīs. Taču viņš joprojām miegaini smaidīja.

Piepeši sapratu: apmetnis! Es būtu gribējis to aizkavēt. Man vajadzēja tikai iekāsēties vai atvērt vārtiņus. Taču mani savukārt gluži vai apbūra meitenes sejas izteiksme. Viņas vaibsti bija baiļu sašķobīti, sirds droši vien pukstēja trakā ātrumā; tomēr šajā žurkas ģīmītī pamanīju kaut ko spēcīgu un ļaunu. Tā nebija ziņkāre, drīzāk gan tādas kā zinīgas gaidas. Jutos bezspēcīgs: es stāvēju ārpus parka, ārpus viņu mazās drāmas; bet viņi bija piestājuši viens pie otra, savu vēlmju tumšā spēka nesti, viņi veidoja pāri. Aizturēju elpu, es gribēju redzt, kas atspoguļosies vecišķajā sejā, kad vīrelis man aiz muguras pašķirs apmetņa malas.

Taču meitene, piepeši atbrīvota, papurināja galvu un metās skriet. Vīrelis apmetnī bija mani ieraudzījis un tādēļ apstājies. Mirkli viņš sakumpušu muguru palika stāvam alejas vidū. Apmetnis kūļājās viņam gar stilbiem.

-    Ei, paklausieties! es uzsaucu.

Viņš sāka drebēt.

-    Pār pilsētu gulstas briesmīgi draudi, es garāmejot pieklājīgi sacīju.

Iegāju lasītavā un no kāda galda paņēmu “Parmas klosteri”.

Pūlējos iedziļināties lasāmvielā, gūt patvērumu Stendāla dzidrajā Itālijā. Brīžiem, īsās halucinācijās man tas izdevās, bet tad atkal atgriezos draudīgajā dienā pretī sīkam večukam, kas kremšļodams tīrīja rīkli, un jaunam cilvēkam, kurš, krēslā atgāzies, sapņoja.

Stundas ritēja, rūtis satumsa. Mēs bijām četri un vēl korsikānis, kas pie sava rakstāmgalda apzīmogoja bibliotēkas pēdējos ieguvumus. Bija sīkais večuks, gaišmatainais jauneklis, jauna sieviete, kas gatavojās eksāmeniem, un es. Laiku pa laikam kāds no mums pacēla galvu, pārlaida pārējiem trim ātru, aizdomu pilnu skatienu, it kā viņam būtu bail. Piepeši večuks iesmējās, un es redzēju jauno sievieti nodrebam no galvas līdz kājām. Bet es biju ačgārniski izburtojis grāmatas nosaukumu tas bija jautrs romāns.

Bez desmit septiņi. Pēkšņi iedomājos, ka bibliotēku slēdz septiņos. Tūlīt mani vēlreiz iemetīs pilsētā. Kurp es iešu? Ko darīšu?

Večuks bija izlasījis romānu. Bet prom viņš negāja. Viņš sausi un ironiski bungoja ar pirkstiem pa galdu.

-    Kungi, korsikānis teica, drīz bibliotēku slēgsim.

Jauneklis satrūkās un uzmeta man ašu skatienu. Jaunā sieviete

pagriezās uz korsikāņa pusi, tad atkal paņēma grāmatu un šķita iedziļināmies tajā.

-    Slēdzam ciet, korsikānis pēc piecām minūtēm teica.

Večuks nenoteikti pamāja ar galvu. Jaunā sieviete atstūma grāmatu, bet augšā necēlās.

Korsikānis vairs neteica neko. Viņš vilcinādamies paspēra dažus soļus un nospieda slēdzi. Uz lasītavas galdiem nodzisa lampas. Degot palika vienīgi centrālā spuldze.

-    Vai jāiet prom? večuks rāmi jautāja.

Jauneklis piecēlās gausi, kā nožēlodams. Viņš patērēja visvairāk laika, lai uzvilktu mēteli. Kad gājām ārā, jaunā sieviete joprojām sēdēja, uzlikusi plaukstu plakaniski uz grāmatas.

Lejā ieejas durvis bija plati atvērtas tumsai. Jauneklis, kas gāja pa priekšu, atskatījās, lēnām nokāpa pa trepēm un šķērsoja vestibilu; uz sliekšņa viņš brītiņu pakavējās, tad metās tumsā un pazuda.

Nokāpis lejā pa kāpnēm, es pacēlu galvu. Pēc mirkļa sīkais večuks iznāca no lasītavas, pogādams ciet mēteli. Kad viņš bija

nokāpis pirmos trīs pakāpienus, es saņēmos un aizvērtām acīm ieniru naktī.

Sajutu uz sejas vieglu, spirgtu glāstu. Tālumā kāds svilpoja. Atvēru acis: lija. Maigs, rāms lietus. Laukumu mierīgi apgaismoja četras laternas. Porvinces pilsētas laukums lietū. Jauneklis gāja prom lieliem soļiem; svilpotājs bija viņš; diviem pārējiem, kas vēl nezināja, man gribējās uzsaukt, ka viņi var nākt ārā bez baiļu, ka draudi ir garām.

Uz sliekšņa parādījās večuks. Viņš apmulsis pakasīja vaigu, tad plati pasmaidīja un atvēra lietussargu.

Sestdienas rītā

Jauka saule ar vieglu miglu, kas sola patīkamu laiku visai dienai. Pusdienoju Mablī kafejnīcā.

Kasiere Florāna kundze man piemīlīgi uzsmaidīja. Apsēdies pie galda, skaļi jautāju viņai:

-    Vai Faskela kungs saslimis?

-    Jā, cienītais kungs; viņam ir pamatīga gripa vairākas dienas vajadzēs pavadīt gultā. Šorīt no Denkerkas ieradās meita. Viņa te paliks kopt tēvu.

Pirmo reizi pēc vēstules saņemšanas esmu tiešām laimīgs, ka atkal satikšu Anniju. Ko viņa darījusi sešus gadus? Vai sastopoties mēs jutīsimies neērti? Annija nemaz nezina, ko nozīmē neērtības sajūta. Viņa mani sagaidīs tā, it kā mēs būtu šķīrušies tikai vakar. Ja vien es neizdarīšu kādu muļķību, ja neapgrūtināšu viņu pašā sākumā. Man labi jāiegaumē, ka ieejot nedrīkst sniegt roku tas viņai nepatīk.

Cik dienas mēs pavadīsim kopā? Varbūt atvedīšu viņu uz Buvilu. Pietiktu, ja viņa te padzīvotu dažas stundas, ja viņa pārgulētu vienu nakti viesnīcā “Printania”. Pēc tam viss kļūtu citāds; man vairs nebūtu iespējams baidīties.

Pēcpusdienā

Pērngad, kad pirmo reizi apmeklēju Buvilas muzeju, mani pārsteidza Olivjē Bleviņa portrets. Vai kļūda bija proporcijās? Varbūt perspektīvā? Es to nevarēju pasacīt, bet kaut kas mani kaitināja: šis deputāts gleznā neizskatījās pašpārliecināts.

Pēc tam es vēl vairākkārt atgriezos viņu apskatīt. Taču neērtības sajūta nepārgāja. Es negribēju pieļaut domu, ka Bordirēns, Romas balvas un sešu medaļu ieguvējs, būtu kļūdījies zīmējumā.

Un nu šopēcpusdien, šķirstot vecu “Satirique Bouvillois” komplektu, tā ir tenku lapele, kuras īpašnieku kara laikā apsūdzēja valsts nodevībā, man atausa gaisma. Tūlīt atstāju bibliotēku un devos uz muzeju.

Ātrā gaitā šķērsoju vestibila krēslainlbu. Baltās un melnās flīzes neatbalsoja ne vismazāko soļu troksni. Ap mani vesels pulks ģipša cilvēku lauzīja rokas. Garāmejot pa divām lielām durvīm redzēju apdauzītas vāzes, šķīvjus, zili dzeltenu satīru uz pjedestāla. Tā bija Bernāra Palisī zāle, veltīta keramikai un lietišķajai mākslai. Taču keramika mani nesmīdināja. Kāds kungs un dāma sēru apģērbā godbijīgi vēroja māla priekšmetus.

Virs ieejas plašajā Bordirēna un Renodā zālē pavisam nesen bija pakārta liela glezna, ko es vēl nebiju redzējis. Tai bija Rišāra Severāna paraksts un nosaukums “Vecpuiša nāve”. Tas bija valsts dāvinājums.

Līdz jostasvietai kails, iezaļganu torsu, kā jau pienākas mironim, vecpuisis gulēja savandītā gultā. Saviļātie palagi liecināja par ilgu agoniju. Pasmaidīju, iedomājoties par Faskela kungu. Viņš nebija viens viņu kopa meita. Gleznā kalpone, reizē arī mīļākā, kuras vaibstus apzīmogojis netikums, jau bija atvērusi kumodes atvilktni un skaitīja ekijus. Aiz pavērtām durvīm varēja matīt kādu vīru ar naģeni galvā un pie apakšlūpas pielipinātu cigareti, kurš gaidīja. Sienmalī kaķis vienaldzīgi laka pienu.

Šis cilvēks bija dzīvojis tikai sev. Viņu piemeklēja bargs un pelnīts sods: pie nāves gultas nebija neviena, kas mirušajam aizvērtu acis* Šī glezna pauda pēdējo brīdinājumu vēl bija laiks, es varēju griezties atpakaļ. Bet, ja iešu tālāk, man skaidri jāzina: lielajā zālē, kur tūlīt nonākšu, pie sienām karājas simt piecdesmit portreti; ja neskaita dažus jaunus cilvēkus, ko ģimenes zaudējušas pāragri, un bāreņu nama priekšnieci, neviens no attēlotajiem nav miris neprecējies, neviens nav izdzisis, neatstājot bērnus un testamentu, neviens nav aizgājis, nesaņemot pēdējo svaidījumu. Parasti šie cilvēki tajā dienā, tāpat kā citas dienas, vienoti ar Dievu un pasauli, ir maigi ieslīdējuši nāvē, lai pieprasītu savu daļu mūžīgās dzīvošanas, uz ku

ru viņiem ir tiesības.

Jo viņiem ir bijušas tiesības uz visu: uz dzīvi, uz darbu, uz bagātību, uz pavēlēšanu, cieņu un, visubeidzot, uz nemirstību.

Mirkli saņēmu dūšu un gāju iekšā. Sargs snauda pie loga. Zeltaina gaisma, plūstot pa rūtīm, meta plankumus uz gleznām. Lielajā, taisnstūrainajā zālē nebija nekā dzīva, vienīgi kaķis, kas, mani pamanījis, nobijās un aizbēga. Taču es sajutu simt piecdesmit acu pāru skatienus.

Tur bija visi, kas veidoja Buvilas eliti laikā starp 1875. un 1910. gadu Renodā un Bordirēna rūpīgi gleznotie vīrieši un sievietes.

Vīrieši uzcēla Jūras svētās Sesilas baznīcu. 1822. gadā viņi nodibināja Buvilas Kuģu īpašnieku un tirgotāju sabiedrību, “lai apvienotu spēcīgā kopumā visus labas gribas cilvēkus, pulcinātu tos nacionālā uzplaukuma labad un turētos pretī nekārtību cēlājiem”… Viņi pārvērta Buvilu par Francijas vislabāk iekārtoto ostu akmeņogļu un kokmateriālu izkraušanai. Viņi gādāja par ostmalu pagarināšanu un paplatināšanu. Viņi pienācīgi attīstīja ostas staciju un, pastāvīgi darbinot zemessmēlēju, panāca, ka bēguma laikā ostas dziļums ir 10 metri 70 centimetri. Zvejas kuģu tonnāža, kas 1896. gadā bija 5000 tonnu, divdesmit gados, pateicoties viņu pūliņiem, sasniedza 18 000 tonnu. Pārvarot visas grūtības, lai atvieglotu labāko darbaļaužu šķiras pārstāvju mērķu sasniegšanu, viņi pēc pašu ierosmes izveidoja dažādus tehnisko mācību un arodapmācības centrus, kas viņu augstajā aizgādībā ir zēluši un plaukuši. 1898. gadā viņi uzvarēja dokeru slaveno streiku un 1914. gadā deva tēvijai savus dēlus.

Sievietes, šo cīnītāju cienīgas biedrenes, dibināja daudzas labdarības iestādes, bērnudārzus un žēlsirdīgu dāmu rokdarbu pulciņus. Bet visupirmām kārtām viņas bija laulātās draudzenes un mātes. Viņas izaudzināja skaistus bērnus, iemācīja viņiem pazīt pienākumus un tiesības, reliģiju un cieņu pret tradīcijām, uz kurām balstās Francija.

Portretu pamattonis sliecās uz tumši brūnu. Dzīvas krāsas no tiem bija padzītas, gādājot par jo lielāku cieņu. Renodā darinātajos portretos viņš vislabprātāk gleznoja sirmgalvjus matu un vaigubārdu sniegs krasi izceļas uz melna fona; sevišķi viņam izdevušās rokas. Mazāk virtuozā Bordirēna darbos rokas paliek ēnā,

toties stīvinātās apkaklītes mirdz kā balts marmors.

Bija ļoti karsti, un sargs klusām krāca. Pārlaidu skatienu sienām: redzēju rokas un acis; vietumis kāds gaismas plankums izdzēsa seju. Kad devos pie Olivjē Bleviņa portreta, kaut kas mani apturēja: no karnīzes augstumiem skaidru skatienu manī noraudzījās tirgotājs Pakoms.

Viņš stāvēja, mazliet atmetis galvu, un vienā rokā turēja cilindru un cimdus, piespiedis tos pie pērļu pelēkajām biksēm. Nevarēju liegt viņam zināmu apbrīnu: es nespēju saskatīt šajā vīrā neko viduvēju, neko nopeļamu viņa kājas bija mazas, rokas smalkas, pleci plati kā cīkstonim, portrets pauda smalku eleganci ar tikko jaušamu fantāzijas piedevu. Viņš laipni atklāja skatītājiem savu noteikto seju bez nevienas grumbas; viņa lūpās pat vīdēja smaida atēna. Taču pelēkās acis nesmaidīja. Viņam varēja būt piecdesmit gadu, bet viņš izskatījās jauns un svaigs kā trīsdesmit gadu vecumā. Viņš bija skaists.

Es atsacījos viņu atmaskot. Taču viņš nelaida mani vaļā. Lasīju viņa skatienā mierīgu un nepārsūdzamu spriedumu.

Tad sapratu, kas mūs šķir: tas, ko es varētu par viņu domāt, viņu neskāra. Tā bija tikai psiholoģija, ar kādu nodarbojas romānos. Turpretī viņa spriedums ieurbās manī kā šķēps un apstrīdēja pašas manas eksistences tiesības. Un tā bija taisnība, es to vienmēr esmu apzinājies: man nav tiesību dzīvot pasaulē. Esmu radies nejauši, es eksistēju kā akmens, kā augs vai mikrobs. Mana dzīve rit uz labu laimi un jebkādā virzienā. Reizēm tā man raida nenoteiktas zīmes, citreiz es nejūtu neko vairāk kā nenozīmīgu murdoņu.

Turpretī šim staltajam, nu jau mirušajam vīram bez neviena trūkuma Zanam Pakomam, Nacionālās aizsardzības valdības locekļa Pakoma dēlam, viss bija gluži citādi: viņa sirds puksti un viņa orgānu klusā murdoņa ik acumirkli īstenoja mazas, tīras tiesības. Sešdesmit gadu bez pārtraukuma viņš izmantoja tiesības dzīvot. Maģiskās pelēkās acis! Nekad tās nav skārušas ne vismazākās šaubas. Un Pakoms nekad arī nav maldījies.

Viņš vienmēr pildīja savu pienākumu. Viņš droši pieprasīja arī savas tiesības: bērnībā tiesības uz labu audzināšanu vienotā ģimenē, tiesības mantot neaptraipītu vārdu un plaukstošu uzņēmumu; kā vīrs tiesības būt aprūpētam, maigas draudzības apņemtam;

kā tēvs tiesības būt dziļi godātam un mīlētam; kā priekšnieks tiesības uz bezierunu paklausību. Jo tiesības nekad nav nekas cits kā pienākuma otra puse. Viņš droši vien nekad nav brīnījies par savu neparasto veiksmi (Pakomi tagad ir Buvilas visbagātākā ģimene). Viņš nekad nesacīja, ka ir laimīgs, un, kad radās iespēja gūt baudu, droši vien nodevās tai, neaizmirstot mērenību un nodomājot: “Es izklaidējos.” Tādējādi bauda, tāpat paceļoties tiesību rangā, zaudēja savu agresīvo niecību. Gleznojuma kreisajā pusē mazliet augstāk par zilgani sirmajiem matiem es pamanīju uz plauktiņa noliktas grāmatas. Iesējumi bija skaisti; bez šaubām, tie bija klasiķu darbi. Pakoms pirms aizmigšanas noteikti pārlasīja dažas lappuses no “vecā labā Monteņa” vai kādu Horācija odu latīņu valodā. Reizēm, lai iegūtu informāciju, viņš droši vien izlasīja pa kādai sava laika autora grāmatai. Tā viņš iepazina Baresu un Buržē. Pēc tam viņš nolika grāmatu. Viņš smaidīja. Viņa skatiens zaudēja apbrīnojamo možumu, kļuva gandrīz sapņains. Viņš teica: “Cik daudz vienkāršāk un daudz grūtāk ir pildīt savu pienākumu!”

Viņš nekad neskatījās uz sevi citādi: viņš bija vadonis.

Pie sienām karājās vēl citi vadoņi: īstenībā te bija vienīgi tie. Vadonis bija arī pelēkzaļais liela auguma sirmglvis atzveltnī. Viņa baltā veste veiksmīgi sabalsojās ar sudrabainajiem matiem. (Portretos, kuri gleznoti galvenokārt tikumiskas pamācīšanas dēļ un kuru patiesīgums izvērties gandrīz sīkmanīgs, nebija izslēgtas rūpes par mākslu.) Viņš bija uzlicis garo, smalko plaukstu uz maza zēna galvas. Uz segā ievīstītiem ceļgaliem dusēja atvērta grāmata. Bet skatiens maldījās tālēs. Viņš redzēja visu, kas paliek apslēpts jauniem cilvēkiem. Viņa vārds bija ierakstīts apzeltītā koka ovālā zem portreta, viņš droši vien saucās Pakoms vai Parotēns, vai Sēņo. Man ne prātā nenāca iet par to pārliecināties: saviem tuviniekiem, šim bērnam, pats sev viņš bija tikai Vectēvs; ja viņam nupat iešautos prātā, ka ir īstais brīdis pavērt mazdēlam nākamo pienākumu plašās perspektīvas, pats par sevi viņš runātu trešajā personā.

“Tu apsoli savam vectēvam, mīlulīt, būt pavisam prātīgs, nākamgad krietni strādāt. Varbūt nākamgad tava vectēva te vairs nebūs.”

Mūža novakarē viņš visus apveltīja ar labestību. Pat ja viņš ieraudzītu mani bet es viņa skatieniem būtu caurspīdīgs -, es atrastu žēlastību viņa acīs: viņam ienāktu prātā, ka arī man savulaik

bijuši vecvecāki. Viņš neprasīja neko: tādā vecumā vēlmju vairs nav. Neko, vienīgi to, lai, viņam parādoties, pieklusinātu balsis, vienīgi, lai, viņam garāmejot, smaidos būtu viegla maiguma atblāzma, neko, vienīgi, lai vedekla reizēm sacītu: “Vectēvs ir kaut kas neredzēts; viņš liekas jaunāks par mums visiem”; neko vairāk, vienīgi, lai tikai viņš spētu remdināt mazdēla dusmas, uzliekot tam roku uz galvas, un vēlāk varētu sacīt: “Tik lielās bēdās spēj mierināt vienīgi vectēvs”; neko, vienīgi, lai dēls dažas reizes gadā nāktu lūgt padomu delikātos jautājumos, galu galā neko, vienīgi justies apskaidrotam, rāmam, bezgala gudram. Vecā kunga plauksta tikko pieskārās mazdēla cirtām: tā bija gandrīz svētīšana. Par ko viņš varēja domāt? Par savu godājamo pagātni, kas deva tiesības runāt par visu un visos jautājumos paturēt pēdējo vārdu. Viņdien mans spriedums nebija pietiekami dziļš: pieredze nozīmēja daudz vairāk nekā aizsardzību pret nāvi, tā deva tiesības veca cilvēka tiesības.

Pie karnīzes pakārtais ģenerālis Obrī ar lielo zobenu bija vadonis. Tāpat vadonis bija prezidents Ebērs, smalks literatūras cienītājs, Empetrāza draugs. Viņa seja bija gara un simetriska, ar bezgalīgu zodu, ko tieši zem lūpas iezīmēja ķīļbārdiņa; viņš bija mazliet izvirzījis apakšžokli, it kā uzjautrināts tēlotu cienīgu vīru un kā mazas atraugas gatavotu kāda principa definīciju. Viņš sapņoja, turot pirkstos zoss spalvu: pie joda, arī viņš izklaidējās, un darīja to, sacerot dzejoļus. Bet viņam bija ērgļa skatiens kā vadonim.

Un kareivji? Es stāvēju telpas vidū visu šo skatienu uzmanības centrā. Es nebiju nedz vectēvs, nedz tēvs, pat ne vīrs. Es nepiedalījos vēlēšanās, augstākais, maksāju dažus nodokļus: es nevarēju pieprasīt nedz nodokļu maksātāja, nedz vēlētāja tiesības, nedz arī necilās tiesības uz cieņu, ko divdesmit paklausības gadi piešķir kalpotājam. Sāku nopietni brīnīties par savu eksistenci. Vai es nebiju tikai šķietamība?

“Ha,” es piepeši sev teicu, “kareivis esmu es!” Par to man bija jāsmejas bez kāda ļaunuma.

Patukls piecdesmit gadus vecs vīrietis man pieklājīgi atbildēja ar skaistu smaidu. Renodā viņu bija gleznojis ar mīlestību, viņš nespēja vien atrast pietiekami maigus triepienus, lai attēlotu mazās, gaļīgās un labi veidotās ausis un it īpaši plaukstas garas, nervozas, ar jutīgiem pirkstiem, īstas zinātnieka rokas. Seju es nepazinu -

acīmredzot es bieži biju gājis garām gleznai, to nepamanot. Piegāju tuvāk un izlasīju: “Remī Parotēns, dzimis Buvilā 1849. gadā, Parīzes medicīnas skolas profesors.”

Par Parotēnu doktors Vakefīlds man teica: “Vienreiz mūžā esmu sastapis dižu cilvēku. Tas bija Remī Parotēns. Es klausījos viņa lekcijas visu 1904. gada ziemu (jūs jau zināt, ka divus gadus pavadīju Parīzē, studējot dzemdniecību). Viņš mani iemācīja saprast, kas ir vadonis. Varu apzvērēt, ka Parotēns bija apveltīts ar fluīdiem. Viņš mūs elektrizēja, būtu varējis vest līdz pasaules galam. Un turklāt profesors bija džentlmenis ar milzu bagātību, no kuras viņš krietnu daļu ziedoja, palīdzot trūcīgiem studentiem.”

Tā šis zinātnes princis, kad pirmoreiz dzirdēju par viņu runājam, iedvesa man diezgan spēcīgas jūtas. Tagad stāvēju viņa priekšā, un viņš man uzsmaidīja. Cik gudrs un laipns smaids! Viņa apaļīgais augums laiski atpūtās lielā ādas atzveltnī. Šis zinātnieks bez pretenzijām acumirklī apdvesa cilvēkus ar drošības izjūtu. Ja viņa skatienā nebūtu tik daudz garīguma, viņu pat varētu noturēt par parastu lāga vīru.

Nebija vajadzīgs ilgs laiks, lai nojaustu viņa prestiža iemeslu: viņu mīlēja tāpēc, ka viņš saprata visu. Viņš mazliet atgādināja Renānu, taču bija apveltīts ar lielāku cieņu. Viņš piederēja pie tiem, kuri saka:

“Sociālisti? Nu, es eju tālāk par viņiem!” Ja viņam sekoja briesmu pilnajā ceļā, drīz izrādījās, ka, aukstumā drebot, jāpamet ģimene, dzimtene, tiesības uz īpašumu, visas pašas svētākās vērtības. Mirkli pat tika apšaubītas pilsoņu elites tiesības pavēlēt. Vēl viens solis un piepeši viss bija atjaunots, brīnumaini balstījās uz stipriem pamatiem, uz senatni. Atskatoties tad aiz muguras ieraudzījām sociālistus tālu atpalikušus, pavisam maziņus, mājot ar mutautiem un saucot: “Pagaidiet mūs!”

Turklāt no Vakefīlda biju uzzinājis, ka metram paticis, kā viņš pats smaidīdams mēdzis teikt, “palīdzēt dvēseļu piedzimšanā”. Jaunību nezaudējot, viņš pulcināja ap sevi jauniešus bieži uzņēma jaunus cilvēkus no labām ģimenēm, kuri ziedoja sevi medicīnai. Vakefīlds vairākkārt pie viņa brokastojis. Pēc maltītes visi gājuši uz smēķējamo istabu. Patrons kā ar pieaugušajiem runājis ar studentiem, kas vēl nesen pīpējuši savas pirmās cigaretes, viņš pasniedzis

tiem cigārus. Viņš atlaidies uz dīvāna un pievērtām acīm ilgi runājis mācekļu pulkam, kas kāri klausījies. Viņš gremdējies atmiņās un stāstījis dažādus notikumus no dzīves, atvedinādams no tiem aizraujošu un dziļu morāli. Un dažkārt starp šiem labi audzinātajiem jaunekļiem gadījies kāds stūrgalvis. Tādam Parotēns veltījis īpašu interesi. Viņš mudinājis to runāt, uzmanīgi uzklausījis, devis labas idejas un vielu pārdomām. Un noteikti pienākusi diena, kad augstsirdīgu ideju pārpilnais jauneklis, tuvinieku naidīguma izmocīts un noguris domāt par vientulību un pretēji visiem citiem, lūdzis, lai patrons pieņem viņu vienu, un, aiz bikluma šļupstēdams, atklājis savas visslēptākās domas, savu aizvainojumu un cerības. Parotēns to spiedis pie sirds. Viņš teicis: “Es jūs sapratu jau pirmajā dienā.” Viņi tērzējuši, Parotēns gājis tālu, vēl tālāk, tik tālu, ka jauneklim bijis grūti sekot. Pēc dažām tādām sarunām jaunā dumpinieka dvēseles stāvoklis manāmi uzlabojies. Tas pratis sevi novērtēt, sapratis, cik ciešas saites to saista ar ģimeni un sabiedrību; beidzot, jaunajam cilvēkam atklājusies elites apbrīnojamā loma. Un galu galā noklīdusī avs, sekojot Parotēnam soli solī, kā pēc burvju mājiena nonākusi atpakaļ ģimenes klēpī apskaidrota un nožēlas pilna.^“ Viņš izdziedinājis vairāk dvēseļu,” Vakefīlds piemetināja, “nekā es esmu izdziedimājis miesu.”

Remī Parotēns man laipnīgi smaidīja. Viņš svārstījās, mēģināja saprast manu stāvokli, lai to mainītu un aizvestu mani atpakaļ uz aitu kūti. Taču es no viņa nebaidījos: es nebiju jērs. Es raudzījos viņa skaistajā, gludajā pierē, aplūkoju viņa mazo vēderiņu, uz ceļgaliem plakaniski noguldītās rokas. Es viņam uzsmaidīju un gāju prom.

Žans Parotēns, viņa brālis, SAB prezidents, stāvēja, ar abām rokām atspiedies pret papīriem apkrauta galda malu; ar savu pozu viņš lika apmeklētājam saprast, ka audience beigusies. Viņa skatiens bija ārkārtējs gluži abstrakts un tīrās tiesībās mirdzošs. Žilbinošās acis apdzēsa visu seju. Zem šīs visuredzības pamanīju plānas, noslēpuma apzīmogotas lūpas. “Dīvaini,” es nodomāju, “viņš atgādina Remī Parotēnu.” Atkal pievērsos Lielajam Patronam; kamēr pētīju šo līdzību gaismā, viņa sejā piej)eši iznira kaut kas sauss un mulss, ģimenes līdzība. Atgriezos pie Žana Parotēna.

Šis cilvēks bija apveltīts ar vienīgās idejas vienkāršību. Viņā bija

Sartrs, “Nelabums”

97

palikuši tikai kauli, mirusi miesa un Tīrās Tiesības. “īsts apmātības gadījums,” es nodomāju. Ja cilvēku ir apmājušas tiesības, tās nevar izdzīt ne ar kādiem līdzekļiem; Zans Parotēns bija ziedojis visu mūžu domām par savām Tiesībām, nekam citam. Gluži tāpat, kā man piemetas nelielas galvassāpes ik reizi, kad apmeklēju kādu muzeju, viņš droši vien sajuta sāpīgās tiesības būt aprūpētam. Nepavisam nevajadzēja, lai to pārāk atgādinātu, lai pievērstu uzmanību netīkamai realitātei, iespējamai paša nāvei vai citu ciešanām. Nav šaubu, ka uz nāves gultas stundā, kad kopš Sokrāta ir pieņemts izrunāt cildenus vārdus, viņš savai sievai teica tāpat kā viens no maniem tēvočiem savai: “Tev, Terēze, es nepateicos, tu esi tikai pildījusi savu pienākumu.” Kad cilvēks nonāk tiktāl, atliek vienīgi sajūsmā atsegt galvu.

Viņa acis, kurās izbrīnījies raudzījos, deva zīmi, ka varu iet. Es negāju prom, es noteikti izrādīju nesmalkjūtību. Eskuriāla bibliotēkā biju ilgi vērojis Filipa II portretu un zināju: ja raugās tieši acīs tiesībās mirdzošai sejai, pēc brīža tās spožums apdziest un paliek pelnains pārpalikums, un mani interesēja tieši šis pārpalikums.

Parotēns lieliski pretojās. Taču piepeši viņa skatiens apdzisa, glezna kļuva nespodra. Kas palika pāri? Aklas acis, beigtai čūskai līdzīgas plānas lūpas un vaigi. Uz gleznas plājās bāli un apaļi bērna vaigi. Sabiedrības kalpotāji tos nepamanīja: viņi nekad nepalika Parotēna kabinetā pietiekami ilgi. Tajā ieejot, briesmīgais skatiens vērsās pret viņiem kā siena. Pēc cik gadiem tos pamanīja sieva? Pēc diviem gadiem? Pieciem gadiem? Es iztēlojos, kā reiz, kad virs gulēja viņai blakus un mēness stars glāstīja viņa degunu, vai ari viņš tveicē mokoši gremoja, atslīdzis atzveltnī pievērtām acīm un saules zaķīti uz zoda, sieva iedrošinājās ielūkoties vīram sejā, un viņa miesa parādījās neaizsargāta, uzburbusi, siekalaina un mazliet neķītra. Un tajā dienā Parotēna kundze, bez šaubām, kļuva par pavēlnieci.

Dažus soļus atkāpos un ietvēru skatienā visus šos izcilos cilvēkus: Pakomu, prezidentu Ebēru, abus Parotēnus, ģenerāli Obrī. Viņi valkāja cilindrus; svētdienās Tumbridas ielā viņi satika Gratjēna kundzi, mēra laulāto draudzeni, kas sapni redzēja svēto Sesilu. Viņi veltīja tai ceremoniālus sveicienus, kuru noslēpums tagad pagaisis.

Viņi uzgleznoti ļoti precīzi, tomēr mākslinieka ota viņu sejām laupījusi cilvēka sejas maģisko vājumu. Viņu ģīmji, pat visgļēvākie, izskatījās gluži kā fajansa darinājumi veltīgi meklēju tajos kādu radniecību ar kokiem un dzīvniekiem, ar zemes vai ūdens domām. Esmu pārliecināts, ka dzīves laikā viņiem tāda stingrība nebija vajadzīga. Taču, pievienojoties nākamajām paaudzēm, viņi uzticēja sevi slavenam gleznotājam, lai tas smalkjūtīgi ierakstītu sejā bagarēšanu, urbumu veidošanu un irigācijas darbus, ar kuriem viņi bija pārveidojuši jūru un laukus visā Buvilas apkaimē. Tā ar Renodā un Bordirēna palīdzību viņi pakļāva visu dabu gan ārpus sevis, gan paši sevī. Tas, ko tumšie audekli pavēra manam skatienam, bija cilvēka sacerēts cilvēks, ko rotāja vienīgi visskaistākais cilvēka iekarojums: Cilvēka un Pilsoņa tiesību buķete. Bez kādām blakus domām es apbrīnoju šo cilvēku valdīšanu.

Ienāca kāds kungs un dāma. Viņi bija ģērbušies melnās drēbēs un pūlējās palikt nepamanīti. Pārsteigti abi palika stāvam uz sliekšņa, un kungs neviļus noņēma cepuri.

-    Kaut kas traks, dāma dziļā aizkustinājumā iesaucās.

Kungs pirmais atguva aukstasinību. Viņš godbijīgi teica:

-    Tas ir vesels laikmets!

-    Jā, dāma atbildēja, tas ir manas vecmāmuļas laikmets.

Viņi paspēra dažus soļus un sastapa Žana Parotēna skatienu.

Dāma palika vaļā muti, bet kungs nelikās lepns viņš izskatījās pazemīgs, acīmredzot labi pazina urbīgus skatienus un saīsinātas audiences. Viņš vieglītēm pavilka sievu aiz rokas.

-    Apskati šo te, viņš sacīja.

Remī Parotēna smaids vienmēr atdeva drosmi biklajiem. Sieva piegāja tuvāk un centīgi lasīja:

-     Remī Parotēns, dzimis Buvilā 1849. gadā, Parīzes medicīnas skolas profesors. Renodā gleznots portrets.

-     Parotēns no Zinātņu akadēmijas, viņas vīrs sacīja, ko gleznojis Renodā no Franču institūta. Tā ir vēsture!

Dāma palocīja galvu un lūkojās Lielajā Patronā.

-    Cik viņš jauks, viņa sacīja, un cik gudrs izskatās!

Vīrs plati iepleta rokas.

-    Te ir visi, kas radījuši Buvilu, viņš vientiesīgi noteica.

-    Labi gan, ka viņi te novietoti visi kopā, aizkustinātā dāma sacīja.

Mēs bijām trīs kareivji, kas piedalījās manevros milzīgajā zālē. Vīrs aiz godbijības klusām ķiķināja, tad bažīgi pameta skatienu uz manu pusi un piepeši aprāva smiekliņu. Es novērsos un apstājos pie Olivjē Bleviņa portreta. Mani pārņēma klusa jautrība: tik tiešām, man bija taisnība! Tas šķita pārlieku ērmīgi!

Sieviete bija nostājusies man blakus.

-    Gaston, viņa iesaucās, piepeši sadūšojusies, panāc jel šurp!

Vīrs tuvojās mums.

-    Paklausies, viņa turpināja, šim te ir sava iela tas ir Olivjē Bleviņs. Zini, tā mazā ieliņa, kas ved augšā Zaļajā pakalnā tieši pirms ieejas Žukstbuvilā.

Pēc mirkļa viņa piemetināja:

-    Viņš gan neizskatās mīlīgs.

-    Nē! Nīgreļiem arī jāatrod kāds, ar ko parunāties.

Šis teikums bija mērķēts man. Kungs paslepus pašķielēja uz mani un iesmējās mazliet skaļāk, šoreiz izskatīdamies uzpūtīgs un sīkmanīgs, it kā pats būtu Olivjē Bleviņs.

Olivjē Bleviņs nesmējās. Viņš vērsa pret mums savu saspringto zodu un izspiesto ādamābolu.

Sekoja jūsmīgs klusuma brīdis.

-    Tā vien liekas, ka viņš sāks kustēties, dāma sacīja.

Vīrs laipni paskaidroja:

-     Bleviņs bija kokvilnas lieltirgotājs. Vēlāk viņš sāka nodarboties ar politiku, bija deputāts.

To es zināju. Pirms diviem gadiem izlasīju ziņas par viņu “Buvilas ievērojamāko cilvēku mazajā leksikonā”, ko sastādījis abats Morelets. Rakstiņā bija teikts:

“Bleviņs, Olivjē, Martiāls, iepriekšējā dēls, dzimis un miris Buvilā (1849 1908), studējis tieslietas Parīzē un 1872. gadā ieguvis licenciāta grādu. Dziļi satriekts par Komūnas dumpi, kas viņu, tāpat kā tik daudzus citus parīziešus, spieda patverties Versaļā, Nacionālās asamblejas aizgādībā, viņš gados, kad jauni cilvēki mēdz domāt tikai par izpriecām, sev zvērēja, ka “ziedos visu mūžu Kārtības atjaunošanai”. Viņš pildīja solījumu: tikko atgriezies mūsu pilsētā, viņš nodibināja slaveno Kārtības klubu, kas ilgus gadus ik vakaru pulcināja Buvilas ievērojamākos tirgotājus un kuģīpašniekus. Šis aristokrātu pulciņš, par kuru mēdza jokot, ka tas ir vairāk

noslēgts nekā Žokejklubs, līdz 1908. gadam svētīgi ietekmēja mūsu lielās tirdzniecības ostas likteni. 1880.^gadā Olivjē Bleviņs apprecēja Mariju Luīzi Pakomu, tirgotāja Sarla Pakoma (sk.) jaunāko meitu, un pēc viņa nāves nodibināja tirdzniecības namu “Pakoms, Bleviņs un dēls”. Mazliet vēlāk viņš pievērsās aktīvai politiskai darbībai un izvirzīja savu kandidatūru vēlēšanās.

“Mūsu zeme,” viņš sacīja kādā slavenā runā, “cieš no visgrūtākās slimības: valdošā šķira vairs negrib pavēlēt. Un kas gan, kungi, pavēlēs, ja tie, kuri mantojuma, audzināšanas un pieredzes dēļ ir visvairāk piemēroti varas īstenošanai, novēršas no tās, padodamies liktenim vai laiskumam? Es bieži esmu sacījis: pavēlēt nav elites tiesības, tas ir galvenais tās pienākums. Kungi, es jums lieku pie sirds: atjaunosim autoritātes principu!”

1885. gada 4. oktobri ievēlēts pirmajā kārtā, viņš pēc tam tika ievēlēts vienmēr no jauna. Būdams apveltīts ar enerģisku un vīrišķīgu daiļrunību, Olivjē Bleviņs teica daudzas spožas runas. 1898. gadā, kad sākās drausmīgais streiks, viņš bija Parīzē. Deputāts steidzīgi atgriezās Buvilā un kļuva par pretošanās iedvesmotāju. Viņš uzņēmās iniciatīvu sarunās ar streikotājiem. Plašās sarunas, kuru mērķis bija samierināšanās, izjauca Zukstbuvilas nekārtības. Kā zināms, karaspēka neuzkrītoša iejaukšanās nomierināja prātus.

Drausmīgs trieciens Olivjē Bleviņam bija dēla Oktāva nāve tas ļoti jauns iestājās Politehniskajā skolā, un Bleviņs gribēja “izaudzināt viņu par vadoni”. Pēc šī notikuma viņš vairs neatguvās un divus gadus vēlāk 1908. gada februārī nomira.”

Runu krājumi: “Morāliskie spēki” (1894. Izpārdots). “Pienākums sodīt” (1900. Visas krājumā ietvertās runas teiktas sakarā ar Dreifusa prāvu. Izpārdots). “Griba” (1902. Izprādots). Pēc viņa nāves laida klajā pēdējās Bleviņa runas un dažas vēstules tuviniekiem krājumā “Labor improbus” (izdevniecība “Plon” 1910). Ikonogrāfija: Buvilas muzejā atrodas lielisks Bordirēna gleznots portrets.”

Portrets ir lielisks, tas tiesa. Olivjē Bleviņam bija mazas, melnas Ūsiņas, un iezaļganā seja mazliet atgādina Morisu Baresu. Abi šie vīri droši vien pazina viens otru: viņi kopā piedalījās Nacionālās asamblejas sēdēs. Taču Buvilas deputātam nepiemita Patriotu līgas

prezidenta bezrūpība. Bleviņs ir stīvs kā boze un lec ārā no portreta gluži kā velns no tabakdozes. Viņa acis dzirkstīja: redzoklis ir melns, acu ābols sarkanīgs. Viņš sakniebis mazo muti ar pilnīgām lūpām un piespiedis labo roku pie krūtīm.

Kā šis portrets mani ir kaitinājis! Reizēm Bleviņs šķita pārāk liels, citreiz pārlieku mazs. Bet šodien es zināju iemeslu.

Patiesību noskaidroju, šķirstīdams Satirique Bouvillios. Viss 1905. gada 6. novembra numurs bija veltīts tikai Bleviņam. Uz vāka viņš bija attēlots, ieķēries Kombē tēva krēpēs, un parakstā bija lasāms: “Lauvas Uts.” Viss noskaidrojās jau pirmajā lappusē: Olivjē Bleviņs garumā sasniedza metru piecdesmit trīs centimetrus. Viņu izsmēja mazā auguma un koka vardes kurkstieniem līdzīgās balss dēļ, kas dažu labu reizi tā uzjautrināja visu palātu, ka deputāti vai mira aiz smiekliem. Tika stāstīts, ka viņš kurpēs valkā gumijas paliktņus. Turpretī Bleviņa kundze, dzimusi Pakoma, izskatījās pēc zirga. “Šinī gadījumā var sacīt,” reportieris piemetināja, “ka viņš par pusi dabūjis dubultu.”

Metrs piecdesmit trīs centimetri! Nu jā: Bordirēns ārkārtīgi rūpīgi bija izvietojis viņam apkārt priekšmetus, kas neizceltu auguma niecīgumu: tur bija popēta taburete, zems atzveltnis, trausls plauktiņš ar dažiem maziem sējumiņiem, apaļš persiešu galdiņš. Taču Bleviņu viņš bija uzgleznojis tikpat lielu kā kaimiņu Parotēnu, un abām gleznām bija vienādas dimensijas. Tāpēc apaļais galdiņš iznāca tikpat liels kā milzīgais rakstāmgalds uz otra audekla, bet taburete būtu sniegusies Parotēnam līdz plecam. Acs neviļus salīdzināja abas gleznas, tāpēc radās tik neomulīga sajūta.

Tagad man nāca smiekli: metrs piecdesmit trīs centimetri! Ja es gribētu sarunāties ar Bleviņu, man vajadzētu noliekties vai pietupties. Nu es vairs nebrīnījos, ka viņš tik braši slējis degunu gaisā: tāda auguma vīru liktenis aizvien risinās dažus sprīžus virs viņu galvām.

Brīnumainais mākslas spēks! No šī mazā vīreļa ar spalgo balsi nākamajām paaudzēm nepaliks nekas cits kā vien draudīga seja, lielisks žests un asinīm pieplūdušas acis kā vērsim. Komūnas pārbiedēto studentu, mazītiņo iekarsīgo deputātu bija paņēmusi nāve. Taču, pateicoties Bordirēnam, Kārtības kluba prezidents un Morālo Spēku orators bija nemirstīgs.

-    Ak, nabaga mazais Pipo!

Dāma klusināti iekliedzās: zem Oktāva Bleviņa, “iepriekšējā Bleviņa dēla”, portreta kāda dievbijīga roka bija uzrakstījusi:

“Miris Politehniskajā skolā 1904. gadā.”

-     Viņš ir miris! gluži kā Arondelu dēls. Viņš izskatījās tik gudrs. Cik nelaimīgai gan vajadzēja būt viņa māmiņai! Tajās augstajās skolās viņiem tiešām jāstrādā pārāk daudz. Smadzenes nerimstas pat miegā. Man ļoti patīk tādas divstūrenes, tās izskatās elegantas. Vai tās sauca par kasaoriem?

-    Nē, kasaori ir spalvu pušķi pie sensiriešu cepurēm.

Es savukārt aplūkoju agri mirušā Politehniskās skolas audzēkņa portretu. Viņa vaskam līdzīgā seja un ļoti kārtīgās ūsas vien jau varētu vedināt uz domām par nāvi. Turklāt viņš bija paredzējis savu likteni: dzidrajās acīs ar tālumā vērsto skatienu jautās tāda kā nolemtība. Taču galvu viņš turēja augstu paceltu: šajā uniformā viņš reprezentēja Francijas armiju.

Tu Marcellus eris! Manibus date lilia plenis…

Nogriezta roze, miris Politehniskās skolas audzēknis kas gan var būt vēl bēdīgāk?

Lēnām gāju pa garo galeriju, pa ceļam neapstājoties sveicināju no krēslas iznirstošās sejas: Bosuāra kungu, tirdzniecības tribunāla prezidentu, Fabī kungu, Buvilas autonomās ostas administratīvās padomes prezidentu, Bulanža kungu, tirgotāju, kopā ar ģimeni, Buvilas mēru Rankēna kungu, Buvilā dzimušo de Lisjēna kungu, Francijas vēstnieku Savienotajās Valstīs un dzejnieku, kādu nepazīstamo prefekta apģērbā, svēto Mariju Luīzi, Lielā bāriņu nama priekšnieci, Teresona kungu un kundzi, Tibusta-Gurona kungu, ekspertu padomes ģenerālprezidentu, Bobota kungu, jūras reģistra galveno administratoru, Briona, Minēta, Grelo un Lefevra kungus, doktoru Penu un viņa kundzi, un pašu Bordirēnu, ko gleznojis viņa dēls Pjērs Bordirēns. Skaidri un salti skatieni, smalki vaibsti, plānas lūpas, Bulanža kungs bijis milzīgs un pacietīgs, māte svētā Marija Luīze dievbijīgu darbu nastas nesēja. Tibusta-Gurona kungs bijis prasīgs gan pret sevi, gan citiem. Teresona kundze nelokāmi cīnījusies pret grūtu slimību. Viņas bezgala gurdenās lūpas pietiekami skaidri liecina par ciešanām. Bet šī dievbijīgā sieviete nekad nav teikusi: “Es jūtos slikti.” Viņa pārvarēja slimību sastādīja ēdien

kartes un vadīja labdarības biedrības. Reizēm viņa teikuma vidū nolaida plakstus, un seja sastinga kā nedzīva. Taču vājuma brīdis nebija ilgāks par sekundi; drīz Teresona kundze atvēra acis un turpināja teikumu. Un dāmas rokdarbu istabā sačukstējās: “Nabaga Teresona kundze! Vina nekad nesūdzas.”

Biju izgājis cauri Bordirēna un Renodā zālei visa tas garuma. Pagriezos atpakaļ. Palieciet sveikas, skaistās lilijas savu gleznoto svētnīcu smalkumā, palieciet sveikas, skaistās lilijas, mūsu godkāre un mūsu esības jēga, palieciet sveiki, Nelieši!

Pirmdien

Es vairs nerakstu grāmatu par Rolbonu; tas ir beidzies, es nespēju rakstīt. Ko es iesākšu ar savu dzīvi?

Pulkstenis bija trīs. Sēdēju pie galda; biju nolicis blakus žūksni Maskavā nozagtu vēstuļu. Es rakstīju:

“Tika izplatītas visbriesmīgākās baumas. De Rolbona kungs acīmredzot iekrita šajās lamatās, jo 13. septembrī rakstīja savam radiniekam, ka nupat ir sastādījis testamentu.”

Marķīzs bija man blakus: aizdevu viņam savu dzīvi, pirms viņu pilnīgi iemitināju vēsturiskajā īstenībā. Es viņu jutu kā mērenu siltumu kuņģa apvidū.

Piepeši iedomājos, ka man katrā ziņā iebildīs: Rolbons nepavisam nebija atklāts pret savu radinieku, kuru neveiksmes gadījumā izmantotu kā izdevīgu liecinieku Pāvela I lietā. Pilnīgi iespējams, ka stāstu par testamentu viņš izgudrojis, lai izliktos par vientiesi.

Tas bija sīks un nebūtisks iebildums, pat ne plika graša vērts. Taču ar to pietika, lai es iegrimtu drūmās domās. Piepeši iztēlē ieraudzīju resno viesmīli kafejnīcā “Pie Kamilla”, Ahila kunga nīgro seju, telpu, kur tik skaidri jutu, ka tagadnē esmu aizmirsts un atstāts. Gurdeni teicu sev:

-     Kā gan es, kam nav pieticis spēka saglabāt pašam savu pagātni, varu cerēt, ka izglābšu cita cilvēka pagātni?

Paņēmu spalvaskātu un mēģināju atkal ķerties pie darba; man līdz kaklam bija apnikušas pārdomas par pagātni, tagadni un pasauli. Es vēlējos tikai vienu: lai man ļauj mierīgi pabeigt grāmatu.

Bet, kad skatiens pievērsās balto lapu kaudzītei, mani pārsteidza tās izskats un es paliku sēžam, spalvu pacēlis, un vēroju žilbinošo

papīru cik ciets un spilgts tas bija, cik klātesošs. Tajā nebija nekā cita kā vien tagadne. Tikko uzrakstītie burti vēl nebija nožuvuši, bet tie jau vairs nepiederēja man.

“Tika izplatītas visbriesmīgākās baumas…”

Šo teikumu es biju sacerējis, sākumā tajā bija drusciņa manis paša. Tagad tas bija iegravēts papīrā un saslējās pret mani. Es to vairs nepazinu. Es pat nespēju to vēlreiz iedomāties. Tas atradās tur, manā priekšā; veltīgi es meklētu kādu piederības zīmi. To būtu varējis uzrakstīt kurš katrs cits. Bet es es nebiju pārliecināts, ka esmu to uzrakstījis. Nu burti vairs nespīdēja, tie bija nožuvuši. Bija zaudēts vēl kaut kas: pilnīgi izgaisis to šķietamais spožums.

/ Bažīgi palūkojos apkārt: tikai tagadne, nekā cita kā tagadne. j Vieglas, izturīgas mēbeles, ievilkušās savas tagadnes čaulā, galds, gulta, skapis ar spoguli un es pats. Atklājās tagadnes īstā daba: tagadne bija tā, kas pastāvēja, un viss, kā nebija, neeksistēja. Pagātne vairs neeksistēja. Nemaz. Nedz lietās, pat nedz manās domās. Tiesa, es jau sen biju sapratis, ka mana pagātne ir izgaisusi. Taču līdz šim brīdim ticēju, ka tā ir tikai atkāpusies man nesasniedzamā tālumā. Man pagātne bija tikai aiziešana mierā tas bija cits esības veids, brīvdienu un bezdarbības stāvoklis; ikviens notikums, kad tā loma bija beigusies, pats no sevis prātīgi ieritinājās kādā kārbā un kļuva par goda notikumu tik grūti ir iedomāties neesību. Tagad es zinu: lietas ir tikai tās, ko varam uztvert, un aiz tām nav nekā.

Šī doma mani pilnīgi nodarbināja vēl kādu bridi. Tad nikni sapurināju plecus, to atmetot, un pievilku tuvāk papīra kaudzīti.

“…ka nupat ir sastādījis testamentu.”

Piepeši mani pārņēma briesmīgs nelabums, un spalva, tinti šļakstīdama, izslīdēja no pirkstiem. Kas gan noticis? Vai man uzmācies Nelabums? Nē, tā nebija, istaba izskatījās ikdienišķi laipnīga. Varbūt tikai galds šķita mazlietiņ smagāks un biezāks, bet spalvaskāts blīvāks. Vienīgi de Rolbona kungs nupat nomira otrreiz.

Nule tas vēl bija tepat, manī, mierīgs un silts, un laiku pa laikam es sajutu to kustamies. Tas bija dzīvs, dzīvāks par mani, par autodidaktu vai Dzelzceļnieku kafejnīcas saimnieci. Protams, viņam bija savi niķi, viņš varēja vairākas dienas nerādīties; taču bieži, kad laiks bija noslēpumaini jauks, viņš pabāza degunu kā pret mitrumu jutīga

krese, un es ieraudzīju viņa bālo seju un zilganos vaigus. Un pat tad, kad marķīzs nerādījās, viņš smagi nospieda manu sirdi, un es jutos kā viņa piepildīts.

Nu vairs nebija atlicis nekas. Nebija ne tik, cik nožuvušās tintes pēdās ir atmiņu par tās svaigo spīdumu. Tā bija mana vaina es biju izrunājis vienīgos vārdus, ko nedrīkstēja izrunāt: es pateicu, ka pagātnes nav. Un piepeši de Rolbona kungs pavisam klusu atgriezās neesībā.

Paņēmu rokā viņa vēstules un taustīju tās tādā kā bezcerībā. “Tas ir viņš,” es sev sacīju, “tas tomēr ir viņš, kas citu pēc cita uzrakstīja šos burtus. Viņš ir atspiedies pret šo papīru, uzlicis pirkstus uz lapām, lai tās zem spalvas nekustētos.”

Par vēlu: vārdi bija zaudējuši jēgu. Vairs nebija nekā cita kā vien žūksnis sadzeltējušu papīra lapu, ko žņaudzu rokā. Tiesa, pastāvēja sarežģīts stāsts: de Rolbona radinieku 1810. gadā noslepkavoja cara policija, viņa dokumenti tika konfiscēti un nogādāti slepenajos arhīvos, bet pēc simt desmit gadiem, kad varu bija ieguvušas padomes, tos nogādāja Valsts bibliotēkā, kur es tos 1923. gadā nozagu. Bet tas neizklausījās pēc patiesības, un no paša izdarītās zādzības man nebija palikušas nekādas īstas atmiņas. Lai izskaidrotu šo dokumentu atrašanos manā istabā, nebūtu grūti izdomāt simt citu, ticamāku stāstu: ikviens no tiem raupjo papīru priekšā šķistu tukšs un viegls kā burbulis. Ja es vēlētos nonākt saskarsmē ar de Rolbonu, prātīgāk būtu tūlīt pievērsties galdiņa dancināšanai. Rolbona vairs nebija. Nemaz nebija. Ja vēl bija atlikuši kauli, tie pastāvēja paši par sevi un pilnīgi neatkarīgi, tie bija vairs tikai šķipsniņa fosfātu un kalcija karbonāta kopā ar sāļiem un ūdeni.

Mēģināju pēdējoreiz; atkārtoju de Žanlī kundzes vārdus, kas parasti izsauc manā iztēlē marķīzu: “Viņa grumbainajā un skaidrajā, viscaur bakurētainajā sejā ar asiem vaibstiem atspoguļojās neparasta viltība, kas dūrās acīs katram, lai kā marķīzs pūlējās to slēpt.”

Paklausīgi parādījās marķīza seja smailais deguns, zilganie vaigi, smaids. Varēju veidot viņa vaibstus, kā vien vēlējos, varbūt pat vieglāk nekā senāk. Taču tas vairs bija tikai tēls manī, fikcija. Es nopūtos, atslīgu pret krēsla atzveltni un jutu, ka esmu cietis neatgūstamu zaudējumu.

Pulkstenis sit četri. Nu jau veselu stundu sēžu uz krēsla nolaistām rokām. Metas tumšs. Citādi šajā istabā nav mainījies nekas: baltais papīrs joprojām stāv uz galda, turpat blakus spalvaskāts un tintnīca… Bet es nekad vairs nerakstīšu uz aizsāktās loksnes. Vairs nekad neiešu pa Mutijē ielu un Redutes bulvāri uz bibliotēku pētīt arhīvus.

Man gribas pielēkt kājās un atstāt istabu, darīt vienalga ko, lai tikai apdullinātos. Bet es labi zinu, kas notiks, ja kaut pirkstu pakustināšu, ja nesēdēšu pilnīgi mierīgs. Es vēl negribu to piedzīvot. Tik un tā tas notiks pārāk agri. Es nekustos; neko nedomādams, lasu uz papīra lapas uzrakstīto nepabeigto rindkopu:

“Tika izplatītas visbriesmīgākās baumas. De Rolbona kungs acīmredzot iekrita šajās lamatās, jo 13. septembri rakstīja savam radiniekam, ka nupat ir sastādījis testamentu.”

Lielais darbs par de Rolbonu ir beidzies gluži kā liela kaislība. Ir jāatrod kas cits. Pirms dažiem gadiem Sanhajā Mersjē kabinetā es piepeši pamodos, attapos no sapņa. Pēc tam es ieniru citā sapnī, es dzīvoju caru galmā vecās un tik aukstās pilīs, ka ziemā pie durvju sliekšņiem sasalst ledus kārtas. Šodien es pamostos aci pret aci ar balta papīra kaudzīti. Lāpas, svētki uz ledus, uniformas, skaisti, saltumā dreboši pleci ir pazuduši. To vietā palicis kaut kas siltā istabā, kaut kas, ko es negribu redzēt.

De Rolbona kungs bija mans sabiedrotais: es viņam biju vajadzīgs, lai viņš pastāvētu, un man viņš bija nepieciešams, lai es nejustu savu esību. Es devu izejvielu vielu, kuru varēju pārdot tālāk, ar kuru nezināju ko iesākt, eksistenci, savu eksistenci. Turpretī viņa daļa bija iemiesoties. Viņš bija sagrābis manu dzīvi, lai pārvērstu to savējā. Es vairs nemanīju, ka eksistēju, es eksistēju nevis vairs sevī, bet viņā; tieši viņa dēļ es ēdu, viņa dēļ elpoju, ikvienas manas kustības jēga atradās ārpusē, tur, man tieši pretī viņā; es vairs neredzēju savu roku, kas vilka burtus uz papīra, pat ne teikumu, ko rakstīju, bet aiz tā, otrā pusē papīram, es redzēju marķīzu, kurš prasīja un turpināja šo kustību, kurš vienoja eksistenci. Es biju vairs tikai līdzeklis, kas darīja viņu dzīvu, viņš bija manas esības jēga, viņš bija mani atbrīvojis no manis paša. Ko es tagad darīšu?

Galvenais nekustēties, nekustēties… Ak!

Tas, kas mani gaidīja, saņēma trauksmes signālu, tas sabruka pār mani, ieplūda manī, nu esmu pilns ar to. Tas nav nekas šī Lieta esmu es pats. Atbrīvotā, atraisītā eksistence atkal gāžas pār mani. Es eksistēju.

Es eksistēju. Tas ir tīksmīgi, tik tīksmīgi, tik gausi. Un viegli: varētu sacīt, ka eksistence pati no sevis lidinās gaisā. Tā kustas. Tie ir pieskārieni visās malās, kas izkūst un izgaist. Maigi jo maigi. Manā mutē ir putains šķidrums. Es to noriju, tas noslīd rīklē, tas glāsta, un, lūk, tas atkal rodas mutē, man mutē pastāvīgi ir maza, slēpta peļķīte bālgana ūdens, kas viegli pieskaras manai mēlei. Un arī šī peļķīte esmu es. Un mēle. Un rīkle esmu es.

Es redzu delnu, kas gozējas uz galda virsmas. Tā dzīvo tas esmu es. Tā atveras, pirksti izplešas un izstiepjas. Delna guļ uz muguras. Tā man rāda mīksto vēderu. Tā izskatās pēc augšpēdus apgāzta zvēriņa. Pirksti ir ķepas. Es uzjautrinos, tos ļoti ātri kustinādams kā krabja kājas tas apvēlies uz muguras. Krabis ir beigts: kājas savelkas, piespiežas pie manas plaukstas vēdera. Es redzu nagus

-      vienīgo nedzīvo manis daļiņu. Un vēl. Mana roka apgriežas, izplājas uz vēdera, tagad tā rāda muguru. Sudrabaina, mazliet spīdīga mugura to varētu noturēt par zivi, ja pie pirkstu locītavām neaugtu rudas spalvas. Es sajūtu savu roku. Šie divi zvēriņi, kas kustas delmu galos, esmu es. Mana roka kasa vienu no savām kājām ar otras ķepas nagu; es sajūtu tās svaru uz galda, kurš neesmu es. Smaguma sajūta ir ilga jo ilga, tā nepāriet. Tai nav nekāda iemesla pāriet. Un ilgi tas nav izturams… Es pievācu plaukstu, iebāžu to kabatā. Taču cauri audumam tūlīt sajūtu ciskas siltumu. Acumirklī izrauju delnu no kabatas; pārkaru to pār krēsla atzveltni. Tagad sajūtu tās smagumu dilba galā. Tā velk tikko manāmi, mīksti, tā eksistē. Es netiepjos: lai kur plaukstu likšu, tā turpinās eksistēt, un es turpināšu just, ka tā eksistē; es nevaru to novākt, tāpat kā nevaru novākt pārējo ķermeni, miklo siltumu, kas pieveldzē kreklu, vai siltos taukus, kuri laiski griežas, it kā tos maisītu ar karoti, nedz visas sajūtas, kas tur iekšā rosās, kas iet un nāk, rāpjas gar sāniem līdz padusei vai arī no rīta līdz vakaram klusītēm dim savā parastajā kaktiņā.

Uzraujos kājās: līdzko es spētu pārtraukt domu gaitu, kļūtu vieglāk. Tieši domas ir vissājākās. Pat vēl sājākas par miesu. Tās bezgalīgi stiepjas un atstāj dīvainu garšu. Turklāt domās mīt vārdi,

nepabeigti vārdi, teikumu iesākumi, kas bez mitas atkārtojas: “Man vajag beigt… Es eksis… Miris… De Rol… kungs ir miris… Es neesmu… Es eksis…” Tā turpinās un turpinās, un nekad nebeidzas. Tas ir ļaunāk par visu, jo jūtos vainīgs kā līdzzinātājs. Piemēram, tāda mokoša atgremošana: es eksistēju, tieši ar to es nodarbojos. Es. Ķermenis dzīvo pats par sevi, ja jau ir radies. Bet domu turpinu un izvēršu es. Es eksistēju. Es domāju, ka eksistēju. Ak, garais serpentīns, doma par eksistenci es pamazītēm ritinu to vaļā… Ja es spētu aizliegt sev domāt! Es mēģinu, man izdodas: šķiet, galva piepildās ar dūmiem… Un tad tas sākas no jauna: “Dūmi… nedomāt… Es negribu domāt… Es domāju, ka negribu domāt. Man vajag domāt, ka es negribu domāt. Jo tā ari ir doma.” Vai tiešām tas nekad nebeigsies?

Mana doma tas esmu es: lūk, tāpēc es nevaru apstāties. Es eksistēju caur to, ko domāju… un es nespēju liegt sev domāt. Pat šajā brīdī tas ir briesmīgi ja es eksistēju, tad tāpēc, ka man riebjas eksistēt. Tas esmu es, tieši es, kas mani velk ārā no ilgotās neesmes: naids pret eksistenci, riebums pret to ir tikai veidi, kā piespiest mani eksistēt, iegremdēt mani eksistencē. Domas dzimst man aiz muguras kā reibonis, es sajūtu tās dzimstam aiz manas galvas… Ja es padodos, tās tūlīt iznāk priekšā starp acīm un es viemmēr padodos, doma pietūkst, pietūkst, un, lūk, tā jau kļuvusi milzīga, tā piepilda mani visu un atjauno eksistenci.

Manas siekalas ir saldenas, ķermenis silts; jūtu, ka esmu pliekans. Mans kabatas nazis guļ uz galda. Es to atvāžu. Kāpēc gan nē? Lai nu kā, būs vismaz pārmaiņa. Es nolieku kreiso roku uz piezīmju papīra kaudzītes, pamatīgi ietriecu delnā nazi. Kustība ir bijusi pārāk nervoza; asmenis slīdējis, un brūce iznākusi sekla. Asiņo. Un tad? Kas ir mainījies? Tomēr es ar gandarījumu nolūkojos uz balto lapu, kur pāri manis nupat uzrakstītajām rindām izplūst maza asiņu peļķīte, kas beidzot ir pārstājusi būt es. Četras rindas uz baltas lapas, asins traips no tā rodas skaistas atmiņas. Apakšā vajadzētu parakstīt: “Šajā dienā es atmetu nodomu rakstīt grāmatu par marķīzu de Rolbonu.”

Vai man apkopt brūci? Vilcinos. Nolūkojos sīkajā, vienmuļajā asiņu urdziņā. Nu jau tās sarec. Tas ir beidzies. Ap vainu miesa izskatās kā aprūsējusi. Zem ādas paliek tikko manāma citām līdzīga un varbūt pat vēl sājāka sajūta.

Pulkstenis sit puspieci. Es pieceļos, mans aukstais krekls līp pie miesas. Eju ārā no istabas. Kāpēc? Nu, tāpēc, ka man vairs nav iemesla to nedarīt. Pat ja es paliktu, pat ja klusēdams ierautos stūri, es sevi neaizmirstu. Es būtu te, es spiestu ar savu svaru uz grīdu. Es esmu.

Pa ceļam nopērku avīzi. Sensācija. Atrasts mazās Lisjēnas līķis! Drukas krāsas smarža, papīrs burzās manās rokās. Neģēlis aizbēdzis. Meitenīte izvarota. Mirušās pirksti krampjaini ieķērušies dubļos. Sagumzu avīzi murskulī, pirksti sažņaudzas ap papīru; drukas krāsas smaka; ak Dievs, cik spēcīga šodien ir lietu eksistence! Mazā Lisjēna izvarota. Nožņaugta. Viņas augums, viņas ievainotā miesa vēl eksistē. Viņa vairs neeksistē. Viņas rokas. Viņa vairs neeksistē. Nami. Es eju starp namiem tieši pa bruģi; bruģis zem manām kājām eksistē, nami saslēdzas pār mani kā ūdens pār papīru zem jumta notekcaurules, es eksistēju. Es esmu, es eksistēju, es domāju, tātad esmu; es esmu, jo es domāju, kāpēc tad es domāju? Es vairs negribu domāt, es esmu, jo domāju, ka negribu būt, es domāju, ka es… tāpēc ka… Uff! Es bēgu, neģēlis ir aizbēdzis, viņas augums izvarots. Viņa sajuta svešo miesu, kas iespiedās viņas miesā. Es… redz, ka es… Izvarota. Maiga un asiņaina izvarošanas kāre mani sagrābj no aizmugures, pavisam maiga, aiz ausīm, ausis stiepjas man pakaļ, rudie mati, tie ir rudi uz manas galvas, slapja zāle, ruda zāle, vai arī tas vēl esmu es? Un vai arī šī avīze esmu es? Turēt rokā avīzi eksistence pret eksistenci, lietas eksistē vienas pret otrām, es nometu avīzi. Nams iznirst, tas eksistē; manā priekšā garš mūris, es eju garām, es eksistēju gar garo mūri, mūra priekšā, viens solis, mūris eksistē manā priekšā, viens, divi, man aiz muguras ir pirksts, kurš kasa manās biksēs, kasa, kasa un izvelk pirkstu no dubļiem notrieptās meitenītes, dubļi uz mana pirksta, kas izlien no dubļainas notekas un lēnām, lēnām nolaižas, kļūst mīksts, kasa vājāk nekā žņaugtās meitenītes pirksti, neģēlis, kārpa dubļus, zemi vājāk, pirksts lēnām slīd, galva nolaižas pirmā un glāsts silti aptver manu cisku; eksistence ir mīksta un griežas un šūpojas, es šūpojos starp namiem, es esmu, es eksistēju, es domāju, jo es šūpojos, es esmu, eksistence ir vaļā parauts kritiens, nekritīšu, kritīšu, pirksts grabina pie lodziņa, eksistenca ir nepilnība. Kungs, skaistais kungs eksistē. Kungs jūt, ka eksistē. Nē, skaistais kungs,

kas iet garām, lepns un maigs kā tītenis, nejūt, ka viņš eksistē. Atslābināties; man sāp sagrieztā roka, eksistē, eksistē, eksistē. Skaistais kungs eksistē kā Goda leģions, eksistē ūsas, tas ir viss; cik viņam vajag būt laimīgam, ir tikai Goda leģions un ūsas, un pārējo neviens neredz, viņš redz smailos ūsu galus abās pusēs degunam; es nedomāju, tātad esmu ūsas. Viņš neredz nedz savu kalsno augumu, nedz lielās kājas, pārmeklējot viņa bikšdibenu, noteikti atrastu pāri mazu, pelēku gumiju. Viņam ir Goda leģions, Neliešiem ir tiesības eksistēt, tāpēc man ir tiesības nedomāt: pirksts paceļas. Vai tad es tūlīt…? Baltu palagu klēpi glāstīt baltu, ziedošu miesu, kas maigi noslīgst, pieskarties padušu sprogainajiem valganumiem, miesas ziedēšanas eliksīriem un liķieriem, ieiet otra eksistencē, sārtajās gļotādās ar smago, saldo, saldo eksistences smaržu, just sevi eksistējam starp maigajām, valgajām lūpām, no bālām asinīm sarkanām lūpām, drebošām lūpām, kas pavērušās, eksistences pilnīgi saslapinātas, klātas gaišām strutām, starp cukuraini valgām lūpām, kas asaro kā acis? Mans miesas augums, kas dzīvo, miesa, kas ņudz un lēnītēm griež šķidrumus, kas griež krējumu, miesa, kas griež, griež, manas miesas saldais, cukurotais ūdens, manas plaukstas asinis, man sāp, no manas savainotās miesas, kas griežas, soļiem, es eju, es bēgu, es esmu neģēlis ar samocītu miesu, šajos mūros eksistējot, samocīto. Man salst, es pasperu soli, pagriežos pa kreisi, viņš pagriežas pa kreisi, viņš domā, ka pagriežas pa kreisi, ārpārtīgs, vai es esmu ārprātīgs? Viņš saka baidoties sajukt prātā, eksistence, vai tu kaut ko saproti no eksistences, viņš apstājas, no kurienes viņš nāk? Ko viņš dara? Viņš iet atpakaļ, viņš baidās, viņš ļoti baidās, neģēlis, iekāre kā migla, iekāre, riebums, viņš saka, viņam apriebusies eksistence, vai viņam tā apriebusies? Noguris no riebuma pret eksistenci. Viņš skrien. Uz ko viņš cer? Vai viņš skrien, lai aizbēgtu, lai mestos baseinā? Viņš skrien, sirds, sirds, sirds, kas pukst, ir laime. Sirds eksistē, kājas eksistē, elpa eksistē, tie eksistē skrienot, elpojot, bēgot, pukstot pavisam gļēvi, pavisam lēnām aizelšoties, es aizelšos, viņš saka, ka aizelšas; eksistence sagrābj manas domas no aizmugures un lēnītēm atraisa tās no aizmugures, es tieku grūstīts no aizmugures, mani no aizmugures piespiež domāt, tātad būt kaut kam, aiz manis ir tas, kas pūš vieglajos eksistences burbuļos, tas ir iekāres miglas burbulis, tas

spogulī ir bāls kā nāve, Rolbons ir miris, Antuāns Rokantēns ir miris, man vajag zaudēt samaņu: viņš saka gribot paģībt, viņš skrien, viņš skrien, viņš skrien kā glūņa (no aizmugures), no aizmugures, no aizmugures, mazā Lisjēna ir sagūstīta no aizmugures, eksistence izvarota no aizmugures, viņš lūdz žēlastību, līdzcietību, palīgā, palīgā, tātad es eksistēju, viņš ieiet Jūrnieku kafejnīcā, mazas meitumājas mazie spoguļi, viņš ir bāls mazās meitumājas mazajos spoguļos, lielais gļēvais sarkanmatis, kas atkrīt dīvāniņā, atskaņotājs spēlē, atskaņotājs eksistē, sirds pukst: riņķojiet, riņķojiet, dzīvības sulas, riņķojiet, manas miesas recekļi un sīrupi, baudas… atskaņotājs.

When the low moon begins to beam

Every night I dream a little dream.

Piepeši iznirst balss nopietna un piesmakusi, eksistenču pasaule. Šī balss ir piederējusi miesiskai sievietei, viņa, ģērbusies savā visskaistākajā tērpā, ir dziedājusi plates priekšā, un viņas balss ir ierakstīta. Sieviete: tā eksistē tāpat kā es, kā de Rolbons, man nav nekādas vēlēšanās ar to iepazīties. Bet tā nu ir. Nevar sacīt, ka tas eksistē. Eksistē plate, kas griežas, vibrējošas balss satricinātais gaiss, eksistē balss, kas iespiedusies platē. Es, klausītājs, eksistēju. Viss ir pilns, visur eksistence blīva, smaga un maiga. Bet pāri visam šim maigumam nepieejama, pavisam tuva un ak vai! tik tāla —jauna, nežēlīga un rāma ir šī… bargā skaidrība.

Otrdien

Nekas nenotika. Eksistēju.

Trešdien

Uz papīra galdauta rotājas saules aplis. Aplī lēni rāpo sastingusi muša, tā sildās un berzē priekškājas vienu pret otru. Es tūlīt tai izpalīdzēšu nospiežot. Tā neredz iznirstam milzīgo rādītājpirkstu ar saulē mirdzošām spalvām.

-    Nenogaliniet to, Rokantēna kungs! autodidakts iesaucas.

Muša pārsprāgst, tās mazās, baltās iekšas izlien no vēdera; es esmu kukaini atbrīvojis no eksistences. Salti atbildu autodidaktam:

-    Es izdarīju tai pakalpojumu.

Kāpēc es te esmu? Un kāpēc lai es te nebūtu? Ir pusdienlaiks, es gaidu diendusas stundu. (Laimīgā kārtā miega traucējumu man nav.) Pēc četrām dienām atkal sastapšu Anniju; šobrīd tā ir vienīgā manas dzīves jēga. Un pēc tam? Kad Annija būs mani atstājusi? Pats labi zinu, uz ko klusībā ceru; ceru, ka viņa mani vairs nekad neatstās. Taču man gan vajadzētu zināt, ka Annija nemūžam nebūtu ar mieru novecot manu acu priekšā. Es esmu vājš un vientuļš, man viņa vajadzīga. Man gribētos, lai viņa mani redz spēka plaukumā, Annija pret graustiem ir nežēlīga.

-    Vai jums, Rokantēna kungs, klājas labi? Vai jūtaties vesels?

Autodidakts šķelmīgi lūkojas manī. Viņš ir mazliet aizelsies,

pavērtu muti kā noskrējies suns. Atzīstos šorīt biju gandrīz laimīgs, ka varu viņu satikt, un man gribējās runāt.

-     Cik laimīgs esmu, ka sēžat pie mana galda, viņš saka, ja jums ir vēsi, mēs varēsim iekārtoties blakus radiatoram. Kungi no tā galdiņa drīz ies prom, viņi prasa rēķinu.

Kāds par mani rūpējas, prāto, vai man nesalst; es runāju ar cilvēku: gadiem ilgi neko tādu neesmu piedzīvojis.

-    Viņi iet prom, vai gribat pārsēsties pie tā galdiņa?

Abi kungi ir aizsmēķējuši cigaretes. Viņi dodas prom, re, nu jau viņi ir svaigā gaisā, saules gaismā. Viņi iet garām lielajiem logiem, turot cepures abām rokām. Viņi smejas; vējš pluinī mēteļus. Nē, es negribu mainīt vietu. Kālab? Turklāt pa logiem es redzu zaļu, blīvu jūru, kas vīd starp pludmales ģērbtuvju baltajiem jumtiem.

Autodidakts izņem no kabatas portfeļa divus violetus papes četrstūrus. Uz viena otras puses izburtoju:

“Botanē nams, pilsoniska virtuve.

Brokastis par nemainīgu cenu 8 franki.

Uzkodas pēc izvēles.

Gaļa ar piedevām.

Siers vai deserts.

20 taloni 140 franku.”

Cilvēks, kas ēd pie apaļā galda durvju tuvumā, tagad man šķiet pazīstams viņš bieži apmetas viesnīcā “Printania”, viņš ir ceļojošs tirdzniecības aģents. Brīžiem viņš uzmet man uzmanīgu, smaidošu skatienu, bet neredz mani; viņu pārāk nodarbina šķīvja saturs. Kasei

Sartrs, “Nelabums”

113

otrā pusē divi sārtsejaini, drukni viri našķējas ar gliemenēm, piedzerot baltvīnu. Augumā mazākais ar šaurām, dzeltenām Ūsiņām stāsta kādu notikumu, par kuru pats uzjautrinās. Ik pa brīdim viņš iesmejas, rādīdams žilbinošus zobus. Otrs nesmejas; tā skatiens ir skarbs. Taču tas bieži piekrītoši māj ar galvu. Pie loga kalsns vīrietis tumšu sejaskrāsu un smalkiem vaibstiem, skaistiem, atpakaļ atsukātiem matiem domīgi lasa avīzi. Uz dīvāniņa sev blakus viņš nolicis ādas portfeli. Viņš dzer Višī minerālūdeni. Pēc brīža visi šie ļaudis atstās kafejnīcu: ar smagumu kuņģī, vēja glāstīti, atpogātiem mēteļiem, mazliet iesiluši, viņi ies gar balustrādi, lūkodamies bērnos liedagā un kuģos jūrā; viņi ies uz darbu. Es neiešu nekur, man nav darba.

Autodidakts vientiesīgi smejas, un saule rotājas viņa plānajos matos.

-    Vai izvēlēsieties ēdienus?

Viņš pasniedz man ēdienkarti: varu pēc patikas izraudzīties uzkodas: piecas desas ripiņas vai redīsus, vai pelēkās garneles, vai šķīvi selēriju asā mērcē. Vēl iespējams pasūtīt Burgundijas gliemenes.

-    Atnesiet man desiņas, es saku viesmīlei.

Autodidakts izrauj ēdienkarti man no rokām.

-    Vai tad nekā labāka nav? Re, te ir Burgundijas gliemenes.

-    Man lāgā negaršo gliemenes.

-    Ak tā! Tad varbūt austeres?

-    Tās maksā četrus frankus dārgāk.

-    Labi, jaunkundz, nesiet šurp austeres un man redīsus.

Viņš nosarkdams paskaidro:

-    Man ļoti garšo redīsi.

Man arī.

-    Un vēl? viņš jautā.

Pārlaižu skatienu gaļas ēdienu sarakstam. Mani varētu iekārdināt sautēta vēršgaļa, bet es jau iepriekš zinu, ka dabūšu cāli mednieku gaumē, jo tas ir vienīgais papildēdiens.

-    Jūs, jaunkundz, atnesīsiet kungam cāli mednieku gaumē, autodidakts saka, bet man sautētu vēršgaļu.

Viņš apgriež karti otrā pusē ir vīnu saraksts.

-    Dzersim vīnu, viņš diezgan svinīgi saka.

-Tas gan nav prātīgi, viesmīle iebilst, jūs taču nekad nedzerat.

-      Savā reizē es ļoti labi varu iedzert glāzi vīna. Vai jūs, jaunkundz, varētu mums atnest karafi Anžū rožainā?

Autodidakts noliek ēdienkarti, salauž maizi mazos gabaliņos un ar salveti noslauka nazi un dakšiņu. Viņš pamet skatienu uz sirmo vīrieti, kas lasa avīzi, un uzsmaida man:

-    Parasti, nākot uz šejieni, es ņemu līdzi grāmatu, kaut arī ārsts neiesaka: tā ēdot pārāk ātri un barību lāgā nesakošļājot. Bet man kuņģis ir kā strausam, es varu ēst vienalga ko. 1917. gada ziemā, kad biju gūstā, mūs baroja tik slikti, ka visi saslima. Es, protams, izlikos tikpat slims kā citi, taču man nekas nekaitēja.

Viņš bijis karagūsteknis… To viņš man saka pirmoreiz; es jūtos ļoti pārsteigts spēju viņu iedomāties vienīgi kā autodidaktu.

-    Kur jūs bijāt gūstā?

Autodidakts neatbild. Viņš ir nolicis dakšiņu un raugās manī brīnumciešu skatienu. Tagad viņš klāstīs savas nepatikšanas, nu es atceros, ka bibliotēkā bija kaut kādi sarežģījumi. Es gatavojos klausīties, cik vien uzmanīgi iespējams, nekas nav jaukāk kā just līdzi citiem nepatikšanās, tas mani izklaidētu. Man nav nepatikšanu

-     naudas netrūkst kā jau rantjē, nav arī nedz priekšnieka, nedz sievas vai bērnu; es tikai eksistēju un tas ir viss. Un šīs nepatikšanas ir tik nenoteiktas, tik metafiziskas, ka man par tām kauns.

Neliekas, ka autodidakts gribētu runāt. Cik dīvains ir viņa skatiens tā cilvēks raugās, nevis lai redzētu, bet drīzāk lai rastu dvēseles saskaņu. Autodidakta dvēsele ir pacēlusies līdz pat viņa brīnumainajām aklā acīm, kur tā atklājas. Lai tikai manējā dara tāpat, lai tā piespiež degunu pie rūts, tad abas varēs apmainīties ar pieklājības frāzēm.

Es nevēlos dvēseļu saplūšanu, tik zemu es neesmu kritis. Es atkāpjos. Taču autodidakts pārliecas pār galdu, nenolaižot no manis acu. Laimīgā kārtā viesmīle atnes redīsus. Viņš atslīgst atpakaļ krēslā, viņa dvēsele aizplūst no acīm, viņš paklausīgi sāk ēst.

-    Vai jūsu nepatikšanas nokārtojās?

Viņš satrūkstas.

-    Kādas nepatikšanas, Rokantēna kungs? viņš izbijies jautā.

-    Kaut kas bija, viņdien jūs man stāstījāt.

Viņš tumši pietvīkst.

-     Ha! Jā, viņdien gan, viņš skarbi saka. Ziniet, cienītais,

vainīgs bija korsikānis, bibliotēkas korsikānis.

Viņš mirkli vilcinās un izskatās pēc stūrgalvīgas aitas.

-    Tās, Rokantēna kungs, ir tikai klačas, ar ko negribu jūs apgrūtināt.

Es neuzstāju. Viņš ēd ārkārtīgi ātri, kaut arī tas lāgā nav pamanāms. Kad man atnes austeres, viņš redīsus jau ir notiesājis. Uz šķīvja palikuši tikai zaļu lakstu stumbeņi un kaudzīte saslapinātas sāls.

Ārpusē divi jauni cilvēki apstājas pie ēdienkartes, ko kreisajā rokā izstiepis papes pavārs (labajā tas tur pannu). Viņi svārstās. Vīrietis izšķiras pirmais, atver durvis un pakāpjas sānis, lai palaistu garām sievieti.

Viņa ienāk iekšā. Viņa pārlaiž telpai laipnu skatienu un joprojām mazliet drebinās.

-    Te ir silti, sieviete nopietni apgalvo.

Jaunais vīrietis aizver durvis.

-    Esiet sveicināti, kungi un dāmas, viņš saka.

Autodidakts atskatās un laipni atbild:

-    Esiet sveicināti!

Pārējie sveicienu neatņem, bet cienīgais kungs mazliet nolaiž uz leju savu avīzi un cieši paveras viņos.

-    Paldies, nepūlieties!

Jaunais vīrietis veikli noģērbj lietusmēteli, pirms palīgā piesteigusies viesmīle paspēj kaut pirkstu pakustināt. Žaketes vietā viņš valkā melnu ādas bluzonu ar rāvējslēdzi. Mazliet apmulsusī viesmīle pievēršas jaunajai sievietei. Bet viņš atkal aizsteidzas priekšā un ar maigu, precīzu kustību palīdz draudzenei novilkt mēteli. Abi apsēžas netālu no mums viens otram pretī. Neliekas, ka viņi jau sen būtu pazīstami. Jaunajai sievietei ir nogurusi, tīra seja, kurā jaušama tāda kā neapmierinātība. Piepeši viņa noņem cepuri un sapurina melnos matus.

Autodidakts vēro viņus ilgi un laipnīgi; tad pagriežas pret mani un aizkustināts piemiedz aci, it kā gribētu sacīt: “Viņi ir skaisti!”

Viņi nav neglīti. Viņi klusē, jūtas laimīgi, ka ir kopā, laimīgi, ka viņus redz kopā. Reizēm, kad mēs ar Anniju iegājām kādā Pikadilijas restorānā, manījām, ka mūs vēro aizkustinājuma pilniem skatieniem. Anniju tas kaitināja, bet atzīstos, ka es ar to mazliet le

pojos un, galvenais, brīnījos par to; nekad neesmu bijis apveltīts ar piemīlīgo glītumu, kas tik labi piestāv šim jaunajam cilvēkam, un nevar pat sacīt, ka manā neglītumā būtu kas aizkustinošs. Mēs bijām tikai jauni, bet tagad esmu tajā vecumā, kad aizkustina citu jaunība. Mani tā neaizkustina. Sievietes acis ir tumšas un maigas; jaunekļa seja sarkanīgi brūngana, diezgan porainu ādu un ļoti patīkamu nelielu, spēcīgu zodu. Tiesa, viņi mani aizkustina, bet rada arī tādu kā nelabumu. Jūtu viņus tik tālus sev: siltums abus gurdina, abi sirds dziļumos lolo vienu un to pašu maigo un vāro sapni. Viņiem ir omulīgi, viņi paļāvīgi veras dzeltenajās sienās un cilvēkos, viņiem šķiet, ka pasaule ir laba tāda, kāda tā ir, tieši tāda, kāda ir, un pagaidām abi smeļas dzīves jēgu viens otrā. Drīz viņiem par abiem būs tikai viena dzīve, gausa un remdena, kurai vairs nebūs nekādas jēgas, bet viņi to nepamanīs. Šķiet, viņi jūtas bikli viens otra tuvumā. Galu galā jaunais cilvēks ar neveiklu, bet apņēmīgu kustību satver draudzenes pirkstu galus. Viņa dziļi elpo, un abi kopā noliecas pār ēdienkarti. Jā, viņi ir laimīgi. Un kas par to?

Autodidakta sejā iegulst uzjautrināta un mazliet noslēpumaina izteiksme.

-    Es jūs redzēju aizvakar.

-Kur?

-    Ha! Ha! viņš goddevīgi ķiķina.

Viņš ļauj man mirkli gaidīt, tad saka:

-    Jūs nācāt ārā no muzeja.

-    Ak jā, es atbildu, tikai nevis aizvakar, bet sestdien.

Aizvakar man nemaz nenesās prāts uz muzejiem.

-     Vai redzējāt slaveno kokgriezumu pēc Orsīni slepkavības ainas?

-    Neesmu to pamanījis.

-     Kā tas iespējams? Tas izstādīts mazajā zālē pa labi no ieejas. To darinājis kāds Komūnas sacelšanās dalībnieks, kas līdz amnestijai dzīvoja Buvilā, slēpjoties bēniņos. Viņš gribēja aizceļot uz Ameriku, bet ostas policija te ir modra. Apbrīnojams cilvēks. Piespiedu bezdarbības laikā viņš darināja milzīgu ozolkoka panno. Vienīgie viņa instrumenti bija kabatnazis un nagu vīle. Panno garums ir pusotra metra un platums metrs; viss darbs veidots no viena gabala; tajā ir septiņdesmit personas katra manas plaukstas

lielumā un vēl divi zirgi, kas velk imperatora karieti. Un sejas, Rokantēna kungs, sejas tās izskribinātas ar nagu vīli, tās izskatās izteiksmīgas un gluži cilvēciskas. Ja varu atļauties, teikšu, ka šis darbs, Rokantēna kungs, ir vērts, lai to redzētu!

Es negribu uzņemties nekādus pienākumus:

-    Es tikai aizgāju vēlreiz apskatīt Bordirēna gleznas.

Autodidakts piepeši noskumst.

-     Portretus lielajā zālē? viņš jautā, nedroši smaidīdams. Rokantēna kungs, es nekā nesaprotu no glezniecības. Tiesa, esmu pamanījis, ka Bordirēns ir liels mākslinieks, es redzu, ka viņam ir smalks otas uzliciens, veikla roka kā to sauc? Bet prieks, estētiska bauda man ir sveši.

Draudzīgi saku viņam:

-    Ar mani ir tāpat, ja runājam par tēlniecību.

-     Ak, Rokantēna kungs! Diemžēl ar mani arī. Tas pats attiecas uz mūziku un deju. Tomēr šādas tādas zināšanas man ir. Un, saprotiet, kas ir neaptverami: esmu redzējis jaunus cilvēkus stāvam gleznas priekšā un, šķiet, izjūtam baudu, kaut viņi nezina ne pusi no tā, ko zinu es.

-    Viņi varbūt tikai izliekas, es iedrošinādams bilstu.

-    Iespējams…

Mirkli autodidakts aizsapņojas.

-     Visvairāk mani mulsina nevis tas, ka man liegta dažu veidu bauda, bet drīzāk fakts, ka vesela cilvēku darbības joma paliek sveša… Taču es esmu cilvēks, un visas gleznas radījuši cilvēki…

Piepeši viņš atsāk pavisam citādā balsī:

-     Rokantēna kungs, es reiz iedrošinājos domāt, ka skaistums ir tikai gaumes jautājums. Vai gan katram laikmetam nav citādi likumi? Vai atļausiet, cienītais?

Pārsteigts ieraugu, ka autodidakts izvelk no kabatas piezīmju grāmatiņu melnā ādas iesējumā. Viņš brīdi to šķirsta daudzas baltas lapas un šur tur ar sarkanu tinti ierakstītas dažas rindas. Viņš kļuvis pavisam bāls. Viņš noliek grāmatiņu uz galda, ar lielo plaukstu apsedz atvērto lappusi un samulsis nokremšļojas.

-     Reizēm man ienāk prātā… Es neiedrošināt tās nosaukt par domām. Tas ir ļoti dīvaini: es sēžu, lasu, un piepeši nezin no kurienes pār mani nāk apskaidrība. Sākumā es tai nepievērsu uz

manību, pēc tam nolēmu nopirkt kabatas grāmatiņu.

Viņš apklust un lūkojas manī viņš gaida.

-Ak tā! es saku.

-     Protams, Rokantēna kungs, šie aforismi ir visai aptuveni, es neesmu pabeidzis izglītoties.

Viņš paņem grāmatiņu drebošiem pirkstiem un ļoti saviļņots saka:

-     Re, te ir kaut kas tieši par glezniecību. Es būšu laimīgs, ja atļausiet nolasīt to priekšā.

-    Ļoti labprāt, es atbildu.

Viņš lasa:

-    Neviens vairs netic tam, ko XVIII gadsimts uzskatīja par patiesību. Tad kāpēc mēs joprojām baudām darbus, kurus tas uzskatīja par skaistiem?

Viņš lūdzoši raugās manī.

-     Ko par to var domāt, Rokantēna kungs? Varbūt tas izklausās mazliet paradoksāli? Tas tāpēc, ka gribēju domai piešķirt asprātības formu.

-    Tiešām, man tā liekas… man tā liekas ļoti interesanta.

-    Vai jūs kaut ko tādu jau esat lasījis?

-    Nē jel, nekādā gadījumā.

-     Tiešām nekur? Tad, Rokantēna kungs, tā nav pareiza, viņš sadrūmis turpina. Ja tā būtu patiesība, kādam tā jau būtu ienākusi prātā.

-     Pagaidiet, es viņam saku, ja nu labi padomāju, man šķiet, ka esmu kaut ko līdzīgu lasījis.

Viņa acis iemirdzas; viņš paņem zīmuli.

-    Kāda autora darbos? viņš man noteiktā balsī jautā.

-Liekas… Renāna darbos.

Autodidakts jūtas kā septītajās debesīs.

Vai jūs būtu tik laipns un šo vietu nocitētu pilnībā? viņš jautā, sūkādams zīmuļa aso galu.

-    Ziniet, es to lasīju ļoti sen.

-    Ak, tas nekas, tas nekas!

Viņš ieraksta Renāna vārdu kabatas grāmatiņā zem sava aforisma.

-    Esmu sastapies ar Renānu! Viņa vārdu uzrakstīju ar zīmuli, bet

vakarā pārvilkšu ar sarkanu tinti, viņš sajūsmināts skaidro.

Autodidakts aizgrābts aplūko kabatas grāmatiņu, un es gaidu, kad viņš turpinās aforismu lasīšanu. Taču viņš blociņu uzmanīgi aizver un iebāž kabatā; acīmredzot domā, ka vienai reizei laimes pietiek.

-    Cik patīkami ir dažkārt no visas sirds patērzēt, viņš uzticības pilnā balsī saka.

Kā jau varēja paredzēt, šī kulminācija uz labu brīdi pārtrauc mūsu gauso sarunu. Iestājas ilgs klusums.

Kopš jauno cilvēku ierašanās restorāna atmosfēra ir mainījusies. Abi sārtvaidzīgie vīri apklusuši; viņi nekautrēdamies aplūko jaunās sievietes jaukumus. Cienīgais kungs nolicis avīzi un raugās pārī labvēlīgi, gandrīz vai sazvērnieciski. Viņš domā, ka vecums ir prātīgs Un jaunība skaista, viņš ar zināmu klīrību loka galvu, jo labi apzinās, ka vēl ir glīts, lieliski saglabājies, ka ar savu iedegušo seju un slaiko augumu vēl spēj valdzināt. Viņš izliekas tēvišķīgs. Viesmīles jūtas, šķiet, ir vienkāršākas: tā nostājusies jauno cilvēku priekšā un skatās vaļā muti.

Viņi sarunājas klusām. Pasniegtas uzkodas, bet viņi tām pat nepieskaras. Sasprindzinot dzirdi, varu uztvert sarunas druskas. Labāk saprotu to, ko savā bagātajā un aizplīvurotajā balsī saka sieviete.

-    Nē, Zan, nē.

-    Kāpēc nē? jauneklis kaislīgā aizrautībā jautā.

-    Es jau jums teicu.

-    Tas nav nekāds iemesls.

Tad dažus vārdus nesadzirdu, pēc tam jaunā sieviete burvīgā nevērībā atmet ar roku un saka:

-    Es jau esmu mēģinājusi pārāk bieži. Neesmu vairs tajos gados, kad dzīvi var sākt no jauna. Jūs taču zināt, ka esmu veca.

Jaunais vīrietis ironiski smejas. Viņa turpina:

-    Es nespētu pārdzīvot vilšanos.

-     Vajadzīga uzticēšanās, vīrietis apgalvo. Tāda dzīve, kādu tagad vadāt, nav nekas.

Viņa nopūšas.

-    To es zinu.

-    Palūkojieties uz Žaneti!

-    Jā, viņa atbild un uzmet lūpu.

-    Ziniet, man viņas rīcība ļoti patīk. Viņai netrūkst drosmes.

-     Manuprāt, viņa drīzāk grib notvert izdevību, jaunā sieviete saka. Varu apgalvot: ja vien es būtu vēlējusies, man būtu simtiem tādu izdevību. Taču es dodu priekšroku gaidīšanai.

-    Jums taisnība, viņš maigi dūdo, jūs darījāt pareizi, gaidot mani.

Šoreiz smejas sieviete:

-    Kāds lielībnieks! To es neesmu teikusi.

Es vairs neklausos. Viņi mani kaitina. Viņi gulēs vienā gultā. Viņi to zina. Un katrs zina, ka otrs zina. Bet viņi ir jauni, šķīsti un pieklājīgi, katrs grib saglabāt cieņu pats pret sevi un otra cieņu, mīlestība ir kaut kas liels un poētisks, ko nedrīkst izbiedēt, un tāpēc viņi vairākas reizes nedēļā ballēs un restorānos izrādīs savas mazās rituālās automātu dejas…

Galu galā laiks taču kaut kā jānosit. Viņi ir jauni un labi noauguši, tādi viņi būs vēl savus trīsdesmit gadus. Tāpēc viņi nesteidzas, kavējas un rīkojas pareizi. Kad viņi būs kopā pārgulējuši, vajadzēs meklēt ko citu, ar ko aizsegt savas eksistences milzīgo absurdumu. Un tomēr… Vai tiešām ir pilnīgi nepieciešams sev melot?

Pārlaižu skatienu zālei. īsts farss! Visi savilkuši nopietnas sejas; viņi ēd. Nē, nevis ēd viņi atgūst spēkus, lai godam veiktu darbu, ko uzņēmušies. Katram ir sava maza apsēstība, kas liedz pamanīt, ka viņš eksistē; nav neviena, kurš sevi neiedomātos neaizstājamu kādam vai kaut kam. Vai tad autodidakts man viņdien neteica: “Neviens nav tik labi sagatavots kā Nusapjē, lai uzņemtos tādu plašu sintēzi”? Katrs no viņiem dara kādu mazu darbiņu, un neviens nav tik labi sagatavots tieši šim darbiņam kā viņš. Neviens nav labāk sagatavots kā ceļojošais tirdzniecības aģents, kas tur sēž, lai radītu noietu zobu pastai “5wan”. Neviens nav tik labi sagatavots kā šis interesantais jaunais cilvēks, lai čamdītos zem savas kaimiņienes svārkiem. Un es atrodos viņu vidū, un, ja viņi paskatās uz mani, noteikti rodas doma, ka neviens nav tik labi sagatavots kā es, lai darītu to, ko daru. Bet es zinu. Es neizskatos ne pēc kā, bet es zinu, ka eksistēju un ka viņi eksistē. Un, ja es būtu apveltīts ar pārliecināšanas mākslu, es apsēstos blakus skaistajam, sirmajam kungam un izskaidrotu viņam, kas ir eksistence. Iedomājoties, kādu seju viņš rādītu, es skaļi iesmejos. Autodidakts pārsteigts mani uzlūko. Es

gribētu gan atkal kļūt nopietns, bet nespēju es smejos, līdz sāk birt asaras.

-    Jūs esat jautrs, Rokantēna kungs, autodidakts piesardzīgi saka.

-    Tas tāpēc, ka es domāju: te nu mēs visi esam, lai ēstu un dzertu, tā uzturot savu dārgo eksistenci, bet nav taču nekāda, itin nekāda iemesla eksistēt, es smiedamies atbildu.

Autodidakts ir kļuvis nopietns, viņš pūlas mani saprast. Esmu smējies pārāk skaļi redzu, ka vairākas galvas pagriežas uz manu pusi. Turklāt nožēloju, ka esmu tik daudz pateicis. Galu galā tas ne uz vienu neattiecas.

Viņš gausi atkārto:

-     Nekāda iemesla eksistēt… Jūs, cienītais, acīmredzot gribat sacīt, ka dzīvei nav mērķa? Vai to nesauc par pesimismu?

Vēl brīdi viņš domā, tad iejūtīgi saka:

-     Pirms dažiem gadiem izlasīju kāda amerikāņu autora grāmatu, kas saucās: “Vai dzīve ir dzīvošanas vērta?” Vai tas nav tas pats jautājums, ko uzdodat jūs?

Nekādā ziņā, tas nepavisam nav jautājums, ko es uzdodu sev. Bet es negribu neko skaidrot.

-      Viņš secina, autodidakts turpina samierinošā tonī, ka priekšroka dodama apzinātam optimismam. Dzīvei ir jēga, ja cilvēks vēlas to atrast. Pirmām kārtām vajag darboties, ķerties pie kāda uzņēmuma. Ja pēc tam rodas pārdomas, liktenis jau ir izšķirts, cilvēks uzņēmies pienākumus. Es nezinu, ko jūs par to domājat, Rokantēna kungs.

-    Neko, es atbildu.

Vai, pareizāk sakot, es domāju, ka tieši tie ir tādi meli, ar kādiem pastāvīgi izlīdzas tirdzniecības aģents, abi jaunie cilvēki un sirmais kungs.

Autodidakts mazliet šķelmīgi un ļoti svinīgi smaida.

-    Es arī tā nedomāju. Manuprāt, dzīves jēga nav jāmeklē tik tālu.

-    Ak tā?

-    Ir mērķis, Rokantēna kungs, ir mērķis… Ir cilvēki.

Tas tiesa: biju aizmirsis, ka viņš ir humānists. Viņš mirkli klusē tieši tik ilgi, lai pilnīgi, neatgriezeniski pazustu puse sautētās vēršgaļas gabala un vesela rika maizes. “Ir cilvēki…” Viņš, mīlošais.

tūlīt atklāsies visā krāšņumā. Jā, bet viņš lāgā neprot izteikties. Viņa dvēsele atspoguļojas acīs, tas nav apstrīdams, bet ar dvēseli vien nepietiek. Savulaik esmu ticies ar Parīzes humānistiem, simtreiz dzirdējis viņus sakām: “Ir taču cilvēki!”, un tas bija pavisam citādi! Virgāns šķita vienreizējs. Viņš noņēma brilles, it kā gribētu parādīties kails savā cilvēka veidolā, cieši pievērsa man aizkustinošās acis ar smagu, gurdenu skatienu, kas šķita mani izģērbjam, lai ieraudzītu manu cilvēka būtību, tad melodiski nomurmināja: “Ir taču cilvēki, vecais, ir taču cilvēki,” apveltot vārdus “ir taču” ar neveiklu spēku, it kā viņa cilvēkmīlestību pastāvīgi jaunu un izbrīna pilnu apgrūtinātu tās milzīgie spārni.

Autodidakta mīmika nav sasniegusi tādu pilnību: viņa cilvēkmīlestība ir vientiesīga un barbariska kā jau provinces humānistam.

-     Cilvēki, es viņam saku, cilvēki… Katrā ziņā neizskatās, ka jūs būtu par tiem sevišķi noraizējies: jūs pastāvīgi esat viens, pastāvīgi deguns grāmatās.

Autodidakts sasit plaukstas un sāk valšķīgi smieties:

-     Jūs maldāties! Ak, cienītais, ļaujiet jums pasacīt, cik ļoti jūs maldāties!

Viņš mirkli koncentrējas un smalki pabeidz ēšanu. Viņa seja staro kā rītausma. Aiz muguras jaunā sieviete klusi iesmejas. Tās draugs pieliecies kaut ko čukst ausī.

-              Jūsu maldīšanās ir vairāk nekā saprotama, autodidakts saka,

-     man jau sen vajadzēja ar jums runāt… Bet es, Rokantēna kungs, esmu kautrīgs, es meklēju izdevību.

-    Nu tā ir pilnā mērā atrasta, es pieklājīgi apgalvoju.

-      Man arī tā liekas. Man arī tā liekas! Ziniet, cienītais, ko es jums sacīšu… viņš nosarkstot apraujas. Bet varbūt es jūs apgrūtinu?

Es viņu nomierinu. Viņš laimīgs nopūšas.

-    Ne jau katru dienu var sastapt tādus cilvēkus kā jūs, Rokantēna kungs, cilvēkus, kuros uzskatu plašums apvienojas ar prāta dziļumu. Nu jau kopš mēnešiem es vēlos ar jums runāt, izstāstīt, kas esmu bijis un par ko kļuvis…

Viņa šķīvis ir tukšs un tīrs, it kā būtu nupat atnests. Piepeši ieraugu, ka blakus manam šķīvim nolikts mazs alvas trauciņš ar brūnā

mērcē peldošu cāļa cisku. Tā jāapēd.

-     Es nupat pieminēju gūstu Vācijā. Tieši tur viss sākās. Pirms kara es biju vientuļš un pats to neapzinājos; dzīvoju pie vecākiem, kuri bija lāga ļaudis, bet es ar viņiem nesapratos. Kad iedomājos par šiem gadiem… Bet kā es varēju tā dzīvot? Es biju miris, Rokantēna kungs, un pat nenojautu to; man piederēja pastmarku kolekcija.

Viņš paskatās uz mani un apraujas:

-      Rokantēna kungs, jūs esat bāls un izskatāties noguris. Vai es jūs vismaz negarlaikoju?

-    Jūsu stāsts mani ļoti interesē.

-    Sākās karš, un es nezin kādēļ pieteicos armijā. Iemeslu es nesapratu divus gadus, jo frontes dzīve atstāja maz laika pārdomām, turklāt kareivji bija pārāk rupji. 1917. gada beigās es nokļuvu gūstā. Kopš tā laika vairākkārt esmu dzirdējis, ka daudzi kareivji nebrīvē atguvuši bērnības ticību. Ziniet, autodidakts saka, nolaižot plakstus pār iekaisušajām acīm, es neticu Dievam; viņa eksistenci ir atspēkojusi Zinātne. Taču gūstekņu nometnē es iemācījos ticēt cilvēkiem.

-    Vai viņi vīrišķīgi panesa likteni?

-    Jā, viņš nenoteikti atbild, bija arī tā. Turklāt pret mums izturējās labi. Bet es gribēju runāt par ko citu; kara pēdējos mēnešos mums vairs nemaz nedeva darbu. Ja lija, mums vajadzēja ieiet lielā dēļu šķūnī, kur mēs, gandrīz divi simti, stāvējām, cieši kopā saspiedušies. Durvis tika aizslēgtas, un mūs, tā kopā saspiestus, atstāja gandrīz pilnīgā tumsā.

Viņš bridi vilcinās.

-    Es nepratīšu jums to izskaidrot, Rokantēna kungs. Visi šie ļaudis bija tur, tikko saredzami, taču tos varēja sajust sev blakus, sadzirdēt elpu… Vienā no pirmajām reizēm, kad mūs ieslēdza šķūnī, spiediens bija tik stiprs, ka man sākumā šķita es nosmakšu, tad piepeši manī pamodās milzīgs prieks, es gandrīz zaudēju samaņu. Es jutu, ka mīlu šos cilvēkus kā brāļus, ka es gribētu tos visus noskūpstīt. No tā laika ik reizi, kad tur atgriezos, izjutu tādu pašu prieku.

Man vajadzēja ēst cāļa cisku, kura droši vien bija auksta. Autodidakts bija paēdis pirms laba brīža, un viesmīle gaidīja, kad varēs apmainīt šķīvjus.

-    Šķūnis manā uztverē kļuva svēts. Reizēm man izdevās pievilt sardzes modrību, es tur ielavījos viens pats un, tumsā atceroties iepazīto laimi, mani pārņēma tāda kā ekstāze. Stundas ritēja, bet es to nejutu. Reizēm pat raudāju.

Acīmredzot esmu slims kā citādi lai izskaidro briesmīgās dusmas, kas mani nupat pārņem. Jā, slimnieka dusmas: rokas man dreb, seja pietvīkusi, un galu galā sāk drebēt ari lūpas. Un viss tikai tāpēc, ka cālis atdzisis. Turklāt es arī esmu atdzisis, un tas sagādā vislielākās mokas: ar to gribu pasacīt, ka fons palicis nemainīgs, tāds, kāds ir kopš trīsdesmit sešām stundām pilnīgi salts, ledusauksts. Dusmas mani pārņem virpuļiem, tās atgādina drebuļus, apziņa pūlas reaģēt, cīnīties pret temperatūras pazemināšanos. Veltīgi: nav šaubu, ka ik nieka dēļ es mestos virsū autodidaktam vai viesmīlei, sistu un lamātu viņus. Taču es to nedarītu pavisam atdevīgi; mans niknums paliek virspusē, un kādu mirkli man uzmācas mokoša sajūta, ka esmu uguns plīvurā ietīts ledus gabals, gluži kā pārsteiguma omlete. Virspusigais satraukums norimstas, un es dzirdu, kā autodidakts turpina:

-     Ik svētdienu gāju uz dievkalpojumu. Es, Rokantēna kungs, nekad neesmu bijis ticīgs. Bet vai gan nevar sacīt, ka mises īstais noslēpums ir cilvēku vienošanās? Kāds franču priesteris, kam bija tikai viena roka, vadīja dievkalpojumu. Mūsu rīcībā bija harmonijs. Mēs klausījāmies, kājās stāvot, kailu galvu, un, kamēr mani apņēma harmonija skaņas, jutu, ka esmu pilnīgi saplūdis ar apkārtējiem cilvēkiem. Ak, Rokantēna kungs, cik bezgalmīļi man bija šie dievkalpojumi! Vēl tagad, tos atceroties, es svētdienas rītos reizēm ieeju baznīcā. Mums svētās Sesilas dievnamā ir lielisks ērģelnieks.

-    Jūs droši vien bieži nožēlojat to laiku.

-    Jā, Rokantēna kungs, tas bija 1919. gadā. Tad mani atbrīvoja. Biju pavadījis ļoti grūtus mēnešus. Es nezināju, ko darīt, atkal gāju postā. Ik vietā, kur redzēju sapulcējušos cilvēkus, es ielavījos viņu vidū. Man ir gadījies, viņš smaidīdams piemetina, iet nepazīstama cilvēka bēru gājienā. Kādreiz izmisuma brīdī es iemetu ugunī savu pastmarku kolekciju… Taču es atradu īsto ceļu.

-    Tiešām?

-     Kāds man deva padomu… Rokantēna kungs, es zinu, ka varu uzticēties jūsu klusēšanai. Es esmu varbūt tas nesaskan ar jūsu

idejām, bet jums ir tik plaši uzskati, es esmu sociālists.

Viņš nodur acis, un garās skropstas dreb.

-     Kopš 1921. gada septembra esmu Darbaļaužu internacionāles franču sociālistu partijas biedrs. To es gribēju jums pasacīt.

Viņš staro lepnumā. Viņš nolūkojas manī atgāztu galvu, pavērtām lūpām gluži kā moceklis.

-    Tas ir ļoti labi, es saku. Ļoti skaisti.

-     Rokantēna kungs, es jau zināju, ka jūs man piekritīsiet. Un kā gan var nosodīt kādu, kas jums pavēstī: es esmu rīkojies ar savu dzīvi tādā un tādā veidā un tagad jūtos pilnīgi laimīgs?

Viņš papleš rokas ar lejup pavērstiem pirkstiem, it kā nupat būtu ieguvis stigmas. Viņa acis stiklaini spīd, redzu viņa mutē kustamies tumši sārtu masu.

-    Ak, es bilstu, no brīža, kad jūtaties laimīgs…

-    Laimīgs? autodidakta skatiens ir netīkams, viņš pacēlis plakstus un bargi raugās manī. Jūs par to varēsiet spriest, Rokantēna kungs. Pirms pieņēmu šo lēmumu, es jutos tik briesmīgi vientuļš, ka sāku domāt par pašnāvību. Mani atturēja tikai doma, ka nevienu, itin nevienu neaizkustinās mana nāve, ka nāvē būšu vēl vientuļāks nekā dzīvē.

Viņš izslienas, vaigi piepūšas.

-    Es Rokantēna kugs, vairs neesmu vientuļš. Nekad vairs.

-    Ak tā, tad jums laikam ir daudz paziņu? es jautāju.

Viņš smaida, un es saprotu, cik vientiesīgs esmu bijis.

-     Es gribēju sacīt, ka vairs nejūtos viens. Taču, Rokantēna kungs, nebūt nav nepieciešams, lai es dzīvotu ar kādu kopā.

-    Tomēr, es iebilstu, sociālistu partija…

-     Ak, tur es pazīstu visus. Bet lielākoties vārda pēc. Vai tad biedri jāizra?sf&s tik tieši? viņš šķelmīgi jautā. Mani draugi ir visi cilvēki. Ked no rita eju uz kantori, man priekšā un aizmugurē ir citi cilvēki, kas dodas uz darbu. Es viņus redzu, ja iedrošinātos uzsmaidītu» domāju, ka csm«s stsdiiisis, ka viņi visi ir manas dzīves un manu puiiņu mērķis m ka viņš to vel nezina. Tas, cienītais, dara mani laimīgu.

Viņa acis jauta, es piekrītoši ļpamaju ar galvu, bet jūtu, ka viņš ir №daudz viiies, ka gaidījis vairāk jūsmas. Ko cs varu darīt? Vai tā mana vaina, ka visā, ko viņš saka. saskatu aizguvumus un citātus?

Ja viņa runas laikā manā iztēlē ataust visi humānisti, ko esmu pazinis? Ak vai, esmu pazinis tik daudzus! Radikālais humānists ir sevišķi draudzīgs funkcionāriem. Humānistam, ko dēvē par “kreiso”, galvenokārt rūp cilvēcisko vērtību saglabāšana; viņš nepieder ne pie vienas partijas, jo nevēlas nodot humānisma idejas, bet viņa simpātijas pievēršas pazemotajiem; tieši pazemotajiem viņš ziedo savu skaisto klasisko kultūru. Lielākoties tas ir atraitnis ar brīnišķīgām, vienmēr asaru aizmiglotām acīm. Viņš mīl arī kaķi un suni, visus augstākos zīdītājus. Rakstnieks komunists mīl cilvēkus kopš otrā piecgadu plāna; viņš soda aiz mīlestības. Kā jau visi stiprie, viņš ir kaunīgs un slēpj savas jūtas, bet arī prot skatienā vai balss noskaņā atklāt, ka aiz skarbajiem taisnības cīnītāja vārdiem gruzd maigi rūgtā un kvēlā mīlestība uz brāļiem. Katoliskais humānists, vēlu atnākušais pastarītis, par cilvēku runā izbrīna pilns. Cik brīnišķīgas un pasakainas ir visnecilākās dzīves, kādas vada Londonas dokeris vai kurpju virsu carumotāja! Viņš izvēlējies eņģeļu humānismu; eņģeļu audzināšanai viņš raksta garus, skumjus un skaistus romānus, kas bieži iegūst “Feminas” balvu.

Tās ir lielās lomas. Bet vēl ir citas, vesels pūlis citu: filozofs humānists, kas noliecas pār saviem brāļiem kā ar atbildības apziņu apdvests vecākais brālis; humānists, kas mīl cilvēkus tādus, kādi tie ir, tāds, kurš mīl viņus tādus, kādiem tiem vajadzētu būt, tāds, kas grib viņus izglābt ar pašu piekrišanu un tāds, kurš izglābs pretēji viņu gribai, tāds, kas rada jaunus mītus, un tāds, kurš apmierinās ar vecajiem, humānists, kas mīl cilvēkā viņa nāvi, un tāds, kurš mīl viņa dzīvi, priecīgais humānists, kam vienmēr padomā kas uzjautrinošs, un drūmais humānists, ko visbiežāk var sastapt bērēs. Viņi visi cits citu ienīst: protams, galvenokārt kā indivīdi, nevis kā cilvēki. Bet autodidakts to nezina viņš tos ietver sevī kā kaķus ādas maisā, un tie plosa cits citu, viņam nemanot.

Viņš raugās manī ar jau mazāku uzticību.

-    Vai jūs nejūtat tāpat kā es, Rokantēna kungs?

-Ak Dievs…

Redzot viņu tik noraizējušos un mazliet sarūgtinātu, es mirkli nožēloju, ka esmu pievīlis viņa cerības. Bet viņš laipni turpina:

-    Es jau zinu jums ir jūsu pētījumi, jūsu grāmatas, jūs kalpojat tai pašai idejai citā veidā.

Manas grāmatas, mani pētījumi muļķis tāds! Lielāku neveiklību viņš nemaz nevarētu izdomāt.

-    Ne jau tāpēc es rakstu.

Autodidakta seja acumirklī pārvēršas: šķiet, viņš saodis ienaidnieku, tādu sejas izteiksmi es viņam nekad neesmu redzējis. Kaut kas starp mums ir gājis bojā.

Izlikdamies pārsteigts, viņš jautā:

-    Bet… ja es neesmu nesmalkjūtīgs, kāpēc tad jūs, cienītais, rakstāt?

-    Nu… Es nezinu, tāpat vien, lai rakstītu.

Viņš smaida pārliecībā, ka ir mani samulsinājis.

-     Vai tad jūs rakstāt neapdzīvotā salā? Vai tad aizvien neraksta tāpēc, lai kāds lasītu?

Tikai aiz paraduma autodidakts piešķir teikumiem jautājuma formu. īstenībā viņš apgalvo. Viņa maiguma un bikluma kārtiņa ir nolobījusies; es viņu vairs nepazīstu. Viņa vaibsti pauž smagnēju stūrgalvību īsts pašapmierinātības mūris. Vēl neesmu attapies no pārsteiguma, kad dzirdu:

-     Lai man saka es rakstu kādai noteiktai sociālai kategorijai, draugu grupai. Lai tā būtu. Jūs, iespējams, rakstāt nākamajām paaudzēm… Bet jūs, Rokantēna kungs, pašam sev par spīti, rakstāt kādam.

Viņš gaida atbildi. Kad tās nav, viņš pasmaida.

-    Varbūt jūs esat cilvēknīdējs?

Es zinu, ko slēpj liekulīgais izlīguma mēģinājums. īstenībā viņš nemaz tik daudz no manis neprasa. Tikai pieņemt apzīmējumu. Bet tas ir slazds: līdzko piekritīšu autodidakta uzvarai, tūlīt tikšu apgriezts riņķī, atkal noķerts un pārspēts, jo humānisms īstenībā ietver un sakausē kopā visas cilvēka pozīcijas. Kas pilnīgi atklāti stājas tam pretī, īstenībā piedalās tā spēlē, kļūst par tā pretējību. Tas pieder pie aprobežotajiem stūrgalvjiem, pie bandītiem, kas ar saviem uzbrukumiem var tikai zaudēt: humānisms sagremo visas vardarbības, visļaunākos pārspīlējumus, sagremo tos un pārvērš par baltu, putainu limfu. Tas ir sagremojis antiintelektuālismu, maniheismu, misticismu, pesimismu, anarhismu, egotismu: tie ir vairs tikai posmi, nepabeigtas domas, kas savu attaisnojumu rod vienīgi humānismā. Šajā koncertā sava vieta ierādīta arī mizantropijai: tā ir

nepieciešamā disonanse vispārējā harmonijā. Mizantrops ir cilvēks, tātad ari humānistam zināmā mērā jābūt mizantropam. Taču tas ir zinātniski noskaņots mizantrops, kas prot dozēt savu naidu un tikai tāpēc sākumā nīst cilvēkus, lai pēc tam tos mīlētu jo pašaizliedzīgāk.

Es negribu, lai mani aprij, lai manas skaistās, sarkanās asinis baro šo limfatisko dzīvnieku: es nepieļaušu muļķību, nosaucot sevi par antihumānistu. Es tikai neesmu humānists, un tas ir viss.

-    Manuprāt, es saku autodidaktam, nav iespējams cilvēkus nīst vairāk nekā mīlēt.

Autodidakts veras manī aizbildniecisku un atsvešinātu skatienu. Viņš murmina, it kā pats nedomātu par saviem vārdiem:

-    Viņus vajag mīlēt, viņus vajag mīlēt…

-    Ko vajag mīlēt? Vai ļaudis šajā telpā?

-    Arī tos. Visus.

Viņš pievēršas jaunībā starojošajam pārim lūk, ko vajag mīlēt. Brīdi vēro sirmo kungu. Tad viņa skatiens pievēršas man; redzu . viņa sejā mēmu jautājumu. Noliedzoši papurinu galvu. Izskatās, ka viņam manis žēl.

-    Arī jūs, es viņam saku, arī jūs viņus nemīlat.

-     Vai tiešām, Rokantēna kungs? Vai atļausiet būt pretējos uzskatos?

Viņš atkal kļuvis goddevīgs, cik vien iespējams, bet skatienā vīd ironija kā cilvēkam, kas varen uzjautrinās. Viņš mani ienīst. Es būtu muļķis, ja žēlotu šo maniaku. Savukārt jautāju:

-    Tātad jūs mīlat divus jaunos cilvēkus sev aiz muguras?

Viņš vēlreiz paskatās uz tiem, brīdi padomā.

-    Jūs gribat piespiest mani pasacīt, ka es viņus mīlu, kaut nepazīstu… Jā, Rokantēna kungs, atzīstos es viņus nepazīstu… Ja nu tiešām pieņem, ka mīlestība nav īstā iepazīšana, viņš saka, ģeķīgi iesmiedamies.

-    Bet ko tad jūs mīlat?

-    Es redzu, ka viņi ir jauni, un es mīlu viņos jaunību… Visa cita starpā, Rokantēna kungs.

Viņš apraujas un ieklausās.

-    Vai jūs saprotat, ko viņi runā?

Vai es saprotu! Jaunais cilvēks, apkārtējo draudzīgās attieksmes

Sartrs, “Nelabums”

129

iedrošināts, skaļi stāsta par futbola sacensībām, kurās viņa komanda pērn uzvarējusi kādu Havras klubu.

-     Viņš viņai tikai atstāsta kādu notikumu, es saku autodidaktam.

-    Ak tā! Es slikti dzirdu. Bet baķis es varu izšķirt viena ir maiga, otra nopietna, tās runā pamīšus. Tas ir… tas ir tik patīkami.

-    Taču es nelaimīgā kārtā dzirdu arī to, ko viņi runā.

-    Nu, un kas tad ir?

-    Tas, ka viņi spēlē teātri.

-     Tiešām? Varbūt jaunības teātri? viņš ironiski jautā. Piedodiet, Rokantēna kungs, bet es to uzskatu par ļoti lietderīgu. Varbūt ar tēlošanu pietiek, lai atgrieztos viņu jaunībā?

Es palieku kurls pret viņa ironiju. Turpinu:

-    Jūs sēžat ar muguru pret viņiem, viņu vārdi jums nav sadzirdami… Kādā krāsā ir jaunās sievietes acis?

Viņš sadrūmst.

-     Ziniet, es… viņš pamet skatienu uz jauniešu pusi un atgūst pašapziņu: Tās ir melnas!

-    Redziet nu!

-    Ko jūs ar to gribat sacīt?

-    Jums ir pilnīgi skaidrs, ka tos divus nemaz nemīlat. Varbūt uz ielas jūs tos pat nepazītu. Jums tie ir tikai simboli. Pašlaik jūs aizkustina nevis viņi, bet Cilvēka Jaunība. Vīrieša un Sievietes mīlestība, Cilvēka Balss.

-    Nu, un tad? Vai tad tā visa nav?

-     Protams, ka nav, tas neeksistē nedz Jaunība, nedz Brieduma Gadi, nedz Vecums, nedz Nāve…

Autodidakta seja, dzeltena un cieta kā cidonijas auglis, savilkusies gluži kā stinguma krampjos. Tomēr es neatlaižos:

-    Tas ir tāpat kā ar kungu jums aiz muguras to, kurš dzer Višī ūdeni. Pieņemu, ka tas ir Cilvēks brieduma gados, ko jūs mīlat viņā, Cilvēku brieduma gados, kurš vīrišķīgi dodas pretī dzīves norietam un rūpējas par sevi, jo negrib kļūt nolaidīgs.

-    Tieši tā, viņš izaicinoši piekrīt.

-    Un vai jūs neredzat, ka viņš ir nelietis?

Viņš smejas, uzskata mani par apdullušu, pamet īsu mirkli uz sirmo matu ieskauto skaisto seju.

-     Bet, cienītais, pieņemot, ka viņš ir tas, par ko jūs viņu nosaucat, kā jūs varat spriest par šo cilvēku pēc viņa sejas izteiksmes? Seja atpūtas brīdī neizsaka neko.

Aklie humānisti! Šī seja ir tik runājoša, tik skaidra bet viņu maigā un abstraktā dvēsele nekad nav atļāvusies saskarties ar sejas nozīmi.

-     Kā jūs varat, autodidakts turpina, apstādināt cilvēku, pasacīt, ka viņš ir tāds vai citāds? Kurš var izsmelt cilvēku? Kurš spēj izzināt cilvēka iespējas?

Izsmelt cilvēku! Pa ceļam sveicinu katolisko humānismu, no kura autodidakts, pats nezinot, šo formulējumu aizguvis.

-     Es jau zinu, saku viņam, es zinu, ka visi cilvēki ir brīnumaini. Jūs esat brīnumains. Es esmu brīnumains. Protams, kā Dieva radības.

Viņš nesaprazdams lūkojas manī, tad, piespiesti smaidot, saka:

-    Jūs, Rokantēna kungs, noteikti jokojat, bet tas tiesa, ka ik cilvēkam ir tiesības uz mūsu apbrīnu. Grūti, Rokantēna kungs, ļoti grūti ir būt cilvēkam.

Pats nemanīdams, viņš ir atstājis cilvēkmīlestību Kristus vārdā; viņš klana galvu, un dīvainas mimētisma parādības dēļ izskatās līdzīgs nabaga Guehenno.

-     Piedodiet, es saku, bet tādā gadījumā es neesmu pārliecināts, ka esmu cilvēks: man nekad nav licies, ka tas sagādātu sevišķas grūtības. Man likās vajag tikai ļaut visam iet savu gaitu.

Autodidakts sirsnīgi iesmejas, bet viņa acis joprojām ir naidīgas.

-     Jūs esat pārāk zemās domās par sevi, Rokantēna kungs. Lai panestu savu likteni, jums, tāpat kā visiem, vajag daudz vīrišķības. Nākamais mirklis, Rokantēna kungs, varbūt ir jūsu nāves mirklis, jūs to zināt un spējat smaidīt nu, vai tad tas nav apbrīnojami? Vissīkākajā jūsu darbībā, viņš rūgti piebilst, ir milzums varonības.

-    Ko vēlaties desertā? jautā viesmīle.

Autodidakts ir gluži bāls, pār sastingušajiem redzokļiem nolaistiem plakstiem. Viņš vārgi pamāj ar roku, it kā uzaicinot mani izvēlēties.

-    Sieru, es varonīgi saku.

-    Un kungs?

Viņš satrūkstas.

-    Ko? Ak jā, labi, man nevajag nekā, esmu paēdis.

-    Luīze!

Druknie vīrieši samaksā un iet prom. Viens no viņiem klibo. Saimnieks abus pavada līdz durvīm: tie ir cienījami viesi, viņiem pasniedza pudeli vīna spainītī ar ledu.

Vēroju autodidaktu, un mani mazliet kremt sirdsapziņa: viņš visu nedēļu ir priecājies, domādams par šīm pusdienām, kurās varēs kādam atklāt savu cilvēkmīlestību. Viņam tik reti gadās izdevība runāt. Un, lūk, esmu samaitājis viņa prieku. Īstenībā viņš ir tikpat vientuļš kā es; neviens nebēdā par viņu. Tikai viņš neapzinās savu vientulību. Nu, lai tā būtu, bet man nevajadzēja atvērt viņam acis. Jūtos ļoti slikti: mani pārņēmis niknums, taču ne jau pret viņu, bet pret Virganiem un citiem, visiem tiem, kuri sagandējuši šī nabaga saprašanu. Ja es varētu panākt, lai viņi atrodas te, manā priekšā, man gan būtu ko sacīt. Autodidaktam es neteikšu neko, pret viņu es jūtu draudzību: tas ir viens no tādiem kā Ahila kungs, viens no manas nometnes, kas nodevis aiz nezināšanas un labas gribas!

Autodidakts, skaļi iesmiedamies, pamodina mani no drūmajām pārdomām.

-     Piedodiet, bet, kad es domāju par savas cilvēkmīlestības dziļumu, par spēcīgajām jūtām, kas mani saista pie cilvēkiem, un redzu mūs prātojam un pamatojam… man nāk smiekli.

Es klusēju un piespiesti smaidu. Viesmīle piebīda man šķīvi ar gabalu kritaini balta kamembera. Pārlaižu skatienu zālei, un mani sagrābj nikna nelabuma lēkme. Ko es te daru? Kā man varēja ienākt prātā sarunāties par humānismu? Kāpēc šie ļaudis te sēž? Tiesa, viņi jau nezina, ka eksistē. Man gribas iet prom, nonākt tur, kur es tiešām būtu savā vietā, kur es ieslēgtos… Bet manas vietas nav nekur. Es esmu lieks.

Autodidakts atmaigst. Viņš ir baidījies, ka pretošos vairāk. Viņš grib notušēt visu sacīto. Uzticības pilns viņš paliecas uz manu pusi.

-    Īstenībā jūs viņus mīlat, Rokantēna kungs, jūs viņus mīlat tāpat kā es; mūs šķir tikai vārdi.

Es nespēju vēl ilgāk runāt, es noliecu galvu. Autodidakta seja ir pavisam tuvu manai. Viņš ģeķīgi smaida man tieši sejā gluži kā murgos. Es mokoši košļāju maizes kumosu, ko nespēju norīt.

Cilvēki. Jāmīl cilvēki. Cilvēki ir apbrīnojami. Man nāk vēmiens un piepeši Nelabums ir klāt.

īsta lēkme: tā mani krata no galvas līdz kājām. Jau pirms stundas es nojautu tās tuvošanos, tikai negribēju sev atzīties. Siera garša mutē… Autodidakts pļāpā, un viņa balss mīksti dūc man ausīs. Bet es vairs nezinu, par ko viņš runā. Es tikai automātiski māju ar giilvu. Mana roka sažņaugusi desertnaža spalu. Es sajūtu šo melno koka spalu. Tā ir mana roka, kas to tur. Mana roka. Es pats vislabprātāk atstātu nazi mierā: kāpēc mūždien vajag kaut kam pieskarties? Lietas nav radītas, lai tām pieskartos. Labāk ir slīdēt tām pa starpu, pēc iespējas vairoties no tām. Reizēm kāda patrāpās rokā, un tā jāpalaiž vaļā, cik vien ātri var. Nazis iekrīt šķīvī. Troksnim atskanot, sirmais kungs satrūkstas un paskatās uz mani. Es atkal paņemu nazi, asmeni atspiežu pret galdu un saliecu.

Tātad šī žilbinošā neapstrīdamība ir nelabums? Un par to es lauzīju galvu! Par to rakstīju! Tagad zinu: es eksistēju pasaule eksistē un es zinu, ka pasaule eksistē. Tas ir viss. Bet man tas vienalga. Dīvaini, ka viss man liekas tik vienaldzīgs, tas mani biedē. Tā ir kopš neaizmirstamās dienas, kad metu upē akmentiņus. Grasījos mest oli, apskatīju to, un tieši tajā brīdī viss sākās: es sajutu, ka tas eksistē. Un pēc tam bija citi Nelabumi; laiku pa laikam priekšmets rokā ieguva eksistenci. Bija Dzelzceļnieku kafejnīcas Nelabums, pirms tam naktī, kad skatījos pa logu; un vēl pilsētas parkā kādu svētdienu, un vēl citi. Bet lēkme nekad vēl nav bijusi tik stipra kā šodien.

-    … par antīko Romu, Rokantēna kungs?

Autodidakts acīmredzot kaut ko man vaicā. Nu? Kas viņam noticis? Kāpēc viņš tā sadudzis krēslā? Tagad es laikam iedvešu viņam bailes? Tā tam vajadzēja beigties. Bet man vienalga. Viņi nemaz tik ļoti nekļūdās, baidīdamies no manis: skaidri jūtu, ka varētu izdarīt jebko. Piemēram, iedurt desertnazi autodidaktam acī… Pēc tam visi šie ļaudis mani mīdītu kājām, izspertu zobus. Taču tas mani neatturētu: nav nekādas starpības, vai mutē ir siera vai asiņu garša. Tikai tad vajadzētu sakustēties, ierosināt vēl vienu notikumu: pilnīgi lieks būtu autodidakta kliedziens, asinis, kas plūstu pār viņa vaigu, un šo ļaužu izbailes. Jau tāpat eksistē pietiekami daudz visa kā.

Ļaudis skatās uz mani; abi jaunatnes pārstāvji ir pārtraukuši mai-

go dūdošanu. Sieviete sēž pavērtu muti. Taču viņiem gan vajadzētu redzēt, ka neesmu agresīvi noskaņots.

Es pieceļos, viss ap mani griežas. Autodidakts veras manī platām acīm, kuras es neizduršu.

-    Vai jūs jau ejat prom? viņš murmina.

-    Jūtos mazliet saguris. Jūs bijāt ļoti laipns, mani uzaicinādams.

Uz redzēšanos!

Iedams ārā, pamanu, ka joprojām turu kreisajā rokā desertnazi.

Uzmetu to uz šķīvja, tas nodzinkst. Vispārējā klusumā šķērsoju zāli.

Viņi vairs neēd viņi skatās uz mani, ir zaudējuši ēstgribu. Ja es tuvotos sievietei un teiktu “Eu!”, viņa noteikti sāktu kliegt. Bet nav vērts. a

Tomēr, pirms atstāju telpu, es pagriežos atpakaļ un ļauju apskatīt savu seju, lai viņi varētu mani paturēt atmiņā.

-    Uz redzēšanos, cienījamie kungi un dāmas!

Neviens neatbild. Es eju prom. Tagad viņu vaigi atgūs krāsu, viņi turpinās tērzēt.

Es nezinu, kurp lai eju, palieku stāvam blakus papes pavāram.

Man nemaz nav jāatskatās, lai zinātu, ka viņi pa logiem raugās uz mani: viņi veras man mugurā, pārsteigti un riebuma pārņemti; viņi ticēja, ka esmu tāda pats kā viņi, ka esmu cilvēks, un es viņus piekrāpu. Vienā mirklī zaudēju cilvēka veidolu, viņi ieraudzīja krabi, kas atmuguriski rāpjas prom no tik cilvēciskās telpas. Atmaskotais ļaundaris nu ir aizbēdzis pusdienas turpinās. Man netīk sajust sev aiz muguras acu un satraukto domu ņudzoņu. Pāreju pāri ielai. Pretējā ietve ved gar liedagu un ģērbtuvēm.

Gar jūras malu pastaigājas daudz cilvēku, viņi pievērš jūrai pavasarīgas, dzejiskas sejas priecājas par sauli. Tur ir sievietes, ģērbušās gaišos iepriekšējā pavasara tērpos, viņas iet garām slaidas un baltas kā spoži ševroādas cimdi; ir arī palieli zēni, kuri dodas uz liceju vai komercskolu, ir ordeņiem greznojušies sirmgalvji. Viņi nav savā starpā pazīstami, taču uzlūko cits citu ar uzticības pilnu skatienu, jo laiks ir tik jauks un viņi ir cilvēki. Kara pieteikšanas dienās sveši cilvēki skūpstās; ik pavasari viņi uzsmaida cits citam.

Lēniem soļiem, lūgsnu grāmatu lasīdams, iet priesteris. Mirkli viņš paceļ galvu un uzmet jūrai atzinīgu skatienu: arī jūra ir lūgsnu grāmata, tā vēstī par Dievu. Vieglas krāsas, vieglas smaržas, pavasarī-

gas dvēseles. “Laiks ir jauks, jūra zaļa, man labāk patīk šis sausais zaļums nekā drēgnums.” Dzejnieki! Ja es kādu no viņiem saņemtu aiz mēteļa atlokiem un teiktu: “Palīdzi man!”, viņš domātu: “Kas tas par krabi?” un aizbēgtu, atstājot mēteli manās rokās.

Es pagriežu viņiem muguru, ar abām plaukstām atspiežos pret margām. Īstā jūra ir salta un melna, pilna dzīvnieku; tā valstās zem plānās, zaļās plēvītes, kura radīta, lai muļķotu cilvēku: viņi redz tikai plāno plēvīti, tieši tā pierāda Dieva eksistenci. Es redzu, kas ir zem tās! Lakojums izkūst, mazās, spožās, samtainās ādiņas, labā Dieviņa firziķādiņas pārplīst zem mana skatiena, tās plaisā un rāda brūces. Lūk, tur nāk Sentelmīras tramvajs, es apgriežos apkārt, lietas griežas kopā ar mani blāvi zaļas kā austeres. Nevajadzēja, tiešām nevajadzēja kāpt iekšā, es nekur negribu braukt.

Aiz stikliem raustīgi slīd zilgani priekšmeti, tie ir stīvi un asi. Cilvēki, mūri; kāds nams pa atvērtiem logiem sniedz man savu melno sirdi; un rūtis blāvo, zilgmo viss, kas ir melns, zilgmo lielais, dzeltenais ķieģeļu nams, kas vilcinādamies un drebēdams tuvojas, un piepeši paklūpot apstājas. Kāds kungs iekāpj un apsēžas man pretī. Dzeltenā ēka atkal sakustas, tā vienā lēcienā tuvojas rūtīm, tā ir tik tuvu, ka redzams vairs tikai gabals sienas, un tā ir satumsusi. Rūtis dreb. Nams izslienas pārvarīgs, daudz augstāks, nekā iespējams redzēt, ar simtiem uz melnām sirdīm atvērtiem logiem; tas slīd bezgalīgi. Un piepeši tā vairs nav, tas ir palicis aizmugurē, spilgtā, pelēkā gaisma ieplūst vagonā un iespiežas visur nepielūdzamā skaidrībā: tās ir debesis; pa logiem redzami jauni un jauni debesu dziļumi, jo tramvajs brauc Elifāra pakalnā, un uz abām pusēm paveras plašs skats pa labi līdz jūrai, pa kreisi līdz lidlaukam. Aizliegts pat smēķēt cigareti.

Atspiežos ar roku pret sēdekli, bet tūlīt atrauju plaukstu: tas eksistē. Tas, uz kā esmu apsēdies, pret ko atspiežu roku, saucas par sēdekli. Viņi to izgatavojuši tieši tāpēc, lai varētu apsēsties, viņi ņēmuši ādu, atsperes un audumu, un, kad viņi to pagatavojuši, viņi radījuši šo te. Viņi to atnesuši šurp, nolikuši šajā vagonā, un tagad vagons ar saviem logiem ripo un kratās, tas nes sevī šo sarkano priekšmetu. Gluži kā buramvārdus murminu: “Tas ir sēdeklis.” Bet vārds paliek uz lūpām tas liedzas nolaisties uz priekšmeta. Priekšmets paliek turpat ar savu sarkano plīšu, ar tūkstošiem mazu,

paceltu, sarkanu ķepiņu mazu, beigtu, gluži stīvu ķepiņu. Šis milzīgais, augšup pavērstais vēders, kas peld šajā vagonā, šajās pelēkajās debesīs, nav sēdeklis. Tikpat labi tas varētu būt, piemēram, lielas, pelēkas, pārplūdušas upes krastā izmests beigts, ūdenī uzpūties ēzelis, un tad es sēdētu uz ēzeļa vēdera, un manas kājas mirktu tīrā ūdenī. Lietas ir atbrīvojušās no saviem vārdiem. Tās te ir ērmīgas, stūrgalvīgas, milzīgas, un šķiet muļķīgi tās saukt par sēdekļiem vai kaut ko par tām sacīt: es esmu starp vārdā nenosaucamām Lietām. Esmu viens bez vārdiem un aizsardzības, tās mani apņem no apakšas, no aizmugures un augšas. Tās neprasa neko, tās neuzmācas: tās ir te. Zem sēdekļa spilvena pie koka sienas vīd šaura ēnas līnija, maza, melna svītriņa, gandrīz smaids, kas noslēpumaini un šķelmīgi ieskauj sēdekli. Es zinu, ka tas nav smaids, un tomēr tas eksistē, tas sniedzas zem bālganajiem logiem, zem rūšu dzinkstoņas, tas stūrgalvīgi paliek pie sava, zem zilajiem tēliem, kas slīd aiz logiem, apstājas un atkal sakustas, tas neatlaižas kā neskaidras atmiņas par smaidu, kā pusaizmirsts vārds, no kura prātā palicis tikai pirmais balsiens, un labākais, ko iespējams darīt, ir novērst skatienu un domāt par kaut ko citu, par šo sēdeklī dziļi iezvilušo vīrieti man pretī. Viņa seja ir dedzināta māla krāsā un acis

-     zilas. Viņa auguma labā puse atslābusi, labā roka piespiesta pie ķermeņa, labā puse tikko velk dzīvību, tā dzīvo mokoši, skopi, it kā būtu paralizēta. Bet kreisajā pusē pastāv sīka, parazītiska eksistence, gluži kā augonis: delms iedrebas, tad paceļas, un plauksta tā galā ir stīva. Pēc tam arī delna sāk drebēt, un, kad tā sasniegusi pakauša augstumu, viens no pirkstiem izstiepjas un ņemas ar nagu kasīt mataino ādu. Labajā mutes kaktiņā iezogas svētlaimīgs smaidiņš, bet kreisā puse paliek kā mirusi. Rūtis grab, delms dreb, nags kasa un kasa, zem stīvā skatiena lūpas smaida, un cilvēks, nemaz nepamanīdams, uztur sīko eksistenci, kura uzpampst viņa labajā pusē, kura aizņēmusies viņa labo roku un vaigu, lai izpaustu sevi. Konduktors aizšķērso man ceļu.

-    Pagaidiet pieturu!

Bet es viņu atgrūžu un izlecu no vagona. Es vairs nespēju izturēt lietas tādā tuvumā. Pabīdu režģa vārtiņus, ieeju iekšā, vieglas eksistences vienā lēcienā sasniedz zarus. Tagad es aptveru sevi, saprotu, kur atrodos: pilsētas parkā. Atkrītu uz sola starp resniem, melniem

stumbriem, starp melnām, mezglainām rokām, kas stiepjas pret debesīm. Kāds koks ar melnu nagu kasa zemi zem manām kājām. Man tā gribētos atslābināties, aizmirsties, aizmigt. Bet es nespēju, es slāpstu nost: eksistence iespiežas manī no visām pusēm, pa acīm, degunu un muti…

Un piepeši, vienā rāvienā, plīvurs pārplīst, un es saprotu, esmu ieraudzījis.

Sešos vakarā

Es nevaru sacīt, ka justos atvieglots vai apmierināts; gluži pretēji, esmu satriekts. Vienīgi mērķis ir sasniegts: es zinu, ko gribēju uzzināt; saprotu visu, kas ar mani noticis kopš janvāra. Nelabums nav mani atstājis, un es neticu, ka tas mani tik drīz pametīs; bet es to vairs neuztveru kā ciešanas, tā vairs nav slimība vai pārejoša krīze: tas esmu es.

Tātad nesen biju pilsētas parkā. Kastaņas sniedzās iekšā zemē tieši zem mana sola. Es vairs neatcerējos, ka tā ir sakne. Vārdi bija izgaisuši un kopā ar tiem lietu nozīmes, to izmantošanas veidi vājās zīmes, ko cilvēki ierakstījuši priekšmetu virspusē. Sēdēju sakumpis, galvu noliecis, viens aci pret aci ar melno, mezglaino, pilnīgi pirmatnīgo masu, kas iedvesa bailes. Un tad pār mani nāca apskaidrība.

Man aizrāvās elpa. Nekad pirms šīm pēdējām dienām es nebiju apjautis, ko nozīmē vārds “eksistēt”. Es biju tāds pats kā citi, kā tie, kas, svētdienas drēbēs ģērbušies, pastaigājas gar jūras malu. Tāpat kā viņi, es sacīju: “Jūra ir zaļa; baltais punkts tur augšā ir kaija,” bet es nejutu, ka tas viss eksistē, ka kaija ir “eksistējoša kaija”; parasti eksistence slēpjas. Tā ir te, ap mums, mūsos, mēs paši, nav iespējams izteikt pāris vārdu, nerunājot par to, bet galu galā to nemēdz sasniegt. Kad es par to it kā domāju, vajadzēja pieņemt, ka nedomāju ne par ko, galva man bija tukša vai arī galvā bija viens vienīgs vārds “būt”. Vai tad es domāju… kā lai to pasaka? Es domāja par piederību, sacīju sev, ka jūra pieder pie zaļo priekšmetu šķiras vai ka zaļš pieder piejūras īpašībām. Pat brīžos, kad uzlūkoju priekšmetus, es biju bezgaltālu no domas, ka tie eksistē: priekšmeti man rādījās kā dekorācijas. Es tos ņēmu rokās, tie man noderēja par darbarīkiem, es paredzēju to pretestību. Bet tas viss norisinājās virs

pusē. Ja toreiz man jautātu, kas ir eksistence, es pilnīgā pārliecībā atbildētu, ka tā nav nekas, tikai tukša forma, kas nupat pievienojusies priekšmetiem no ārpuses, nekādi nemainot to dabu. Un tad piepeši, vienā mirklī kļuva skaidrs kā diena eksistence uzreiz nometa plīvuru. Tā zaudēja abstraktas kategorijas miermīlību: nu tā bija pati lietu viela, šī sakne bija veidota no pašas eksistences. Vai, pareizāk sakot, sakne, parka režģu žogs, sols un nīkulīgais zāliens pazuda; lietu dažādība, to individualitāte vairs bija tikai šķietamība, lakojums. Lakojums bija izkusis, palika briesmonīgi, mīksti, nekārtīgi blāķi kaili, satriecoši un neķītri kaili.

Vairījos kaut mazliet pakustēties, bet man nemaz nevajadzēja grozīties, lai redzētu aiz kokiem koncertestrādes zilās kolonnas un lukturus un Velledas statuju lauru koku skupsnas vidū. Visi šie priekšmeti… kā lai pasaku? Tie mani apgrūtināja; man gribējās, lai to eksistence nebūtu tik spēcīga, lai tie būtu sausāki, abstraktāki, atturīgāki. Kastaņa spieda man acis. Līdz pusei to sedza zaļš sūbējums; melnā, uztūkusī miza šķita novārīta āda. Maskareta strūklakas čala ieplūda manās ausīs un savija tur ligzdu, piepildīja tās ar nopūtām; nāsis bija pārpilnas zaļas trūdu smakas. Visas lietas lēnītēm, pamazām padevās eksistencei kā nogurušas sievietes, kas atdodas smiekliem, neskaidrā balsī sacīdamas: “Smieties ir labi.” Lietas zvilnēja cita citai pretī un neķītri atklāja cita citai savu eksistenci. Es sapratu, ka nav robežas starp neesību un šo nesamanīgo bagātību. Ja eksistē, tad vajag eksistēt līdz pat tam līdz pelējumam, uzburbumam, līdz nešķīstībai. Kādā citā pasaulē riņķi un melodijas glabā tīras un skaidras līnijas. Koki, naktszilie pīlāri, strūklakas laimīgā gārgoņa, dzīves smaržas, siltuma sīkā migliņa, kas peld aukstajā gaisā, sarkanmatis, kurš gremo, sēdēdams uz sola,

-     visa šī snaudulība un gremošana kopumā rādās mazliet ērmīga. Ērmīga… nē; tas nesniedzas tik tālu, nekas eksistējošs nevar būt ērmīgs… Tā bija peldoša, gandrīz netverama līdzība ar zināmām vodeviļas situācijām. Mēs bijām pūlis nokaitinātu, paši sevi apgrūtinošu eksistētāju, mums nebija itin nekāda iemesla būt te nedz vieniem, nedz otriem, katrs neapmierinātais, neskaidra īgnuma pārņemtais eksistētājs jutās lieks attiecībā pret citiem. Lieks tā bija vienīgā attiecība, ko spēju saskatīt starp kokiem, režģiem, oļiem. Veltīgi pūlēties saskaitīt kastaņas, novietot tās attiecībā pret

Velledas skulptūru, salīdzināt to augstumu ar platānu augstumu: katrs no tiem vairījās no attiecībām, kurās pūlējos to ietvert, noslēdzās sevī, palika aiz robežām. Šīs attiecības (es stūrgalvīgi pūlējos tās saglabāt, lai aizkavētu cilvēciskās pasaules mēru, daudzumu un virzienu sabrukumu) es jutu kā patvaļīgi pieņemtas; tās vairs nesavienojās ar lietām. Lieka ir kastaņa tur, man pretī mazliet pa kreisi. Lieka ir Velleda…

Un arī es ļengans, garš, neķītrs, gremojošs, drūmas domas svārstošs arī es biju lieks. Laimīgā kārtā es to nejutu, galvenais es to nesapratu, bet man bija neomulīgi, jo baidījos to piepeši izjust (vēl tagad baidos, ka tas varētu mani sagrābt no aizmugures aiz pakauša un pacelt uz augšu kā asmeni). Nenoteikti prātoju, ka vajadzētu sevi nonāvēt, lai iznīcinātu vismaz vienu no liekajām eksistencēm. Bet arī mana nāve būtu lieka. Lieks būtu mans līķis, asinis uz oļiem un starp augiem šajā smaidošajā parkā. Un satrunējusī miesa būtu lieka zemē, kas to saņemtu, un mani kauli, kuri beidzot būtu notīrīti, nolobīti, spodri un mirdzoši kā zobi ari tie būtu lieki: es biju lieks mūžīgi mūžam.

Vārds “absurds” tikai tagad dzimst zem manas spalvas; vēl nesen parkā man tas neienāca prātā, bet es to arī nemeklēju, man tas nebija vajadzīgs: es domāju bez vārdiem par lietām un ar lietām. Absurds nebija nedz ideja manā galvā, nedz vārda elpa, bija gara, beigta čūska pie manām kājām, koka čūska. Čūska vai āķis, vai sakne, vai maitas lijas nags tam nebija nekādas nozīmes. Un, neko skaidri neformulējot, es sapratu, ka esmu atradis Eksistences atslēgu, manu Nelabuma lēkmju un visas manas dzīves atslēgu. Tiešām, viss, ko es pēc tam spēju aptvert, veda atpakaļ pie šī fundamentālā absurda. Absurds arī ir vārds; es cīnos pret vārdiem; tur es pieskāros lietai. Bet es gribētu te fiksēt šī absurda absolūto raksturu. Cilvēku mazajā, krāsainajā pasaulē katrs žests un katrs notikums var būt absurds tikai relatīvi: attiecībā pret apstākļiem, kādos tas norisinās. Ārpārtīgā runas, piemēram, ir absurdas attiecībā pret sitāciju, kādā viņš atrodas, nevis pret viņa ārprātu. Bet es nupat piedzīvoju absolūtā atklāsmi: absolūtais vai absurds. Nav nekā tāda, attiecībā pret ko šī sakne nebūtu absurda. Kā lai es to pasaku vārdiem? Absurda attiecībā pret oļiem, dzeltenajām zāles skupsnām,

sakaltušajiem dubļiem, pret koku, debesīm, pret zaļajiem soliem. Nepārvarams absurds; nekas, pat dabas dziļais un slepenais drudzis nevarētu to izskaidrot. Protams, es nezinu visu, es neesmu redzējis dīgstu attīstāmies un koku augam. Taču šīs resnās, raupjās ķetnas priekšā nav svarīgi nedz neziņa, nedz zināšanas. Paskaidrojumu un pamatojumu pasaule nav eksistences pasaule. Riņķa līnija nav absurda, to viegli izskaidrot ar taisnes segmenta rotāciju ap vienu no tā galiem. Taču riņķa līnija neeksistē. Turpretī šī sakne eksistē tādā mērā, kādā es to nespēju izskaidrot. Mezglainā, inertā, vārdā nenosaucamā sakne mani apbūra, pilnīgi aizsedza redzi, bez mitas lika atgriezties pašam pie savas eksistences. Es varēju, cik vien vēlējos, atkārot: “Tā ir sakne,” tas nedeva neko. Skaidri redzēju, ka nav iespējams no saknes funkcijas sūkņa funkcijas nonākt pie tā šīs cietās un stingrās roņādas, pie eļļainības, pie pārakmeņojuma un stūrgalvības. Funkcijas neizskaidroja neko: tās palīdzēja kopumā saprast, kas vispār ir sakne, bet nevis tieši šī sakne. Šī sakne ar savu krāsu, savu formu, savu sastingušo kustību atradās… zemāk par jomu, ko iespējams izskaidrot. Ikviena no tās īpašībām mazliet izplūda, izgāja ārpus robežām, pa pusei sacietējot, kļūstot gandrīz vai par lietu; katra īpašība bija saknei lieka, un tās kopums man tagad šķiet ritam it kā ārpus tās, noliedzam sevi, zaudējam sevi dīvainā galējībā. Berzēju šo melno nagu ar papēdi: man gribējās mazliet nobrāzt tam mizu. Tāpat vien, lai izaicinātu, lai liktu zem it kā miecētās ādas parādīties nobrāzuma sārtajam absurdam: lai rotaļātos ar pasaules absurdu. Bet, kad pavilku kāju nost, redzēju, ka miza joprojām ir melna.

Melna? Jutu, kā vārds sarūk, kā milzīgā ātrumā aizplūst tā jēga. Melna? Sakne nebija melna, tā nebija melna krāsa, kas sedza šo koka gabalu… tas bija… kaut kas cits: melnais, tāpat kā riņķa līnija, neeksistē. Skatījos uz sakni: vai tā bija vairāk nekā melna vai gandrīz melna? Bet drīz pārstāju uzdot sev jautājumus, jo šķita, ka atrodos pazīstamā apkārtnē. Jā, ar tādu pašu nemieru es jau biju pētījis neskaitāmus priekšmetus, es jau veltīgi biju mēģinājis kaut ko domāt par tiem; un es jau biju sajutis to īpašības saltas un inertas pazūdam, izplūstam man pa pirkstu starpām. Viņvakar Dzelzceļnieku kafejnīcā Ādolfa bikšturus. Tie nebija violeti. Atkal redzēju divus nenosakāmus traipus uz viņa krekla. Un olis, šis

slavenais olis, ar kuru visi notikumi sākās, tas nebija… lāgā vairs neatceros, par ko šis olis atsacījās būt. Taču es neesmu aizmirsis tā pasīvo pretestību. Un autodidakta roka; kādu dienu bibliotēkā es to biju saņēmis un paspiedis, un man radās iespaids, ka īstenībā tā nemaz nav roka. Man ienāca prātā resns, balts tārps, bet roka nebija arī tārps. Un alus kausa aizdomīgais spīdums Mablija kafejnīcā. Aizdomīgas tieši tādas bija skaņas, smaržas un garšas. Kad tās ātri pazib garām kā no krāmiem izsprukuši zaķi un tām nepievērš sevišķu uzmanību, var iedomāties, ka tās ir pavisam vienkāršas un nomierinošas, var pieņemt, ka pasaulē ir īsts zilais vai īsts sarkanais, īsta mandeļu vai vijolīšu smarža. Bet, līdzko pie tām pakavējās ilgāk, omulības un drošības sajūtu nomainīja dziļš nelabums: krāsas, garšas un smaržas nekad nebija īstas, nekad tikai tās pašas un nekas vairāk. Visvienkāršākajai, visnedalāmākajai īpašībai bija par daudz kaut kā pašai sevī, tās sirdī. Melnā krāsa tur pie manas kājas izskatījās nevis pēc melnas krāsas, bet drīzāk pēc neskaidra mēģinājuma iedomāties melnu krāsu, ar ko nopūlas kāds, kas nekad nav to redzējis un kas nespētu apstāties, kas iedomātos kādu nenosakāmu būtni ārpus krāsām. Tas atgādināja krāsu, bet arī… sasitumu vai vēl

-     sekrēciju, izsvīdumu un vēl ko citu, piemēram, krāsa izkusa slapjas zemes, silta un mikla koka smaržā, melnā smaržā, kas gluži kā lakas kārta klājās pār nervozo koku, vai sakošļātas, cukurainas šķiedras garšā. Es neredzēju šo melno krāsu vienkārši: redze ir abstrakts izgudrojums, attīrīta, vienkāršota ideja, cilvēka ideja. Šis melnais bezveidīgā un ļenganā klātbūtne tālu jo tālu pārsniedza redzi, ožu, garšu. Taču šī bagātība vērtās juceklī un galu galā nebija vairs nekas, jo bija pārāk liela.

Tas bija ārkārtējs brīdis. Es tur sēdēju nekustīgs un sastindzis, drausmīgas aizgrābtības pārņemts. Taču pašā aizgrābtības sirdī parādījās kaut kas jauns; es sapratu Nelabumu, es ieguvu varu pār to. Patiesību sakot, es neformulēju savus atklājumus. Bet es domāju, ka turpmāk man būs viegli ietvert tos vārdos. Būtiskais ir nejaušība. Es gribu sacīt, ka pēc definīcas eksistence nav nepieciešamība. Eksistēt nozīmē tikai būt te, neko vairāk; eksistējošie parādās, reizēm ļauj sevi satikt, bet nekad tos nevar izsecināt. Manuprāt, ir cilvēki, kas to sapratuši. Tikai viņi ir pūlējušies pārvarēt šo nejaušību, izdomājuši nepieciešamu un sevī dibinātu būtni. Tomēr

neviena nepieciešama būtne nevar izskaidrot eksistenci: nejaušība nav šķietamība, veidols, ko var izgaisināt. Tā ir absolūta, tātad arī pilnīgi nepamatota. Nepamatots ir viss šis parks, šī pilsēta un es pats. Kad nonākam pie tā apzināšanās, sametas šķērmi ap dūšu, viss apkārt sāk it kā peldēt tā bija tovakar Dzelzceļnieku kafejnīcā; tad ir klāt Nelabums; un, lūk, tas, ko Nelieši tie no Zaļā pakalna un citi mēģina noslēpt ar savu tiesību ideju. Bet kas par nožēlojamiem meliem: tiesību nav nevienam; viņi ir pilnīgi nejauši, gluži tādi paši kā citi cilvēki, viņi nevar nejusties lieki. Dziļi sevī viņi ir lieki, tas ir, bezveidīgi, nenoteikti un skumīgi.

Cik ilgi turpinājās šī burvestība? Es biju kastaņas sakne. Vai, pareizāk sakot, es pilnā mēru biju tās eksistences apziņa. Vēl atsevišķi no tās jo es to apzinājos un tomēr pazudusi tajā, nekas cits kā vienīgi tā. Neapmierināta apziņa, kas tomēr ļaujas kritienam ar visu savu svaru, nesasniedzot mērķi, uz šo inerto koka gabalu. Laiks bija apstājies: maza, melna peļķīte pie manām kājām. Nebija iespējams, ka pēc šī brīža kaut kas varētu notikt. Man būtu gribējies atkratīties no nežēlīgās baudas, bet es pat nevarēju iedomāties, ka tas būtu iespējams; es biju iekšpusē; melnais koks nepārgāja, tas palika tur, manās acīs, kā pārāk liels kumoss, kas iespriežas rīklē. Es nespēju to nedz pieņemt, nedz noraidīt. Kur guvu spēku pacelt acis? Un vai vispār tās pacēlu? Vai drīzāk es vienā mirklī neiznīcināju sevi, lai mazliet vēlāk atdzimtu ar atliektu galvu un augšup pavērstu skatienu? Tik tiešām, es neatcerējos brīdi, kad būtu to darījis. Bet piepeši man kļuva neiespējami domāt par saknes eksistenci. Tā pazuda, un, lai cik es sev atkārtoju, ka tā joprojām ir turpat zem sola pie manas labās kājas, tam vairs nebija nekādas nozīmes. Eksistence nav tas, par ko iespējams domāt no tālienes: vajag, lai tā ieplūst cilvēkā piepeši, lai tā smagi uzguļas viņa sirdij kā liels, nekustīgs dzīvnieks, vai arī nav itin nekā.

Vairs nebija itin nekā, mans skatiens palika tukšs, un es jutos laimīgs atbrīvošanās dēļ. Un tad piepeši manu acu priekšā kaut kas sakustējās: tās bija lēnas un nenoteiktas kustības: vējš šūpoja koka lapotni.

Man tīri labi patika vērot kaut ko kustīgu, tas atrāva no domām par visām stingajām eksistencēm, kas manī lūkojās kā stīvi skatieni. Vērojot zaru līgošanos, es teicu sev: kustības nekad īsti neeksistē.

tās ir pārejas no vienas eksistences otrā, starplaiki. Es gatavojos ieraudzīt, kā tās iznirst no nebūtības, pamazām nobriest un uzplaukst. Beidzot es pārsteigšu eksistences to dzimšanas brīdī.

Nepagāja ne trīs minūtes, kad visas manas cerības izgaisa. Zaros, kas vilcinādamies akli taustījās apkārt, man neizdevās uztvert “pāreju” uz eksistenci. Pārejas ideja tāpat bija cilvēka izgudrojums. Pārāk skaidra ideja. Visas sīkās kustības noslēdzās pašas sevī, pastāvēja tikai sevis dēļ. Tās lītin lija no visiem zariem un zariņiem. Tās virpuļoja ap sausajām rokām, aptvēra tās ar maziem cikloniem. Protams, kustība bija kas cits nekā koks. Un tomēr tas bija kaut kas absolūts. Lieta. Manas acis sastapa vienīgi pilnību. Eksistences čumēja un mudžēja zaru galos, tās bija eksistences, kas nemitīgi atjaunojās un nekad nedzima. Eksistējošs vējš nupat nolaidās uz koka kā trekna muša; un koks drebēja. Bet drebuļi bija tikai dzimstoša īpašība, pāreja no spēka uz darbību; tā bija lieta; lieta-drebulis plūda kokā, to sagrāba, kratīja un piepeši pameta, devās tālāk griezties pati ap sevi. Viss bija pilns viss darbībā, nebija starplaika, viss, pat niecīgākā satrūkšanās tapa no eksistences. Un viss eksistējošais, kas rosījās ap koku, nenāca ne no kurienes un negāja nekur. Piepeši tas eksistēja, un tad uzreiz vairs neeksistēja: eksistencei nav atmiņas; no zudušā tā neglabā neko pat ne atblāzmu. Eksistence ir visur, līdz bezgalībai, pāri mēram, vienmēr un visur; eksistence ko nekad neierobežo nekas cits kā vien eksistence. Es atslīgu uz sola apdullis, mani bija satricinājusi no nekurienes radušos lietu pārbagātība: visās malās kaut kas šķīlās ārā un sāka ziedēt, ausīs dūca eksistences, pat mana miesa drebēja un pumpuroja, atdodoties vispārējai plauksmei, un tas bija pretīgi. “Bet kam,” es domāju, “kam vajadzīgas tik daudzas eksistences, ja tās visas ir līdzīgas cita citai?” Kam vajadzīgi tik daudzi vienādi koki? Cik daudzas neizdevušās, stūrgalvīgi atsāktas un atkal neizdevušās eksistences kā uz muguras apkrituša kukaiņa neveiklie pūliņi? (Es biju viens no tādu pūliņu paraugiem.) Tāda pārpilnība neradīja dāsnuma iespaidu, gluži pretēji. Tā bija drūma, slimīga, pati savas esības nomākta. Šie koki, šie lielie, neveiklie ķermeņi… Es sāku smieties, jo piepeši man ienāca prātā lieliskie pavasari, kādus tēlo grāmatās, pilni krakšķu, sprādzienu un milzīgas pumpuru briešanas. Vēl ir muļķi, kas jums klāstīs par spēka gribu un dzīves cīņu. Vai viņi nekad nav

apskatījuši kādu dzīvnieku vai koku? Viņi vēlētos, lai šo platānu ar vietām nolobījušos mizu un pussatrunējušo ozolu es uzskatītu par skarbu spēku, kas slienas pretī debesīm. Un kas ir šī sakne? Acīmredzot vajadzētu, lai es to uztveru kā alkatīgu nagu, kas, barību meklējot, plosa zemi.

Nav iespējams tā raudzīties uz lietām. Gļēvums un vājums ir iespējami. Koki peld. Tiekšanās pretī debesīm? Drīzāk saļimšana; šķita, kuru katru brīdi ieraudzīšu stumbrus sagrumbojamies kā nogurušus locekļus, sačokurojamies un pieplokam pe zemes kā melnas, krokainas čupiņas. Tiem nav vēlēšanās eksistēt, tikai tie nespēj atsacīties no eksistences, un tas ir viss. Tāpēc tie visu, kas darāms, dara lēnām un bez aizrautības; sulas kāpj lēni, negribīgi, saknes gausi iesniedzas zemē. Bet liekas ik brīdi tie ir gatavi visu pamest un iznīkt. Noguruši un veci, tie turpina eksistēt pret pašu gribu, vienkārši tāpēc, ka ir pārāk vāji, lai nomirtu, tāpēc, ka nāve var ierasties tikai no ārienes: vienīgi melodijas lepni nes savu nāvi sevī kā iekšēju nepieciešamību; bet tās jau neeksistē. Viss pastāvošais dzimst bez iemesla, turpinās vājuma dēļ un mirst sastopoties. Atslīgu atpakaļ un aizvēru acis. Bet tēli, uzreiz saņēmuši trauksmes signālu, salēcās un devās piepildīt ar eksistencēm manas aizvērtās acis: eksistence ir viengabalainība, ko cilvēks nespēj atstāt.

Dīvaini tēli. Tie rāda daudzas lietas. Nevis īstas lietas, bet citas līdzīgas. Koka priekšmetus, kas atgādina krēslus, koka tupeles un vēl citus, kuri ir līdzīgi augiem. Un divas sejas: tas bija pāris, kas viņsvētdien brokastoja netālu no manis Vezelīza restorānā. Treknas, siltas, jutekliskas, absurdas sejas ar sarkanām ausīm. Es redzu sievietes plecus un krūtis. Kaila eksistence. Šie divi piepeši tas manī uzvilni riebumu -, šie abi turpina eksistēt kaut kur Buvilā; kaut kur starp kādām smaržām? Šīs maigās krūtis joprojām glaužas gar svaigiem audumiem, iekļaujas blūzes mežģīnēs, un sieviete joprojām sajūt krūtis eksistējam blūzē un domā: '‘Manas krūtis, mani jaukie kukulīši,” noslēpumaini smaida, uzmanīgi sekojot savu krūšu uzplaukšanai, to kutēšanai, un tad es iekliedzos un attopos plati ieplestām acīm.

Vai šo milzonīgo klātbūtni esmu nosapņojis? Tā bija gūlusies pāri parkam, mīksta nokūleņojusi lejā pa kokiem, visu pārklājot ar

līmlgiem netīrumiem gluži kā ar ievārījumu. Un vai es kopā ar visu parku nebiju tajā iekšā? Mani māca bailes, bet vēl vairāk plosīja dusmas, man tas šķita tik dumji, tik nevietā, es ienīdu šo neķītro marmelādi. Cik daudz tās bija, cik daudz! Tā kāpa līdz debesīm, tā plūda pa visām malām, visu piepildot ar receklīgo blāķīgumu, un es tajā redzēju paveramies dziļumus pēc dziļumiem, daudz tālākus par parka robežām un Buvilas namiem, es vairs nebiju Buvilā, nebiju nekur, es peldēju. Nejutos pārsteigts, es skaidri zināju, ka tā ir Pasaule, pilnīgi kaila Pasaule, kas piepeši parādās, un šī treknā absurda priekšā es smaku nost aiz dusmām. Nebija iespējams pat uzdot jautājumu, no kurienes tas viss rodas, kā pastāv tāda pasaule, vairāk nekā nekas. Tam nebija nekādas jēgas, pasaule atradās visur, priekšā un aizmugurē. Nekas nav bijis pirms tās. Nekas. Nav iedomājams brīdis, kad tā varētu neeksistēt. Un tieši tas mani kaitināja: pilnīgi skaidrs, ka tai, bezveidīgajai kūniņai, nav nekāda iemesla eksistēt. Bet tai nebija arī iespējams neeksistēt. Tas šķita neiedomājami, lai iztēlotos neesību, vajadzēja būt jau iekšā plati atvērtu acu pasaulē un dzīvam; neesība nebija tikai ideja manā galvā, ideja, kas peldēdama eksistēja šajā milzīgumā: neesība nebija radusies pirms eksistences, tā bija tāda pati eksistence kā citas un parādījusies pēc daudzām citām. Es kliedzu: “Kāda draņķība, kāda draņķība!” un purinājos, lai atbrīvotos no lipīgajiem netīrumiem, bet tie nelaida vaļā, un to bija tik daudz, tonnas un tonnas eksistences, tie bija vārdos neizsakāmi: es smaku nost milzu garlaicībā. Un tad vienā mirklī parks iztukšojās kā pa lielu caurumu, pasaule pazuda tādā pašā veidā, kādā bija uzradusies, vai arī es pamodos katrā ziņā es to vairs neredzēju; bija palikusi dzeltena zeme ap mani, no kuras līda ārā pret debesīm saslējušies nokaltuši zari.

Es piecēlos un gāju prom. Nonācis pie žoga, atskatījos. Tad parks man uzsmaidīja. Atspiedos pret režģi un ilgi skatījos. Koku smaids, lauru koku skupsnas smaids gribēja kaut ko sacīt; tas bija īstais eksistences noslēpums. Atcerējos, ka vienu svētdienu apmēram pirms trim nedēļām es jau biju uztvēris lietās kaut ko sazvērniecisku. Vai tās vērsās pie manis? Skumji nopratu, ka man nav nekādu iespēju to uzzināt. Nekādu līdzekļu. Taču tas bija tur, uz kastaņas stumbra… tā bija pati kastaņa. Lietas varētu nosaukt par domām, kas apstājas ceļā, aizmirstas, kas aizmirst, ko ir gribējušas domāt un kas paliek tā līgo-

Sartrs, “Nelabums”

145

jamies ar mazu, ērmīgu jēgu, ko pašas nevar aptvert. Mani kaitināja to mazā jēga, es nespēju to saprast, pat ja es simt septiņus gadus stāvētu, atspiedies pret režģi; biju uzzinājis par eksistenci visu, ko iespējams uzzināt. Es gāju prom, atgriezos viesnīcā, un nu es rakstu.

Naktī

Esmu izlēmis: nav nekāda iemesla palikt Buvilā, ja es vairs nerakstu grāmatu; pārcelšos uz dzīvi Parīzē. Piektdien es kāpšu vilcienā, kas atiet piecos, sestdien satikšu Anniju; domāju, ka pāris dienas pavadīsim kopā. Pēc tam es atgriezīšos te, nokārtošu dažas darīšanas un sapakošu koferus. Vēlākais, 1. martā es būšu pilnīgi iekārtojies Parīzē.

Piektdien

Dzelzceļnieku kafejnīcā. Mans vilciens atiet pēc divdesmit minūtēm. Patafons. Stiprs dēkas iespaids.

Sestdien

Annija atver man durvis, ģērbusies garā, melnā kleitā. Protams viņa nesniedz man roku un nesaka “labdien”. Es turu labo roku mēteļa kabatā. Lai uzreiz tiktu galā ar formalitātēm, viņa niķīgā tonī ļoti ātri nober:

-     Nāc iekšā un apsēdies, kur vien gribi, tikai ne atzveltnī pie loga.

Tā ir viņa, tiešam viņa. Rokas nokarājas gar sāniem, seja īgna senāk viņa tādās reizēs atgādināja neglītu pusaudzi. Bet nu viņa vairs neizskatās pēc pusaudzes. Viņa ir tukla, augstām krūtīm.

Viņa aizver durvis un pati sev domīgi saka:

-    Es nezinu, vai apsēsties uz gultas…

Beidzot viņa atkrīt uz tādas kā kastes, kura apsegta ar paklāju. Viņai nav vairs agrākās stājas: tagad Annija pārvietojas karaliski un smagnēji, taču diezgan graciozi, šķiet, viņu apgrūtina nesen iegūtais apaļīgums. Taču, par spīti visam, tā, bez šaubām, ir Annija.

Annija skaļi smejas.

-    Kāpēc tu smejies?

Viņa neatbild uzreiz un, kā jau parasti, savelk šķelmīgu seju.

-    Nu, kāpēc?

-    Par tavu plato smaidu, no kura tu netiec vaļā kopš ienākšanas. Tu izskaties pēc tēva, kas nupat izdevis meitu pie vīra. Nestāvi jel kājās! Noliec mēteli un apsēdies. Jā, tur, ja vēlies.

Seko klusums, ko Annija nepūlas pārtraukt. Cik kaila izskatās šī istaba! Savulaik Annija jebkurā ceļojumā ņēma līdzi milzīgu koferi, pilnu lakatu, turbānu, mantilju, japāņu masku, Epinālas skatu. Līdzko apmetusies kādā viesnīcā kaut arī viņa gatavotos tur pavadīt tikai vienu nakti Annija vispirms atvēra šo koferi un izvilka no tā visas savas bagātības, ko viņa pakāra pie sienām, piestiprināja pie lampām, izklāja uz galdiem vai grīdas saskaņā ar mainīgu un sarežģītu kārtību; un nepagāja ne pusstunda, kad visbanālākā istaba ieguva smagu, juteklisku, gandrīz neizturamu personību. Varbūt koferis ir noklīdis, palicis bagāžas glabātuvē… Šajā saltajā istabā ar pavērtām durvīm uz tualetes telpu ir kaut kas drūms. Gan savā greznībā, gan nožēlojamībā tā atgādina manu istabu Buvilā.

Annija vēl smejas. Es labi atceros smalkos, augstos smieklus ar mazu deguna pieskaņu.

-     Skaidrs, tu neesi mainījies. Ko tu meklē tik apmulsušu skatienu?

Viņa smaida, bet acis mani pētī gandrīz naidīgā ziņkārē.

-     Es vienīgi domāju, ka šī istaba neizskatās tāda, it kā tu tajā dzīvotu.

-    Ak tā? viņa nenoteikti atbild.

Atkal iestājas klusums. Tagad viņa sēž uz gultas malas un savā melnajā kleitā izskatās ļoti bāla. Viņa nav apcirpusi matus. Viņa joprojām lūkojas manī mierīga, mazliet uzraukusi uzacis. Vai tad viņai nekas nav man sakāms? Kāpēc viņa mani aicināja šurp? Klusums nav izturams.

Piepeši es nožēlojamā kārtā sāku:

-    Priecājos tevi redzēt…

Pēdējais vārds iestrēgst rīklē: ja tik vien man izdevies atrast, labāk būtu bijis klusēt. Viņa noteikti sadusmosies. Es jau zināju, ka pirmais stundas ceturksnis būs mokošs. Senāk, kad sastapu Anniju, lai tas būtu pēc diennakti ilgas prombūtnes vai, no rīta pamostoties, es nekad nepratu atrast vārdus, ko viņa gaidīja, kas būtu pieskaņoti viņas tērpam, laikam un pēdējiem iepriekšējā dienā izrunātajiem

vārdiem. Bet ko viņa grib? Man par to nav ne jausmas.

Paceļu skatienu. Annija manī lūkojas ar tādu kā maigumu.

-    Tātad tu nemaz neesi mainījies? Tu joprojām esi tikpat dumjš?

Viņas seja pauž gandarījumu. Bet cik nogurusi tā izskatās!

-     Tu esi stabs, viņa saka, stabs ceļmalā. Tu nesatricināmi vēstī un visu mūžu vēstīsi, ka līdz Melēnai ir divdesmit septiņi kilometri un līdz Montražī četrdesmit divi. Lūk, kāpēc tu man esi tik nepieciešams.

-    Nepieciešams? Es tev esot bijis nepieciešams šos četrus gadus, kopš neesmu tevi redzējis? Nu, jāteic, ka tu esi neparasti smalkjūtīga.

Es runāju smaidīdams, citādi viņa vēl varētu iedomāties, ka dusmojos. Jūtu, ka mans smaids ir ļoti mākslots, man ir nelāgi ap dūšu.

-     Kāds tu esi muļķis! Protams, man nebija nekādas vajadzības tevi satikt, ja runa ir par to. Pats zini, ka acij tu neesi sevišķi tīkams. Man vajag, lai tu eksistē un lai tu nemainies. Tu esi tāds pats kā platīna metrs, ko glabā kaut kur Parīzē vai tās apkaimē. Man neliekas, ka pasaulē kādam būtu iegribējies to apskatīt.

-    Šoreiz tu maldies.

-     Galu galā tam nav nekādas nozīmes, man negribas. Vārdu sakot, esmu priecīga, ka tu eksistē, ka tavs garums ir tieši viena desmitmiljonā daļa no zemes lodes meridiāna ceturtdaļas. Es vienmēr par to iedomājos, kad dzīvoklī izdara mērījumus vai es pērku audumu metros.

-    Ak tā? es skarbi saku.

-    Bet tu taču zini, ka es ļoti labi varētu domāt par tevi vienīgi kā par abstraktu tikumu, par tādu kā robežu. Tev vajadzētu būt pateicīgam par to, ka ik reizi atceros tavu seju.

Lūk, atkal sākušies Aleksandrijas strīdi, ko vajadzēja izturēt senāk, kad manā sirdī mājoja vienkāršas un vulgāras vēlmes, piemēram, gribējās sacīt, ka es viņu mīlu, vai apkampt. Šodien man nav nekādu vēlmju. Varbūt vienīgi klusēt un vērot, klusumā pārdzīvot visu šī ārkārtējā notikuma svarīgumu: Annijas klātbūtni. Un vai viņai šī diena ir līdzīga visām citām? Viņas rokas nedreb. Acīmredzot viņai bija kaut kas man sakāms brīdī, kad viņa rakstīja,

-    vai varbūt uznāca untums. Nu jau sen par to vairs nav ne runas.

Piepeši Annija uzsmaida tik nepārprotami maigi, ka man sakāpj asaras acīs.

-     Es par tevi esmu domājusi daudz biežāk nekā par platīna metru. Tādu dienu nemaz nav, kad es nebūtu par tevi domājusi. Un es tevi atcerējos pilnīgi skaidri līdz pēdējam sīkumam.

Viņa pieceļas un uzliek rokas man uz pleciem.

-     Iedrošinies pasacīt, ka tu atceries manu seju, tu, kurš sūdzējies.

-    Tas nav godīgi, es iebilstu, tu taču ļoti labi zini, ka man ir slikta atmiņa.

-Tātad atzīsties: tu mani biji pilnīgi aizmirsis. Vai uz ielas tu būtu mani pazinis?

-    Protams. Tas taču ir pavisam citādi.

-    Vai tu vismaz atcerējies manu matu krāsu?

-    Kā gan citādi! Tie ir gaiši.

Viņa iesmejas.

-    To tu saki tik lepni. Tagad tu tos redzi, un tas nav nekāds nopelns.

Viņa pabužina manus matus.

-     Un tavi mati ir sarkani, viņa saka, atdarinot mani. Nekad neaizmirsīšu: kad pirmoreiz tevi redzēju, tev galvā bija mīksta platmale violetīgā tonī, kas briesmīgi nesaderējās ar rudajiem matiem. Tiešām bija grūti uz to skatīties. Kur tu liki platmali? Es gribētu zināt, vai tev joprojām ir tikpat slikta gaume.

-    Es vairs nevalkāju cepuri.

Viņa klusi iesvilpjas un iepleš acis.

-    Tas nevarēja ienākt prātā tev pašam! Tiešām? Nu, tad es tevi apsveicu. Dabiski! Par to vajadzēja tikai iedomāties. Tādi mati necieš itin neko, tie plēšas ar jebkuru platmali, ar krēslu atzveltnēm un pat ar sienu tapetēm, kas kļūst tiem par fonu. Vai arī tev vajadzētu uzmaukt cepuri līdz pat ausīm kā to angļu platmali, ko tu nopirki Londonā. Ja tu pabāz matus zem galvassegas, nemaz nevar zināt, vai tie tev vēl ir.

Noteiktā tonī, kādā mēdz izbeigt vecus strīdus, viņa piemetina:

-    Tā cepure tev nemaz nepiestāvēja.

Es vairs nezinu, par kādu platmali ir runa.

-    Vai tad es sacīju, ka tā man piestāv?

-     Es domāju gan, ka tu tā sacīji! Tu ne par ko citu nemaz nerunāji. Un paslepšus skatījies spoguļos, kad domāji, ka es neredzu.

Tāda pagātnes atcerēšanās mani nomāc. Nemaz neliekas, ka Annija gremdētos atmiņās, viņas tonim nav aizkustinājuma un miglainības pieskaņas, kāda piederas tādām sarunām. Šķiet, ka viņa runā par šodienu vai varbūt vēl par vakardienu; viņa pilnā mērā ir saglabājusi savus agrākos spriedumus, iedomas un nepatiku. Turpretī man bijušais ir pagaisis poētiskā migliņā; esmu gatavs piekrist visam, ko vien no manis prasītu.

Piepeši viņa saka tādā kā nedzīvā balsī.

-    Tu redzi, es esmu kļuvusi resna un veca, man jāparūpējas par sevi.

Jā. Un cik nogurusi viņa izskatās! Līdzko gribu teikt kādu vārdu, viņa uzreiz turpina:

-    Londonā es spēlēju teātri.

-Vai kopā ar Kandleru?

-     Nē jel, ne ar Kandleru. Tu nemaz neesi mainījies. Tu biji ieņēmis galvā, ka es spēlēšu teātri kopā ar Kandleru. Cik reizes man tev jāatkārto, ka Kandlers ir orķestra diriģents? Nē, vienā mazā teātrītī Soho Square. Tur uzveda “Emperor Jones”, Sena O’Keisija un Singa lugas un “Britaniku”, un viņi gribēja mani pataisīt par Jūniju.

-    “Britaniku”? es izbrīnījies jautāju.

-     Kā tad, jā, “Britaniku”. Tieši tādēļ es aizgāju. Es biju tā, kas ieteica iestudēt “Britaniku”, un viņi gribēja mani pataisīt par Jūniju.

-    Tiešām?

-    Un es, protams, varēju tēlot vienīgi Agripīnu.

-    Un ko tu dari tagad?

Bija muļķīgi uzdot tādu jautājumu. Viņas sejā neviens vaibsts vairs neliekas dzīvs. Tomēr viņa atbild nekavējoties:

-    Es vairs nespēlēju teātri. Es ceļoju. Ir vien"' tips, kas mani uztur.

Viņa smaida:

-    Ak, neskaties manī tik noraizējies! Tas nemaz nav traģiski. Es vienmēr esmu teikusi, ka man nekas nebūtu pretī, ja mani uzturētu. Turklāt tas ir vecs vīrs, viņš nav apgrūtinošs.

-    Anglis?

-    Bet kāda tev gar to varētu būt daļa? viņa aizkaitināta atcērt. Mēs taču nesāksim par viņu sarunāties. Viņš nekc nenozīmē nedz tev, nedz man. Vai gribi tēju?

Viņa ieiet blakustelpā. Es dzirdu, kā viņa staigā šurpu turpu, gra

bina katliņus un pati ar sevi sarunājas; tā ir spalga un nesaprotama murmināšana. Uz naktsgaldiņa pie viņas gultas kā vienmēr ir sējums Mišlē “Francijas vēstures”. Virs gultas to es nupat pamanu

-     piestiprināta viena pati fotoreprodukcija brāļa darināts Emīlijas Brontē portrets.

Annija atgriežas un piepeši saka:

-    Tagad man vajag parunāt par tevi.

Tad viņa atkal pazūd blakustelpā. Arī to es atceros, par spīti sliktajai atmiņai: tā runādama, viņa mēdza uzdot tiešus un man ļoti nepatīkamus jautājumus, jo es jutu tajos reizē gan patiesu interesi, gan vēlēšanos ātrāk tikt ar tiem galā. Katrā ziņā pēc šiem vārdiem vairs šaubu nav: viņai kaut kas no manis vajadzīgs. Pagaidām tie ir tikai iepriekšēji konstatējumi tā mēdz abrivoties no tā, kas varētu traucēt, pilnīgi noskaidrot mazāk svarīgo: “Tagad man vajag parunāt par tevi.” Tūlīt viņa sāks runāt par sevi. Uzreiz man zūd jebkura vēlēšanās kaut ko stāstīt. Kam tas vajadzīgs? Nelabums, bailes, eksistence… Būs labāk, ja to visu paturēšu pie sevis.

-    Nu, pasteidzies, Annija sauc no blakustelpas.

Viņa atgriežas un atnes tējkannu.

-    Ar ko tu nodarbojies? Vai dzīvo Parīzē?

-    Es dzīvoju Buvilā.

-    Buvilā? Kāpēc? Es ceru, ka tu neesi apprecējies?

-    Precējies? es satrūcies pārjautāju.

Man ir ļoti patīkami, ka Annijai varēja ienākt prātā kaut kas tāds. Es viņai to pasaku.

-     Tas ir absurds. Tas pieder tieši pie tās naturālistiskās iztēles, kādu tu savulaik pārmeti man. Atceries kad es iedomājos tevi kā atraitni un divu zēnu māti. Un visi stāsti par to, kādi mēs kļūsim. Tev tie ļoti nepatika.

-     Un tev patika, viņa mierīgu prātu atbild. To tu stāsti, lai pats sev izliktos varenāks. Turklāt vārdos gan tu izsaki sašutumu, bet esi pietiekami nodevīgs, lai kādu dienu paslepen salaulātos. Veslu gadu tu noskaities klaigāji, ka nekad neiesi uz “Impērijas vijolītēm”. Un tad kādu dienu, kad es saslimu, tu aizgāji tās noskatīties mazā apkaimes kinoteātri.

-    Es dzīvoju Buvilā, es cienīgi saku, jo rakstu grāmatu par de Rolbona kungu.

Annija skatās mani ar uzsvērtu interesi.

-     Par de Rolbona kungu? Vai viņš dzīvoja astoņpadsmitajā gadsimtā?

-    Jā.

-    Kā tad, tu tiešām kaut ko tādu stāstīji, viņa saka. Tad jau tā ir vēstures grāmata?

-Jā.

-    Ha, ha!

Ja viņa uzdotu vēl vienu jautājumu, es izstāstītu visu. Bet Annija neko vairāk man nevaicā. Acīmredzot viņa domā, ka zina par mani pietiekami daudz. Annija ļoti labi prot klausīties, bet vienīgi tad, kad pati vēlas. Es skatos viņā: viņa ir nolaidusi acis un domā par to, ko tūlīt man pasacīs, kā to iesāks. Vai man savukārt vajadzētu uzdot jautājumus? Man neliekas, ka viņai tas būtu pa prātam. Viņa runās, kad uzskatīs par vajadzīgu. Mana sirds pukst ļoti strauji.

Piepeši viņa saka:

-    Es esmu pārvērtusies.

Tad tāds ir sākums. Bet tagad viņa klusē. Viņa lej tēju baltās porcelāna tasēs. Viņa gaida, kad es runāšu: man kaut kas jāsaka. Nevis kaut kas, bet tieši tas, ko viņa gaida. Ciešu neizsakāmas mokas. Vai tiešām viņa ir pārvērtusies? Viņa kļuvusi tuklāka, izskatās nogurusi, bet viņa droši vien domā ko citu.

-     Es nezinu, man tā neliekas. Tu joprojām smejies tāpat kā senāk, palicis tavs paradums piecelties un uzlikt rokas man uz pleciem, runāt pašai ar sevi. Tu joprojām lasi Mišlē “Vēsturi”. Un vēl ir daudz kas cits…

Viņas dziļā interese par manu mūžīgo būtību un pilnīgā vienaldzība pret to, kas ar mani varētu atgadīties dzīvē, un vēl ērmīgā precizitāte, reizē pedantiska un burvīga, un paradums jau pašā sākumā atmest visas ierastās pieklājības un draudzības formulas, visu, kas atvieglo cilvēku attiecības, piespiest sarunu biedrus mūždien kaut ko izgudrot.

Viņa parausta plecus.

-     Bet es, protams, esmu mainījusies pilnīgi visā, viņa skarbi saka. Esmu pilnīgi cits cilvēks. Man likās, ka tu to pamanīsi no pirmā acu uzmetiena. Bet tu man te stāsti par Mišlē “Vēsturi”!

Viņa nostājas manā priekšā.

-    Tagad redzēsim, vai šis cilvēks ir tik varens, kā iedomājas. Nu, pasaki: kādā veidā esmu mainījusies?

Es vilcinos; viņa piecērt kāju, vēl smaidīga, bet jau stipri aizkaitināta.

-     Savulaik manī bija kaut kas tāds, kas tev sagādāja milzīgas mokas. Vismaz tu tā apgalvoji. Un tagad tas ir beidzies, izgaisis. Tev vajadzēja to pamanīt. Vai tad tu nejūties omulīgāk?

Es neiedrošinos atbildēt noliedzoši: gluži tāpat kā senāk, es sēžu uz pašas krēsla maliņas, baidos pateikt kādu muļķību vai izraisīt neizskaidrojamas dusmas.

Viņa atkal apsēžas.

-     Labi, viņa pārliecināta saka, palocīdama galvu. Ja tu nesaproti, tas nozīmē, ka esi daudz ko aizmirsis. Pat vēl vairāk, nekā es domāju. Vai tad tu neatceries senākos pārkāpumus? Tu nāci, tu runāji, tu gāji prom, un vienmēr nelaikā. Iedomājies, ka nekas nebūtu mainījies: tu ienāktu, pie sienas būtu maskas un šalles, es sēdētu uz gultas malas un tev sacītu (viņa atmet galvu, iepleš nāsis un runā teatrālā balsī, it kā zobotos pati par sevi): “Nu, ko tu gaidi? Apsēdies!” Un, protams, es nekādā gadījumā tev neteiktu, lai tu nesēdies atzveltnī pie loga…

-    Tu man izliki slazdus.

-    Tie nebija slazdi… Tad tu, protams, būtu gājis tieši pie tā krēsla un apsēdies tajā.

-     Un kas tad ar mani būtu noticis? es jautāju, pagriežoties un ziņkāri apskatot atzveltni.

Tas šķiet gluži parasts, omulīgs un ērts.

-    Tikai slikts, Annija strupi atbild.

Es vairs neuzstāju: ap Anniju vienmēr mēdz būt aizliegti priekšmeti.

-    Man liekas, es piepeši saku, ka es kaut ko nojaušu. Bet tas būtu pārlieku neparasti. Pagaidi, ļauj man minēt: tiešām, šī istaba ir pavisam kaila. Tev jābūt taisnīgai un jāatzīst, ka to es pamanīju uzreiz. Labi, es būtu ienācis, ieraudzījis maskas pie sienām, šalles un visu citu. Viesnīca nekad netika pāri tavu durvju slieksnim. Tava istaba bija kaut kas pavisam cits… Tu nebūtu nākusi atvērt man durvis. Es būtu tevi ieraudzījis, ieslēpušos kādā kaktā, varbūt sēžam uz sarkanās grīdsegas, ko vienmēr vadāji līdzi, un raugāmies manī

nežēlīgi un gaidoši… Līdzko es izteiktu kādu vārdu, ievilktu elpu vai pakustinātu roku, tu sarauktu uzacis, un es justos dziļi vainīgs, pats nezinādams par ko. Tad ar katru minūti es pieļautu aizvien vairāk neveiklību, iestigtu aizvien dziļāk maldos…

-    Cik reizes tā ir noticis?

-    Simtreiz.

-    Vismaz! Vai tagad tu esi veiklāks un smalkāks?

-Nē!

-    Man patīkami to dzirdēt. Tātad!

-Tātad vairs nav…

-     Ha, ha! viņa teatrāli iesmejas, viņš tikko iedrošinās tam ticēt!

Viņa klusām turpina:

-    Tik tiešām, tu vari man ticēt: vairs nav.

-    Vairs nav pilnestības brīžu?

-Nē.

Jūtos pilnīgi satriekts. Neatlaižos.

-    Vārdu sakot, tu ne… Ir beigušās šīs… acumirklīgās traģēdijas, kur maskām, šallēm, mēbelēm bija katrai sava maza lomiņa un tev galvenā loma?

Viņa smaida.

-    Nepateicīgais! Es viņam reizēm paredzēju lielākas lomas nekā pati sev, bet viņš to pat nenojauta. Labi, tas tiešām ir beidzies. Vai tevi tas tik ļoti pārsteidz?

-     Jā, mani tas pārsteidz! Man šķita, ka tā ir daļa no tevis pašas, ja tu to visu atmestu, būtu tā, it kā tu sev izrautu sirdi.

-     Man arī tā likās, viņa saka tādā tonī, it kā neko nenožēlotu. Tad piemetina ar ironiju, kas atstāj uz mani ārkārtīgi nepatīkamu iespaidu:

-    Bet tu redzi, ka es varu dzīvot bez visa tā.

Viņa ir savijusi pirkstus un aplikusi plaukstas ap ceļgalu. Viņa skatās gaisā, mīklaini smaidīdama, un šis smaids vērš seju jaunāku. Viņa izskatās pēc mazas, resnas meitenes mīklainas un apmierinātas.

-    Jā, es priecājos, ka tu esi palicis tāds pats, kāds bijis. Ja tu būtu mainījis vietu, pārkrāsots, iestidzis cita ceļa malā, man vairs nebūtu nekā nemainīga, pēc kā orientēties. Tu man esi pilnīgi neaizstājams:

es pati mainos, bet tu par to esam vienojušies tu paliec nekustīgs, un es mēru savas pārvērtības, salīdzinoties ar tevi.

Viņas vārdi mani tomēr mazliet kaitina.

-     Nu jā, bet tas ir ļoti nenoteikti, es dzīvi iebilstu. Visu šo laiku, gluži pretēji, esmu attīstījies, īstenībā es…

-     Ak, viņa satriecoši nicīgi atcērt, intelektuālās pārmaiņas! Bet es esmu pārvērtusies no galvas līdz kājām.

No galvas līdz kājām… Kas gan viņas balsī mani tā uztrauc? Katrā ziņā es vienā mirklī esmu pārlēcis kaut kam pāri, es vairs nemeklēju zudušu Anniju. Tieši šo meiču, resno un sabrukušo meiču, es tagad aizkustināts uzlūkoju un mīlu.

-     Man ir tāda kā… fiziska pārliecība. Es jūtu, ka nav pilnestības brīžu. Es to sajūtu pat ar savām kājām, kad eju. Es to jūtu visu laiku, pat tad, kad guļu. Es nevaru to aizmirst. Nekad neesmu piedzīvojusi kaut ko tādu, ko varētu nosaukt par atklāsmi; es nevaru sacīt: kopš tādas dienas un tādas stundas mana dzīve ir mainījusies. Bet tagad es visu laiku jūtos tā, it kā tas man nupat būtu noskaidrojies. Esmu apstulbusi, apjukusi, nespēju pierast.

Šos vārdus viņa izrunā mierīgā balsī, kurā jaušams lepnums par tik milzīgām pārmaiņām. Viņa ārkārtīgi graciozi šūpojas uz kastes. Vēl ne brīdi kopš manas ierašanās viņa nav tik ļoti līdzinājusies agrākajai Annijai, kādu es pazinu Marseļā. Viņa ir mani atguvusi, es atkal ienirstu viņas dīvainajā pasaulē pāri smieklīgumam, klīrībai un jūtelīgumam. Mani atkal pārņem pat sīkais drudzis, kas aizvien mani kratīja viņas klātienē, un mutē ir rūgta garša.

Annija atbrīvo pirkstus un palaiž vaļā celi. Viņa klusē. Tas ir koncentrēts klusums gluži kā operā, kad skatuve paliek tukša tieši septiņas orķestra taktis. Viņa dzer tēju. Tad viņa noliek tasi un sēž stīvu muguru, atspiedusi pret kastes malu dūrēs sažņaugtas plaukstas.

Piepeši viņa pārmaina seju, un es ieraugu lielisko Medūzas masku, kuru tā mīlēju naidā pietūkušu, sašķiebtu, indīgu. Annija nekad nemaina izteiksmi, viņa maina seju; gluži kā antīkie aktieri, viņa uzliek jaunu masku vienā mirklī. Un katrai no maskām ir jārada noskaņa, jāpiešķir tonis tam, kas sekos. Maska parādās un paliek nemainīga tik ilgi, kamēr viņa runā. Tad tā nokrīt, atdalās no sejas.

Viņa veras manī, taču it kā neredzēdama. Viņa kaut ko teiks. Es gaidu traģisku runu, kas atbilstu maskas cieņai, īstu bēru dziesmu.

Viņa pasaka tikai īsu teikumu:

-    Esmu pārdzīvojusi pati sevi.

Tonis nemaz neatbilst maskai. Tas nav traģisks, tas ir… briesmīgs: tas pauž tuksnesīgu bezcerību bez asarām un nožēlas. Jā, viņā kaut kas ir neglābjami izkaltis.

Maska nokrīt, viņa smaida:

-    Es nepavisam neesmu bēdīga. Es bieži brīnos pati par sevi, bet kāpēc lai es bēdātos? Savulaik es spēju padoties diezgan skaistām kaislībām. Es kaislīgi ienīdu savu māti. Turpretī tevi, viņa izaicinoši saka, tevi es kaislīgi mīlēju.

Viņa gaida, ko es sacīšu. Es klusēju.

-    Tas viss, protams, ir beidzies.

-    Kā tu vari to zināt?

-     Es zinu. Es zinu, ka nekad nesastapšu neko un nevienu, kas man iedvestu kaislību. Tu zini lai sāktu kādu mīlēt, ir jābūt uzņēmīgam. Ir vajadzīga enerģija, augstsirdība, aklums… Pašā sākumā ir pat brīdis, kad vajag pārlēkt pāri bezdibenim: ja cilvēks domā, viņš nesper ne soli. Es zinu, ka es vairs nekad nelēkšu.

-    Kāpēc?

Viņa uzmet man ironisku skatienu un neatbild.

-    Tagad, viņa saka, es dzīvoju savu mirušo kaislību lokā. Es mēģinu atkal izjust lielisko niknumu, kas mani izmeta pa trešā stāva logu dienā, kad man bija divpadsmit gadu un māte mani nopēra.

Bez redzama sakara viņa kā aizsapņojusies turpina:

-     Nav ari labi, ja es pārāk ilgi uzlūkoju priekšmetus. Es skatos, lai uzzinātu, kas tie ir, un tad man jānovērš skatiens.

-    Bet kāpēc?

-    Tie man iedveš riebumu.

Bet vai tas nenozīmē?… Katrā ziņā te ir līdzība. Reiz Londonā tā jau atgadījās, mēs katrs atsevišķi domājām par vienu un to pašu gandrīz vienā brīdī. Man tā patiktu, ja… Bet Annijas doma iet līčloču ceļus, nekad nevar zināt, vai esmu viņu īsti pareizi sapratis. Man jātiek par to skaidrībā.

-    Klausies, es gribu tev pasacīt: vai tu zini, ka es nekad neesmu

īsti skaidri sapratis, kas ir pilncstības brīži? Tu ne reizi neesi man tos izskaidrojusi.

-    Jā, es zinu, tu nemaz nepūlējies saprast. Man blakus tu biji kā miets.

-    Ak vai, es zinu, ko tas man maksāja.

-    Tu tiešām esi pelnījis visu, ko piedzīvoji, tu esi ļoti vainīgs; tu mani kaitināji ar savu cienīgo izskatu. Tu it kā sacīji: “Lūk, es esmu normāls!” Un tu pūlējies izstarot veselību, tu vai plīsi no morālas veselības.

-    Bet es taču simtām reižu lūdzu, lai tu izskaidro, kas tas ir…

-    Jā, bet kādā tonī, viņa dusmīgi atbild. Tu biji tik cēlsirdīgs, ka painteresējies, un tas ir viss. Tu izklaidīgi un laipni apjautājies gluži kā vecās dāmas, kuras man vaicā, kādas spēles es spēlēju bērnībā. Īstenībā, viņa sapņaini turpina, es nezinu, vai neesmu tevi nīdusi vairāk par visu.

Viņa saņemas, attopas un smaida, kaut gan vaigi vēl kaist. Viņa ir ļoti skaista.

-     Es tiešām gribu tev paskaidrot, kas tas ir. Tagad es esmu pietiekami veca, lai runātu ar lādzīgām vecām sievām, kāds tu esi, par savām bērnības rotaļām. Nu tad jautā, ko tu gribi zināt?

-    Kas tas bija.

-    Vai tad es tev nestāstīju par privileģētām situācijām?

-    Laikam gan nē.

-     Jā, viņa pārliecināta saka. Tas bija Eksā, laukumā, kura nosaukumu vairs neatceros. Mēs sēdējām kafejnīcas dārzā spilgtā saulē zem oranža sauljuma. Tev tas nebūs palicis atmiņā: mēs dzērām limonādi, un es pūdercukurā atradu beigtas mušas.

-    Jā, var jau būt…

-     Vārdu sakot, es tev par to stāstīju kafejnīcā. Es par to runāju sakarā ar Mišlē “Vēstures” lielo izdevumu to, kas man piederēja bērnībā. Tas bija daudz lielāks par šo te un lappuses blāvas gluži kā sēņu cepurīšu iekšpuses, un tās arī oda pēc sēnēm. Pēc tēva nāves tēvocis Zozefs to pievāca un visus sējumus aizveda. Tieši tajā dienā es viņu nosaucu par veco cūku, māte mani nopēra un es izlēcu pa logu.

-     Ja, ja… Tu laikam tiešām man stāstīji par šo “Francijas vēsturi”… Vai tu to nelasīji bēniņos? Nu lūk, es atceros. Pati redzi, cik

netaisna biji, kad apgalvoji, ka visu esmu aizmirsis.

-     Klusē! Tātad es, kā tu labi atceries, nesu lielās grāmatas uz bēniņiem. Tajās bija ļoti maz attēlu, varbūt trīs vai četri sējumā. Taču katrs aizņēma veselu lappusi un bija viens pats, un lapas otra puse palika balta. Tas atstāja uz mani jo lielāku iespaidu tāpēc, ka citās lappusēs teksts bija izvietots divās slejās, lai taupītu vietu. Es ārkārtīgi mīlēju šīs gravīras, es tās gaidīju jau piecdesmit lappuses iepriekš; ik reizi, kad tās atkal ieraudzīju, man likās, ka paveras brīnums. Un vēl tur bija kaut kas sevišķi izsmalcināts: tajās attēlotā aina nekad neatbilda blakus lappušu tekstam, notikumu vajadzēja meklēt trīsdesmit lappuses tālāk.

-    Es tevi lūdzu runā par pilnestības brīžiem!

-     Es tev stāstu par privileģētām situācijām. Tās bija tās, kuras attēlotas gravīrās. Es tās saucu par privileģētām, es domāju, ka tām jābūt sevišķi izcilām, lai tās izraudzītos par reto attēlu sižetiem. Tās no visām bija izredzētas, saproti: un tomēr daudzām epizodēm bija lielāka plastiska vērtība un citām bija lielāka vēsturiska nozīmība. Piemēram, visam sešpadsmitajam gadsimtam bija veltītas tikai trīs gravīras: viena Anrī II nāvei, otra hercoga de Gīza noslepkavošanai un trešā Anrī IV ienākšanai Parīzē. Tāpēc es iztēlojos, ka šiem notikumiem ir sevišķa daba. Turklāt gravīras mani nostiprināja šajā pārliecībā: zīmējums bija tāds kā grubuļains, personu kājas un rokas nekad pareizi nesavienojās ar rumpi. Bet viss bija majestātisks. Ieraudzījuši noslepkavoto hercogu de Gīzu, piemēram, skatītāji demonstrēja savu pārsteigumu un sašutumu, izstiepjot uz priekšu plaukstas un novēršot seju; tas izskatās ļoti skaisti, atgādina kori. Un nedomā, ka būtu aizmirsti uzjautrinoši vai anekdotiski sīkumi. Tur bija gan zemē nokrituši pāži, mazi, bēgoši šuneļi un āksti uz troņa pakāpieniem. Bet visas detaļas bija tvertas tik majestātiski un neveikli, ka pilnīgi saskanēja ar attēlu kopumā: manuprāt, es neesmu redzējusi nevienu gleznu, kurā valdītu tik neapšaubāma vienotība. Vārdu sakot, tās cēlušās no turienes.

-    Privileģētās situācijas?

-    Vismaz mans priekšstats par tām. Tās bija situācijas ar tiešām retu un augstu kvalitāti, apveltītas ar stilu, ja vēlies. Piemēram, kad man bija astoņi gadi, man likās, ka būt karalim nozīmē atrasties privileģētā stāvoklī. Vai arī mirt. Tu smejies, bet tik daudzi cilvēki bija attēloti

viņu nāves bridi, un tik daudzi bija tajā mirklī izteikuši dziļas domas, ka es no visas sirds ticēju… nu, ka, agonijai sākoties, cilvēks iziet ārpus dabas noliktajām robežām. Bet pietika ari atrasties mirēja istabā: tā kā nāve bija privileģēta situācija, kaut kas no tās izstaroja un skāra visus klātesošos. Zināms cildenums. Kad nomira tēvs, mani ieveda viņa istabā, lai pēdējoreiz uz viņu paskatos. Kāpjot pa trepēm, jutos ļoti nelaimīga, taču mani arī skurbināja tāds kā reliģiozs prieks; beidzot es nonācu privileģētā situācijā. Es atspiedos pret sienu, mēģināju atbilstoši kustēties. Bet māte un krustmāte, pie gultas ceļos nometušās, skaļi raudāja, un tas visu sabojāja.

Pēdējos vārdus viņa izrunāja ar humoru, it kā atmiņas vēl būtu dzeldīgas. Viņa pārtrauca sevi; stīvu skatienu, uzrauktām uzacīm viņa izmantoja gadījumu, lai ainu pārdzīvotu vēlreiz.

-             Vēlāk es to visu paplašināju: vispirms pievienoju jaunu sitāciju

-     mīlestību (es te domāju mīlas aktu). Redzi, ja tu nekad neesi sapratis, kāpēc es atsakos… izpildīt dažus tavus lūgumus, nu tu vari saprast: man vēl bija kaut kas sargājam;. Un vēlāk es nospriedu, ka vajag būt daudz vairāk privileģētu situāciju, nekā es varētu saskaitīt, un galu galā es pieļāvu to bezgalību.

-    Jā, bet kas tad galu galā tās tādas ir?

-    Es taču tev to pateicu, viņa izbrīnījusies atbildēja, es tev to skaidroju jau veselu stundas ceturksni!

-      Vārdu sakot, galvenais cilvēkiem jābūt kaislīgiem, piemēram, naida vai mīlestības varā; vai ari vajag, lai notikuma ārējā izpausme ir majestātiska, tas ir, tā, kuru var redzēt…

-    Gan viens, gan otrs ir atkarīgs… viņa negribīgi atbildēja.

-    Un pilnestības mirkļi? Kāds tiem ar visu to sakars?

-     Tie nāk pēc tam. Sākumā parādās priekšvēstneši. Tad cilvēku dzīvē lēnām un karaliski iesoļo privileģētā situācija. Un tad rodas jautājums vai ir iespējams radīt pilnestības brīdi.

-    Jā, saku, es sapratu. Katrā privileģētā situācijā ir noteikti veicamas darbības un noteikti ieņemama stāja, tāpat arī noteikti izrunājami vārdi turpretī cita stāja un citi vārdi ir pilnīgi aizliegti. Vai esmu pareizi sapratis?

-    Apmēram tā…

-    Vārdu sakot, ar situāciju ir tāpat kā ar vielu: tā ir jāapstrādā.

-    Tā ir, viņa piekrīt. Vispirms jāienirst kādā ārkārtējā atmo

sfērā un jājūt, ka tajā tiek ieviesta kārtība. Ja visi noteikumi tiktu ievēroti, varētu rasties pilnestības mirklis.

-    Kopumā tas ir mākslas darbs.

-    To tu man jau esi sacījis, viņa aizkaitināta atbild. Nē taču, tas ir… pienākums. Vajadzēja privileģētās situācijas pārvērst pilnestības mirkļos. Tas bija morāles jautājums. Jā, smejies vien morāles jautājums!

Man ne prātā nenāk smieties.

-      Klausies, saku, es arī atzīšos savās kļūdās. Es nekad neesmu tevi īsti sapratis, nekad neesmu mēģinājis tev nopietni palīdzēt. Ja es būtu zinājis…

-    Paldies, liels paldies, viņa ironiski saka. Es ceru, ka tu negaidi no manis pateicību par vēlīnajām nozēlām. Turklāt es nedusmojos uz tevi, es nekad neesmu tev neko īsti izskaidrojusi, es biju sasaistīta, nespēju ne ar vienu runāt, pat ar tevi nē un vismazāk ar tevi. Tādos brīžos vienmēr rodas neīstuma pieskaņa. Tāpēc jutos kā apmaldījusies. Un tomēr man likās, ka es daru v:su, kas manos spēkos.

-    Bet kas ir jādara? Kā jārikojis?

-     Cik tu esi dumjš, nav iespējams nosaukt piemēru, tas atkarīgs no apstākļiem.

-    Bet pastāsti, ko tu mēģināji darīt.

-    Nē, man negribas runāt. Bet, ja vēlies, pastāstīšu tev stāstu, kas uz mani atstāja lielu iespaidu, kad gāju skolā. Bija karalis, kas zaudēja kauju un tika sagūstīts. Uzvarētāja nometnē viņš mita kādā kaktā. Viņš redzēja ejam garām važās iekaltus dēlu un meitu. Viņš neraudāja, viņš neteica ne vārda. Tad viņš ieraudzīja garām ejam, tāpat važās iekaltu, kādu no saviem kalpotājiem. Tajā brīdī viņš sāka vaimanāt un plēst matus. Tu vari izdomāt piemērus. Redzi: ir gadījums, kad nedrīkst raudāt tad cilvēks kļūst riebīgs. Bet, ja uzmet pagali uz kājas, var darīt, kas vien ienāk prātā vaimanāt, raudāt, lēkt uz otras kājas. Dumji būtu visu laiku izturēties stoiski tad cilvēks sevi izsmeltu nieku dēļ.

Viņa smaida:

-     Citreiz turpretim jābūt vairāk nekā stoiķim. Tu, protams, neatceries mūsu pirmo skūpstu.

-     Atceros gan, turklāt ļoti labi, es gandarīts atbildu. Tas bija Temzas malā.

-    Bet tu nekad neesi zinājis, ka biju iesēdusies nātrēs: kleita bija savilkusies uz augšu un visas ciskas sadzeltas, un ik kustība man nozīmēja jaunus dzēlienus. Nu, toreiz ar stoicismu nepietika. Tu mani nemaz nesatrauci, man nebija sevišķu alku pēc tavām lūpām, skūpstam, ko biju nolēmusi tev dot, bija daudz lielāka nozīme tas bija līgums, noruna. Tad saproti, sāpes bija bezkaunīgas, man nebija atļauts domāt par savām ciskām tādā brīdī. Nepietika ar to, ka es neievēroju sāpes, es nedrīkstēju ciest.

Viņa uzmeta man lepnu skatienu, vēl joprojām pārsteigta par to, ko paveikusi.

-     Vairāk nekā divdesmit minūtes, visu laiku, kamēr tu pūlējies iegūt skūpstu, kuru biju nolēmusi tev dot, visu laiku, kamēr tu lūdzies, jo man vajadzēja to dot atbilstoši noteikumiem, es galu galā sevi pilnīgi anestezēju. Dievs gan zina, cik man jutīga āda, bet nesajutu neko, līdz mēs atkal piecēlāmies.

Tā tas ir, tieši tā. Nav piedzīvojumu, nav pilnestības mirkļu… Mēs esam zaudējuši vienas un tās pašas ilūzijas, esam gājuši pa vieniem un tiem pašiem ceļiem. Pārējo nojaušu varu pat norunāt viņas vietā to, kas atlicis sakāms:

-     Un nu tu esi sapratusi, ka aizvien gadās raudošas lāga sievas vai sarkanmatis, vai vēl kas cits, kas visu sabojā?

-    Jā, protams, viņa bez kādas sajūsmas saka.

-    Vai tad tā nav?

-    Ak, zini, viena sarkanmataina vīrieša neveiklību es varētu paciest vēl ilgi. Kas gan es galu galā būtu, ja interesētos par paņēmieniem, kā citi tēlo savu lomu… Nē, drīzāk ir tā…

-    Ka nav privileģētu situāciju?

-     Tieši tā. Es ticēju, ka mīlestība vai nāve nāk par mums kā svētās piektdienas ugunis. Es ticēju, ka var starot no naida vai nāves. Kādi maldi! Jā, es tiešām ticēju, ka eksistē Naids, ka tas nolaižas pār cilvēkiem un paceļ viņus pāri parastībai. Protams, vienīgi es nīdu un mīlēju. Un tad izrādījās, ka es esmu viens un tas pats, mīkla, kas stiepjas un stiepjas… un viss ir tik līdzīgs, ka rodas jautājums, kāpēc cilvēki izgudrojuši vārdus un ievēro atšķirības.

Viņa domā tāpat kā es. Man liekas, es nekad neesmu viņu atstājis.

-     Klausies labi uzmanīgi, es viņai saku. Kopš kāda brīža es

Sartrs, "Nelabums”

16i

domāju par kaut ko, kas man patīk labāk nekā staba loma, ko esi man augstsirdīgi piešķīrusi: mēs esam mainījušies kopā un vienādi. Zini, man tas patīk labāk, nekā redzēt tevi attālināmies aizvien vairāk un vairāk un palikt par mūžīgu tavas aiziešanas punkta zīmi. Es atnācu tev stāstīt visu, ko tu man izstāstīji, tiesa, gan citiem vārdiem. Esam satikušies pašā sākumā. Es nemaz nevaru tev izteikt, kā priecājos par to.

-     Ak tā? viņa klusi, taču stūrgalvīgi jautā. Nu labi, bet man tomēr labāk patiktu, ja tu nemainītos, tā būtu ērtāk. Es neesmu tāda kā tu, man drīzāk ir nepatīkami zināt, ka ir kāds, kas domā to pašu ko es. Turklāt tu droši vien alojies.

Es viņai stāstu savus piedzīvojumus, es runāju par eksistenci varbūt pārāk gari. Viņa klausās centīgi, plati ieplestām acīm, uzrauktām uzacīm.

Kad esmu beidzis, viņa izskatās atvieglota.

-     Bet tu taču nemaz nedomā par to pašu ko es! Tu sūdzies tāpēc, ka lietas neizvietojas ap tevi kā puķu pušķis, kaut gan tu nepūlies ne pirkstu pakustināt. Bet es nekad neesmu to prasījusi: es gribu darboties! Atceros, kad mēs abi tēlojām dēkaiņus, tu biji tas, kuram dēkas atgadījās, bet es gādāju, lai tās atgadītos. Es sacīju: “Es esmu darbības cilvēks!” Vai atceries? Nu, tagad es vienkārši saku: “Nav iespējams būt darbības cilvēkam.”

Es laikam neizskatos pietiekami pārliecināts, jo viņa sarosās un enerģiski atsāk:

-     Un ir vēl daudz kas cits, par ko es tev nestāstīju, jo būtu jārunā pārāk ilgi, lai to izskaidrotu. Piemēram, vajadzētu, lai rīcības brīdī es varētu sev sacīt, ka manai rīcībai būs liktenīgas sekas. Es nemāku tev labāk paskaidrot…

-    Bet tas nemaz nav vajadzīgs, es diezgan skolmeistarīgi iebilstu, arī par to esmu domājis.

Viņa skatās manī aizdomu pilna.

-    Ja es tev ticētu, iznāktu, ka ka tu par visu esi domājis tāpat kā es: par to man tiešām jābrīnās.

Es nevaru viņu pārliecināt, es viņu tikai sadusmotu. Es klusēju. Man gribas viņu apskaut.

Piepeši viņa bažīgi paveras manī:

-    Nu, un ja par to visu esi domājis, ko lai dara?

Es noliecu galvu.

-    Es esmu pārdzīvojusi pati sevi, viņa grūtsirdīgi saka.

Ko es varu viņai atbildēt? Vai tad es zinu dzīves jēgu? Es neesmu tik izmisis kā viņa vienīgi tāpēc, ka neko lielu negaidu. Es drīzāk jūtos… izbrīnījies, raugoties uz dzīvi, kas man dota, dota tāpat vien, par velti. Es turu galvu noliektu, es negribu redzēt Annijas seju šajā brīdī.

-    Es ceļoju, viņa īgni turpina. Nupat atgriezos no Zviedrijas. Desmit dienas uzkavējos Berlīnē. Un ir tas vīrietis, kas mani uztur. ..

Apskaut viņu? Kālab? Vai es neko nevaru viņai palīdzēt? Viņa ir tikpat vientuļa kā es.

Annija priecīgāk saka:

-    Ko tu tur rūc?

Paceļu skatienu. Viņa maigi lūkojas manī.

-    Neko. Es tikai kaut ko domāju.

-     Ak, noslēpumainais! Nu labi, vai nu runā, vai klusē, bet izvēlies!

Es viņai stāstu par Dzelzceļnieku kafejnīcu, par veco ragtime, ko atskaņoju uz patafona, par dīvaino laimes izjūtu, ko no tā gūstu.

-    Es sev jautāju, vai šajā virzienā nevarētu kaut ko atrast vai vismaz meklēt.

Viņa neatbild, manuprāt, manis stāstītais viņu daudz neinteresē.

Tomēr pēc brīža viņa atkal ierunājas un es nezinu, vai viņa turpina savu domu, vai tā ir atbilde uz to, ko nupat esmu sacījis.

-     Gleznas un statujas nav lietojamas tās ir skaistas manā priekšā. Mūzika…

-    Bet teātris…

-    Kas ir teātris? Vai tu gribi nosaukt visas daiļās mākslas?

-     Savulaik tu apgalvoji, ka vēlies spēlēt teātri tāpēc, ka uz skatuves acīmredzot iespējams īstenot pilnestības mirkļus.

-    Jā, es tos esmu īstenojusi citiem. Es biju putekļos, gaurvējā, niknā gaismā, starp papes kulisēm. Partneris man galvenokārt bija Torndaiks. Manuprāt, tu viņu esi redzējis uz Covent Garden skatuves. Man vienmēr bija bail, ka sākšu smieties viņam sejā.

-    Un vai loma tevi nekad neaizrāva?

-    Mazliet, uz brīdi, nekad īsti spēcīgi. Mums visiem galvenais

bija melnais caurums tieši priekšā, un tā dziļumā cilvēki, kurus neredzējām; no tā tiešām radās pilnestlbas brīža nojausma. Bet, zini, viņi nedzīvoja tur iekšā, mēs slīdējām viņiem garām. Un vai tu domā, ka mēs, aktieri, dzīvojam tur iekšā? Galu galā pilnestības brīža nebija nekur, nedz rampas vienā, nedz otrā pusē. Tas neeksistēja; un tomēr visi par to domāja. Nu, mazulīt, tu saproti, viņa turpina gandrīz palaistuves glaudlgajā tonī, es to visu pasūtīju…

-    Es mēģināju rakstīt grāmatu…

Viņa mani pārtrauc.

-     Es dzīvoju pagātnē. Es atceros visu, kas ar mani noticis, un sakārtoju to. Tā, no tālienes, tas nesagādā ciešanas, gandrīz dodas rokā. Viss notikums ar mums ir diezgan skaists. Es tam uzsitīšu dažus knipjus, un no tā iznāks virkne pilnestlbas mirkļu. Tad es aizveru acis un iedomājos, ka vēl visu to pārdzīvoju. Es esmu arī citi. Jāprot koncentrēties. Vai zini, ko es izlasīju? Loijolas “Garīgos vingrinājumus”. Tie man ļoti noderēja. Ir veids, kā vispirmsvajag izveidot dekorācijas, pēc tam izsaukt personas. Tad izdodas ieraudzīt, viņa noslēpumaini saka.

-    Nu, zini, mani tas nemaz neapmierinātu.

-    Vai tu domā, ka mani apmierina?

Mirkli klusējam. Sāk krēslot; es tikko varu saskatīt viņas sejas balto plankumu. Viņas melnais tērps saplūst ar tumsu, kas iebrūk istabā. Neko nedomājot, paņemu savu tasi, kur vēl palicis mazumiņš tējas, un paceļu to pie lūpām. Tēja ir auksta. Gribas smēķēt, bet neiedrošinos. Mani moka nojauta, ka mums vairs nav nekā, par ko runāt. Vēl vakar man bija tik daudz jautājumu: kur viņa bijusi, ko dara, ko ir sastapusi? Bet tas mani interesēja vienīgi tiktāl, ciktāl Annija tam atdevusies no visas sirds. Tagad man tas vienalga: visas zemes, visas pilsētas, ko viņa apceļojusi, visi vīrieši, kuri viņu aplidojuši un kurus viņa varbūt mīlējusi, tas viss vairs netur viņu savā gūstā, tas viņai ir tik ļoti vienaldzīgs: mazi saules zibšņi uz tumšas, aukstas jūras virsmas. Annija sēž manā priekšā, mēs neesam redzējušies četrus gadus, un mums nav nekā, par ko runāt.

-     Tagad, Annija piepeši saka, tev jāiet. Es gaidu kādu cilvēku.

-Tu gaidi…?

-    Nē, es gaidu kādu vācieti, gleznotāju.

Viņa smejas. Smiekli dīvaini atbalsojas tumšajā istabā.

-    Jā, zini, tas ir pilnīgi citāds cilvēks nekā mēs pagaidām. Viņš darbojas, viņš izšķiež sevi.

Negribīgi pieceļos.

-    Kad atkal tevi redzēšu?

-    Es nezinu, rītvakar braucu uz Londonu.

-    Vai caur Djepu?

-    Jā, un pēc tam, šķiet, došos uz Ēģipti. Varbūt iebraukšu Parīzē nākamziem, tad es tev aizrakstīšu.

-    Rīt esmu brīvs visu dienu.

-    Jā, bet man ir daudz darīšanu, viņa noraidoši atbild. Nē, es nevaru tevi satikt. Es tev atrakstīšu no Ēģiptes. Tev tikai jāiedod man adrese.

-    Te tā ir.

Pustumsā uzskricelēju savu adresi uz aploksnes driskās. Vajadzēs viesnīcā “Printania” pasacīt, lai pārsūta man vēstules, kad braukšu prom no Buvilas. Īstenībā gan es labi zinu, ka viņa nerakstīs. Varbūt sastapšu viņu pēc desmit gadiem. Varbūt šī ir pēdējā reize, kad viņu redzu. Es ne tikai skumstu par to, ka man viņa jāatstāj; man briesmīgi bail atgriezties savā vientulībā.

Annija pieceļas. Pie durvīm viņa mani viegli noskūpsta uz lūpām.

-     Es gribu atcerēties tavas lūpas, viņa smaidīdama saka. Man jāatjauno atmiņas “Garīgajiem vingrinājumiem”.

Es paņemu viņu pie rokas un pievelku sev klāt. Viņa nepretojas, bet noraidoši purina galvu.

-    Nē. Tas mani vairs neinteresē… Atsākt nemēdz… Turklāt tam, ko cilvēks var izdarīt, pietiek ar pirmo kaut cik glīto vīrieti, tas ir tikpat vērts kā tu.

-    Bet ko tad tu darīsi?

-    Es taču tev teicu braukšu uz Angliju…

-    Nē, es gribēju sacīt…

-    Itin neko!

Es nelaižu vaļā viņas rokas un klusām saku:

-    Tātad man tevi jāatstāj brīdī, kad esmu tevi atkal atradis.

Tagad skaidri redzu viņas seju. Piepeši tā nobāl un sastingst.

Vecas sievietes seja, neapšaubāmi drausmīga; esmu pilnīgi pār

liecināts, ka viņa nav radījusi to apzināti tā parādījusies, viņai nezinot, un varbūt par spīti.

-    Nē, viņa lēnām saka, nē. Tu neesi mani atradis.

Viņa atbrīvo savas rokas. Atver durvis. Gaitenis ir pilns spožas gaismas.

Annija iesmejas.

-    Nabadziņš! Viņam neveicas. Pirmo reizi viņš labi tēlo savu lomu, un viņam par to neizrāda nekādu pateicību. Nu, ej!

Dzirdu, kā man aiz muguras aizveras durvis.

Svētdien

Šodien es izpētīju vilcienu sarakstu: ja pieņem, ka Annija nemeloja, viņa brauks prom ar Djepas vilcienu, kas atiet piecos trīsdesmit astoņās minūtēs. Bet varbūt draugs viņu aizvedīs ar auto? Visu ritu maldījos Manilmontānas ielās, bet pēcpusdienā staigāju pa krastmalu. No viņas mani šķīra tikai daži soļi, dažas sienas. Pulksten piecos trīsdesmit astoņās mūsu vakardienas saruna pārvērtīsies par atmiņām, raženā sieviete, kuras lūpas pieskārās manai mutei, pagātnē pievienosies Meknesas un Londonas trauslajai meitenei. Bet nekas vēl nebija pgājis, jo viņa vēl bija te, jo vēl bija iespējams viņu satikt, pierunāt, aizvest sev līdzi uz visiem laikiem. Es vēl nejutos vientuļš.

Gribēju novērst domas no Annijas, jo, iztēlojoties viņas augumu un seju, mani pārņēma ārkārtēja nervozitāte: rokas trīcēja, kratīja auksti drebuļi. Šķirstīju grāmatas uz bukinistu galdiem, it sevišķi neķītrās, jo, par spīti visam, tas nodarbināja prātus.

Kad Orsē stacijā pulkstenis sita pieci, es skatījos gravīras kādā grāmatā ar nosaukumu “Doktors ar rīksti”. Tajās nebija sevišķas izdomas lielākoties milzīgs bārdainis vicināja jājampātagu virs briesmīgiem, kailiem dibeniem. Līdzko aptvēru, ka pulkstenis ir pieci, aizmetu grāmatu pie citām un ielēcu taksometrā, kas mani aizveda uz Senlazāra staciju.

Minūtes divdesmit staigāju pa peronu, tad ieraudzīju viņus. Annijai mugurā bija biezs kažokādas mētelis, kas vērta viņu līdzīgu dāmai. Un tīkliņš pie cepures. Vīrietis bija ģērbies kamieļvilnas mētelī. Viņš izskatījās vēl jauns, ļoti liela auguma un ļoti skaists. Droši vien ārzemnieks, bet ne anglis; varbūt ēģiptietis. Abi iekāpa

vagonā, mani nepamanījuši. Viņi nesarunājās. Pēc tam vīrietis izkāpa un nopirka avīzes. Annija atbīdīja kupejas logu. Viņa mani redzēja. Viņa bez dusmām ilgi lūkojās manī neizteiksmīgu skatienu. Tad vīrietis iekāpa atpakaļ vagonā, un vilciens sāka kustēties. Tai mirklī es skaidri redzēju Pikadilijas restorānu, kur savulaik pusdienojām, tad viss izgaisa. Es staigāju. Kad jutos noguris, iegāju kafejnīcā un aizmigu. Nupat viesmīlis mani pamodināja, un es pusmiegā rakstu.

Rīt ar dienas vilcienu braukšu uz Buvilu. Man pietiks divu dienu, lai sasaiņotos un nokārtotu savas lietas bankā. Domāju, ka viesnīcā “Printania” viņi gribēs, lai samaksāju par divām nākamajām nedēļām, jo neesmu iepriekš brīdinājis par aizbraukšanu. Un vēl man jāatdod bibliotēkā grāmatas, ko esmu aizņēmies. Lai kā, Parīzē es atgriezīšos jau šonedēļ.

Un ko man dos vietas maiņa? Pilsēta paliek pilsēta: šo šķērso upe, un to no vienas puses ieskauj jūra, citādi viss ir gandrīz līdzīgs. Tiek izraudzīta tukša, neauglīga zeme, un tur saveļ lielus, dobus akmeņus. Šajos akmeņos sagūsta smaržas, kas ir smagākas par gaisu. Reizēm tās izmet pa logiem uz ielas, un tur tās paliek, līdz saplosa vējš. Skaidrā laikā trokšņi ieiet pilsētā no vienas puses un iziet no tās pa pretējo pusi, kad ir šķērsojuši visas sienas; citām reizēm tie griežas starp akmeņiem, ko saule dedzina un kas plaisā salā.

Man bail no pilsētām. Bet nav iespējams no tām aiziet. Ja iedrošinās no tām pārāk attālināties, jāsastopas ar Veģetācijas loku. Veģetācija kilometriem tālu lien uz pilsētas pusi. Tā gaida. Kad pilsēta būs mirusi, Veģetācija to ieņems, rāpsies uz akmeņiem, žņaugs tos, izurdīs, saplēsīs ar savām garajām, melnajām knaiblēm, padarīs aklus caurumus un visur atstās karājamies zaļas ķetnas. Ir jāpaliek pilsētās, kamēr tās vēl dzīvas, nevajag vienatnē iet iekšā lielajās pinkās, kas gaida pie vārtiem: lai tās līgojas un krakšķ bez lieciniekiem. Pilsētās, ja vien prot tajās iekārtoties un izraudzīties stundas, kad zvēri gremo vai guļ savās alās aiz organisku atkritumu kaudzēm, var sastapt vienīgi minerālus, kuri ir vismazāk briesmīgie no visiem eksistētājiem.

Atgriezīšos Buvilā. Tai Veģetācija uzglūn tikai no trim pusēm. Ceturtajā ir liels caurums, pilns melna ūdens, kas viļņojas savā nodabā. Starp namiem svilpo vējš. Smaržas kavējas īsāku laiku nekā

citur: vējš tās aizdzen jūrā, un tās kā mazi mākulīši aizsteidzas pa melnā ūdens virsu. Līst. Starp četriem žoga režģiem ļauj augt augiem. Augi ir tik trekni, ka liekas kastrēti, piejaucēti un miermīlīgi. Tiem ir milzīgas, bālganas lapas, kuras karājas kā ausis. Ja tām pieskaras, tās atgādina skrimšļus. No debesīm Buvilā nolīst tik daudz ūdens, ka tur viss ir balts un trekns. Es atgriezīšos Buvilā. Kādas šausmas!

Uztrūkstos no miega. Ir pusnakts. Pagājušas sešas stundas, kopš Annija atstājusi Parīzi. Viņa guļ kajītē, un skaistais, iedegušais vīrietis uz klāja smēķē cigaretes.

Otrdien Buvilā

Vai to sauc par brīvību? Zem manis dārzi maigi sliecas uz jūras pusi, un katrā dārzā ir māja. Redzu smagu, nekustīgu jūru, un redzu Buvilu. Laiks ir jauks.

Es esmu brīvs man vairs nav neviena iemesla dzīvot: visi, ko biju izdomājis, ir iziruši, un citus iztēloties es nespēju. Es vēl esmu jauns diezgan, man vēl pietiek spēka sākt visu no gala. Bet ko lai sāk? Tikai tagad saprotu, cik ļoti bailēs un nelabuma lēkmēs biju rēķinājies ar Anniju kā ar glābiņu. Mana pagātne ir mirusi, de Rolbona kungs miris, Annija atgriezusies tikai tāpēc, lai laupītu visas cerības. Es esmu viens šajā baltajā ielā ar dārziem gar malām. Viens un brīvs. Bet brīvība mazliet atgādina nāvi.

Šodien mana dzīve beidzas. Rīt es būšu atstājis pilsētu, kas plešas man pie kājām un kur es tik ilgi esmu dzīvojis. Būs palicis vārds drukns, pilsonisks, īsti francisks, atmiņā palicis vārds, kas nav tik bagāts kā Florences vai Bagdādes vārds. Pienāks laiks, kad es sev jautāšu: “Bet ko es varēju augām dienām darīt, kad dzīvoju Buvilā?” Un no šīs saules un šīs pēcpusdienas nepaliks nekas, pat ne atmiņas.

Visa dzīve man ir aiz muguras. Es redzu to kopumā, es redzu tās apveidu un lēnās kustības, kas mani atvedušas līdz šejienei. Tur nekā daudz nav ko sacīt: zaudēta spēle, un tas ir viss. Ir pagājuši trīs gadi kopš dienas, kad svinīgi ierados Buvilā. Es zaudēju pirmajā gājienā. Es gribēju izspēlēt otru kārti, un arī ar to zaudēju. Es zaudēju partiju. Tajā pašā reizē es sapratu, ka vienmēr var vienīgi zaudēt. Tikai nelieši iedomājas, ka viņi laimē. Tagad es rīkošos tāpat kā

Annija, es dzīvošu, pārdzīvojot pats sevi. Ēdīšu un gulēšu. Gulēšu un ēdīšu. Eksistēšu lēnām un pamazām kā koki, kā ūdens palts, kā sarkanais tramvaja sēdeklis.

Uz brīdi nelabums atlaižas. Bet es zinu, ka tas atgriezīsies: tas ir mans normālais stāvoklis. Tikai šodien mans ķermenis ir pārāk noguris, lai to izturētu. Arī slimniekiem uznāk svētīgi vājuma posmi, kas uz dažām stundām laupa kaites apziņu. Es vienīgi garlaikojos. Laikiem es žāvājos tik stipri, ka asaras birst pār vaigiem. Tā ir dziļa, dziļa garlaicība, eksistences dziļākais kodols, pati viela, no kā esmu radīts. Es neesmu kļuvis nevīžīgs gluži pretēji, šorīt vannojos un noskuvos. Tikai, kad atceros sīkās rūpes, es nesaprotu, kā esmu ticis ar tām galā: tās ir tik tukšas. Manā vietā ar tām acīmredzot noņēmās paradumi. Tie nav miruši, tie gan turpina rosīšanos, joprojām klusībā vērpj savu vērpjamo, tie mani mazgā, slauka, apģērbj gluži kā aukles. Vai tie mani atveduši arī šurp, pakalna galā? Neatceros, kā esmu te nokļuvis. Acīmredzot pa Dotrī kāpnēm, bet vai iespējams, ka esmu citu pēc cita uzkāpis visus simt desmit pakāpienus? Un varbūt vēl grūtāk ir iedomāties, ka tūlīt pat kāpšu lejā. Tomēr es zinu, ka pienāks mirklis, kad atradīšos Zaļā pakalna pakājē, paceļot galvu, varēšu noskatīties tālumā iegaismojamies tagad tik tuvo māju logus. Tālumā. Virs manas galvas; un šis mirklis, no kura netieku ārā, kas mani ieslēdz un ierobežo no visām pusēm, mirklis, no kura esmu radīts, būs vairs tikai miglains sapnis.

Nolūkojos Buvilas pelēkajā mirguļošanā sev pie kājām. Saules staros tā izskatās pēc gliemežvāku, zvīņu, kaulu šķembu un grants čupiņu kopojuma. Šajā jūklī reizēm iemirdzas kāds sīks stikla vai vizlas spīdulītis. Grāvīši, tranšejas un šaurās vadziņas, kas lokās starp gliemežvākiem, pēc stundas pārvērtīsies par ielām, pa kurām es starp namiem staigāšu. Un pēc stundas es būšu viens no tiem mazajiem, melnajiem ķipariem, ko redzu Bulibē ielā.

Cik tālu tie man liekas, kad noraugos no pakalna! Man šķiet, ka es piederu pie citas sugas. Viņi atstāj savus kantorus pēc darba dienas, viņi ar patiku uzlūko mājas un skvērus, viņi domā, ka tā ir viņu pilsēta, “skaista, pilsoniska pilsēta”. Viņiem nav baiļu, viņi jūtas kā mājās. Viņi ir redzējuši tikai pieradinātu ūdeni, kas tek no krāniem, gaismu, kuru izstaro spuldzes, kad nospiež slēdzi, kokus jauk-

teņus, kas turas pie balstiem. Simtreiz dienā viņiem tiek pierādīts, ka visu veic mehānismi, ka pasaule pakļaujas noteiktiem un nesatricināmiem likumiem. Visi tukšumā iemestie priekšmeti krīt vienādā ātrumā, pilsētas parks tiek slēgts katru dienu sešpadsmitos ziemā un astoņpadsmitos vasarā, svins kūst 335° temperatūrā, pēdējais tramvajs no municipalitātes atiet divdesmit trijos piecās minūtēs. Viņi ir rāmi, mazliet īgni, viņi domā par Rītdienu, tas ir, gluži vienkārši par jaunu šodienu; pilsētās rīcībā ir viena pati diena, kas pilnīgi vienāda atkārtojas katru rītu. Tikai svētdienas mazliet izgreznojas. Muļķi. Man ir pretīgi domāt, ka atkal redzēšu viņu tuklās, apmierinātās sejas. Viņi izdod likumus, raksta populistiskus romānus, precas, ir tik neizsakāmi dumji, ka laiž pasaulē bērnus. Taču viņu pilsētā ir iezagusies lielā, nenosakāmā daba, tā ir iespiedusies visur, viņu namos, viņu kantoros, viņos pašos. Tā nekustas, tā ir pavisam rāma, viņi ir pilni ar to, viņi to ieelpo un neredz, viņi iedomājas, ka tā ir ārpusē, divdesmit jūdžu no pilsētas. Bet es šo dabu redzu, es to redzu… Es zinu, ka tās padevība ir tikai slinkums, es zinu, ka tai nav likumu: tas, ko viņi uzskata par dabas pastāvību… Tai ir tikai paradumi, un rīt tie var mainīties.

Ja nu kaut kas notiek? Ja tā piepeši sāk pulsēt? Tad viņi pamanīs, ka daba ir tepat, un viņiem šķitīs, ka sirds tūlīt pārplīsīs. Kam tad vairs derēs viņu dambji un nostiprinājumi, viņu elektrocentrāles, augstsprieguma līniju stabi un martenkrāsnis? Tas var notikt kuru katru brīdi, varbūt tūlīt pat: priekšvēstneši jau manāmi. Piemēram, kāds ģimenes tēvs pastaigājoties ieraudzīs, ka no ielas otras puses tuvojas sarkana lupata, it kā to nestu vējš. Un, kad lupata būs klāt, viņš sapratīs, ka tas ir iepuvis, putekļos novārtīts jēlas gaļas gabals, kas pārvietojas līšus un palekdamies, izmocītas miesas gabals, kas kūleņo notekā un savelkoties izšļāc asiņu strūklas. Vai arī māte apskatīs sava bērna vaigu un jautās: “Kas tev tur ir, vai pumpa?” Viņa redzēs miesu mazliet uzpampstam, plaisājam, atveramies, un spraugas dziļumā trešo, smejošo aci. Vai arī viņi pamanīs maigu kutēšanu uz visas miesas kā glāstus, ko peldētājiem sniedz ūdenszāles. Un viņi sapratīs, ka apģērbi kļuvuši dzīvi. Un vēl kāds jutīs, ka mutē kaut kas skrāpējas. Viņš pieies pie spoguļa un atvērs muti. Viņa mēle būs pārvērtusies par milzīgu, dzīvu simtkāji, kas kustina kājiņas un skrāpē aukslējas. Viņš gribēs to izspļaut, bet simtkājis

būs daļa no viņa, un tas būs jāizrauj pašam ar savām rokām. Un parādīsies milzumdaudz jaunu lietu, kam vajadzēs atrast vārdus akmens acs, liela trīszaru roka, īkšķis-kruķis, zimekļ žoklis. Un tas, kurš būs iemidzis savā tīkamajā gultā siltā, rāmā istabā, pamodīsies gluži kails uz zilganas zemes šalcošu failu mežā, tie, balti un sarkani, sliesies pret debesīm kā Zukstbuvilas skursteņi, ar lielām, pa pusei no zemes iznirušām, spalvainām, apaļām, gurniem līdzīgām olām. Un putni laidelēsies starp šiem failiem un knābās tos līdz asinīm. No ievainojumiem lēnām un klusām lāsos sperma, kas sajauksies ar asinīm, tā būs stiklaina, silta, pilna mazu burbulīšu. Vai arī nekas tāds nenotiks, nenorisināsies nekādas pamanāmas pārvērtības, bet vienu rītu cilvēki, atverot žalūzijas, pārsteigti ieraudzīs kādu drausmīgu nozīmību, kas smagi gulsies uz priekšmetiem, it kā kaut ko gaidītu. Nekā vairāk bet, ja tā zināmu laiku turpinātos, notiktu simtiem pašnāvību. Kaut jel! Es to vien vēlētos, lai kaut kas mazliet pārvēršas. Tad piepeši atklātos citi vientulības sistie. Pilnīgi vientuļi cilvēki, absolūti vieni, drausmīgu kroplību piemeklēti, skrietu pa ielām, smagi ietu man garām stingu skatienu, bēgot no savām kaitēm un nesot tās līdzi, ar atvērtu muti, ar kukainim līdzīgu mēli, kas plivina spārnus. Tad es vai plīstu aiz smiekliem, kaut ari manu ķermeni klātu aizdomīga, netīra miza, kas uzplauktu miesas ziedos vijolītēs un gundegās. Es atspiestos ar muguru pret sienu un sauktu garāmgājējiem: “Ko jūs ar savu zinātni esat izdarījuši? Ko devis jūsu humānisms? Kur ir jūsu domājošo niedrīšu cieņa?” Man nebūtu bail vismaz ne vairāk kā šobrīd. Vai tad tā joprojām nebūtu eksistence, eksistences variācijas? Visas acis, kas lēnām pārklātu seju, bez šaubām, būtu liekas, bet ne vairāk kā divas pirmās. Man bail no eksistences.

Krēslo vakars, pilsētā iedegas pirmās lampas. Mīļais Dievs! Cik dabiska izskatās pilsēta par spīti savai ģeometrijai, cik ļoti tā liekas vakara nomākta. Tas ir tik… nepārprotami redzams no šejienes; vai tiešām es vienīgais to uztveru? Vai tad nekur pakalna galā nav vēl kāda Kasandra, kas nolūkojas uz dabas apritu pilsētu sev pie kājām? Bet kāda man gar to daļa? Ko es varētu viņai pasacīt?

Mans augums lēnām pagriežas uz austrumiem, mazliet pasvārstās un dodas ceļā.

Trešdien manā pēdējā Buvilā pavadītā dienā

Izskraidīju pilsētu krustām šķērsām, meklējot autodidaktu. Viņš noteikti nav gājis mājās. Kauna un šausmu pārņemts, cilvēku atstumtais nabaga humānists droši vien klīst uz labu laimi. Patiesību sakot, notikums mani nemaz nepārsteidza: jau sen nojautu, ka viņa kaunīgā un bailīgā galva prasīt prasa skandālu. Viņa vaina ir tik maza: vērojošajā mīlestībā uz jauniem zēniem ir tik maz jutekliskuma, drīzāk tas ir tikai kāds humānisma paveids. Un tomēr vajadzēja notikt tā, lai viņš nonāktu vientulībā. Tāpat kā Ahila kungs, kā es viņš ir no manas rases, no labas gribas cilvēkiem. Tagad viņš ir iegājis vientulībā un uz visiem laikiem. Vienā mirklī sabruka gan viņa sapņi par kultūru, gan sapņi par cilvēku saprašanos. Sākumā viņu mocīs bailes un riebums, bezmiega naktis, un pēc visa tā sāksies gara trimdas dienu virkne. Vakarā viņš atkal iegriezīsies Hipotēku pagalmā, no tālienes vēros mirdzošos bibliotēkas logus, un sirds sažņaugsies, atceroties garos grāmatu plauktus, ādas iesējumus, lappušu smaržu. Man žēl, ka es nepavadīju viņu, bet viņš nevēlējās; viņš pats lūdza, lai atstāju viņu vienu: viņš sāka pieradināties pie vientulības. Es rakstu Mablī kafejnīcā. Es te ienācu svinīgi, es gribēju pavērot saimnieku, kasieri un skaidri izjust, ka redzu tos pēdējoreiz. Taču es netieku vaļā no domas par autodidaktu, visu laiku manu acu priekšā ir viņa apjukusī, pārmetumu pilnā seja un asinīm noplūdusī stīvinātā apkakalīte. Tad es palūdzu papīru, un tūlīt uzrakstīšu, kas notika. Bibliotēkā nonācu ap diviem pēcpusdienā. Es domāju: “Bibiliotēka. Es te ienāku pēdējoreiz.”

Zāle bija gandrīz tukša. Es to tikko vairs pazinu, jo zināju, ka nekad vairs te neiegriezīšos. Tā bija kā viegla migla, gandrīz ireāla, gluži ruda: rietošā saule krāsoja sārtenu lasītājām rezervēto galdu, durvis un grāmatu muguriņas. Mirkli mani pārņēma burvīga sajūta, it kā es ieietu zeltainu lapu pilnā pamežā; es smaidīju. Nodomāju: “Cik sen gan es neesmu smaidījis!” Korsikānis, rokas uz muguras salicis, skatījās pa logu. Ko viņš tur redzēja? Empetrāza pakausi? “Es vairs neredzēšu nedz Empetrāza pakausi, nedz viņa cilindru un redingotu. Pēc sešām stundām būšu atstājis Buvilu.” Noliku uz bibliotekāra palīga galda divus sējumus, ko biju paņēmis iepriekšējā mēnesī. Viņš pārplēsa zaļu kartīti un gabalus pasniedza man:

-    Lūdzu, Rokantēna kungs!

-    Paldies!

Es domāju: “Tagad es te nevienam vairs neesmu parādā neko. Tūlīt iešu atvadīties no Dzelzceļnieku kafejnīcas saimnieces. Es esmu brīvs.” Brīdi vilcinājos: vai pēdējās stundas izmantošu pastaigai pa Buvilu, lai vēlreiz redzētu Viktora Igo bulvāri, Galvani avēniju un Turnbridas ielu? Bet pamežs bija tik rāms, tik tīrs man šķita, ka tas tik tikko eksistē un ka Nelabums to ir saudzējis. Gāju un apsēdos pie krāsns. Uz galda mētājās “Buvilas Avīze”. Es pastiepu roku un paņēmu to.

“Sava suņa izglābts.

Diboska kungs, zemes īpašnieks no Remiredonas, vakar vakarā ar velosipēdu brauca no Nožī tirgus…”

Man labajā pusē apsēdās tukla dāma.Viņa nolika sev blakus filca cepuri. Viņas deguns bija iedurts sejā kā nazis ābolā. Zem deguna nicīgi šķobījās mazs, neķītrs caurums. Viņa izvilka no somas iesietu grāmatu, atspiedās ar elkoņiem pret galdu un atbalstīja galvu resnajās rokās. Man pretī snauda vecs kungs. Es viņu pazinu viņš bija bibliotēkā tovakar, kad mani māca tādas bailes. Manuprāt, arī viņam bija bail. Es domāju: “Cik tas viss tālu.”

Puspiecos bibliotēkā ienāk autodidakts. Man gribas paspiest viņam roku un atvadīties. Taču jādomā, ka mūsu pēdējā tikšanās viņam palikusi sliktā atmiņā: viņš mani atturīgi sveicina un diezgan tālu no manis noliek mazu, baltu sainīti, kur droši vien kā parasti ir maizes rika un šokolādes tāfelīte. Pēc brīža viņš atgriežas ar ilustrētu grāmatu, ko novieto blakus sainītim. Es domāju: “Es redzu viņu pēdējoreiz. Rītvakar, parītvakar un visus turpmākos vakarus viņš nāks šurp lasīt pie šī galda un ēst maizi ar šokolādi, viņš turpinās pacietīgi skrubināties kā žurka, viņš lasīs Nabo, Nodo, Nodjē, Niša darbus, laiku pa laikam ierakstot kādu aforismu kabatas grāmatiņā. Un es staigāšu pa Parīzi, pa Parīzes ielām, redzēšu jaunas sejas. Kas gan notiks ar mani, kamēr viņš būs te, kamēr lampa apgaismos viņa lielo, domīgo seju? īstajā brīdī aptveru, ka tūlīt ļaušos dēkas mirāžai. Paraustu plecus un turpinu lasīšanu.

“Buvila un apkaime.

Monistjēra.

Žandarmu brigādes komandieris un viņa četri žandarmi Laguta, Nizāna, Pjērponta un Gila kungi 1932. gadā nav nīkuši bez

darbībā. Mūsu žandarmi ir konstatējuši 7 noziegumus, 82 pretlikumīgas rīcības, 159 pārkāpumus, 6 pašnāvības un 15 autokatastrofas, kurās bijuši 3 cilvēku upuri.”

“Zukstbuvila.

Žukstbuvilas pūtēju biedrība. Šodien ģenerālmēģinājums, gadskārtējā koncerta dalībnieku karšu izsniegšana.”

“Kompostela.

Goda leģiona apbalvojums pasniegts mēram.”

““Buvilas Tūrists ” (1924. gadā dibinātais “Buvilas Skauts”). Šovakar 20.45 ikmēneša sanāksme biedrības mītnē Ferdinanda Bairona ielā 10, A zālē. Darba kārtībā: iepriekšējās sēdes protokola nolasīšana, korespondence, gadskārtējais bankets, 1932. gada biedru naudas iemaksas, ekskursiju programma martam, dažādi jautājumi, jaunu biedru uzņemšana.”

“Dzīvnieku aizsardzība (Buvilas biedrība).

Nākamajā ceturtdienā no 15 līdz 17 Ferdinanda Bairona ielā 10, C zālē publikas pieņemšana. Korespondenci adresēt biedrības prezidentam Galvani avēnijā 154.”

“Buvilas sargsuņu audzētāju klubs… Buvilas karā cietušo asociācija. .. Taksistu arodbiedrība… Buvilas normālskolu draugu komiteja..

Ienāk divi jauni zēni ar portfeļiem rokā. Liceja audzēkņi. Korsikānim patīk liceja audzēkņi, jo pret tiem viņš var izturēties ar tēvišķīgu stingrību. Bieži vien sava prieka pēc viņš ļauj tiem grozīties krēslos un pļāpāt, tad piepeši klusiem soļiem pieiet klāt, nostājas aiz muguras un rājas: “Vai tā uzvedas pieauguši jauni cilvēki? Ja jūs nelabosieties, bibliotekāra kungs ir nolēmis sūdzēties liceja vadītāja kungam.” Ja zēni iebilst, viņš raugās uz tiem bargām acīm un pieprasa: “Kā jūs sauc?” Viņš pārrauga ari lasāmvielu: bibliotēkā daži sējumi ir iezīmēti ar sarkanu krustu tā ir elle Zida, Didro, Bodlēra darbi un medicīnas trakt?*ī. Ja liceja audzēknis vēlas ieskatīties kādā no minētajām grāmatām, korsikānis pamāj viņam, ieved stūri un izjautā. Pēc brīža viņš vairs nevalda pār sevi, un viņa balss skan visā lasītavā: “Jūsu gadiem ir piemērotas citas, interesantākas grāmatas. Pamāclgas grāmatas. Un vai esat izpildījis mājas darbus? Kādā klasē mācāties? Pēdējā? Un jums pēc četriem pēcpusdienā vairs nekas nav darāms? Jūsu skolotājs bieži nāk pie mums, es ar viņu pārjums parunāšu.”

Abi zēni paliek stāvam pie krāsns. Jaunākajam ir skaisti, tumši mati, gandrīz par daudz smalka āda un ļoti maza, ļauna un lepna mute. Viņa biedrs, drukns puisis tikko dīgstošām Ūsiņām, piebaksta jaunākajam ar elkoni un kaut ko pačukst. Mazais tumšmatis neko neatbild, bet viņa lūpās pavīd tikko manāms augstprātīgs un pašapmierināts smaids. Tad abi nevērīgi paņem no plaukta vārdnīcu un tuvojas autodidaktam, kas raugās viņos nogurušu skatienu. Viņi izliekas to nemaz neredzam, taču apsēžas cieši blakus mazais tumšmatis pa kreisi no autodidakta un lielais druknais pa kreisi no mazā. Abi tūlīt sāk šķirstīt vārdnīcu. Autodidakts pārlaiž skatienu zālei, bet tūlīt atsāk lasīšanu. Nekad vēl lasītava nav izskatījusies tik rāma: es nedzirdu ne troksnīti, vienīgi tuklās dāmas seklo elpu, neredzu neko citu kā vien pār sējumiem noliektas galvas. Taču tajā pašā brīdī jūtu, ka tūlīt notiks kaut kas nepatīkams. Visi, kas tik centīgi pētī lappuses, šķiet tēlojam komēdiju: pirms mirkļa es jutu pāršalcam tādu kā nežēlības dvesmu.

Avīzi biju izlasījis, bet nevarēju saņemties un aiziet: es gaidīju, izlikdamies, ka turpinu lasīt. Manu ziņkāri un neomulības sajūtu pastiprināja tas, ka arī citi gaidīja. Man šķita, ka blakus sēdošā dāma ātrāk šķir grāmatas lapas. Pagāja dažas minūtes, tad sadzirdēju čukstus. Piesardzīgi pacēlu galvu. Abi puikas bija aizvēruši vārdnīcu. Mazais tumšmatis nerunāja, viņš bija pagriezis pa labi seju, kas pauda godbijību un interesi. Pa pusei aizslēpies aiz viņa muguras, gaišmatis ausījās un klusībā ņirgājās. “Bet kurš runā?” es gudroju.

Runāja autodidakts. Viņš bija pieliecies pie blakus sēdošā zēna, skatījās viņam acīs un smaidīja; redzēju kustamies viņa lūpas, brīžam iedrebamies garās skropstas. Es nekad nebiju redzējis viņu tik jaunu, gandrīz valdzinošu. Bet brīžiem viņš aprāvās un pameta atpakaļ bažīgu skatienu. Zēns, šķiet, kāri tvēra katru viņa vārdu. Šajā ainā nebija nekā ārkārtēja, un es jau grasījos atkal pievērsties avīzei, bet tad ieraudzīju, ka zēns viņam aiz muguras lēnām slidina roku gar galda malu. Tā, autodidaktam neredzama, brīdi ceļoja un taustījās, līdz sastapa lielā gaišmatainā delmu un stipri ieknieba tajā. Druknais, pārāk iegrimis autodidakta vārdu klusā baudīšanā, nebija roku pamanījis. Viņš palēcās, un viņa mute aiz pārsteiguma un apbrīna iepletās neticami plata. Mazais tumšmatis saglabāja godbijīgas intereses izteiksmi. Varētu pat šaubīties, vai blēdīgā roka pieder

viņam. “Ko viņi grib autodidaktam nodarīt?” es domāju. Es skaidri sapratu, ka notiks kaut kas nekrietns, un redzēju ari, ka vēl ir laiks nodomu izjaukt. Bet es joprojām nesapratu, kas ir jāizjauc. Man iegribējās piecelties, uzsist autodidaktam uz pleca un uzsākt ar viņu sarunu. Bet tai brīdī viņš uztvēra manu skatienu. Viņš acumirklī pārtrauca sarunu un dusmīgi saknieba lūpas. Dūšu zaudējis, es novērsos un aiz pieklājības atkal ķēros pie avīzes. Pa to laiku tuklā dāma bija atstūmusi grāmatu un pacēlusi galvu. Viņa izskatījās ārkārtīgi ieintriģēta. Es skaidri jutu, ka dāma tūlīt pārplīsīs: viņi visi gribēja, lai notiek eksplozija. Ko es varēju darīt? Pametu skatienu uz korsikāņa pusi tas vairs nelūkojās pa logu, bija pagriezies uz mūsu pusi.

Pagāja stundas ceturksnis. Autodidakts atkal čukstēja. Es vairs neiedrošinājos skatīties uz viņu. Mirkli sadzirdēju viņa smieklus melodiskus puišeļa smieklus. Man sažņaudzās sirds: šķita, ka nekrietnie puikas tūlīt slīcinās kaķi. Tad piepeši čukstēšana izbeidzās. Klusums man šķita traģisks: tas bija gals, tā bija noslepkavošana. Es noliecu galvu pār avīzi un izlikos lasām; taču es nelasīju: uzraucis uzacis, pacēlu skatienu, cik augstu vien varēju, lai noskaidrotu, kas tik klusām norisinās man pretī. Mazliet pagriezis galvu, ar acs kaktiņu kaut ko pamanīju tā bija roka, maza, balta roka, kas nupat vēl slīdēja gar galda malu. Tagad tā gulēja uz galda atvērta, atslābināta, maiga un jutekliska, tai piemita tāds pats laisks kailums kā peldētājai, kas sildās saulē. Vilcinoties tai tuvojās kaut kas brūns un spalvains. Tas bija resns, tabakas nobrūnināts pirksts; blakus rokai tas bija apveltīts ar visu vīrieša dzimumlocekļa neglītumu. Tas stīvi apstājās, pavērsās pret trauslo plaukstu, tad piepeši sāka to bikli glāstīt. Es nebrīnījos, drīzāk mani smacēja dusmas uz autodidaktu: vai tiešām viņš, muļķis tāds, nevarēja atturēties, vai tiešām viņš nemanīja, kādas briesmas viņam uzglūn? Viņam vēl palika viena iespēja, viena pati maza iespēja: ja viņš noliktu plaukstas uz galda katru savā pusē grāmatai, kuru lasa, ja sēdētu pilnīgi rāms, šoreiz varbūt vēl izbēgtu savam liktenim. Bet es zināju, ka viņš iespēju neizmantos: pirksts maigi un padevīgi glāstīja nekustīgo miesu, tik tikko tai pieskaroties, neiedrošinoties piespiest stiprāk izskatījās, ka tas apzinās savu neglītumu. Es strauji pacēlu galvu, es vairs nevarēju izturēt apmātības pilno kustēšanos: es meklēju autodidakta

acis un skaļi ieklepojos, lai viņu brīdinātu. Bet viņa plaksti bija nolaisti, viņš smaidīja. Viņa otra roka bija pazudusi zem galda. Zēni vairs nesmējās, viņi bija kļuvuši ļoti bāli. Mazais tumšmatis saknieba lūpas, viņš baidījās, likās, ka viņš vairs nevalda pār notiekošo. Tomēr roku viņš neatrāva, atstāja to uz galda nekustīgu, tikai mazliet saspringtu. Viņa biedrs atvēra muti, izskatījās apstulbis un pārbijies.

Tajā mirklī korsikānis sāka kliegt. Viņš nedzirdamiem soļiem bija piegājis pie autodidakta un nostājies tam aiz muguras. Viņš bija tumši piesarcis un izsktījās tāds, it kā smietos, bet acis meta zibeņus. Es uz sava krēsla salēcos, taču jutos gandrīz atvieglots: gaidīšana bija pārāk mokoša. Man gribējās, lai tas beidzas pēc iespējas drīzāk, lai autodidaktu izmet ārā, ja jau grib, bet lai tas beidzas. Abi zēni, krīta bāli, paķēra portfeļus un acumirklī aizmuka.

-     Es jūs redzēju, niknumā apskurbušais korsikānis kliedza, šoreiz es jūs pieķēru, nu jūs vairs neteiksiet, ka tā nav taisnība. Varbūt jūs sacīsiet, ka tas… nu, šitas nenotika? Vai domājat, ka es neredzēju jūsu izdarības? Es neturu acis kabatā, cienītais! Es sev teicu pacietību, pacietību! Un, kad es viņu dabūšu rokā, tas viņam dārgi maksās! Jā, jā, tas jums dārgi maksās! Man ir zināms, kā jūs sauc, kur jūs dzīvojat, saprotiet, esmu ievācis ziņas. Es pazīstu jūsu priekšnieku Šiljē kungu. Viņš gan rit no rīta būs pārsteigts, kad saņems bibliotekāra kunga vēstuli. Nu? Klusējiet! viņš uzsauca, acis bolīdams. Jums ir jāsaprot, ka nu tas ir beidzies. Francijā ir tribunāli tādiem cilvēkiem kā jūs. Kungs papildināja zināšanas! Kungs studēja kultūru! Kungs visu laiku nedeva miera, te prasīdams ziņas, te grāmatas. Jūs veltīgi pūtāt man pīlītes, vai sapratāt?

Autodidakts neizskatījās pārsteigts. Droši vien viņš jau gadiem ilgi bija gaidījis tādu atrisinājumu. Jādomā, ka viņš simtām reižu bija iztēlojies, kas notiks dienā, kad korsikānis nedzirdamiem soļiem piezagsies viņam no aizmugures un ausīs piepeši ieskanēsies drausmīgā balss. Un tomēr viņš nāca šurp katru vakaru, drudžaini lasīja un laiku pa laikam gluži kā zaglis noglāstīja maza zēna balto roku vai varbūt kāju. Viņa seja drīzāk pauda padevību liktenim.

-     Es nezinu, ko jūs gribat sacīt, viņš šļupstēja, es nāku uz šejieni gadiem ilgi…

Viņš tēloja sašutumu un pārsteigumu, bet nepārliecinoši. Viņš

Sartrs, “Nelabums"

177

skaidri zināja, ka notikums ir sācies un to vairs nevar apturēt, ka visas tā minūtes jāpārdzīvo cita pēc citas.

-     Neklausieties viņā, es redzēju, mana blakussēdētāja saka. Viņa smagi pieceļas. Nu nē! Tā nav pirmā reize, kad es to redzu; vēl nesen pagājušajā pirmdienā es to redzēju un negribēju neko sacīt, jo neticēju savām acīm, nespēju noticēt, ka bibliotēkā, nopietnā vietā, kur cilvēki nāk gūt zināšanas, notiek tādas lietas, ka jāsarkst. Man bērnu nav, bet man žēl māšu, kuras sūta uz šejieni savas atvases un domā, ka viņi te mierīgi strādā, bet te ir briesmoņi, kas neko netur svētu un kas liedz bērniem pildīt viņu uzdevumus.

Korsikānis piegāja autodidaktam vēl tuvāk.

-     Vai dzirdat, ko kundze saka? viņš kliedza tam sejā. Jums nev nekādas vajadzības tēlot nevainīgo. Jūs esat pieķerts, netīreli!

-     Kungs, es palūgšu jūs būt pieklājīgam, autodidakts cienīgi bilda. Tas saskanēja ar viņa lomu. Varbūt viņam gribējās atzīties un aizbēgt, bet vajadzēja tēlot savu lomu līdz galam. Viņš neskatījās uz korsikāni, acis viņam bija gandrīz aizvērtas. Rokas nokarājās gar sāniem; viņš izskatījās drausmīgi bāls. Un piepeši seja koši pietvīka.

Korsikānis aiz niknuma smaka vai nost.

-     Pieklājīgam? Cūcība! Varbūt jūs iedomājaties, ka neesmu redzējis. Es jums saku esmu jums uzglūnējis. Es jūs novēroju jau mēnešiem ilgi.

Autodidakts paraustīja plecus un mēģināja atsākt lasīšanu. Tumši sarkanu seju, asarām acīs, viņš izlikās, ka ar sevišķu interesi apskata Bizantijas mozaīkas reprodukciju.

-    Viņš vēl lasīs! Ir nu gan nekauņa! dāma teica, skatīdamās uz korsikāni.

Tas apmulsa. Tajā brīdī bibliotekāra palīgs, jauns, bikls cilvēks, kuru korsikānis terorizēja, lēnām paslējās pie sava rakstāmgalda un jautāja: “Paoli, kas tur notiek?” Mirkli valdīja tāda kā neskaidrība, un es jau varēju cerēt, ka ar to viss beigsies. Bet korsikānis, iedomājies pats sevi, acīmredzot jutās smieklīgs. Noskaities, nezinādams, ko vēl lai pasaka mēmajam upurim, viņš pastiepās, cik vien spēja, un no visa spēka raidīja sitienu tukšumā. Autodidakts pārbijies atskatījās. Viņš raudzījās korsikānī pavērtu muti; viņa acīs atspoguļojās drausmīgas bailes.

-    Ja jūs man iesitīsiet, es sūdzēšos, viņš izmocīja. Es vēlos aiziet pats pēc savas gribas.

Es savukārt piecēlos, bet bija jau par vēlu: korsikānis saldkaisli iesmilkstējās un piepeši no visa spēka trieca dūri pret autodidakta degunu. īsu mirkli neredzēju neko citu kā vien viņa acis sāpju un kauna pilnas acis virs piedurknes un brūnas dūres. Kad korsikānis atrāva roku, no autodidakta deguna sāka tecēt asinis. Viņš gribēja aizsegt seju ar plaukstām, bet korsikānis iebelza vēl arī pa lūpu kaktiņu. Autodidakts saļima krēslā un raudzījās savā priekšā izbijies un neaizsargāts. Asinis pa degunu plūda uz apģērba. Viņš gramstījās pa galdu, meklējot savu sainīti, bet kreisā roka neatlaidīgi pūlējās noslaucīt degunu, kaut asinis nebija apturamas.

-    Es iešu prom, viņš teica it kā pats sev.

Sieviete man blakus bija bāla, un viņas acis mirdzēja.

-    Preteklis tāds, tā viņam vajadzēja! viņa sacīja.

Es drebēju dusmās. Es apgāju riņķī galdam, saņēmu mazo korsikāni aiz rīkles un pacēlu gaisā; viņš spirinājās; es būtu viņu triecis pret galdu. Viņš metās gluži zils, turējās pretī, mēģināja ieskrāpēt man sejā. Es neteicu ne vārda, bet man gribējās iezvelt viņam pa degunu un saplacināt to. Viņš saprata, pacēla elkoni, lai aizsargātos: ar to apmierinājos, jo redzēju, ka viņš ir nobijies. Piepeši viņš sāka gārgt:

-    Laidiet mani vaļā, rupekli, vai tad jūs arī esat pediķis?

Es vēl tagad nesaprotu, kāpēc viņu palaidu. Vai baidījos no sarežģījumiem? Vai Buvilas laiskuma gadi bija mani samaitājuši? Senāk es viņu nebūtu palaidis vaļā, iepriekš neizdauzot zobus. Pagriezos uz autodidakta pusi. Bet viņš vairījās mana skatiena. Viņš gāja prom nolaistu galvu, paņēma no pakaramā mēteli. Ar kreiso roku, viņš bez mitas berzēja padeguni, it kā gribētu apturēt asiņošanu. Bet asinis šļācās joprojām, un es baidījos, ka viņš varētu zaudēt samaņu. Ne uz vienu neskatīdamies, autodidakts murmināja:

-    Gadiem ilgi es te esmu nācis…

Bet, ticis uz kājām, sīkais korsikānis atkal kļuva par stāvokļa noteicēju.

-     Vācieties prom, viņš teica autodidaktam, un lai es jūs te vairs neredzētu, citādi es jūs padzīšu ar policiju.

Panācu autodidaktu kāpņu galā. Es jutos neveikli, man bija

kauns par viņa kaunu, nezināju, ko lai viņam saku. Viņš izlikās mani neredzam. Beidzot viņš bija izvilcis no kabatas mutautu un klepoja tajā. Deguns vairs tik stipri neasiņoja.

-    Nāciet man līdzi uz aptieku, es neveikli sacīju.

Viņš neatbildēja. No lasītavas skanēja skaļa murdoņa. Acīmredzot tur visi runāja reizē. Sieviete spalgi iesmējās.

-    Es nekad vairs nevarēšu nākt uz šejieni, autodidakts teica. Viņš pagriezās atpakaļ un apstulbis skatījās uz kāpnēm un lasītavas ieeju. Asinis sāka tecēt aiz stīvinātās apkaklītes. Mute un vaigi bija notraipīti ar asinīm.

-    Nāciet, es teicu, saņēmis viņu aiz rokas.

Viņš nodrebēja un spēji to atrāva.

-    Lieciet mani mierā!

-      Bet jūs nevarat palikt viens. Jums ir jānomazgā seja un jāsaņem ārsta palīdzība.

Viņš atkārtoja:

-    Lieciet mani mierā, cienītais, es jūs līdzu, lieciet mani mierā!

Likās, ka tūlīt sāksies nervu lēkme; ļāvu, lai viņš iet.

Rietošā saule mirkli apgaismoja autodidakta uzkumpušo muguru, tad viņš pazuda skatienam. Uz durvju sliekšņa palika zvaigznei līdzīgs asins traips.

Stundu vēlāk

Krēslo, saule riet; pēc divām stundām atiet vilciens. Pirmo reizi izgāju cauri pilsētas parkam un pastaigājos Bulibē ielā. Es zināju, ka tā ir Bulibē iela, bet nepazinu to. Parasti, kad tur nonācu, man šķita, ka šķērsoju biezu jo biezu veselā saprāta slāni Bulibē iela, lempīga un stūraina, ar savu neglīto nopietnību, ar izvelbto asfalta braucamo daļu atgādināja galvenās šosejas, kad tās šķērso bagātus miestus, kur vairāk nekā kilometra garumā ceļa malās slienas ducīgas trīsstāvu mājas; es to dēvēju par zemnieku ielu, un tā mani valdzināja tāpēc, ka tirdzniecības ostas pilsētā izskatījās bezgala ērmīga un gluži nevietā. Šodien mājas stāv kā stāvējušas, bet ir zaudējušas lauciniecisko izskatu: parasti pilsētas nami, vairāk nekas. Tāds pats iespaids man nupat radās par pilsētas parku augi, zālāji, Olivjē Maskerē strūklaka izskatījās iecirtīgi, jo bija neizteiksmīgi. Es sapratu pilsēta mani atstāj pirmā. Es vēl neesmu aizbraucis no

Buvilas, bet vairs neatrodos te. Buvila klusē. Man šķiet dīvaini, ka vajag vēl divas stundas uzturēties pilsētā, kas, vairs nerūpējoties par mani, sakārto mēbeles un apsedz tās ar pārvalkiem, lai šovakar vai rīt visā svaigumā atsegtu jauniebraucējiem. Jūtos vairāk aizmirsts nekā jelkad.

Pasperu dažus soļus un apstājos. Izbaudu pilnīgu aizmirstību, kādā esmu nonācis. Esmu starp divām pilsētām, viena mani vairs nepazīst, otra vēl nepazīst. Kas gan mani atceras? Varbūt jauna, smagnēja sieviete Londonā… Un arī tad vai tiešām viņa domā par mani? Turklāt ir tas vīrietis, ēģiptietis. Varbūt viņš šobrīd ieiet viņas istabā, apskauj viņu. Es neesmu greizsirdīgs; es labi zinu, ka viņa pārdzīvo pati sevi. Pat ja viņa mīlētu no visas sirds, tā tomēr būtu mirušās mīlestība. Taču ir kaut kas, ko viņa var dot, bauda. Un, ja viņa zaudē atmanu un pazūd virpulī, tad nav vairs nekā, kas viņu varētu saistīt pie manis. Viņa bauda, un es viņas uztverē esmu tikpat nenozīmīgs, it kā nekad nebūtu sastapts; viņa ir izmetusi mani no sevis vienā mirklī, un arī visas citas apziņas pasaulē ir atbrīvojušās no manis. Tas man šķiet dīvaini. Tomēr es ļoti labi zinu, ka es eksistēju, ka esmu te.

Tagad, kad izrunāju vārdu “es”, tas man šķiet tukšs. Esmu tik ļoti aizmirsts, ka man lāgā neizdodas sajust sevi. Vienīgais, kas manī palicis īsts, ir eksistence, kas jūt sevi eksistējam. Es ilgi klusām žāvājos. Neviena. Antuāns Rokantēns neeksistē nevienam. Tas mani uzjautrina. Kas tas Antuāns Rokantēns tāds ir? Tas ir kaut kas abstrakts. Manā atmiņā raustās bāla, sīka atmiņa par sevi. Antuāns Rokantēns… Un piepeši Es sāk bālēt un bālēt, un tiešām izdziest.

Gaišredzīga, nekustīga, tukša apziņa ir atstāta starp mūriem; tā turpinās. Neviens to vairs neapdzīvo. Vēl nupat kāds sacīja “es”, teica “mana apziņa”. Kurš? Ārpusē bija runājošas ielas, pilnas pazīstamu krāsu un smaržu. Ir palikuši anonīmi mūri un anonīma apziņa. Lūk, kas ir: mūri, un starp mūriem maza, dzīva un bezpersoniska caurspīdība. Apziņa eksistē kā koks, kā zāles stiebriņš. Tā snauduļo, tā garlaikojas. Kā putni zaros to apdzīvo mazas, bēgošas eksistences. Padzīvo un aizlaižas. Aizmirsta, starp mūriem un pelēkām debesīm atstāta apziņa. Un nu es jūtu tās eksistenci: tā apzinās, ka ir lieka. Tā izklīst, sadrumstalojas, tā pūlas izgaist uz brū

nas sienas, gar laternu vai tur, vakara dūmakā. Bet tā neaizmirst sevi nekad; tā, kas sevi aizmirst, ir būtnes apziņa. Tāds ir tās liktenis. Ir kāda apslāpēta balss, kas saka: “Vilciens atiet pēc divām stundām,” un ir šīs balss apziņa. Tāpat ir sejas apziņa. Seja slīd lēni, asinīm notraipīta, un tās lielās acis asaro. Tās nav starp mūriem, tās nav nekur. Seja izgaist, to aizstāj salicis stāvs un asiņaina galva, tas attālinās lēniem soļiem, šķiet, ka ik uz soļa tas apstājas, neapstājas nekad. Ir apzināšanās par augumu, kas lēnām velkas pa tumšu ielu. Tas iet, bet neattālinās. Tumšā iela nebeidzas, tā izgaist neeslbā. Tās nav starp mūriem, tās nav nekur. Un ir apziņa apslāpētajai balsij, kas saka: “Autodidakts klīst pa pilsētu.”

Ne jau pa to pašu pilsētu, nē! Starp mēmiem mūriem autodidakts iet pa naidpilnu pilsētu, kura neaizmirst. Ir cilvēki, kas domā par viņu, korsikānis, resnā dāma, varbūt visi pilsētas iemītnieki. Viņš vēl nav pazudis, viņš nevar pazaudēt savu “es”, ko viņi negribēja piebeigt. Viņam sāp lūpa un nāsis; viņš domā: “Man sāp.” Viņš iet, viņam jāiet. Ja viņš apstātos tikai mirkli, bibliotēkas augstie mūri uzreiz saslietos ap viņu un ieslēgtu lokā; korsikānis iznirtu blakus, un scēna atsāktos gluži tāda pati visos sīkumos, un sieviete ņirgtu: “Tādus pretekļus vajadzētu aizsūtīt katorgā!” Viņš iet, viņš negrib atgriezties mājās: istabā viņu gaida korsikānis, sieviete un divi jaunie zēni: “Nav vērts liegties, es to redzēju.” Un scēna atkārtotos. Viņš domā: “Augstais Dievs, ja es nebūtu to izdarījis, ja es būtu varējis to neizdarīt, ja tā varētu nebūt patiesība!”

Apziņas priekšā šurpu turpu virzās noraizējusies seja: “Varbūt viņš izdarīs pašnāvību.” Bet nē; šī maigā, piekrāptā dvēsele nespēj domāt par nāvi.

Ir apziņas apziņa. Tā redz sevi caur un cauri, rāmu un tukšu starp mūriem, brīvu no cilvēka, kurā dzīvo, briesmīgu, jo tā nav neviens. Balss saka: “Koferi ir reģistrēti. Vilciens atiet pēc divām stundām.” Mūri slīd pa labi un pa kreisi. Ir asfalta apziņa, dzelzslietu veikala apziņa, kazarmu šaujamlūku apziņa, un balss saka: “Pēdējo reizi.”

Annijas apziņa, resnās, vecās Annijas apziņa viņa ir savā viesnīcas istabā, ir ciešanu apziņa, ciešanas apzinās sevi starp garām sienām, kas pazūd un nekad neatgriezīsies: “Vai tas nekad nebeigsies?” Balss starp mūriem dzied džeza melodiju “Some of these days”; vai tiešām tas nebeigsies? Un melodija klusītēm un

viltīgi atgriežas no aizmugures, atgūst balsi, un balss dzied, nespējot apstāties, un augums iet, un ir visa tā apziņa un, ak vai, apziņas apziņa. Bet te nav neviena, kas ciestu un lauzītu rokas, un pats sevi žēlotu. Neviena. Tās ir tīras ielu krustojumu ciešanas, aizmirstas ciešanas kas nevar aizmirst. Un balss saka: “Re, tur ir Dzelzceļnieku kafejnīca,” un Es ieplūst apziņā, tas esmu es, Antuāns Rokantēns, es tūlīt braukšu uz Parīzi; es iešu atvadīties no saimnieces.

-    Es atnācu no jums atvadīties.

-    Vai braucat prom, Antuāna kungs?

-    Pārcelšos uz Parīzi, lai būtu kāda pārmaiņa.

-    Laimīgais!

Kā es varēju piespiest lūpas pie šīs platās sejas? Viņas augums man vairs nepieder. Vēl vakar es spēju to nojaust zem melnā vilnas tērpa. Šodien kleita ir kā bruņas. Vai baltais augums ar zilajām dzīsliņām bija sapnis?

-    Mums žēl, ka jūs braucat prom, saimniece saka. Vai negribat kaut ko iedzert? Piedāvāju es.

Mēs apsēžamies un saskandinām. Viņa sāk runāt mazliet klusāk.

Es biju pieradusi pie jums, viņa saka pieklājīgā nožēlā, mēs tik labi sapratāmies.

-    Es atbraukšu jūs apciemot.

-    Tā jau ir, Antuāna kungs. Kad jūs brauksiet cauri Buvilai, jūs iegriezīsieties pie mums un jauki pasveicināsiet. Jūs sev sacīsiet: “lešu sasveicināties ar Zannas kundzi, viņai tas sagādās prieku.” Tiesa, ir jau patīkami zināt, kas ar cilvēkiem notiek. Turklāt ļaudis te aizvien atgriežas. Pie mums nāk jūrnieki, vai ne? Un arī Transatlantijas sabiedrības ierēdņi; reizēm viņi pazūd uz diviem gadiem, ja aizbrauc uz Brazīliju vai Ņujorku vai arī dien uz Bordo pasažieru vai tirdzniecības kuģiem. Un tad vienā jaukā dienā viņi ir klāt: “Labdien, Zannas kundze!” Iedzeram kādu glāzi. Ticat vai neticat, bet es atceros, kas viņiem garšojis. Pēc diviem gadiem? Es saku Madlēnai: “Pjēra kungam jūs pasniegsiet sauso vermutu, bet Leona kungam činzano.” Viņi jautā: “Kā jūs, saimniec, to atceraties?” “ Tas ir mans arods,” es atbildu.

Zāles dziļumā sēž korpulents vīrietis, kas nesen sācis ar viņu gulēt. Viņš sauc:

-    Saimniecīt!

Viņa pieceļas:

-    Piedodiet, Antuāna kungs!

Pie manis pienāk viesmīle:

-    Kā tad jūs tā sadomājāt mūs atstāt?

-    Es pārceļos uz Parīzi.

-    Es ari esmu dzīvojusi Parīzē, viņa lepni saka. Divus gadus. Es strādāju pie Simona. Bet es skumu pēc šejienes.

Viņa brīdi kavējas, tad pamana, ka nav nekā, ko man teikt.

-    Nu, tad uz redzēšanos, Antuāna kungs!

Viņa noslauka priekšautā roku un sniedz man to.

-    Uz redzēšanos, Madlēna!

Viņa iet prom. Pievelku tuvāk “Buvilas Avīzi” un tūlīt atgrūžu: nupat bibliotēkā es to izlasīju no pirmās līdz pēdējai rindai.

Saimniece vairs nenāk: viņa ļauj draugam savas tuklās rokas, kuras viņš kaislīgi žņaudza.

Vilciens atiet pēc četrdesmit piecām minūtēm.

Aiz gara laika sāku rēķināt:

Tūkstoš divsimt franku mēnesī nav daudz. Tomēr, ja es mazliet pietaupīšu, ar tiem vajadzētu pietikt. Par istabu trīssimt franku, piecpadsmit franku dienā par ēšanu, paliek četrsimt piecdesmit franku veļas mazgāšanai, sīkiem izdevumiem un kino. Nedz veļa, nedz drēbes man vēl ilgi nebūs jāpērk. Abi mani uzvalki ir tīri, kaut arī mazliet spīd elkoņos, ja būšu rūpīgs, tie man kalpos vēl trīs vai četrus gadus.

Augstais Dievs! Un tas būšu es, kas dzīvos tādu sēnes dzīvi? Ko es iesākšu ar savām dienām? Es pastaigāšos. Iešu uz Tilērijām un sēdēšu dzelzs krēslā vai drīzāk uz sola taupības dēļ. Iešu lasīt bibliotēkās. Un tad? Reizi nedēļā kino. Un vēl? Vai svētdienās atļaušos cirku? Vai iešu spēlēt kriketu ar Luksemburgas dārza pensionāriem? Trīsdesmit gadu vecumā! Man sevis žēl. Reizēm es sev jautāju, vai nebūtu prātīgāk vienā gadā izšķiest atlikušos trīssimt tūkstošus franku un tad… Bet ko tas man dotu? Jaunus uzvalkus? Sievietes? Ceļojumus? Tas viss man ir bijis, tagad tas ir beidzies, vairs nekārdina: kas vēl atlicis? Pēc gada es būšu tikpat tukšs kā tagad, pat bez jelkādām atmiņām, un gļēvs nāves priekšā.

Trīsdesmit gadu! Un 14 400 franku rentes. Katru mēnesi ir

kuponi, ko izlietot. Bet es taču neesmu vecis! Lai man dod kaut ko darīt, vienalga ko! Labāk būtu domāt par kaut ko citu, jo šajā brīdī es pats sev spēlēju teātri. Es ļoti labi zinu, ka negribu darīt neko: kaut ko darīt nozīmē radīt eksistenci, un eksistences jau tāpat pilnīgi pietiek.

Patiesībā es gluži vienkārši negribu nolikt spalvu: man šķiet, ka sāksies Nelabums un ka rakstot es varu to aizkavēt. Tāpēc rakstu visu, kas vien ienāk prātā.

Madlēna grib man sagādāt prieku un no tālienes uzsauc, rādīdama plati:

-    Tā ir jūsu plate, Antuāna kungs, tā, kas jums patīk, vai gribat to noklausīties pēdējoreiz?

-    Esiet tik laipna.

To es saku pieklājības dēļ, bet īstenībā nemaz nejūtos noskaņots klausīties džeza melodiju. Tomēr es veltīšu tai uzmanību, jo, kā saka Madlēna, es to dzirdēšu pēdējoreiz: tā ir ļoti veca, pārāk veca pat provincei; Parīzē es to veltīgi meklētu. Madlēna tūlīt uzliks to uz patafona diska, tas sāks griezties; tērauda adata lēkās un skrapstēs rieviņās, to vadīs pa spirāli līdz plates centram, un tad mūzika būs beigusies, piesmakusī balss, kas dzied “Some of these days”, apklusīs uz visiem laikiem.

Sākas.

Ko lai saka par muļķiem, kas gūst mierinājumu daiļajās mākslās? Kā mana krustmāte Bižuā: “Sopēna prelīdes man bija tāds balsts, kad mira tavs nabaga tēvocis!” Un koncertzāles ir pārpilnas pazemoto un apvainoto, kuri, acis aizvēruši, pūlas pārvērst bālās sejas par uztveres antenām. Viņi iedomājas, ka sagūstītās skaņas plūst viņos maigas un barojošas un ka viņu ciešanas pārvēršas par mūziku kā jaunā Vertera ciešanas; viņi domā, ka skaistums jūt viņiem līdzi. Muļķi.

Man gribētos, lai viņi man pasaka, vai šī mūzika ari viņiem liekas līdzjūtīga. Nupat es vēl nepavisam nejutos tā, it kā peldētu svētlaimē. Virspusē es, daudz nedomādams, noņēmos ar aprēķiniem. Dziļāk snauda visas nepatīkamās domas, kas ieguvušas neizteiktu jautājumu vai mēma izbrīna veidu un nedod man miera ne dienu, ne nakti. Domas par Anniju, par manu neizdevušos dzīvi. Un vēl dziļāk Nelabums, bikls kā rītausma. Bet šajā brīdī nebija

mūzikas, es biju īgns un mierīgs. Visi priekšmeti ap mani bija radīti no tās pašas vielas kā es, no tādām kā bezveidīgām ciešanām. Ārpus manis pasaule bija tik neglīta, tik neglītas bija netīrās glāzes uz galdiem un brūnie traipi uz spoguļiem un Madlēnas priekšauta, un saimnieces resnā mīļākā laipnīgais ģīmis, tik neglīta bija pati pasaules eksistence, ka es jutos savā vietā, savā ģimenē.

Tagad dzied saksofons. Un man ir kauns. Nupat ir piedzimušas mazas, cildenas sāpes, paraugciešanas. Četras saksofona melodijas notis. Tās klejo šurpu turpu, tās it kā saka: "Vajag darīt, kā darām mēs, ciest ritmā.” Nu, kā tad! Protams, es gribētu ciest tādā veidā, ritmā, bez līdzcietības, nežēlojot pats sevi, ar striktu skaidrību. Bet vai tā mana vaina, ka alus ir tik silts glāzes dibenā, ka uz spoguļa ir brūni traipi, ka es esmu lieks, ka vispatiesākās no manām ciešanām, visskaidrākās, ložņā un kļūst smagnējas, ja tām ir par daudz miesas un tās ir ari pārāk platas kā jūras govis ar lielām, miklām, aizkustinošām, bet tik riebīgām acīm? Nē, to gan nevarētu sacīt, ka mazās dimanta ciešanas, kas griežas virs plates un mani žilbina, būtu līdzjūtīgas. Tās nav pat ironiskas: tās strauji dejo un ir nodarbinātas tikai pašas ar sevi; tās kā ar izkapti ir nocirtušas pasaules sāpju tuvību un tagad virpuļo visos mūs Madlēnā, resnajā vīrā, saimniecē, manī un galdos, dīvānos, plankumainajā spogulī, glāzēs, visos, kas atdevušies eksistencei, jo mēs bijām savējo vidū, tikai savējo vidū, tās mūs pārsteidza dīkā brīdī, ikdienas nolaidībā: man ir kauns pašam par sevi un par visu, kas eksistē to priekšā.

Tās neeksistē. Tāpēc sanāk pat dusmas; ja es pieceltos, ja norautu plati no diska, uz kura tā uzlikta, un pārlauztu to uz pusēm, tās es nesasniegtu. Tās ir pāri, vienmēr pāri kaut kam balsij, vijoles skaņai. Cauri bieziem jo bieziem eksistences slāņiem tās, slaidas un tvirtas, nomet plīvurus, un, kad gribam tās satvert, sastopam tikai eksistētājus, atduramies pret bezjēdzīgiem eksistētājiem. Tās ir aiz visa es tās pat nedzirdu, es dzirdu skaņas, vibrācijas, melodiju, kas tās atklāj. Tās neeksistē, jo tām nav nekā lieka: viss pārējais ir lieks attiecībā pret tām. Tās ir.

Un es ari gribu būt. Neko citu es nemaz neesmu gribējis; lūk, manas dzīves atslēga: visos pūliņos, kas liekas gluži bez sakara, tagad redzu vienu un to pašu vēlēšanos: izdzīt eksistenci no sevis, atbrīvot mirkļus no treknuma, tos izgriezt, izžāvēt, sevi iztīrīt, noci

etināt, lai beidzot varētu radīt skaidru un precīzu skaņu kā saksofona toni. No tā varētu iznākt pat apoloģija: reiz dzīvoja nabaga vīrs, kas bija vīlies pasaulē. Tāpat kā citi cilvēki, viņš eksistēja parku, kafejnīcu, veikalniecisku pilsētu pasaulē un gribēja sevi pārliecināt, ka dzīvo citur kopā ar Tintoreto un dodžiem, ar Gocoli brašajiem florenciešiem, grāmatu lappusēs, kopā ar Fabriciju del Dongo un Žiljēnu Sorelu, patafona platēs, garajās, sausajās džeza žēlabās. Un pēc tam, ilgi tēlojis muļķi, viņš saprot, atver acis, viņš redz, ka ir alojies: viņš ir restorānā, tieši restorānā pie sasiluša alus glāzes. Viņš nomākts sēž uz dīvāniņa. Un tieši tajā brīdī no eksistences otras puses, tajā otrajā pasaulē, ko var saskatīt no tālienes, bet kam nevar pieiet klāt, maza melodija sāk dejot un dziedāt: “Tieši tāds es gribu būt. Vajag ciest ritmā.”

Balss dzied:

Some of these days

You ’II miss me honey.

Šajā vietā plate droši vien ir saskrāpēta, jo adata ērmīgi čirkst. Un kaut kas sažņaudz sirdi: adatas sīkā krekšķēšana uz plates ne vismazākajā mērā neskar melodiju. Tā ir tik tālu tik tālu aiz skaņas. Arī to es saprotu: plate saskrāpējas un nolietojas, dziedātāja varbūt ir mirusi; es iešu prom un kāpšu vilcienā. Bet aiz eksistētāja, kas krīt no vienas tagadnes otrā, kam nav nedz pagātnes, nedz nākotnes, aiz skaņām, kas dienu no dienas sairst un slīd nāvē, melodija paliek tā pati jauna un stingra kā nežēlīgs liecinieks.

Balss ir apklususi. Plate vēl pačirkst un apstājas. Atbrīvojusies no uzbāzīgās dziesmas, kafejnīca gremo un izgaršo eksistences prieku. Saimniece ir pietvīkusi, viņa pliķē savu jauno draugu pa resnajiem, baltajiem vaigiem, taču nespēj tos iekrāsot. Miroņa vaigi. Es sagumstu un iesnaužos. Pēc stundas ceturkšņa es būšu vilcienā, bet vairs nedomāju par to. Es domāju par skūtu amerikāni ar biezām, melnām uzacīm, kurš smok nost aiz karstuma kāda Ņujorkas nama divdesmitajā stāvā. Virs Ņujorkas debesis deg, debesu zilums liesmo, milzīgas, dzeltenas mēles tūlīt laizīs jumtus; Bruklinas puikas, peldbiksītēs izģērbušies, nupat ies skaloties zem smidzinātājiem apstādījumos. Tumšā istaba divdesmitajā stāvā karst

niknā ugunī. Amerikānis ar melnajām uzacīm elš, un sviedri viņam plūst pār vaigiem. Kreklos izmeties, viņš sēž pie klavierēm; mutē viņam dūmu garša un galvā neskaidrs melodijas rēgs. “Some of these days. ”

Pēc stundas atnāks Toms ar plakano blašķi pie gurna; tad viņi abi atzvils krēslos un lieliem malkiem dzers alkoholu, un debesu uguns liesmos viņu rīklēs, viņi sajutīs milzīga, apdullinoša miega svaru. Bet vispirms ir jāpieraksta šī melodija. “Sorne of these dnys, you’ll miss me honey. ”

Tā tas ir noticis. Tā vai citādi, tam nav lielas nozīmes. Tā piedzima melodija. Piedzimšanai tā izraudzījās melnuzacainā ebreja nolietoto ķermeni. Viņš vārgi tur zīmuli, un sviedri no gredzenotajiem pirkstiem pil uz papīra. Un kāpēc tas neesmu es? Kāpēc bija vajadzīgs tieši šis resnais, netīra alus un alkohola pilnais teļš, lai piepildītos brīnums?

-    Madlēna, vai jūs varētu vēlvienreiz uzlikt to pašu plati? Tikai vienu reizi, pirms aizeju.

Madlēna iesmejas. Viņa pagriež rokturi, un viss sākas atkal. Bet es vairs nedomāju par sevi. Es domāju par cilvēku tur Amerikā, kurš kādā jūlija dienā savas istabas melnajā karstumā komponēja šo melodiju. Viņam bija nepatikšanas, nekas negāja kā nākas: vajadzēja maksāt rēķinus, un kaut kur droši vien bija sieviete, kura nedomāja par viņu tā, kā viņš vēlētos, un vēl bija drausmīgs karstuma vilnis, kas pārvērta cilvēkus par kūstošām tauku peļķītēm. Tur nebija nekā sevišķi laba un cildena. Bet, kad es dzirdu dziesmu un domāju, ka tieši tas cilvēks to sacerējis, man viņa ciešanas un svīšana liekas… aizkustinošas. Viņam laimējās. Bet viņš droši vien to nemaz neapzinājās. Viņš, iespējams, domāja: “Ja man paveiksies ar šo nieku, es nopelnīšu piecdesmit dolāru!” Lai kā, bet pirmo reizi kopš gadiem kāds cilvēks man liekas aizkustinošs. Man gribētos uzzināt par viņu ko vairāk. Mani interesētu, kādas bija viņa nepatikšanas, vai viņam bija sieviete, vai arī viņš dzīvoja viens. Bet tas nav humānisma dēļ gluži pretēji. Tāpēc, ka viņš sacerējis šo dziesmiņu. Man nemaz negribas ar viņu iepazīties turklāt viņš varbūt jau ir miris. Tikai iegūt dažas ziņas, lai varētu laiku pa laikam par viņu domāt, klausoties šo plati. Protams, es pieņemu, ka viņam nebūtu ne silts, ne auksts, ja viņam pasacītu, ka vienā

Francijas pilsētā stacijas tuvumā kāds par viņu domā. Bet es gan viņa vietā justos laimīgs; es viņu apskaužu. Man jāiet prom. Es pieceļos, bet vēl kavējos, man gribas dzirdēt nēģerietes dziedāšanu. Pēdējoreiz.

Viņa dzied. Lūk, tur jau ir divi izglābtie ebrejs un nēģeriete. Izglābti. Varbūt viņi paši domāja, ka ir pilnīgi pazuduši, noslīkuši eksistencē. Un tomēr neviens nevar domāt par mani tā, kā es domāju par viņiem ar tādu maigumu. Neviens, pat Annija nē. Viņi man ir gandrīz kā mirušie, kā romāna varoņi. Viņi nomazgājuši eksistences grēku. Protams, ne jau pilnīgi bet tik, cik ir cilvēka spēkos. Šī doma mani piepeši saviļņo, jo es vairs necerēju pat uz to. Sajūtu kaut ko, kas man bikli pieskaras, un neiedrošinos pakustēties, jo baidos, ka tas pazudīs. Kaut kas tāds, ko es vairs nepazīstu: gandrīz prieks.

Nēģeriete dzied. Tātad es varu attaisnot savu eksistenci? Kaut pavisam mazu drusciņu? Jūtos ārkārtīgi nedrošs. Nevarētu sacīt, ka man ir lielas cerības. Bet es jūtos kā tāds, kas pēc ceļojuma sniegā ir galīgi pārsalis un piepeši nonācis siltā istabā. Es domāju, ka viņš paliktu stāvam pie durvīm vēl salstot, un lēni drebuļi kratītu visu viņa augumu.

Some or these days.

You ’II miss me honey.

Vai es arī varētu pamēģināt… Protams, ne jau melodiju… Bet ja nu kaut kādā citā veidā… Tai vajadzētu būt grāmatai vienīgi to es protu radīt. Bet ne vēstures grāmatu, jo vēsture runā par to, kas bijis,

-     nekad eksistētājs nevar attaisnot eksistētāja eksistenci. Mana kļūda bija tā, ka es gribēju atdzīvināt de Rolbona kungu. Cita veida grāmatu. Lāgā nezinu, kādu īsti bet vajadzētu, lai aiz iespiestajiem vārdiem, aiz lappusēm varētu nojaust kaut ko tādu, kas neeksistē, kas ir pāri eksistencei. Piemēram, stāstu par neiespējamiem notikumiem, par kādu dēku. Stāstam vajadzētu būt skaistam un tvirtam kā tēraudam un iedvest cilvēkiem kaunu par viņu eksistenci.

Eju prom, jūtos kā miglā. Es neiedrošinos pieņemt lēmumu. Ja es būtu pārliecināts, ka man ir talants… Bet nekad, nekad neesmu tādā veidā rakstījis; tikai rakstus par vēsturi. Un vēl grāmata.

Romāns. Būs cilvēki, kas šo romānu izlasīs un sacīs: “To sarakstījis Antuāns Rokantēns, sarkanmatis, kas klejo pa kafejnīcām,” un viņi domās par manu dzīvi tā, kā es domāju par šo nēģerieti: kā par kaut ko vērtīgu un gandrīz leģendāru. Grāmata. Protams, sākumā tikai garlaicīgs un nogurdinošs darbs, tas neliegs nedz eksistēt, nedz just, ka eksistēju. Bet noteikti pienāks bridis, kad grāmata būs uzrakstīta, būs man aiz muguras, un es domāju, ka uz manu pagātni izstaros drusciņa tās skaidrības. Varbūt tad, cauri grāmatai, es varēšu atcerēties savu dzīvi bez riebuma. Varbūt kādu dienu, domājot tieši par šo stundu, neomulīgo stundu, kad es salīcis stāvu un gaidu, kad vajadzēs kāpt vilcienā, es sajutīšu sirdi straujāk pukstam un sacīšu sev: “Es sāku tieši todien, tajā brīdī.” Un es nonākšu pie tā, ka pagātnē, tikai pagātnē varēšu sevi pieņemt.

Satumst nakts. Viesnīcas “Printania” divos otrā stāva logos iedegas gaisma. Jaunās stacijas būvlaukums stipri ož pēc slapja koka: rit Buvilā līs.

Apgāds «Artava» sērijā

Nobela prēmijas laureāti piedāvā:

Sigrija Undsete

OLAVS AUDUNA DĒLS

Sigrija Undsete

OLAVS AUDUNA DĒLS UN VIŅA BĒRNI

Perla Baka

AUSTRUMVĒJŠ, RIETUMVĒJŠ

Fransuā Moriaks

MELNIE EŅĢEĻI

Andrē Žids

NAUDAS VILTOTĀJI

NELABUMS Romāns

Apgāda direktors Vladis Spāre

Galvenā redaktore Lienīte Medne Redaktors Jānis Vēveris Mākslinieciskais redaktors Zigurds Zu/e Tehniskais redaktors Artūrs Kaže Datormākslinieks Jānis Jaunarājs Datoroperators Roberts Zieds

Tehniski ekonomiskā grupa: Aleksandra Siņicina, Andris Purmalis

Apgāds “Artava”, LV-1011. Rīgā. K. Barona ielā 12.

Licence Nr. 2-0356.

Iespiests a/s “Preses nams” tipogrāfijā. Balasta dambi 3

Content

Sartrs Žans Pols Nelabums