Volperts Iļja

Nervozs cilvēks

Iļja Volperts

Nervozs cilvēks

Neirozes, par kurām rakstīts šai brošūrā, ir mokoši, bet ne bīstami traucējumi. Tie neapdraud dzīvību pat tad, ja norit smagi, un tikai dažos gadījumos kļūst par pārejošas invaliditātes cēloni. Cilvēki, kuri cieš no šiem traucējumiem, nereti pat nemeklē ārsta palīdzību un paši tiek ar tiem galā, lai gan speciālista palīdzība neirožu gadījumos vienmēr ir nepieciešama. Daudzi nervozi cilvēki ārstējas ambulatoriski, turpinādami strādāt.

Neiroze un psihiska saslimšana ir pilnīgi dažādas slimības, un gluži nepamatotas ir nervozo cilvēku bailes sajukt prātā. Lielākai daļai nepamatotas ir arī , viņu bailes no vēža, miokarda infarkta un citām smagām slimībām, kuras nervozs cilvēks slimīgu iedomu dēļ sev piedēvē. Lai lasītāju nebiedē nervoza cilvēka grūtie pārdzīvojumi, kas aprakstīti šai brošūrā. Vairums šādu slimnieku ir izveseļojušies, citiem kļuvis daudz labāk, jo mūsdienu medicīnas rīcībā ir iedarbīgi neirožu ārstēšanas līdzekļi.

Daži nervozi cilvēki domā, ka viņu ciešanas ir kaut kas pilnīgi neparasts, zinātnei nepazīstams, un tādēļ viņi pat nevar rēķināties ar nopietnu palīdzību. Izlasot šo brošūru, lasītājs — nervozais cilvēks — pārliecināsies, ka viņa tik īpatnējie, biedējoši dīvainie pārdzīvojumi ir labi pazīstami un saprotami ārstiem speciālistiem.

Neirožu izcelšanās un nervu darbības mehānismi tagad jau ir labi zināmi. Tos atklāt palīdzēja lielā krievu zinātnieka fiziologa Ivana Pavlova un viņa skolnieku pētījumi. Tādēļ mūsu dienās ārsti šos traucējumus ārstē nevis taustīdamies, bet skaidri izprazdami traucējumu būtību, un gūst drošus panākumus.

Izlasījis šo brošūru, lasītājs uzzinās, ka arī vesels cilvēks nereti pārdzīvo — kaut arī mazākā mērā — to pašu, ko cilvēki, kas slimo ar neirozēm. Tātad arī šai ziņā nervozais cilvēks nav izņēmums, kā viņam dažkārt šķiet.

Cilvēks, kas cieš no neirozes, ar saprātīgu pašaudzināšanu var daudz ko darīt savas veselības atgūšanā.

Nervoza cilvēka jutīgums, reakcija un garīgā līdzsvara trūkums

Nervoza cilvēka neparastā jūtīguma dēļ viņa izturēšanās dažkārt rada viņam savādnieka reputāciju.

Šis nervozā cilvēka jūtīgums nereti izpaužas kā viegla aizkaitināmība, ātras dusmas, viegla aizvainojamība, raudulība. Dzīves likstu šķietami norūdīts pusmūža cilvēks raud, dzirdēdams skumju mūziku, redzēdams kādu aizkustinošu ainu, piemēram, bērnu kolonnas svinīgu gājienu uz ielas, skatīdamies aizkustinošu filmu. Citam niecīgākā viņam adresēta kritiska piezīme izraisa vētrainu reakciju, apvainojumu, dusmas.

Pilsonis N. no pirmā acu uzmetiena liekas mierīgs, līdzsvarots, bet vismazākie šķietamie sirdsdarbības traucējumi tūliņ izraisa viņā paniskas bailes par dzīvību. Atrazdamies slimnīcā, kur viņam ārstēja neirozi, N. reiz skuvās slimnīcas frizētavā. Pēkšņi viņam likās, ka viņa seja spogulī kļūst bāla. Viņš tūliņ satraukts sāka taustīt sev pulsu, un, to uzreiz neatradis, norāva salveti, pielēca kājās, un, frizierim par izbrīnu, nenomazgājis pat ziepju putas no sejas, drāzās augšup pa kāpnēm pie dežurējošās māsas. Vēlāk viņš stāstīja, ka, nevarēdams sataustīt pulsu, viņš iedomājies, ka sirds apstājusies un viņš tūliņ nomirs, ja nekavējoties nesaņems medicīnisku palīdzību.

Vēl kāds piemērs, kas rāda nervoza cilvēka slimīgi pastiprināto jūtīgumu pret noteiktiem, reizēm šķietami visnevainīgākajiem kairinātājiem. Slimniece pirmo reizi apmeklēja ārstu sakarā ar nervozitāti. Līdzko ārsts sāka rakstīt slimības vēsturē datus par viņu, slimniece iekliedzās, pielēca kājās un nobālusi, trīcēdama, ar baiļu izteiksmi sejā, piespiedās pie sienas. «Jūs rakstāt… roka jums kustas… kā čūska.» Izrādījās, ka viss, kas tikai nedaudz atgādina čūskas izskatu un kustības, iedveš viņai neiedomājamas bailes. Viņu biedēja auklas, siksnas, sienas lampas izliekums — tas viss viņai lika domāt par čūskām. Arī ārsta rokas kustības 'rakstot viņai asociējas ar čūskas kustībām.

Daži nervozi cilvēki nepanes injekcijas, ģībst, redzot asiņu pilienu. Nervoza cilvēka pastiprinātais jūtīgums pret noteiktiem kairinātājiem var apvienoties ar vispārēju jutu trulumu vai notrulinātu jūtīgumu pret parasti spēcīgiem kairinātājiem. Slimniece H. satriekta žēlojās, ka viņu pārņēmusi vienaldzība pret pašas bērniem, kurus viņa bija ļoti mīlējusi.

Tomēr ne par katru pastiprināti jūtīgu cilvēku var sacīt, ka viņš ir nervozs. Daudzi ļoti jūtīgi cilvēki prot labi savaldīties un, dzīvi uztverot visu apkārtējo, saglabā garīgo līdzsvaru. Izteikts jūtīgums ir māksliniekam, dzejniekam, komponistam nepieciešama īpašība. No šī vispārzināmā fakta neizriet, ka visi radošie darbinieki ir nervozi. Nervozam cilvēkam neparastais jūtīgums ir saistīts ar psihiskā līdzsvara traucējumiem un izpaužas ka īpašas, nervozam cilvēkam raksturīgas reakcijas.

Pastiprināts un nereti selektīvs jūtīgums visiem nervoziem cilvēkiem ir kopīgs, taču reakcijas, kādās šis jūtīgums izpaužas, ir ļoti daudzveidīgas. Dažiem nervoziem cilvēkiem paaugstinātais jūtīgums izpaužas pārmērīga satraukuma, kam nav pietiekama iemesla. Meita, aiziedama no mājas, apsola mātei pēc stundas atgriezties. Stunda vel nav pagājusi, bet māte jau uztraucas, kapec meita nenāk, vai kaut kas ar viņu nav noticis, vai viņa nav pakļuvusi zem tramvaja, zem mašīnas.

Satraukums ir galvas smadzeņu garozas un zemgarozas apvidus uzbudinājuma stāvokļa izpausme, un, tā kā galvas smadzenes regulē organisma dzīvības norises un visu orgānu darbību, tad katru garīgu satraukumu parasti pavada kustību, runas un tā sauktais veģetatīvais uzbudinājums, tas ir, dažādu organisma iekšējo sistēmu — sirds un asinsvadu, gremošanas orgānu, dažu iekšējas sekrēcijas un sviedru dziedzeru uzbudinājums.

Motoriskais uzbudinājums var izpausties visdažādākajos veidos — cilvēks nervozi bungo ar pirkstiem pa galdu, nemierīgi dīdās uz krēsla, tikko manāmi trīc vai

arī skraidelē pa istabu, klaiņo pa ielām. Ir runas uzbudinājuma gadījumi, kad cilvēks daudz un skaļi, «aizgūtnēm» runā, pārtrauc sarunu biedru, nevar apstāties. Slimnieks I. nogurdināja sarunu biedru ar daudzveidību. «Es cilvēkam varu pierunāt pilnu galvu» — viņš par sevi sacīja. I. turklāt cieta no bezmiega, kas arī ir galvas smadzeņu garozas uzbudinājuma pazīme. Par I. veselības uzlabošanos pēc ārstēšanas vispirms liecināja runīguma mazināšanās.

Veģetatīvā uzbudinājuma izpausmes ir paātrināta sirdsdarbība, paaugstināts arteriālais asinsspiediens, acu mirdzums, reizēm pēkšņa caureja («lāča slimība»), bieža urinēšana, pastiprināta svīšana.

Daudziem nervoziem cilvēkiem mēdz būt kairinājuma stiprumam neatbilstošas reakcijas: vājš kairinājums reizēm izraisa vētrainu reakciju, bet stiprs vāju. Pēkšņs kluss klauvējiens liek nervozam cilvēkam nodrebēt; naktī klusi soļi aiz durvīm, pulksteņa tikšķi vai ūdens ritmiska pilēšana no vaļīgi aizgriezta krāna uzbudina nervozu cilvēku vairāk neka garāmbraucošas kravas automašīnas dārdoņa. Novājināta, kavēta vai ļoti jutīga galvas smadzeņu garoza nespēj atbildēt uz spēcīgu kairinājumu ar kairinātāja stiprumam atbilstošu reakciju. Toties vāji kairinātāji tai izradās jau tik stipri, ka garoza atbild uz tiem ar spēcīgām reakcijām. Līdzīgs garozas stāvoklis novērojams jebkuram cilvēkam pārejā no nomoda uz miegu. Tāds stāvoklis ir sapņojot, jo sapņi ir nepilnīgas pamošanās, tas ir, galvas smadzeņu garozas darbības daļējas atkavēšanas, parādība. Aizmigušajam noslīdējusi sega, atkailinajusies kāja, un viņš sapņo, ka stāv basām kājām sniegā; vasarā vējš grabina atvērta loga rāmi, bet gulošais sapņos dzird artilērijas kanonādi. I. Pavlovs nosauca šīs nomoda un miega starpfazes par hipnotiskām («hipnoze» tulkojumā no grieķu valodas nozīme miegu), bet aprakstīto hipnotisko fāzi, kad smadzeņu garoza uz stipriem kairinātājiem reaģē vāji un uz vājiem — spēcīgi, viņš nosauca par paradoksālo fāzi. Nervoziem cilvēkiem galvas smadzeņu garoza nereti arī nomoda stāvoklī ir paradoksālajā fāzē.

Dažos gadījumos slimīgi pastiprinātā jūtīguma izpausme var būt nevis uzbudinājums, bet gan kavēšana — kustību, runas un dažādu citu organisma sistēmu kavēšana. Nervozs cilvēks var «sastingt» no bailēm, «kļūt mēms» no dvēseles saviļņojuma. Turklāt ari sirdsdarbība dažreiz nevis paātrinās, bet, gluži pretēji, — palēninās. Gadās, ka nervoza cilvēka galvas smadzeņu garoza neiztur ārkārtīgi stipru kairinājumu, kas pārsniedz tās izturības robežas, un tad kā atbilde uz šādu kairinājumu iestājas tā saucamā pārmēra kavēšana. Kad tā pārņem visu galvas smadzeņu garozu, cilvēks aizmieg. I. Pavlovs parādīja, ka miegs nav nekas cits ka visas galvas smadzeņu garozas kavēšana.

Ikdienā miegs iestājas noguruma rezultātā, vēl biežāk — saskaņā ar nosacījuma refleksa mehānismu — pierastās vides un pierastā aizmigšanas laika ietekmē. Bet galvas smadzeņu garozas vispārējā pārmēra kavēšana ir sava veida aizsargreakcija uz organisma spēkiem nepiemērotu kairinājumu. Pilsonis F., kurš blokādes gados dzīvoja Ļeņingradā, ik reizi, līdzko sākās artilērijas apšaude vai gaisa uzlidojums, tūliņ aizmiga. Darba biedri brīnījās par viņa «aukstasinību». Taču tā nebūt nebija «aukstasinība», bet galvas smadzeņu garozas vājuma izpausme; tā neizturēja pārmērīgi stiprā kairinātāja iedarbību. Retos gadījumos nepanesama kairinātāja iespaidā radusies galvas smadzeņu garozas kavēšana izpaužas kā dziļš, ilgstošs miegs, tā sauktā letarģija jeb letarģiskais miegs.

Neirozēm — nervu traucējumiem, kurus izraisa ilgstoši pārdzīvojumi, — sevišķi raksturīgas ir ieilgušas reakcijas, kas norit kā galvas smadzeņu šūnu atsevišķu sistēmu izolēts, bet stabils uzbudinājums. Galvas smadzeņu lielo pusložu garoza ir visu organisma reakciju un jutības augstākais regulētājs. Galvas smadzeņu garozas dažādas šūnu sistēmas, kas veido noteiktus iecirkņus vai zonas, regulē organisma funkcijas. Šos galvas smadzeņu garozas iecirkņus, kuri uztver dažāda veida uzbudinājumus vai regulē orgānu darbību, sauc par nervu centriem.

Uzbudinājuma sastrēgums kādā galvas smadzeņu garozas motoriska centrā var izpausties kā spaidu kustība: vienmuļīgas galvas kustības, it kā cilvēks pūlētos atbrīvoties no neērtas, šauras apkaklītes, vai atsevišķu sejas muskuļu pastāvīga raustīšanās, pleca nemitīga paraustīšana, it kā nopurinot traucējošu apģērbu, spaidu spļaudīšanas utt. Šadas spaidu kustības sauc par nervu tikiem.

Ja uzbudinājuma sastrēgums rodas galvas smadzeņu garozas šūnu grupā, kas piedalās domāšanas procesa, tad rodas kāda uzmācīga doma, uzmācīgs priekšstats, kuram nav nekāda redzama sakara ar attiecīgas situācijas nosacīto vispārējo domu gaitu. Šie spaidu priekšstati kā svešķermeņi ielaužas dabiskajā domu plūduma, traucē to un dažos gadījumos cilvēku ļoti apgrūtina. Ar spaidu priekšstatiem dažkārt ir saistīta ari spaidu rīcība, kuras bezjēdzību un aplamību pats slimnieks apzinās, ir nervozi cilvēki, kuri cieš no uzmācīgas vajadzības visu skaitīt. Slimniece B., ienākdama istabā, tūliņ saskaita visus tajā atrodošos četrstūrainas formas priekšmetus un iztēlē apvelk ar pirkstu to kontūras.

Dažiem slimniekiem ir uzmācīga prasība atcerēties vārdus un uzvārdus. Inženieris V., naktī pamodies, mokoši pūlas atcerēties pat nejauši dzīvē sastaptu cilvēku uzvārdus. Ja viņam neizdodas tos atcerēties, viņš raksta vēstules darba biedriem un paziņām, lūgdams paziņot viņam aizmirstos uzvārdus. Tos uzvārdus, kurus inženieris V. atcerējies, viņš ieraksta piezīmju grāmatiņā gadījumam, ja tie atkal aizmirstos.

Dažiem nervoziem cilvēkiem ir uzmācīga velēšanas mazgāt rokas. Slimniece K. bez jebkādas redzamas vajadzības mazgā rokas, no kā roku āda jau ir manāmi sakairināta.

Ir arī sarežģītākas spaidu darbības. Tā, piemēram, pilsonis O., sastapies ar mazāka auguma cilvēku, pieliecas tā, lai būtu par viņu mazāks. Šos spaidu stāvokļus ārstē, dažādas psihoterapijas metodes apvienojot ar zālēm.

Ja ir kādu galvas smadzeņu garozas centru pārmēra kavējums, «izkrīt» atbilstošā funkcija un iestājas, piemēram, kāju paralīze. Turklāt nekādu traucējumu ne vispārējā smadzeņu darbība, ne arī atbilstošajos nervos un muskuļos nav; paralīze nav organiska, bet tikai funkcionāla, t.i., locekļu darbības (funkcijas) paralīze. Šī paralīze rodas kā dažu galvas smadzeņu garozas motorisko centru kavēšanas sekas. Slimnieks it kā ir zaudējis priekšstatu par locekļa funkcijas izpildīšanai nepieciešamo kustību secību un saskaņotību. Šāda paralīze galu galā pāriet, neatstājot nekādas sekas. Tamlīdzīgas paralīzes ir raksturīgas histērijai. Histērijas gadījumos dažkārt rodas nedrošība ejot un stāvot. Šī nedrošība dažreiz sasniedz tādu pakāpi, ka slimnieki vairs nespēj brīvi pārvietoties un ejot atbalstās ar rokām pret sienu vai turas pie mēbelēm.

Balss saišu funkcionālā paralīze rada balss zudumu, slimnieks runā čukstus. Runas aparāta funkcionālā paralīze izraisa pārejošu mēmumu, slimnieks izskaidrojas tikai rakstiski vai žestikulējot. Visas šīs paralīzes galu galā pāriet.

Ja pārmēra kavējums skar galvas smadzeņu garozas redzes apvidu, iestājas pārejošs aklums; slimnieks, kaut gan redz, tomēr neapzinās spēju redzēt. To sauc par «psihisko» aklumu. Slimniekam ir akluma sajūta, tomēr viņš izvairās no priekšmetiem, kas atrodas viņam ceļā. Šāda jutības izzušana, tāpat, kā funkcionālās paralīzes, ir raksturīgas histērijai. Tās sekmīgi ārstē ar iedvesmu (hipnozes stāvoklī un nomodā).

Nervoza cilvēka pastiprinātais jūtīgums un uzbudināmība. reizēm noved pie priekšlaicīgas ejakulācijas dzimumakta laikā. Dažos gadījumos pārāk spēcīgs dzimumuzbudinājums nervozā cilvēkā izraisa pārmēra kavēšanu tajā galvas smadzeņu garozas centrā, kurš regulē dzimumreakciju. Rezultātā slimniekam vajadzīgajā brīdī izzūd spēja uz dzimumaktu. Šāds dzimumfunkcijas pārmēra kavējums reizēm novērojams jauniem cilvēkiem viņu pirmā seksuālās tuvības mēģinājuma laikā. Šāda neveiksme dažkārt rada jaunajā cilvēkā nomāktību un pat izmisumu, lai gan tam nav nekāda pamata. Jaunajiem laulātajiem draugiem pierodot vienam pie otra, dzimumdzīve nokārtojas un turpmāk norit normāli. Tomēr nervoziem cilvēkiem gadās arī tā, ka pirmā neveiksme rada bailes par tās atkārtošanos nākamā seksuālās tuvības mēģinājuma laikā un pat aplamas iedomas par viņu seksuālo nepilnvērtību vai kaut kādu saslimšanu. Katra nākamā dzimumakta mēģinājuma laikā garīgais satraukums, baidoties no neveiksmes, atkal iedarbojas kavējoši. Rezultātā mēģinājums patiešām beidzas ar neveiksmi, kas vēl vairāk nostiprina aplamo priekšstatu par savu seksuālo nepilnvērtību. Rodas šāds stāvoklis: neveiksmes baiļpilnās gaidas kavē dzimumfunkciju, bet neveiksme pastiprina neticību sev. Dažos gadījumos dzimumfunkcijas kavēšana rodas pēc negatīvās indukcijas[1] mehānisma principa no uztraukuma, kuru izraisa neērta, nemierīga apkārtne dzimumakta laikā, svešu cilvēku parādīšanās iespēja. Vairumā gadījumu dzimumfunkcijas neirotiskie traucējumi ir labi ārstējami ar psihoterapiju un citiem līdzekļiem.

Galvas smadzeņu lielo pusložu garozas darbība ir uzbudinājuma un kavēšanas procesu ļoti smalka un elastīga mijiedarbība. Galvas smadzeņu garozas uzbudinājums ir tās produktīvās darbības, tātad arī domāšanas, atmiņas un iztēles procesu pamatā. Kavēšana ir garozas darbības, arī domāšanas, aiztures pamatā. Pareiza domāšanas norise iespējama, tikai pastāvot saskaņotai un precīzai uzbudinājuma un kavēšanas procesu mijiedarbībai galvas smadzeņu garozā.

Ja kavēšanas process nav pietiekams, daži īstenībai neatbilstoši spaidu priekšstati izraisa nervozā cilvēkā baiļu sajūtu. Slimniekam P. uzmācās bailes,"redzot asus priekšmetus (nazi, skuvekli, šķēres utt.). Nepietiekamas kavēšanas dēļ viņš nejutās pārliecināts par sevi, par savu rīcību: vai viņš nejauši bīstami neievainos sevi vai kādu citu ar asu priekšmetu. Viņš pieprasīja, lai asos priekšmetus aizvāc vai noslēpj no viņa.

Slimnieks B. ļoti mīlēja savu dēliņu. Tomēr uzmācīgas kontrasta asociācijas[2] rezultātā viņam, redzot dēlu, sāka rasties biedējoša dziņa iesistbērnam. Nepietiekamas kavēšanas dēļ viņš zaudēja pārliecību, ka nenodarīs bērnam pāri un, redzot dēlu, sāka sajust bailes. Pēc ārstēšanas slimnieki P. un B. izveseļojās.

Dažiem, nervoziem cilvēkiem ir bailes no braucošas mašīnas vai vilciena, viņus tā vien «velk» zem riteņiem, un viņi baidās, ka metīsies zem tiem. Patiesībā viņi to, protams, nekad neizdarīs. Šais gadījumos sevišķi skaidri izpaužas nepietiekama kavēšana tais smadzeņu garozas asociācijās, kurās rodas nelaimes ainas iztēle.

Pilsonis K. iet pa ielu un nekādi neatšķiras no citiem gājējiem. Bet lūk, viņš pienāk pie laukuma. Viņam tas jāšķērso. Viņš apstājas, nedroši raugās visapkārt. Tad, padomājis, sper pāris soļu uz priekšu un atkal apstājas. Viņš stāv nekustīgs, bāls, pat sviedri viņam izspiežas uz pieres. Kas viņam noticis? Vai sirdslēkme? Nē. Sirds viņam kārtībā. Viņam ir bailes no telpas. Nedaudz minūšu pastāvējis, viņš tā ari nevar saņemties šķērsot laukumu. Bet pilsonim K. jākārto darīšanas, viņam jāiet tālāk. Viņš dodas atpakaļ, aiziet līdz autobusu pieturai un, iekāpis autobusā, pārbrauc pāri laukumam, cenzdamies neskatīties ārā pa logu. Kavēšanas procesa nepietiekamības dēļ pilsonis K. nespēj apspiest sevī nedrošības un baiļu sajūtu, kas saistīta ar spaidu priekšstatu par pamestību, bezpalīdzību, redzot plašu telpu. Kur rodas šī bezpalīdzības sajūta?

I. Pavlovs konstatēja svarīgu likumsakarību galvas smadzeņu garozas darbībā: uzbudinājuma koncentrēšanās kādā garozas apvidū pazemina uzbudināmību vai pat izraisa kavēšanu citās garozas zonās, sevišķi tuvākajā zonā, kas ietver uzbudināto apvidu, un otrādi, kāda garozas apvidus kavējums rada ap to pastiprinātas uzbudināmības zonu. Pēc ārējās līdzības ar elektromagnētiskā lauka attiecībām I. Pavlovs nosauca šo likumsakarību par indukciju. Pirmajā gadījumā ir runa par negatīvo indukciju, otrajā — par pozitīvo. Indukcijas likums ir svarīgs dzīvnieku un cilvēka augstākās nervu darbības princips.

Nervozu cilvēku bieži vajā nepilnvērtības sajūta, viņš nav pārliecināts par savas rīcības pareizību un ir sevišķi jūtīgs pret katru neveiksmi. Viņš neapzināti nomāc sevī dabiskas tieksmes, vēlēšanās un īpaši baidās būt aktīvs tajā sfērā, kura saistīta ar viņa personības vājāko, viegli ievainojamo daļu. Līdz ar šo nemitīgo dabiskās aktivitātes nomākšanu saskaņā ar pozitīvās indukcijas mehānismu viņa galvas smadzeņu garozā īpašu uzbudināmību iegūst tās saites, kas ir pamatā tā saucamajām pasīvās aizsardzības reakcijām[3]. Šīs reakcijas pavada baiļu sajūta. Liekas, kas varētu būt vienkāršāk, kā šķērsot laukumu? Protams, šī darbība prasa mazliet piesardzības, aktīvas uzmanības. Vesels cilvēks pirms laukuma šķērsošanas apstājas, lai paraudzītos visapkārt, un tad nekavēdamies iet pāri laukumam.

Nervozam cilvēkam šī apdomības, piesardzības sajūta pāraug bailēs. Viņam tūliņ rodas uzbudinājums tajās garozas saitēs, kas ir pasīvās aizsardzības reakcijas pamatā. Tās ir pastiprināti uzbudinātas. Un lūk, viņš sastindzis stāv, ieraudzījis sev priekšā plašo telpu, un nevar saņemties doties tai pāri.

Ir nervozi cilvēki, kuriem bail no augstuma: viņi nespēj bez bailēm uzkāpt ceturtajā vai piektajā stāvā, kur nu vēl iziet uz balkona. Citi nevar saņemties, lai pārietu pār tiltu. Ejot pār tiltu, viņos mostas neizprotamas bailes vai uzmācīgi biedējošas iedomas: tilts pēkšņi sabruks, vai arī viņus pārņem nepārvarama vēlēšanās mesties ūdenī.

Gadās nervozi cilvēki, kuri baidās kāpt pārpildītā tramvajā vai autobusā. Apziņa, ka burzmā būs grūti izspraukties līdz izejai, rada bailes, slimnieks baidās, ka pēkšņi viņam tramvajā kļūs nelabi un viņš nevarēs izkāpt. Tāds cilvēks tramvajā cenšas nostāties tuvāk izejas durvīm, stāv kāpņu laukumiņā. Viņam ir grūti gan kino, gan teātrī. Arī tur viņš cenšas iekārtoties tuvāk izejai. Visos šais gadījumos vērojama pastiprināta uzbudināmība tajās garozas saitēs, kas ir pamatā baiļu sajūtu pavadītajām pasīvās aizsardzības reakcijām.

Psihoneiroloģiskajā slimnīcā uzņemts jauns cilvēks. Viņš izskatās satraukts, labo roku parasti tur piespiestu sirdij. Ik pēc brīža viņš rauga sev pulsu. Viņu vienmēr var sastapt pie dežurējošās māsas galdiņa, uz kura atrodas visas ātrās palīdzības sniegšanai nepieciešamās zāles. Viņš nemitīgi sūdzas ārstam par sliktu pašsajūtu, lūdz pārbaudīt sirdi. Viņš visu laiku gaida sirdslēkmi, bīstas no miokarda infarkta, no pēkšņas nāves. Ārsta nozīmētos fizkultūras vingrinājumus viņš neizpilda, baidās, ka tie nodarīs viņam ļaunu. Slimnieks staigā lēni, uzmanīgi; kāpdams pa trepēm, viņš uz katra pakāpiena apstājas, lai ļautu sirdij atpūsties. Jaunais cilvēks ir pilnīgi darba nespējīgs, lai gan sirds viņam gluži kārtībā. Visrūpīgākā izmeklēšana, ieskaitot elektrokardiogrāfiju4 , neuzrāda nekādas viņa sirds novirzes no normas. Tātad liekulis, simulants? Nē, viņš nav simulants. Medicīnai ir visas iespējas atšķirt simu-

Ilektrokardiogrāfija — sirds muskuļa kontrakciju radīto elektrisko potenciālu svārstību pieraksts..

lāciju no saslimšanas. Viņš ir nervozs cilvēks, un slima viņam nav sirds, bet nervu sistēma. Viņa slimības būtība ir uzbudinājumasastrēguma perēkļa rašanās galvas smadzeņu garozā, un tas izpaužas kā uzmācīgs priekšstats par sirds slimību. Nepietiekama kavēšana rada ar šo priekšstatu saistītas bailes. Pēc ārstēšanas jaunais cilvēks atbrīvojās no uzmācīgajām bailēm.

Kafejnīcā ienāca jauns cilvēks, ātri pavērās visapkārt un, izvēlējies galdiņu attālākajā stūrī, devās turp. Viņš apsēdās, izvilka no kabatas avīzi un aizklāja ar to seju, izlikdamies, ka lasa. Neskatīdamies uz pienākušo oficianti, jaunais cilvēks pasūtīja brokastis un atkal aizsedzās ar avīzi. Kad atnesa brokastis, viņš sāka ēst, aizklājis sev priekšā avīzi kā aizsegu. Kādēļ viņš, slēpjas aiz avīzes? Jaunais cilvēks baidās nosarkt. Viņš sarkst no katra uz sevi vērsta sveša skatiena. Viņš sarkst, pat iedomājoties, ka varētu nosarkt. Lai ganjaunais cilvēks nav izdarījis nekā slikta un viņa sirdsapziņa ir tīra, viņš sarkst no katra sveša skatiena, un tas viņu ļoti nomoka. Rezultātā viņš izvairās no sabiedrības, viņam grūti apmeklēt nodarbības augstskolā, bet par to, ka viņš pats varētu uzstāties sapulcē vai nolasīt referātu, nevar būt ne runas. Viņa fiziskā veselība ir lieliska, izskats ziedošs, bet viņš uzskata sevi par smagi slimu. Šai gadījumā ir uzbudinājuma sastrēgums tai garozas centrā, kas regulē asins pieplūdumu sejas ādas asinsvados. Vērojama arī nepietiekama kavēšana tanīs garozas saitēs, kas ir pamatā apgrūtinošajām asociācijām, kādas rodas, iedomājoties par nosarkšanu. Bailes nosarkt (ereitofobija) pāriet, mainot dzīves apstākļus. Būtisku palīdzību sniedz arī psihoterapija.

Dažos gadījumos nervozam cilvēkam jr novājināts indukcijas mehānisms. Tas nozīmē, ka dažu garozas saišu uzbudinājums neizraisa stabilu kavējumu citās saitēs, un otrādi. Šis indukcijas vājums izpaužas kā pastāvīgs pārliecības trūkums par pieņemtā lēmuma pareizību, bezgalīgas svārstības un šaubas. Līdzīgos gadījumos nozīme ir arī vājumam emociju sfērā, kuras stiprums un noturība veicina lēmumu stingrību, darbības mērķtiecību. Ja jūtu sfēra ir nepietiekami attīstīta un domāšana pārmērīgi dominē pār jūtām, rodas pamats šaubām un svārstībām, risinot kādu jautājumu, Šīs šaubas savukārt pazemina jūtu stiprumu,

Nervozi cilvēki palaikam cieš no garīgā līdzsvara trūkuma. Nervoza cilvēka pastiprinātais jūtīgums, spēcīgie pārdzīvojumi, ko izraisa pat sīkas grūtības un ikdienas dzīvē neizbēgamas nepatikšanas, veido augsni, lai rastos iekšējas nesaskaņas. Nereti nervozs cilvēks nesekmīgi cīnās pret savām uzmācīgajām domām. Jau šī nelietderīgās spēku izšķiešanas apziņa vien rada dziļu neapmierinātību, nepilnvērtības sajūtu un pat skaudību pret tiem, kas normāli dzīvo un strādā, saprātīgi izmanto savus nervu resursus. Reizēm nervozi cilvēki izvirza sev pārāk augstas, reālām iespējām neatbilstošas prasības un, nespēdami tās izpildīt, smagi cieš, kad sabrūk viņu cerības un centieni. Nereti viņi izvirza pārāk augstas prasības arī citiem cilvēkiem.

Dažkārt grūtības piemēroties dzīves realitātei, vilšanās savās iespējās un dotībās rada nervozā cilvēkā sliecību izvairīties no grūtībām, noslēgties sevī. Parastos iespaidus, kurus līdzsvarots cilvēks pārdzīvo mierīgi, nervozs cilvēks pacieš slikti. Viņš tiecas aizbēgt no tiem savā iekšējā sapņu un dažreiz neapvaldītas fantāzijas pasaulē. Ja tad draugi un biedru kolektīvs, kā arī ārsts vajadzīgajā brīdī nenāks viņam palīgā, nervozais cilvēks var tā nogrimt savā egocentrismā5 , ka pilnīgi atrausies no reālās īstenības. Nervozi cilvēki, kurus māc nepilnvērtības sajūta, parasti ir kautrīgi, noslēgti. Viņi netic saviem spēkiem, domā, ka ir sliktāki par citiem, dažreiz pat kaunas par savu ārējo izskatu, kas viņiem šķiet neglīts un pat kroplīgs. Pusaudžiem un jauniešiem, kuri pieder pie šīs nervozo cilvēku kategorijas, šādu pārdzīvojumu cēlonis, bet dažkārt arī sekas mēdz būt tieksme uz masturbāciju (onānismu). Sabiedrībā viņi jūtas nebrīvi, lieki, lempīgi, nezina, kur likt rokas, kam piesaistīt skatienu, un tādēļ neviļus izturas nedabiski un neveikli. Tādam jaunietim īpaši grūti ir sieviešu sabiedrībā. Ar meitenēm un jaunām sievietēm viņš ir sevišķi bikls, nevar atrast sarunas tēmu un tādēļ vēl mokošāk pārdzīvo nepilnvērtības sajūtu.

Dzimumjūtām, kurām ir liela nozīme katra vesela cilvēka dzīvē, ir sevišķi svariga vieta nervoza cilvēka personības attīstībā. Sakarā ar nervu sistēmas pastipri-

5 E ļ^o centrisms — koncentrēšanas uz savu «es», uz savu ieksejo pasauli.

nātu jūtīgumu daudziem nervoziem cilvēkiem dzimumjūtas pamostas agri. Daži jau 7—8 gadu vecumā pārdzīvo pirmo iemīlēšanos, un dzimumnobriešanas periods viņiem ne tikai sākas agri, bet arī norit strauji, ar daudz spēcīgāku dzimumdziņu neka citiern, ar slimīgi kāpinātu interesi par pretējo dzimumu. Šiem pusaudžiem sakarā ar pastiprinātu jūtīgumu un tieksmi fantazēt grūti izveidojas vienkāršas un dabiskas attiecības ar pretējo dzimumu. So grūtību dēļ pusaudzis atrod mierinājumu sapņos un masturbācija, kura turpmāk nereti izrādās par garīgā līdzsvara trūkuma cēloni. Jaunekļa gados, nerazdams sevī spēkus atmest «apkaunojošo» masturbācijas paradumu, jaunietis nicina savu vājumu. Viņš ir cieši pārliecināts, ka viņam draud tādas smagas sekas kā dzimumnespēja, ārprāts, muguras smadzeņu organiski bojājumi. Turklāt viņš uzskata sevi par meiteņu uzmanības necienīgu un neuzdrošinās domāt par mīlestību. Pārliecība, ka nav iespējamas normālas dzimumattiecības, un garīgais satraukums, gaidot «apkaunojošu» neveiksmi, var kļūt par kavējošu faktoru tuvības mēģinājumā ar sievieti, un tad tiešam notiek neveiksme. Vairāku šādu mēģinājumu rezultāta jaunieša pārliecība par savu dzimumnespēju nostiprinās. Tikai ārsta paskaidrojumi spēj sagraut šo nepareizo pārliecību, un tad jaunais cilvēks galu galā pārvar radušās grūtības. Šeit labi palīdz tā sauktā psihoterapija: ārsta sarunas ar slimnieku, iedvesma hipnozes un nomoda stāvoklī, autogēnais treniņš un citas metodes.

Dažiem nervoziem cilvēkiem klājas grūti gan ģimenes dzīvē, gan darbā. Pastāvot pastiprinātam jutīgumam, jāizkopj sevī spēja pacietīgi un saprātīgi izturēties pret dažādām grūtībām, pret tuvinieku un darba biedru trūkumiem. Pašdisciplīnai, iekšējai kultūrai ir liela nozīme katra, bet vēl jo vairāk nervoza cilvēka uzvedībā. Šai ziņā nervozais cilvēks var būt un viņam jābūt prasīgam pret sevi. Ir labi zināms, ka viegli aizkaitināms cilvēks darba vietā parasti izturas daudz savaldīgāk nekā mājās. Atbildības sajūta par izturēšanos darbā neļauj viņam «izlaisties».

Ir arī tāda nervozu cilvēku kategorija, kurai raksturīga neapmierinātība galvenokārt ar apkārtējiem ļaudīm, viņiem šķiet, ka pārējie nenovērtē viņu personību, ierobežo viņu tiesības un vajadzības. Šie cilvēki tiecas demonstratīvi pasvītrot savās tiesības Un pretenzijas, panākt savu šķietamo labo īpašību novērtējumu un prasīt dažādas priekšrocības. Nespēdami panākt ilgoto sabiedrības atzinību ar sistemātisku, mērķtiecīgu darbu, šie cilvēki cenšas (neapzināti vai pa daļai apzināti) pievērst sev uzmanību ar manierību un «teatrālu» uzvedību, pārsteigt apkārtējos ar izdomu, ekstravagantiem izlēcieniem.

Šo cilvēku nesaskaņa nav iekšēja — pašiem ar sevi, bet ārēja — ar apkārtējo vidi. Visās dzīves neveiksmēs un grūtībās viņi vaino nevis savus, bet citu cilvēku trūkumus un vājības. Nervu slimniekā konflikts ar apkārtējo vidi īpaši raksturīgs histērijas izraisītajām neirozēm.

Kas ir neiroze

Daudzi nervozi cilvēki neuzskata sevi par slimiem un būtu pārsteigti, ja kāds ieteiktu viņiem iet pie ārsta. Viņi tiek galā ar savu nervozitāti. Nervozitāte, lai gan reizēm traucē, manāmi nemazina viņu darba spējas, neietekmē attiecības ģimenē, darbā, ar draugiem un kaimiņiem. Savu nervozitāti gan viņi paši, gan pārējie cilvēki uzskata tikai par nepatīkamu rakstura iezīmi, betne par slimību. Lai aizkavētu sava stāvokļa pasliktināšanos, šiem cilvēkiem laikus jāgriežas pēc padoma pie ārsta neiropatologa.

Sastopami arī tādi cilvēki, kuri, nebūdami slimi, uzskata sevi par nervoziem un ar nervozitāti attaisno savu nesavaldību, neaudzinātību, nedisciplinētību. Šādiem ļaudīm nav vajadzīga ārstēšanās, bet draugu vai kolektīva audzinošā ietekme.

Dažkārt nervozitāte ir kādas organiskas slimības (kura saistīta ar ķermeņa šūnu, audu un orgānu noteiktam pārmaiņām) simptoms. Tāda nervozitāte, piemēram, pavada tuberkulozi un citas infekcijas slimības, hipertonijas slimību, iekšējās sekrēcijas traucējumus, nervu sistēmas organiskas saslimšanas un citas slimības. Šais gadījumos ārstē to organisko slimību, kura izraisa nervozitāti.

Ir arī tādi nervozitātes veidi, kas izpaužas kā patstāvīgas slimības, kuram raksturīgi noteikti stabili sindromi6 . Tie traucē slimnieku ikdienas dzīvē, bojā viņa pašsajūtu, pazemina darba spējas, izpaužas attiecībās ar pārējiem cilvēkiem. Šie nervozitātes veidi nav saistīti ne ar kādiem organisma audu un orgānu bojājumiem. Raksturīga iezīme ir to saistība ar smagiem pārdzīvojumiem, — atsevišķos gadījumos spēcīgiem, bet īslaicīgiem, biežāk gan ne tik spēcīgiem, toties ilgstošiem. 5os nervu traucējumus sauc par neirozēm. Starp psihozēm un neirozēm pastāv svarīga atšķirība.

Psihozēm vispirms raksturīgs tas, ka slimniekam zūd kritiska attieksme pret savu stāvokli un izturēšanos. Arī neirozes ir acīmredzamas novirzes no normāla psihiskā stāvokļa, tomēr šeit slimnieks pilnīgi saglabā kritikas spējas, tas ir, viņš ļoti labi apzinās dažu savu domu, jūtu, rīcības dīvainību, pat nejēdzību, un spēj nomākt savas antisociālās tieksmes. Tādēļ neirozes gadījumā likums neatbrīvo slimnieku no atbildības par savu rīcību.

Neirozes pazīstamas sen. Viduslaikos neiroze, ko sauca par histēriju7 , dažkārt ieguva masveida raksturu, ko ne mazums veicināja tautas tumsonība un baznīcas iepotētie reliģiskie aizspriedumi un fanātisms. Histērijai raksturīgi nepastāvīgi un mainīgi garastāvokļi, tieksme uz vētrainām emociju izpausmēm smieklu un raudu, krampju lēkmju veidā, kā arī dažādu funkciju izzušana — funkcionālas paralīzes, pēkšņs mēmums vai balss zudums, dažu jutības veidu zudums, ģīboņi, retumis letarģisks miegs. Histēriju raksturo domāšanas un gribas nepietiekama ietekme uz emocionālo sfēru. Tādēļ histērijas gadījumā jūtām un iztēlei ir pārmērīgi liela loma slimnieka uzvedībā. Ar šo īpatnību saistīta arī slimnieku paaugstinātā ietekmējamība, viņu tieksme uz pašiedvesmu.

Visas organisma darbības augstākais regulētājs ir galvas smadzeņu garoza, bet galvenos dzīvības proce-

' Sindroms — kādai slimībai raksturīgu pazīmju (simptomu) kopums.

7 Vārds i stera tulkojumā no sengrieķu valodas nozīmē dzemde. Senie ārsti domāja, ka histērijas cēlonis ir seksuālā neapmierinātība, kura izraisa dzemdes klejošanu pa sievietes organismu. Šim uzskatam modernās zinātnes gaismā nav nekāda pamata un tam ir tikai vēsturiska nozīme.

sus tieši regulē tā sauktie zemgarozas centri[4]. tā kā garozas augstāko centru ietekme uz zemgarozas centriem histērijas slimniekiem ir novājināta, tad dažādi dvēseles saviļņojumi un pašiedvesma viegli izpaužas organisma funkciju traucējumos. Pašiedvesma nereti parādās kādas māņu slimības veidā. Reizēm histēriskas pašiedvesmas ietekmē sievietēm izveidojas šķietamas grūtniecības aina, kuru sākumā grūti atšķirt no īstās grūtniecības.

XIX gadsimta otrajā pusē kapitālistisko valstu lielajās pilsētās sevišķi strauji izplatījās neiroze, ko sauc par neirastēniju. Šīs neirozes raksturīgie simptomi — viegla aizkaitināmība, nogurdināmība, dažādi iekšējo orgānu darbības funkcionāli traucējumi, galvas sāpes (sajūta, it kā stīpa sažņaugtu galvu vai galvā uzmaukta kaska), miega traucējumi, pavājināta dzimumspēja, slikts garastāvoklis.

Franču neiropatologs Pjērs Zanē aprakstīja neirozi, kuras priekšplānā izvirzās spaidu domas un bailes, spaidu rīcība un šaubas, nedrošība, neuzņēmība, neauglīga prātošana. Viņš nosauca šo neirozi par psihastēniju, kas nozīmē psihisks vājums. I. Pavlova pētījumu rezultātā nosaukumu «psihastēnija» saglabājusi neiroze, kuras priekšplānā ir tieksme uz neauglīgu prātošanu («domu atgremošana») un teorētiskiem, no reālās dzīves atrautiem spriedelējumiem, kā arī pastāvīga šaubīšanās, svārstības, nedrošība, pašpārliecības trūkums. Ja klīniskās ainas priekšplānā izvirzās spaidu domas un rīcība, šo saslimšanu sauc par spaidu stāvokļu neirozi.

Daži autori izšķir vēl arī tā saukto emociogēno jeb šoka neirozi, kuras cēlonis ir spēcīgs nervu satricinājuma (stihiska nelaime, satiksmes katastrofa uti). Vēl pastāv tā dēvētā gaidu neiroze, kas izpaužas kā nemitīga satraukta neveiksmes gaidīšana, veicot kādu darbību, īpaši kādu apziņas kontrolētu organisma funkciju (urinēšana, dzimumakts utt.).

Neirožu izcelšanās un būtība ilgu laiku bija mīkla, un ārsti darbojās kā taustīdamies pa tumsu, vadoties vienīgi no praktiskās pieredzes un minējumiem. Tikai mūsu gadsimta 20.-30. gados tika noskaidrota šo nervu traucējumu būtība. 5ī atklājuma nopelni pieder dižajam zinātniekam I. Pavlovam un viņa audzēkņiem. I. Pavlovs atklāja dzīvnieku augstākās nervu darbības (uzvedības) materiālo, fizioloģisko pamatu, kas ļāva izskaidrot arī tos galvas smadzeņu darbības traucējumus, kuri raksturīgi neirozēm. I. Pavlovs eksperimenta ceļā izraisīja neirozi sunim, radot dzīvnieka neirozes «modeli». Konstatējis cilvēka augstākās nervu darbības atšķirīgās pazīmes, I. Pavlovs parādīja cilvēka neirožu īpatnības, ar kurām tās atšķiras no eksperimentālajām dzīvnieku neirozēm.

Dzīvnieki saslimst ar neirozi nervu procesu (uzbudinājuma un kavēšanas) pārslodzes, kā arī šo procesu kustīguma pārslodzes rezultātā. Izteiciens «nervu procesu kustīgums» nozīmē galvas smadzeņu garozas spēju ātri pāriet no uzbudinājuma uz kavēšanu, un otrādi. Uzbudinājuma un kavēšanas procesu paātrināta, bieža mija var izraisīt šo procesu sadursmi, var notikt šo procesu kustīguma pārslodze.

I. Pavlova un viņa līdzstrādnieku radītās eksperimentālās neirozes parādīja, ka nervu procesu un to kustīguma pārslodze novājina šo procesu stiprumu, izjauc to līdzsvaru un padara tos stipruma un īpašību ziņā neatbilstošus kairinājumiem, kuri iedarbojas uz nervu sistēmu. Tādi paši traucējumi vērojami arī cilvēkam, kas sirgst ar neirozi. Taču dzīvnieku eksperimentālo neirožu ceļā iegūtie dati nebūt nav pietiekami, lai pilnībā atklātu cilvēka neirožu izcelšanos un būtību. Cilvēka dzīvē tāda nervu procesu un to kustīguma pārslodze, kāda radīta eksperimentos ar dzīvniekiem, ir tikai izņēmuma gadījumos. Cilvēka neirozes parasti izraisa īpaši apstākļi, kādu dzīvnieku dzīvē nav. Dzīvnieka dzīvi pilnībā nosaka tikai dabiskā vide, turpretim cilvēka dzīvi arvien vairāk nosaka tās attiecības, kādas izveidojas sabiedrībā. Jau sen pirms mums zināmā cilvēces attīstības perioda cilvēka personība bija kļuvusi par sociālās vides produktu.

Cilvēka, tāpat kā augstāko dzīvnieku psihiskās dzīves un izturēšanās pamatā ir augstākā nervu darbība — ļoti sarežģīts galvas smadzeņu garozas reflektoro aktu apvienojums. Taču svarīgākā nozīme ir tam faktam, ka starp kairinātājiem, kuri nosaka cilvēka reakcijas un izturēšanos, izšķiroša nozīme ir tiem, kas radušies cilvēku sabiedrībā visā tās attīstības laikā un kas neeksistē dzīvniekiem. Runa ir par vārdu. Vārds atšķiras no dabiskās vides kairinātājiem ar to, ka tas iedarbojas uz galvas smadzeņu garozu nevis ar fizikālām vai ķīmiskām īpašībām, bet ar jēdzienisko saturu. Tas atspoguļo priekšstatus un jēdzienus, kurus cilvēka galvas smadzenes izstrādājušas sabiedrības tūkstošiem gadu ilgās darbības gaitā. Izrunāti, uzrakstīti, iedomāti vārdi kalpo par domāšanas un domu izteiksmes līdzekli, bet domāšana ir cilvēka augstākās nervu darbības galvenais saturs. Fizioloģiskos pētījumos noskaidrojas tikai cilvēka augstākās nervu darbības nervu mehānismi. Tās saturs, kas atspoguļo personības kā sociālās vides produkta dzīvi, ir nosakāms psiholoģiskos pētījumos. Neirozes būtības izpratnei ir vienādi nepieciešama slimnieka gan fizioloģiska, gan psiholoģiska izmeklēšana.

To galvas smadzeņu garozas elementu sistēmu, kuri uztver cilvēkam un augsti organizētam dzīvniekam kopīgos signālus (nosacījuma kairinātāji), tas ir, fizikālās vides kairinātājus, sauc par pirmo signālsistēmu, bet tie galvas smadzeņu garozas elementi, kuri uztver un reproducē vārdus, veido otro, papildu signālsistēmu, kas raksturīga tikai cilvēkam.

Vārds cilvēkam ir galvenais un spēcīgākais signāls (nosacītais kairinātājs). Ja vārdi izsaka cilvēkam kaut ko sevišķi nozīmīgu, tie paši par sevi var izraisīt nervu procesu (uzbudinājuma un kavēšanas) pārslodzi. Tā kā galvas smadzeņu garoza ir visu organisma dzīvības procesu augstākais regulētājs, bet vārdi ir tās tiešie kairinātāji, tad to iedarbība zināmos apstākļos var ietekmēt visa organisma stāvokli.

Vārdi, kas satrauc cilvēku, var izraisīt sirdsdarbības paātrināšanos vai palēnināšanos, radīt pārmaiņas dažādu orgānu apgādē ar asinīm, pastiprināt zarnu peristaltiku, pastiprināt dažādu hormonu[5] izdali, paaugstināt arteriālo asinsspiedienu. Šādas vārdu satraucošas iedarbības ierosinātas organisma stāvokļa svārstības ilgāka laika periodā var radīt stabilu nervu saslimšanu. Tas var novest pie organiskas saslimšanas, piemēram, radīt hipertonijas slimību. Novēroti gadījumi, kad pēc satriecošas vēsts vai apvainojuma cilvēks pēkšņi mirst ar insultu (asins izplūdums smadzenēs vai smadzeņu asinsvada aizsprostojums) vai viņam sākas stenokardijas lēkme (sirds muskuli barojošo vainagartēriju spazma). Noteiktos apstākļos vārds var iejūsmināt cilvēku, iedvesmot viņu uz varoņdarbu.

Dažādi iespaidi atkarībā no to signalizējošās nozīmes var cilvēkam izraisīt uzbudinājumu, vai arī otrādi, kavēšanu galvas smadzeņu garozas noteiktās saišu sistēmas. Iedomāsimies uzbrukuma un tuvcīņas vai ugunsgrēka ainu, kad ļaudis glābj no uguns bērnus, mantas, mājokli. Šādos apstākļos var notikt uzbudinājuma procesa pārslodze. Rezultātā iestājas šī procesa straujš atslābums: ārkārtīgs vājums, nogurums, pat nervu sabrukums kas izpaužas kā ilgstošs spēku izsīkums, darba spēju pazemināšanās, apātija. Šādi gadījumi bija vērojami 1948. gadā Ašhabadā un 1966. gadā Taškentā dažiem cilvēkiem, kuri pārcieta zemestrīci. Tādas nervu saslimšanas sauc par emociogēnajām neirozēm. Nepieciešamība savaldīties un apspiest pašaizsardzības instinktu, lai briesmu brīdī veiktu pienākumu, nenorūdītam cilvēkam var izraisīt kavēšanas procesa nepanesamu pārslodzi un novest pie neirotiskas saslimšanas. Taču tamlīdzīgas situācijas cilvēka dzīvē negadās bieži, un bez tam īslaicīga nervu procesu pārslodze lielākoties nerada neirozi. Cilvēka smadzenes ir nesalīdzināmi stiprākas un izturīgākas par citu augsti attīstītu dzīvnieku smadzenēm.

Daudz biežāk neirozes cēlonis ir ne tik spēcīgas, bet ilgstošas negatīvas emocijas. Kaimiņa huligāniska uzvedība komunāla dzīvoklī, vīra dzeršana, priekšnieka netaisna vai rupja izturēšanās un citi kairinātāji, kas boja cilvēka psihi ilgāku laiku, noved pie nervu traucējumiem. Nepatīkamu sociālās vides kairinātāju ilgstoša iedarbība izraisa nevis nervu procesu pārslodzi, bet nervozam cilvēkam raksturīgu paaugstinātu jutību pret noteiktiem kairinātājiem. Šīs jutības attīstības pamata ir viņa īpašas attiecības ar tiem vai citiem cilvēkiem vai ari ar noteiktu sociālu vidi plašākā nozīmē.

Ļoti bieži neiroze izveidojas no ieilguša konflikta starp pilsoniskā pienākuma apziņu un jūtām pret tuvu cilvēku, starp morālo apziņu un šai apziņai pretrunīgo dziņu vai tieksmi. Neirozi var radīt arī grūtības izvēlēties vajadzīgo rīcību atbildīgā brīdī, neveiksmīga profesijas izvēle, nepilnvērtības sajūta attiecīgajā darbības sfērā vai intīmajā dzīvē un citi konflikti, kas saistīti ar ilgstošu garīgu neapmierinātību. Lai gan garīgā konflikta nervu mehānisma pamatā šais gadījumos ir tāda pati nervu procesu sadursme kā dzīvniekiem (galvas smadzeņu garoza šajās situācijās nemitīgi svārstās starp uzbudinājumu un kavēšanu), tomēr šī sadursme rodas no cilvēka īpašas attieksmes pret dzīves grūtībām, pret tādu vai citādu stāvokli sabiedrība.

Viens cilvēks pat visnelabvēlīgākajos apstākļos, saņemdams nežēlīgus likteņa triecienus, pilnība saglabā garīgo līdzsvaru, bet citam pat mazāk grūtos apstākļos attīstās neiroze. Kāds tad ir šīs dažādās nelabvēlīgo apstākļu iedarbības cēlonis?

Dzīvnieku eksperimentālās neirozes pamatā ir nervu procesu spēku izsīkums pārslodzes dēļ. Cilvēka neirožu pamatā ir paaugstināts jūtīgums, kas radies no viņa īpašajām attiecībām ar sociālo vidi. Tajā ietilpst cilvēka noteikta attieksme pret savas personības novērtējumu sabiedrībā, attieksme pašam pret sevi, savu darbu, savu stāvokli sabiedrībā.

Vai tas nozīmē, ka bioloģiskajam faktoram nav nekādas lomas neirožu izcelsmē? Protams, nē. Organisma un sevišķi nervu sistēmas spējas pretoties dažādiem negatīviem faktoriem dažādiem cilvēkiem ir atšķirīgas. Nozīmīgas ir gan organisma pārmantotās, gan vecuma īpatnības, gan pārciesto slimību, traumu sekas u. c.

Pārmantojamības faktoram ir liela nozīme neirožu izcelsmē. Ja radiniekiem no tēva vai mātes puses ir bijušas kādas nervu vai psihiskas slimības, tad pārmantotā pastiprinātā jutība vai nervu sistēmas vājums rada attiecīgajā cilvēkā noslieci uz neirozi. Taču pārmantojamības faktoram nevajag piešķirt liktenīgu nozīmi. Veselīgi apstākļi ģimenē, pareiza kopšana bērnība, pareiza audzināšana darbam, vispārzināmi slimību profilakses pasākumi, higiēnas iemaņas, fizkultūra, darba un sadzīves higiēna — visi šie priekšnoteikumi palīdz saglabāt veselību pat tad, ja pārmantota vāja nervu sistēma, Un otrādi — vislabvēlīgākais pārmantojams nepasargā cilvēku no slimībām, ja viņš ir nepareizi audzināts, žūpo, neievēro higiēnas noteikumus.

Būtiska nozīme neirožu izcelsmē un uzliesmojumā ir kritiska vecuma — pubertātes un klimaktērija perioda — īpatnībām. Pubertātes gados pastiprinātu jūtīgumu un — nelabvēlīgos apstākļos — sliecību uz neirozi nosaka fiziskās attīstības straujais temps, asinīs nokļuvušo dzimumhormonu spēcīgā ietekme uz pusaudža vēl nenobriedušo nervu sistēmu.

Klimaktērija periodā un pārejā uz vecumu arī var rasties pamats nomācošiem hipohondriskiem10 pārdzīvojumiem un neirotiskam novirzēm, ja cilvēkam trūkst sabiedrisku, ģimenes un citu interešu.

Arī dažādas infekcijas, ilgstošas, organismu novārdzinošas vai ar stiprām sāpēm saistītas slimības pazemina neiropsihisko noturību un disponē uz neirotiskām novirzēm. Svarīga nozīme neirožu izcelsmē ir arī dažādam intoksikācijām, īpaši intoksikācijām ar narkotiskajiem līdzekļiem, no kuriem vislielāko ļaunumu nodara alkohols.

Alkohols ir inde, kas visstiprāk iedarbojas uz nervu sistēmu. Nokļūstot organismā, tas uzkrājas galvenokārt nervu audos. Tā saindējošā iedarbība uz galvas smadzenēm tūdaļ izpaužas piedzēruša cilvēka uzvedībā. Alkohola ietekmē cieš vispirms kavēšanas process, bet, ja to lieto lielākās devās, — arī uzbudinājuma process. Tādēļ nav brīnums, ka cilvēkam, kurš regulāri dzer, vienmēr manāmas vairāk vai mazāk izteiktas nervozitātes pazīmes. Dzeršana var novest arī līdz psihiskiem traucējumiem. Uz nervu un sirds un asinsvadu sistēmu kaitīgi iedarbojas arī tabakas inde.

Dažādas nelabvēlīgas ietekmes var radīt noslieci uz neirozi. Bet izšķirošā nozīme neirožu izcelsmē ir cilvēka īpašai attieksmei pret dzīves negatīvajiem faktoriem; šī attieksme cieši saistīta ar viņa raksturu un personības savdabību.

Tāpat kā vairums slimību, arī neiroze ir sociālās vides nelabvēlīgu ietekmju sekas. Tomēr neirozi izraisa nevis tieša dažādu negatīvu faktoru ietekme uz organismu, bet iedarbība uz personību. Tātad, lai attīstītos

18 Hipohondrija — stāvokfis, kad nervozam cilvēkam šķiet, ka viņš cieš no slimības, kuras īstenība nav.

neiroze, cilvēka raksturā un personībā jābūt kādām vājām, ievainojamām vietām, kuras vispirms cieš no noteiktām sociālās vides ietekmēm.

Kas tad īsti ir cilvēka raksturs un personība?

Temperaments, raksturs, personība

Raksturs (haraktēr) sengrieķu valodā nozīmē «nospiedums», «zīmogs». Patiešām, raksturs ir it kā cilvēka uzvedības «zīmogs». Labi pazīdami cilvēka raksturu, mēs varam paredzēt, kā viņš izturēsies tādos vai citādos apstākļos. Tātad raksturs ir vairāk vai mazāk noturīgs cilvēka uzvedības tips, kas izsaka viņa attieksmi pret citiem cilvēkiem, pašam pret sevi un savu rīcību, pret dažādām sadzīves situācijām.

No kā ir atkarīgs raksturs, kas nosaka ta attīstību?

Slavenais sengrieķu ārsts Hipokrāts, pamatodamies uz novērojumiem par cilvēku izturēšanas veidu, iedalīja cilvēkus četros tipos, kurus viņa skolnieki nosauca par temperamentiem. Šī klasifikācija izrādījās tik veiksmīga, ka līdz šim laikam nav zaudējusi savu nozīmi, un to plaši izmanto fiziologi, psihologi, ārsti. Bieži, runājot par cilvēku, mēs raksturojam viņu ka melanholiķi vai flegmātiķi. Tie ir divi temperamentu tipi no četriem, kurus konstatēja Hipokrāts un viņa skolnieku

Melanholiķis ir cilvēks, kuram raksturīgs pastāvīgi nomākts garastāvoklis. Viņa nervu sistēma slikti panes stipru kairinātāju iedarbību. Tie viņam allaž izrādās pārāk spēcīgi. Tādēļ cilvēks tiecas pēc vientulības, viņš nejūtas labi plašā un trokšņainā sabiedrība. Viņam nav viegli iegūt jaunus paziņas. Viņa raksturīgas īpašības ir sliecība uz skumjām un grūtsirdību. Ja viņš mīl mūziku, tad labāk viņam patīk, ja tā ir skumja. Ja mīl dzeju, tad galvenokārt melanholiska satura.

Melanholiskā temperamenta iezīmes atrodam Tatjanā — A. Puškina romāna «Jevgeņijs Oņegins» varonē, kura mīl vientulību, klusumu, ir jutīga, mīl pasapņot. Dažas melanholiska temperamenta iezīmes raksturīgas arī otram šī romāna varonim, dzejniekam Ļenskim. Melanholiskus tēlus un jūtas sastopam F. Sopēna, P. Čaikovska skaņdarbos, M. Ļermontova, A. Bloka dzejā.

Tiešs pretstats melanholiskajam ir sangviniskais temperaments. Sangviniķim raksturīgs pacilāts garastāvoklis. Viņš vienmēr ir kustīgs, aktīvs, mīl sabiedrību, īpaši trokšņainu. Viņš viegli aizraujas ar visu, kas jauns, bet nereti ātri atdziest. Tāds cilvēks vienmēr dzīvo tagadnē, neko daudz negudro par nākotni, nenododas nožēlai par pagātni. Viņa jūtas iedegas ātri, bet nav dziļas un noturīgas. Šāda tipa pārstāvji literatūrā ir Tatjanas māsa Olga Puškina romānā «Jevgeņijs Oņegins», Stepans Arkadjevičs Oblonskis Ļ. Tolstoja romānā «Anna Kareņina», aktieris Sčastļivcevs A. Ostrovska komēdijā «Mežs» u. c.

Cilvēkam ar flegmātisku temperamentu raksturīga aukstasinība, mazkustība, vienmuļas un lēnas kustības. Flegmātiķis netiecas pēc pārmaiņām, viņam labāk patīk pierastais dzīves ritms; viņš nekrīt izmisumā neveiksmju gadījumos, tāpat nepauž vētrainu prieku par laimīgiem notikumiem. Jūtām, emocionālajai sfērai viņa dzīvē ir otršķirīga nozīme. Viņa izturēšanos nosaka iesakņojušies paradumi. Satīriski saasinātas flegmātiskā temperamenta iezīmes varam atrast Sobakēviča tēlā N. Gogoļa romānā «Mirušās dvēseles»: «Sobakēvičs tāpat kā pirmīt klausījās, galvu noliecis, un kaut jel kas līdzīgs izteiksmei būtu parādījies viņa sejā. Likās, ka šajā ķermenī nemaz nebija dvēseles, vai arī tā bija, bet… noslēgta tik biezā čaulā, ka viss, lai kas tās dibenā norisinājās, neradīja virspusē ne mazākā satricinājuma.»

Holeriskā temperamenta cilvēks izceļas ar nevaldāmu aktivitāti, kūsājošu enerģiju, kas parasti ir mērķtiecīga. Holēriķis ir kaismīgs cilvēks: aizrāvies ar kādu darbu, viņš tam nododas visā pilnībā un neatlaidīgi tiecas sasniegt mērķi, neapstādamies nekādu grūtību priekšā. Holēriķa jūtas uzliesmo spēcīgi un ātri nenodziest kā sangvīniķim, bet ilgi deg gaišās liesmās. Tieši holeriskās iezīmes ir raksturīgas zinātnes celmlaužiem, cīnītājiem par ideju, tautas varoņiem. Ar holeriskā temperamenta īpatnībām apveltīts bija Pēteris I un A. Suvorovs, G. Kotovskis un V. Capajevs, M. Lomonosovs un I. Pavlovs. No daiļliteratūras tēliem holēriķiem var pieskaitīt Andreju Bolkonski Ļ. Tolstoja romānā «Karš un miers», traģisko aktieri Ņesčastļivcevu A. Ostrovska komēdijā «-Mežs», bulgāru Insarovu — cīnītāju par-sa26 vas dzimtenes atbrīvošanu I. Turgeņeva romānā «Priekšvakarā». Šajā Turgeņeva romānā sastopam visu četru temperamentu pārstāvjus: jaunais skulptors Subins ir sangviniķis, jaunais zinātnieks Berseņevs — melanholiķis, krusttētiņš Uvars Ivanovičs Strahovs — flegmātiķis, romāna galvenais varonis Insarovs — holēriķis.

Temperaments cilvēkā ne vienmēr izpaužas pilnīga veidā. Nereti vienā personā sastopam dažādu temperamentu īpatnību apvienojumu. Sevišķi bieži vienā personā apvienojas sangviniskā un melanholiskā temperamenta iezīmes. Šādiem cilvēkiem radošo spēku pacēlumu bieži nomaina nomāktība. Visa viņu dzīve norit it kā viļņveidīgi: te viņi ir moži, pastiprināti aktīvi, te pēkšņi kļūst grūtsirdīgi un nomākti. Retos gadījumos šīs svārstības iegūst slimīgu raksturu, un tad šādām garastāvokļa svārstībām pakļautajam cilvēkam vajadzīga ārsta psihiatra palīdzība.

I. Pavlovs, pamatojoties uz eksperimentos iegūtajiem datiem, nonāca pie secinājuma, ka temperamentu fizioloģisko bāzi veido noteikti augstākās nervu darbības tipi. Tādējādi temperamenti ir kopīgi kā cilvēkam, tā dzīvniekiem. Tie ir tā saucamie augstākās nervu darbības kopīgie tipi. Tomēr cilvēkam, kuram ir otrā signālsistēma, kādas nav dzīvniekiem, I. Pavlovs izšķir līdztekus temperamentiem vēl divus īpašus jeb cilvēka augstākās nervu darbības tipus. Ja cilvēkam pārsvarā ir otrā signālsistēma, tas ir, tieksme uz abstraktu domāšanu un loģisku analīzi, tad viņš atbilst «domātāja» augstākās nervu darbības tipam. Turpretī cilvēks, kam pārsvaru gūst pirmā signālsistēma, tas ir, tēlaina realitātes uztvere un tēlaina konkrēta domāšana, kas cieši saistīta ar jūtu sfēru, viņš atbilst «mākslinieka» augstākās nervu darbības tipam. Vairumam cilvēku abas signālsistēmas ir vairāk vai mazāk līdzsvarotas, un viņi atrodas it kā vidū starp abiem tipiem. Speciālie augstākās nervu darbības tipi var apvienoties ar jebkuru no vispārējiem tipiem («mākslinieki — sangviniķi», «domātāji — sangviniķi», «mākslinieki — flegmātiķi», «domātāji — flegmātiķi» utt.).

Termperaments ir personības iedzimta īpašība. Tomēr pierādīts, ka dzīves veids un apkārtējā vide būtiski ietekmē pat dzīvnieku izturēšanos. Vēl jo vairāk augstākās nervu darbības vispārējam tipam (temperamentam) ir pakārtota nozīme cilvēka uzvedībā. Iepriekš minējām vairākus literārus un vēsturiskus tēlus, kuros iemiesoti dažādi temperamenti. Taču lasītājs droši vien būs ievērojis, ka piemēriem izraudzītie tēli, kuri pieder pie vienas un tās pašas temperamenta grupas, krasi atšķiras cits no cita. Puškina Ļenskis un Turgeņeva Berseņevs nepavisam nelīdzinās viens otram, lai gan abiem ir melanholiskā temperamenta iezīmes. Tāpat skeptiskais prāta cilvēks aristokrāts kņazs Andrejs Tolstoja romānā «Karš un miers» atšķiras no tautas lietai uzticīgā demokrāta Insarova Turgeņeva romānā «Priekšvakarā». Izcilajam fabulistam I. Krilovam piemita flegmātiskā temperamenta iezīmes. Bet vai gan šī gudrā un smalkā mākslinieka personību var salīdzināt ar neaptēsto, aprobežoto Gogoļa Sobakēviču vai primitīvo Turgeņeva Uvaru Ivanoviču?

Redzam, ka norādījums uz cilvēka temperamentu nebūt nav pietiekams, lai raksturotu viņa personību. Cilvēka individuālo savdabību veido ne tikai temperaments, bet arī citas īpašības. Šīs īpašības kopā ar temperamenta īpašībām ir tas, ko saucam par raksturu. Cilvēka temperaments ir tikai it kā emocionālais fons, personības «krāsas», bet viņa izturēšanās kā rakstura izpausme veidojas ne tikdaudz temperamenta, kā audzināšanas, profesijas, sociālās vides ietekmē. Tādēļ arī katrs vēsturiskais periods sabiedrības attīstībā rada tipiskus raksturus, kuri atspoguļojas dažādu laiku un tautu daiļliteratūrā. Pieminētie literāro un vēsturisko varoņu tēli nav tikai dažādu temperamentu pārstāvji. Tās ir personības ar noteiktiem raksturiem, kas veidojušies dažādos sociāli vēsturiskās vides apstākļos. Tādēļ tik atšķirīgi ir mūsu piemēros minētie cilvēki ar vienādu temperamentu: melanholiķi Ļenskis un Berseņevs, sangviniķi Oblonskis un Sčastļivcevs, holēriķi cars Pēteris I un zinātnieks Pavlovs.

Raksturu klasifikācija ir daudz sarežģītāks un grūtāks uzdevums nekā temperamentu klasifikācija. Tā kā sociālie apstākļi, kas veido cilvēka raksturu, ir ļoti sarežģīti un daudzveidīgi, tad rakstura tipu un to variantu ir ārkārtīgi daudz. No dažādām zinātnē izvirzītām raksturu klasifikācijām vienkāršākā un praktiski ērtākā ir klasifikācija, kuras, pamatā ir cilvēka attieksme pret citiem cilvēkiem, pret sevi un pret darbu.

Rakstura iezīmes, kas izpaužas attieksmēs pret citiem cilvēkiem, ir šādas: sabiedriskums — noslēgtība, kolektīvisms — individuālisms, labsirdība — cietsirdība, atklātība — noslēpumainība, iejūtība — nejūtība, laipnība — rupjība, kautrība — vaļība, cilvēkmīlestība — egoisms. Rakstura īpašības, kuras izpaužas attieksmē pret sevi, ir šādas: iedomība — kautrība, pašpārliecība — neticība saviem spēkiem, apņēmība — neuzņēmība, pārspīlētas bažas par savu veselību — nevērība pret to, prasīgums pret sevi — iecietība pret sevi.

Rakstura īpašības, kas pauž attieksmi pret darbu, var būt šādas: čaklums — slinkums, neatlaidība — vāja griba, centība — paviršība, mērķtiecība — haotiskums, radošs darbs — amatnieciskums. Ir vēl arī vispārējas rakstura īpašības — principialitāte, noteiktība, vīrišķība, godīgums u. c. Svarīgākā pozitīva rakstura īpašība ir gribasspēks, tas ir, spēja izvirzīt sev noteiktus mērķus un tos sasniegt, plānveidīgi pārvarot šķēršļus.

Kādā veidā raksturs ir saistīts ar temperamentu? Iepriekš bija teikts, ka raksturs pakļauj sev temperamentu, regulē tā izpausmes. Jo stiprāka ir cilvēka griba, jo labāk viņš prot savaldīties, jo vairāk viņa raksturs ietekmē temperamentu. Ne velti tautā raksturu pielīdzina gribai un par stipras gribas cilvēku saka, ka tas ir cilvēks «ar raksturu». Tādēļ stipras gribas melanholiķis var briesmu brīdī nezaudēt pašsavaldību un pat izturēties varonīgi, bet vājas gribas holēriķis tādos pašos apstākļos var zaudēt galvu.

Temperaments savukārt ietekmē rakstura izpausmes. Piemēram, neatlaidība kā rakstura īpašība var piemist gan holēriķim, gan flegmātiķim, bet pirmajam tā izpaužas kaismīgi un vētraini, bet otrajam — rāmi, aukstasinīgi.

Personība ir plašāks jēdziens nekā raksturs. Temperaments nosaka galvenokārt reakcijas stiprumu, līdzsvarotības pakāpi un ātrumu, raksturs — cilvēkam tipisko uzvedību, taču personības jēdziens bez temperamenta un rakstura vēl ietver tās sociāli nosacītās īpašības, kuras ir cilvēka izturēšanās augstākie regulētāji, — viņa pasaules uzskatu, idejiski morālo seju. Līdz ar pozitīvām rakstura iezīmēm tieši šīs personības augstākās īpašības var kļūt par cilvēka pašregulešanas un pašaudzināšanas svarīgāko faktoru. No cilvēkiem ar līdzīgu temperamentu un raksturu viens var būt ideālists filozofiskā ziņā, cits materiālists, viens — reliģiozs, cits — ateists, vienam var būt aprobežots, citam — plašs redzes loks utt. Cilvēki ar līdzīgu temperamentu un raksturu var atšķirties ar dažādam personības iezīmēm. Iepriekš minētie literārie un vēsturiskie tēli, kuri pieder pie viena un tā paša temperamenta tipa, ir ne tikai cilvēki ar dažādu raksturu, bet arī pilnīgi atšķirīgas personības. Cēlonis tam meklējams sociāli vēsturiskajos apstākļos, kādos šie cilvēki ir auguši, dzīvojuši un strādājuši.

Personība un neiroze

Lai izprastu neirozes cēloņus un patoģenēzi[6], jānoskaidro, kāda loma tās attīstībā var būt visām galvenajām personības īpašībām. Tomēr izdalīt šo īpašību ietekmi izolētā veidā iespējams tikai ļoti nosacīti un aptuveni, jo cilvēka personībā tās visas atrodas cieša mijiedarbībā. Sāksim ar personības veidošanas bioloģisko pamatu, tas ir, ar organisma īpatnībām.

Par pārmantoto īpašību zināmu, nozīmi jau tika runāts. Jāuzsver nereti sastopamās funkcionālas nepilnvērtības — viena vai otra orgāna vai orgānu sistēmās nepilnvērtīgas darbības — nozīme. Šī nepilnvērtība var būt pārmantota vai iegūta ka pārciestu slimību sekas, vai arī to var izraisīt kādas novirzes no normālas fiziskās attīstības.

Dažādiem cilvēkiem dažādas organisma sistēmas nav vienādi attīstītas un noturīgas. Vienam mazliet mazāk attīstīta sirds un asinsvadu, citam — gremošanas vai kāda cita sistēma. Dažāda ir arī vienas vai otras orgānu sistēmas iedzimtā jutība. Daudziem pie jebkura savārguma liek sevi manīt kāds noteikts orgāns vai orgānu sistēma. Šādiem cilvēkiem arī katrs psihisks satraukums tūlīt atspoguļojas vājajā vai sevišķi jutīgajā organisma sistēmā. Ir zināms, ka garīgs saviļņojums vieniem cilvēkiem viegli izraisa nosarkšanu, paātrinātu sirdsdarbību, citiem — bālumu, palēninātu sirdsdarbību. Dažiem pēkšņs stiprs uztraukums rada dziņu iztukšot zarnas («lāča slimība»). Ir arī tādi cilvēki, kuriem šādos gadījumos zūd ēstgriba, citiem sākas adas nieze, bezmiegs.

Nav brīnums, ka nervozs cilvēks sūdzas par kāda orgāna darbības traucējumiem. Izmeklējot nekādas slimīgas pārmaiņas šaja orgānā nav atrodamas. Neirozes attīstība galvena nozīme ir ne tik daudz kāda orgāna vai visa organisma vājumam, cik šī vājuma ietekmei uz personības veidošanās procesu. Viens izturas pret kada orgāna nepilnvertību saprātīgi: viņš prasa ārstam padomu un izpilda viņa norādījumus par ārstēšanos vai higiēnu. Šajā gadījumā kādas orgānu sistēmas nepilnvērtība nekādu ietekmi uz personības attīstību neatstāj. Turpretī citam šī nepilnvērtība ietekmē viņa attiecības ar apkārtējo vidi un līdz ar to rakstura un personības veidošanos.

Ja vienīgais bērns ģimenē ir kopš dzimšanas vārgs, viņš var kļūt par vecāku un radinieku saasinātas uzmanības objektu. Bērnu sargā no jebkādas, pat visparastākās fiziskās un garīgās piepūles, visas viņa velēšanām un pat kaprīzes tiek steidzīgi izpildītas. Sads bērns atpaliek fiziskajā un garīgajā attīstība.

Rezultātā veidojas egocentriska, uz savu «es» vērsta personība, kura nav spējīga uz gribas piepūli, mērķtiecīgu darbu, sevis ierobežošanu un pašdisciplīnu.

Var rasties arī citāds stāvoklis: ģimenē ir daudz bērnu, un par vārguli rūpējas ne vairāk, kā par viņa brāļiem un māsām. Taču viņa fiziskais vājums izraisa vienaudžu izsmieklu, viņu nicina, dara viņam pāri. Šāds stāvoklis ievaino bērna patmīlību, atņem viņam iespēju brīvi un līdztiesīgi rotaļāties ar citiem bērniem. Ja audzinātāji viņu morāli neatbalstīs, neorganizēs bērnus, tad viņš slimīgi pārdzīvos savu vārgumu. Tas var kļūt par iemeslu atsvešinājumam no kolektīva un iegrimšanai sevī. Šādas reakcijas sekas var būt saniknojums, alkas atriebties. Bērnības gadi, kas saistīti ar fiziskas nepilnvērtības sajūtu, var kļūt par personības nepareizas attīstības cēloni. Līdzīgu nozīmi var iegūt dažādi fiziski trūkumi: stipra tuvredzība, klibums, kupris u. c. Šāda nelabvēlīga faktora ietekmē rodas augsne, lai izveidotos personības «viegli ievainojama» šķautne, cilvēka slimīga attieksme pret to, kā apkārtējie uztver viņa fiziskos trūkumus.

Pastiprināts jūtīgums vēl biežāk rodas tad, ja apvienojas vairāki nelabvēlīgi faktori, kas negatīvi ietekmē personības veidošanos, piemēram, fizisks vārgums, tuvinieku atsaucības trūkums un biedru pārestības.

19 gadus vecais jaunietis R. sūdzas par ātru sakaitināmību, nogurumu, nepatīkamām sajūtām pie katras fiziskas un garīgas piepūles. Izsekojot apstākļiem, kas jaunieti noveduši šādā stāvoklī, izrādījās, ka viņš audzis bez tēva. Māte bijusi nervoza, viegli saniknojama, situsi zēnu. Bērnībā viņš bijis fiziski vārgs, vājš, bieži slimojis. Kā jau vājāku un aizstāvēties nespējīgu, zēni vienaudži viņu situši un kaitinājuši. Viņš vairījies no tiem, sācis nodarboties ar sportu. Paaugstināta arteriālā asinsspiediena dēļ zēnam nav ļāvuši piedalīties sporta sacensībās. Sī neveiksme viņam bijis trieciens. Viņš kļuvis vēl noslēgtāks, bet sporta nodarbības nav pametis. No mātes, kas pēc vīra nāves bija palikusi viena ar bērniem, zēns ar savu vārgumu un aizvainojumiem nav guvis nekādu atsaucību. Bet viņš neatlaidīgi nodarbojies ar sportu. Un ik reizi, kad viņam mērīts asinsspiediens, ļoti uztraucies.

Remontu un celtniecības kantorī, kur R. sāka strādāt, viņu nomāca darbabiedru rupjā izturēšanās.

Jaunietim neirotisku saslimšanu izraisīja trīs nelabvēlīgi faktori, kuri ietekmēja viņa personības Veidošanos bērnībā un jaunībā: fiziskā nepilnvērtība, nelabvēlīgie ģimenes apstākļi un vienaudžu neiejūtība. Zēna fiziskais vārgums pats par sevi nevarēja kļūt par cēloni neirozei, ja bērnībā saņemtie sitieni, vienaudžu nodarītās pārestības un aizvainojumi nebūtu padarījuši viņu pārmērīgi jūtīgu. Gadījumus, kad viņam neatļāva piedalīties pārgājienos un sporta sacīkstēs, viņš pārdzīvoja kā morāliskus triecienus. Paaugstinātā asinsspiediena dēļ zēns kļuva vēl jūtīgāks pret savu veselību un pastiprināti reaģēja uz visām niecīgākajām sajūtām organismā. Nav izslēgts, ka zināmu «materiālu» šīm sajūtām deva hipertonija, bet arī tās attīstību veicināja neiroze. Izšķiroša nozīme R. neirozes attīstībā bija viņa noteiktā virzienā saasinātajam jūtīgumam, ko noteica slimnieka personības īpatnības.

Šajā gadījumā skaidri izpaužas nepilnvērtības sajūtas pārmērīgās kompensācijas (pārkompensācijas) mehānisms, kurš nereti vērojams nervozu cilvēku reakcijās un uzvedībā. R. centās savu fizisko vājumu un slimīgumu ar uzviju kompensēt sporta nodarbībās.

Zināma nozīme neirozes attīstībā var būt temperamenta īpatnībām. Melanholiska temperamenta cilvēks līdzīgos apstākļos vieglāk saslimst ar neirozi nekā sangviniska vai flegmātiska temperamenta cilvēks. To pašu var sacīt arī par cilvēku ar holerisku temperamentu. Nelabvēlīgos apstākļos holēriķis, ja tas ir nervozs, pats ar savu izturēšanos var radīt tik grūtu situāciju, ka tā kļūst par nervu sabrukuma tiešo cēloni.

Salīdzinot ar temperamentu, būtiskāka nozīme neirozes un tās simptomu attīstībā ir augstākās nervu darbības tipam. Nelabvēlīgos personības, veidošanās apstākļos pirmās signālsistēmas vājums rada priekšnoteikumus psihastēriijai un spaidu stāvokļu neirozei, bet tās pārsvars — priekšnoteikumus saslimšanai ar histēriju. Pārsvarā darbojoties pirmajai signālsistēmai (cilvēkiem ar mākslinieciskā tipa augstāko nervu darbību), īstenības uztverei piemīt galvenokārt tēlains, konkrēts un viengabalains raksturs. Tādēļ arī nervu zīmēm12 viņu galvas smadzeņu garozā ir tāds pats viengabalains raksturs. Histērijas gadījumā pārmērīgā kavēšana, uz kādu ir tieksme nervoziem cilvēkiem, pārņem veselus nervu zīmju kompleksus, reizēm pilnīgi izslēdzot nervu centrus. 5ie centri regulē funkcijas, kuras nodrošina saistību ar apkārtējo pasauli: dažādas kustības, runu, redzi, tausti, barības norīšanu. Tādā kārtā izpaliek dažas funkcijas, kurām ir it kā aizsardzības raksturs. Uz laiku pārtrūkst kāds kontakts ar ārpasauli, kura histērijas slimniekam attiecīgajā situācijā kļuvusi grūti panesama, un it kā rodas izeja no grūtā stāvokļa. Tādēļ šāda veida funkciju iztrūkums, kas izpaužas kā funkcionāla kāju paralīze vai īslaicīgs runas spēju, ādas jutības, redzes, norīšanas spējas zudums, neiedzen slimnieku izmisumā. Gluži otrādi, viņš paliek pilnīgi

"Nervu zīmes — zināmas pārmaiņas smadzeņu garoza, kuras atstājis katrs tās agrākais uzbudinājums.

mierīgs. Acīmredzot funkciju iztrūkums viņam neapzināti ir pat vēlams. Viņa slimīgais stāvoklis viņam šķiet «nosacīti vēlams» (I. Pavlovs).

Gluži citāda rakstura nervu zīmes ir domātāju tipa cilvēkiem. Viņiem dominē analītiska, abstrakta domāšana. Šiem cilvēkiem ir nosliece uztvert realitāti nevis kopumā, bet fragmentāri, uztvert analīzes ceļā atrastas dažādu priekšmetu un parādību būtiskās pazīmes. Saskaņā ar šo uztveres un domāšanas īpatnību šo cilvēku nervu zīmēm ir fragmentārs, detalizēts raksturs. Domātāju tipa nervoziem cilvēkiem selektīvi pastiprinātā jutība pret viņu uztverei sevišķi nozīmīgiem iespaidiem izraisa pārmērīgu kavēšanu otrās signālsistēmas tikai tādās nervu zīmēs, kuras ir šo signālu būtiska daļa. Rezultātā pārējās zīmes, kuras atstājuši nebūtiski, gadījuma iespaidi, iegūst noturīgu, pastiprinātu uzbudināmību. Te darbojas pozitīvās indukcijas likums. Tādējādi otrajā signālsistēmā izveidojas uzbudinājuma sastrēguma perēkļi, kas kļūst par nejauša, nenozīmīga satura spaidu domu un priekšstatu pamatu. Nervozs cilvēks, kuru moka spaidu doma vai spaidu priekšstats, nevar zināt, kā tas cēlies: nervu zīmju kompleksa galvenā daļa ir kavēta, un pārdzīvotā būtiskais saturs aizmirsts. Nervozo cilvēku vajā uzmācīgi, satura ziņā nenozīmīgi priekšstati. Tās ir aizmirstu būtisku domu «drumslas», kuras zaudējušas sakarību ar veselo un tādēļ nesaprotamas.

Jebkurš priekšstats kaut kādā veidā ir pamudinājums uz rīcību, kura atbilst šim priekšstatam. Priekšstats ir kavēta darbība, darbības sākums. Tādēļ arī spaidu priekšstats tiecas izpausties darbībā. Tā nervoziem cilvēkiem rodas spaidu darbības, kuras ir tikpat bezjēdzīgas un viņiem pašiem nesaprotamas kā spaidu priekšstati un domas. Tikai pamatīgi iepazīstot visu nervozā cilvēka dzīvi, viņa pārdzīvojumus pagātnē un tagadnē, iespējams atklāt kāda spaidu priekšstata un tam atbilstošās spaidu darbības pirmcēloni.

Izsekojot slimnieka O. (viņš ik reizes pieliecās, kad sastapās ar augumā mazāku cilvēku) dzīves gājumam, izrādījās, ka O. audzinājušas māte un krustmāte, kuras viņu dievinājušas. Bērnībā viņš ļoti auklēts un lutināts. Bet tad māte un krustmāte nomirušas. Dzīve kļuvusi grūta, bet viņš bijis slikti piemērots grūtībām. Šādas audzināšanas un vēlāko dzīves apstākļu ietekmē izveidojies vājš un pasīvs raksturs — nevis aktīva attieksme pret dzīvi, nevis tiekšanās pēc cīņas un radoša darba, bet neapzināta vēlēšanās izvairīties no cīņas, no grūtībām.

Attieksme pret bērnībā pārdzīvoto, veidodamās uz vāja rakstura bāzes, radīja O. īpašu jūtību pret bērnības atmiņām. Šī jūtība veicināja pārmērīga kavējuma rašanos nervu zīmēs, kuras bija atstājuši būtiskie pārdzīvojumi bērnības gados. Saskaņā ar pozitīvās indukcijas likumu izveidojās sevišķi uzbudināma pārdzīvotā «drumsla», nervu zīme, kas radusies, uztverot nebūtisku bērnības pazīmi — «maziņš». Tā kā katrs priekšstats tiecas izpausties darbībā, 0. sāka pieliekties ik reizi, kad sastapās ar mazāka auguma cilvēku. Viņa dvēselē mājoja neapzināta vēlēšanās palikt maziņam, mazākam par citiem, un līdz ar to modināt aizbildniecisku attieksmi pret sevi tāpat kā laimīgajos bērnības gados. Pats neapzinādamies, viņš sāka simboliski realizēt šo vēlēšanos.

Ja spaidu priekšstats ir kāda baiļu pavadīta pārdzīvojuma atlieka, tad tas ari pats par sevi var izraisīt bailes, kuru cēlonis slimniekam nav saprotams. Slimniece F. baidījās no visa, kas kaut kādā veidā atgādināja viņai čūsku, un nesaprata, no kā viņai radušās šīs bailes. Tikai iepazīstot šīs sievietes pārdzīvojumus bērnībā viss noskaidrojās. Agrā bērnībā viņa dzīvoja apvidū, kur mitinājās čūskas. Viņa baidījās no tām. Reizēm brālis viņu baidīja, rādīdams bildīti ar čūskas attēlu. Ar laiku tas viss aizmirsās. Bet tad slimniecei sākās klimaktērija periods, kad sievietēm dažkārt pazeminās neiropsihiskā stabilitāte. Tai pašā laikā F. cieta neveiksmi personīgajā dzīvē.

Reiz viesībās kāda F. paziņa, kura sēdēja viņai blakām pie galda, parādīja savu jauno gredzenu. Tas bija pagatavots čūskas veidā. Uzlūkojot gredzenu, slimnieci pārņēma bailes. Tā viņai sākās neiroze, kuras izcelšanos un jēgu viņa nesaprata. Raksturīgi tomēr tas, ka slimniece, kā viņa stāstīja, no dzīvām čūskām nebaidījās. Viņa tās mierīgi aplūkoja zooloģiskajā dārzā. Turpretī priekšmeti, kas kaut aptuveni atgādināja čūsku, iedvesa viņai bailes. Te izpaužas mums jau pazīstamais paradoksālās fāzes mehānisms; spēcīgi kairinātāji izraisa vāju reakciju, bet vājie darbojas pietiekami spēcīgi. Šai gadījumā radušās baiļu sajūtas pamatā bija F. reakcija uz neizdevušos personīgo dzīvi, uz vientuļu vecumdienu perspektīvu. Nācās apspiest jūtas, kas raksturīgas sievietei pārejas periodā: saasinātas alkas pēc mīlestības, pēc drauga tuvuma. Šo jūtu izraisīto aktīvo tieksmju apspiešana saskaņā ar pozitīvās indukcijas likumu var radīt pasīvās aizsardzības reakciju, kas parasti saistīta ar baiļu sajūtu. Te nāca klāt vēl «vājais punkts» galvas smadzeņu garozā — nervu zīmes, kuras bija atstājušas bērnībā pārciestās bailes no čūskām. Sai punktā radās uzbudinājums pozitīvās indukcijas ietekmē no tām kavētajām saitēm, kas bija nomākto vēlmju pamatā.

Mašīnrakstītājai M., kura cieta no nepatīkama spaidu priekšstata, bija izveidojusies noteikta stereotipa reakcijas forma, tiklīdz apziņā radās spaidu attēls: ik reizi, tai rodoties, viņa sāka par jaunu darīt darbu, kuru šai brīdī darīja. Ja viņa šuva, tad izārdīja sašūto gabalu un sāka par jaunu. Ja mazgāja traukus, tad pārmazgāja tos. Ja rakstīja uz mašīnas, tad izņēma iesākto lapu un pārrakstīja. Ja viņa gāja pa ielu, tad atgriezās vietā, kurā viņai bija sācis uzmākties spaidu priekšstats, un no jauna turpināja ceļu. Atkārtota darbība viņai uz laiku deva atvieglinājumu. Atgriezdamās darba sākumā, viņa it kā simboliski «atcēla», «izsvītroja» to notikumu gaitu, kas bija novedusi pie skaidu attēla parādīšanās, un darīja visu «no sākuma». Šādas darbības atvieglojošā mehānisma pamatā ir uzbudinājuma sastrēguma perēkļa zināms kavējums smadzeņu garozā (pēc negatīvās indukcijas likuma): darbība, ar kādu M. parasti reaģē uz spaidu attēla parādīšanos, ir saistīta ar uzbudinājumu, un šis uzbudinājums kavē sastrēguma perēkli. Šādas darbības psiholoģiskā jēga ir tāda, ka nervozs cilvēks tai piešķir maģisku nozīmi. Nejaušu apstākļu un sakritību rezultātā kaut kāda darbība var iegūt it kā simbolisku, maģiskas procedūras raksturu, kas pasargā viņu no nelaimēm. Ja ir sliecība uz spaidu stāvokļiem, tad galu galā šī darbība iegūst spaidu raksturu un pārvēršas it kā par rituālu. Medicīnā šīs darbības tā arī sauc — par «rituālām»' darbībām. Rituālo spaidu darbību pamatā ir smadzeņu garozas pastiprināts inertums, tās tendence uz noturīgu stereotipu uzbudinājumu vienā vai otrā nervu saišu sistēmā. Nereti šis inertums raksturo nervozo cilvēku, kurš cieš no spaidu ideju.neirozes vai neirozes, ko sauc par psihaštēniju.

Smadzeņu garozas pastiprināta inertuma dēļ daudzi nervozi cilvēki «neprot» aizmirst. Viņi ilgi atceras nepatīkamu pārdzīvojumu, atkal un atkal atgriežas pie tā, un nereti viņu atmiņā sevišķi dzīvi saglabājas nevis pārdzīvotā notikuma būtība, bet šī notikuma nenozīmīgi, nejauši sīkumi. Arī šīs īpašības pamatā ir pozitīvā indukcija no pārciestā pārdzīvojuma «kodola» kavētajām zīmēm uz sekundārām, nejauši ar to saistītām zīmēm.

Mēs iztirzājām speciālā, cilvēkam raksturīgā augstākās nervu darbības tipa nozīmi neirozes un dažu neirotisku simptomu attīstībā. Kā redzams, pirmās signālsistēmas vājums, mazattīstība vai arī otrādi — tās pārmērīgs pārsvars var veicināt neirozes rašanos un piešķirt tās izpausmēm noteiktu raksturu.

Bērnu vispusīga, harmoniska audzināšana sekmē abu signālsistēmu vienmērīgu attīstību un neļauj kādai no tām gūt pārsvaru. Pie mums plaši propagandētajai bērnu estētiskajai audzināšanai skolā ir ne tikai pedagoģiska, bet arī liela psihohigiēniska nozīme. Modinot bērnos un jaunatnē skaistuma izjūtu, mēs viņos veicinām pareizu pirmās signālsistēmas attīstību, neļaujot pārmērīgi, vienpusīgi attīstīties otrajai signālsistēmai. Pēdējo trenē matemātikas, fizikas un citu zinātņu nodarbībās. Tādēļ nevienam kādas zinātnes nozares speciālistam nevajag noslēgties šaurā savas specialitātes lokā. Inženierim, ģeologam, mediķim jāaudzina sevī prasme uztvert daiļliteratūru, mūziku, tēlotāju mākslu, bet māksliniekam jāinteresējas par zinātnes sasniegumiem. I. Pavlovs šai ziņā rādīja lielisku piemēru: diendienā nodarbodamies ar spraigu garīgo darbu, kam bija galvenokārt abstrakts, analītisks raksturs, viņš atrada laiku, lai katru rītu, sākoties darba dienai, aplūkotu savu krievu mākslinieku gleznu reprodukciju kolekciju.

Personības izveidē un neirozes patoģenēzē tomēr izšķirošā un lielākā nozīme ir nevis cilvēka fizioloģiskajām īpatnībām, bet raksturam. Patiesībā gan fiziskā nepilnvērtība, gan temperaments, gan īpašais cilvēka augstākas nervu darbības tips ietekmē personības veidošanos un neirožu patoģenēzi tikai tikdaudz, cik tie ietekmē rakstura attīstību.

Ļeņingradas psihiatrs V. Mjasiščevs norādīja uz svarīgo nozīmi, kāda neirozes attīstībā ir personības īpaši nozīmīgām saskarēm ar sociālo vidi. Šīs saskares viņš ieteica nosaukt par «attiecībām», tā pasvītrodams to subjektīvo nozīmību cilvēka dzīvē. Sīs attiecības tad arī nosaka jutību pret dažādiem sociālās vides kairinātājiem. Vide tad arī veido cilvēka, raksturu ar šo viņa attiecību starpniecību. Raksturā it kā izkristalizējas, «izgulsnējas» cilvēka atiecības, viņa saskare ar sociālo vidi. Raksturā ir it kā fiksēts cilvēka un sociālās vides attiecību tips.

Piemērā ar slimnieku R. mēs redzējām, kā izveidojās viņa slimīgā attieksme pret savas fiziskās nepilnvērtības novērtējumu. Tā sekmēja viņa rakstura īpatnību.— pastiprinātās patmīlības, egocentrisma, savas nepilnvērtīgas pārkompensācijas tieksmes — veidošanos. Rakstura iezīmes savukārt veicina personības īpašu attiecību nostiprināšanos un attīstību.

Kā piemēru, kad personībai ar noteiktām, nebūt ne negatīvam rakstura īpašībām izveidojas saasinātas attiecības ar vidi, attiecības, kas rada priekšnoteikumus nervu sabrukumam, var minēt šādu gadījumu. Pusmūža vecuma strādniekam P. viņa darbs bija visas dzīves pamats un jēga. Mierīgi uztverdams dažādas sadzīves grūtības, viņš bija ļoti jūtīgs pret jebkādiem traucējumiem darba. Viņa iecirknī bija saviesušies dzērāji, dīkdieņi, brāķdari, kuri pazemināja darba ražīgumu un produkcijas kvalitāti, kavēja plāna izpildi. Šo apstākļu dēļ viņš atradās nemitīgā nervu sasprindzinājumā. Ik dienas viņam bija jāuztraucas, jāstrīdas ar nevīžām. Taču šīs grūtības vēl nenoveda viņu līdz nervu sabrukumam.

Viņš nebija vārgulis, viņam bija augstākās nervu darbības stiprā tipa iezīmes. Bet viņš bija kaislīgs un viegli uzbudināms, ar holerisku temperamentu. Un, viņam par nelaimi, radās sarežģīta situācija. Strādnieks P. neatlaidīgi lūdza palīdzēt cīņā pret darba dezorganizētajiem, bet nesaņēma pienācīgo administrācijas atbalstu; vēl vairāk, izrādījās, ka nelabojamu darba kavētāju un dzērāju, kurš ne mazums kaitējis darbam, aizstāv kāda rūpnīcā ietekmīga persona. P. pašu sapulcē asi nokritizēja par plāna neizpildīšanu. Vētraini izskaidrodamies ar ceha priekšnieku, P. nesavaldījās un sarunāja rupjības. Par to viņam pirmoreiz dzīvē ar pavēli tika izteikts rājiens. Izveidojās stāvoklis, kuru vecais strādnieks uzņēma kā triecienu savām pašcieņas un patmīlības jūtām, savai attieksmei pret darbu, savai taisnīguma un pilsoņa pienākuma izjūtai. Radās saslimšanu veicinoša situācija, kurai mēdz būt liela, dažkārt pat izšķiroša loma neirozes attīstībā. Ja rūpnīca nebūtu aizstāvējuši slaistu, ja strādniekam P. sapulce nebūtu «sadots pa galvu» un viņš nebūtu saņēmis sava mūžā pirmo rājienu, varbūt viņš būtu uzveicis visas grūtības bez veselības traucējumiem. Taču situāciju, kas bija ap viņu izveidojusies, viņš nespēja panest pārmērīgās, holeriskajam temperamentam raksturīgās uzbudināmības dēļ.

Šai gadījumā ir skaidri redzama personības pamatelementu nozīme neirozes izcelsmē. Galvenā loma te ir vecā strādnieka raksturam, kura dominējošās īpašības bija patmīlība, pašcieņa, darba un pilsoniskā pienākuma jūtas, dedzība un neatlaidība izvirzītā mērķa sasniegšanā (holeriskais temperaments). Raksturs dotajos apstākļos izraisīja saspīlētas attiecības ar apkārtējiem cilvēkiem. Svarīga nozīme nervu sabrukuma izraisīšanā bija arī patogēnajai situācijai.

Daudz biežāk nervu sabrukumu veicinošās attiecības rada nevis rakstura pozitīvās, bet negatīvās iezīmes, tādas kā melīgums, tieksme sevi pārvērtēt, iedomība, individuālisms, pārmērīga godkāre, vai arī otrādi, neticība sev, pietiekama sevis nenovērtēšana, neuzņēmība. Svarīga nozīme neirozes attīstībā var būt arī pretrunīgu īpašību apvienojumam raksturā, piemēram, ja augsts prasīgums pret sevi, radošas tieksmes apvienotas ar vāju gribu.

Runājot par personības īpatnību nozīmi neirozes attīstībā, nevar neminēt tādu cilvēka izturēšanās augstāko regulētāju, kāda ir viņa idejiski morālā apziņa. Tā ne vienmēr harmoniski apvienojas ar raksturu. Pretruna starp idejiski morālo apziņu un raksturu nereti ir iekšēja konflikta un neirozes attīstības cēlonis. Idejiski morālās apziņas jēdzienā ietilpst pasaules uzskats un personības morāles «kodekss». Jo augstāka un stabilāka ir cilvēka idejiski morāliskā apziņa, jo labāk viņš, ja rakstura īpašības pozitīvas, ir pasargāts no neirotiska sabrukuma. Personības viengabalainībai ir liela nozīme. Tomēr dzīvē dažreiz vērojama plaisa starp idejiski morālisko apziņu un raksturu. Cilvēks var būt patiesi uzticīgs progresīvām idejām, kvēli tās propagandēt, bet rakstura dēļ viņa izturēšanās sadzīvē ir pretrunā ar šīm idejām. Gadījumos, kad cilvēks ir godīgs, principiāls, bet nezina, kā «tikt galā» ar savu raksturu, šāda sašķeltība var kļūt par iekšēja konflikta un nervu sabrukuma cēloni.

Svarīga nozīme cilvēka neiropsihiskajā noturībā ir viņa pasaules uzskata idejiski teorētiskajam līmenim, pasaules uzskata idejiskajam saturam, skaidrībai un pilnvērtībai. Mūsu dienās visprogresīvākais pasaules uzskats, kas veido strādnieku šķiras sociālās cīņas pamatu, ir marksistiski ļeņiniskā mācība par dabas un sabiedrības-attīstības likumiem.

Marksistiski ļeņiniskā pasaules uzskata svarīgā morālā nozīme izpaužas tai aicinājumā uz sabiedrisku aktivitāti, ar kādu caurausts tā idejiskais saturs, aicinājumā uz visas pasaules darbaļaužu kaujiniecisku vienotību. Šajā aktivitātē ietverti personības pašregulēšanas, pašaudzināšanas un pašpāraudzināšanas avoti un iespējas.

Būtiska psihohigiēniska nozīme ir arī marksistiskiļeņiniskās mācības dziļi optimistiskajam saturam — ticībai cilvēkam, viņa saprāta varenībai un viņa nākotnei.

Mūsu dienās zinātniskā ziņā atpalicis pasaules uzskats nevar būt par drošu personības garīgo atbalstu. Dažādās ideālistiskās un reliģiskās mācības nav spējīgas kaut cik apmierinoši izskaidrot to lielo vēsturisko pārvērtību gaitu un jēgu, kādas notikušas zemes virsū mūsu acu priekšā, vienas paaudzes dzīves laikā. Sie vēsturiskie notikumi līdz pamatiem satricinājuši . vai pilnībā sagrāvuši daudzu miljonu cilvēku veco dzīves veidu un radījuši jaunas sociālās dzīves formas. Ideālistiskās mācības nespēj norādīt cilvēces tālākvirzības ceļus, sniegt cilvēkam to ideālu, pēc kura viņš varētu tiekties un kurš varētu kļūt par viņa dzīves jēgu un saturu. Visas ideālistiskās un reliģiskās mācības aicina cilvēku necerēt uz saviem spēkiem, savu saprātu, propagandē pakļaušanos kaut kam nezināmam, nesaprotamam. Šāda veida pasaules uzskats atspoguļo kapitālistiskajās valstīs valdošo, bet jau neizbēgamai bojā ejai nolemto parazītisko šķiru izmisumu. Šāds pasaules uzskats, protams, nevar būt par cilvēka neiropsihiskās noturības un veselības avotu. Tas veicina dekadentiskas noskaņas, pesimismu un pārliecību par dzīves bezjēdzību. Pie kapitālistiskās valstīs izplatītām, reakcionārām pseidozinātniskām mācībām pieder arī austriešu psihiatra Zigmunda Freida izdaudzinātā ideālistiskā teorija. Freids apgalvo, ka ikviena neiroze ir agrīnu, bērnības dzimumtieksmju formu (autoerotisms13 , seksuālas jūtas pret māti, tēvu utt.) izpausme, kuras noraida vispārpieņemtā morāle un kuras, bērnam pieaugot, no viņa apziņas tiek izstumtas «zemapziņā». Sī izstumšana notiek, pateicoties īpašam psihiskam mehānismam, kuru Freids nosauc par «cenzūru». Ja izstumšana nav izdevusies pilnīgi, ar seksuālajām tieksmēm saistītie priekšstati un vēlmes liek sevi manīt dažādu neirotisku simptomu, sapņu, kļūdainas rīcības veida. Visas šīs parādības neesot nekas cits kā nepilnīgi izstumtas aizliegtas seksuālas tieksmes simbolisks atspoguļojums. Saskaņā ar Freida teoriju dzimumtieksme un tiekšanās pēc nāves veido cilvēka izturēšanās un visas sabiedrības dzīves slēpto pamatu. Tiekšanās pēc nāves izpaužas jebkurā agresijā, bezgalīgos karos, ar kuriem pārpilna cilvēces vēsture. «Zemapziņa» saskaņā ar Freida mācību ir psihes galvenā un valdošā sfēra.

Apziņai ir tikai pakārtota, otršķirīga loma, tā ir kā saliņa zemapziņas okeāna vidū.

Freids apgalvo, ka slimniekam, lai izārstētu neirozi, jāatceras un apzināti jāpārdzīvo tā agrīno bērnības gadu seksuālā tieksme, kas izstumta «zemapziņā» un ir slēpts neirozes cēlonis. Šim nolūkam Freids ieteica īpašu metodi, tā saukto psihoanalīzi, kura pamatos ir tikpat nezinātniska kā visa Freida mācība.

Freida galvenā kļūda ir tieksmes un apziņas, zemapziņas un apziņas kā nesamierināmi naidīgu, principiāli pretēju elementu nezinātnisks, metafizisks pretnostatījums, kā arī sociālo likumsakarību aizstāšana ar

"Autoerotisms — seksuāla interese pašam pret savu ķermeni.

bioloģiskām likumsakarībām. Bet cilvēces attīstības procesā akla dzimumtieksme ir pārvērtusies par cilvēka seksuālo mīlestību, kura harmoniski apvienojas ar apziņas prasībām. Pretēji Freida un viņa sekotāju apgalvojumiem, «zemapziņa» nav naidīga apziņai un principiāli atšķirīga no tās. Salīdzinājumā ar apziņu tā ir tikai zemāka galvas smadzeņu aktivitātes forma un kopā ar apziņu veido sarežģītu psihiskās dzīves vienību. Šai vienībā apziņai ir galvenā loma, cilvēka izturēšanās augstākā regulētāja loma. Cilvēka izturēšanās pamats nav vis seksuālā tieksme, kaut arī slēptā veidā, bet visa viņa personība kā sociāli vēsturiskās vides produkts. Un neirozes— cilvēka augstākās nervu darbības funkcionālus traucējumus — rada nevis zemapziņā izstumta seksuālā tieksme, bet izjaukta personības attiecību harmonija un saites ar apkārtējo vidi.

Tendence noniecināt cilvēka apziņas un saprāta nozīmi sabiedrības dzīvē ir ļoti raksturīga daudziem imperiālisma ideologiem arī mūsu laikā. Šādu uzskatu šķiriskā būtība ir vēlēšanās attaisnot visu to postu, ko cilvēcei sagādā imperiālisti. Buržuāzijas ideologi apgalvo, ka šis posts pēc savas dabas ir stihisks, jo izriet no neapzinātām, cilvēka prāta nekontrolējamām tieksmēm. Tamlīdzīgus uzskatus diktē arī monopolistiskās buržuāzijas naidīgā attieksme pret strādnieku sociālo revolūciju, kuras teorētiskā bāze ir marksisrns-ļeņinisms, kuru radījusi progresīvā zinātniskā doma — cilvēka apziņas augstākā izpausme.

Freida mūsdienu sekotāji uzskata, ka cilvēku izturēšanās slēpto pamatu veido ne tikai seksuālā tieksme, bet ari tiekšanās pēc pašapliecināšanās un varas, pēc mantas un dažādām antisociālām izdarībām. ASV neofreidisti uzskata, ka neirožu cēloņi ir nepareiza audzināšana agrā bērnībā un citi negatīvi kultūras dzīves faktori. Viņi apgalvo, ka neiroze, ja tā radusies, attīstās pēc saviem, Freida konstatētiem «likumiem», un tā jāārstē ar Freida piedāvāto psihoanalīzi. Visi šie autori negrib saskatīt neirožu īstos cēloņus — tās kapitālistiskās iekārtas dziļās sociālās pretrunas, kuras rada neirotisko saslimšanu masveida izplatību. Viņi neredz arī neirozes attīstības dziļo sakarību ar visiem cilvēka sadzīves apstākļiem. Pēdējo gadu laikā pat ASV un citās kapitālistiskajās zemēs freidisma teorētiskās un praktiskās nepamatotības dēļ no šīs teorijas atteikušies daudzi tās bijušie piekritēji. Rietumu * progresīvie zinātnieki nopietni kritizē freidismu un arvien noteiktāk nostājas Pavlova mācības pozīcijās.

Neirožu arstešana

Cilvēka personība un raksturs nosaka viņa attiecības ar apkārtējo vidi un nelabvēlīgos apstākļos var izraisīt slimīgu selektīvu jūtīguma saasināšanos un nervu sabrukumu. Ārstēšanas uzdevums tātad ir, iedarbojoties uz nervoza cilvēka personību, normalizēt viņa attiecības ar apkārtējo vidi. Runa nav par attiecību formālu, ārēju nokārtošanu (savaldība, laipnība utt.), bet par dziļu iekšēju pārskaņojumu. Tikai tad nervoza cilvēka slimīgi pastiprinātais jūtīgums pamazām normalizēsies un neiroze izzudīs. Sāds pārskaņojums dažkārt prasa no nervoza cilvēka lielu pašaudzināšanas darbu, kas jāveic ārsta vadībā un ar viņa palīdzību. Tomēr pārskaņojums ir vienīgais pareizais veids, kā uzveikt neirozi.

Cilvēka personība tās augstākajā — idejiski morālās apziņas — sfērā ir uzvedības augstākais regulētājs. Tādēļ idejiski morālāapziņa ir ārstēšanas pirmais un svarīgākais objekts. Ārsta iedarbību uz slimnieka personību dziedināšanas nolūkā sauc par psihoterapiju. Psihoterapija ir neirožu ārstēšanas galvenā metode. Slimnieka personības ietekmēšanas avots šai gadījumā ir ārsta personība, bet ietekmēšanas galvenais līdzeklis — vārds.

Ja ārsta un slimnieka starpā nerodas kontakts, tad ārstēšanas panākumi ir apšaubāmi. Saskare ar ārstu visu ārstēšanas laiku ir slimnieka dzīves svarīga sastāvdaļa un atstāj dziļas pēdas viņa apziņā. Pat pēc izveseļošanās atmiņām par šo kontaktu vēl ilgi jāietekmē slimnieka apziņa.

Dažos gadījumos neirozi iespējams pārvarēt arī bez ārsta palīdzības, — ja nervozs cilvēks nokļūst vidē, kura, iedarbojoties uz personību, veicina viņa attiecību pārskaņojumu un tādējādi novērš viņa pastiprināto jūtīgumu pret dažiem sociālās dabas kairinātājiem. Mūsu zeme, piemēram, jauniešus, kuri slimo ar nervozitāti vieglā formā, var labvēlīgi ietekmēt karadienests, armijas vides atmosfēra. Saskaņā ar militārās organizācijas raksturu te visas attiecības starp cilvēkiem ir skaidras, noteiktas, pamatotas. Te pienācīgu novērtējumu gūst. tādas īpašības, kuras reizēm netiek pietiekami novērtētas civilajā vidē: kārtīgums, disciplinētība, vienkāršība, atjautība. Te atvirzās otrajā plānā dažas tādas dzīves puses, kas dažreiz izraisa jaunietī neveselīgas reakcijas, kā, piemēram, grūti vai arī pārāk viegli panākumi pie sievietēm, specialitātes trūkums, dažādas sadzīves grūtības.

Turklāt pareizs higiēnas režīms, fizkultūra, stingra dzīves kārtība, speciālas apmācības vienā vai otrā nozarē, idejiski politiskā audzināšana — tas viss veicina ne tikai psihisku nomierināšanos, bet arī nostiprina cilvēkā pašpārliecību, fiziskas pilnvērtības un darba spēju apziņu. Visu šo militārās vides ietekmju rezultāta normalizējas arī cilvēka attiecības ar sabiedrību.

Tikpat veselīgu ietekmi uz nervozu cilvēku var atstāt labs darba vai mācību iestādes kolektīvs (komunistiskā darba brigāde, labs internāts, sporta komanda), kurš ieaudzina augstus sociālos ideālus un tieksmes. Taču ieilgušai neirozei nepieciešama ārstēšana, jo šādos gadījumos personības iesakņojušās neirotiskās attiecības un slimīgi pastiprināto jūtīgumu var novērst tikai ar speciāliem ārstniecības līdzekļiem. Tos var parakstīt tikai ārsts.

Nervu slimnieka atklāta saruna ar cilvēku, kas viņu saprot un ir ieinteresēts viņa izārstēšanā, jau var sniegt viņam garīgu atvieglojumu kaut vai tādēļ, ka mazina viņa smago vientulību, atsvešinātību un sajūtu, ka viņš ir nesaprasts. Vajadzība izteikties, dalīties pārdzīvotajā zināmā mērā piemīt katram. Sevišķi stipra šī vajadzība ir nervozam cilvēkam, kurš dažkārt rūpīgi slēpj savus iedomāti neparastos un kompromitējošos pārdzīvojumus. Tādēļ nervozam cilvēkam ir ļoti svarīgi atrast saprotošu ārstu speciālistu. Ar ārstu dalīties domās ir vieglāk nekā ar jebkuru citu. Ārstam var visu izstāstīt, viņa priekšā nav kauns atsegt dvēseli, tāpat kā nav kauns atsegt ķermeni. Un tomēr pat ārstam nervozs cilvēks ne vienmēr iedrošinās uzreiz izstāstīt visu, kas viņu moka un nomāc.

Taču viņam jāzina, ka, jo atklātāks un patiesāks viņš būs sarunā ar ārstu, jo pilnīgāk un pamatīgāk izstāstīs par visam savām grūtībām, jo sekmīgāk ārsts varēs cīnīties par viņa veselību. Ļoti bieži nervozam cilvēkam ir pilnīgi nesaprotama dažu mokošu pārdzīvojumu, spaidu domu un darbību, uzmācīgu šaubu un baiļu, šķietami nepārvaramu tieksmju izcelšanās un būtība. Jau visu šo parādību zinātnisks izskaidrojums, kādu slimnieks iegūst no ārsta, viņu nomierina, jo noskaidrojas, ka viņš nebūt nesirgst ar kaut kādu smagu organisku slimību, par kuru viņam bijušas aizdomas, vai iesākušos psihozi. Pēc dažām sarunām slimnieks jau sāk ticēt izveseļošanās iespējai. Izskaidrojums, ka viņa kaite būtībā ir gluži funkcionāla, izārstējama un neapdraud dzīvību, slimniekā vieš cerību, ka iespējama pilnvērtīga dzīve. Slimnieku nomierina un uzmundrina arī apziņa, ka ārsta personā viņš atradis draugu, kurš vienmēr viņu sapratīs un palīdzēs viņam.

Ārsts ar saviem vārdiem nostiprina otrās siģnālsistēmas augstāko regulējošo ietekmi uz pirmo, tas ir, saprāta pārsvaru pār nervoza cilvēka tiešajām izjūtām un emocijām. Kopā ar ārstu iztirzājot savu biogrāfiju kopš bērnības gadiem, izpētot savas personības veidošanās vēsturi, slimniekam atklājas viņa nervozitātes un neirotiskā stāvokļa rašanās cēloņi. Neirotisko pārdzīvojumu izcelsmes un iemeslu izzināšana palīdz nervozam cilvēkam tos pārvarēt, izdarīt nepieciešamos grozījumus gan savā pasaules uzskatā, gan attiecībās ar citiem cilvēkiem, gan, kas ir sevišķi svarīgi, attieksmē pret savu stāvokli.

Gadās arī tā, ka seni un aizmirsti smagi pārdzīvojumi daudzus gadus nekādi nav ietekmējuši cilvēka nervu un psihisko stāvokli, nav likuši sevi manīt. Bet tad nelabvēlīgu apstākļu ietekmē, piemēram, sadzīves grūtību, pārejas perioda (klimaktērija), pārciestas infekcijas (gripa u. c.) ietekmē, nervu sistēmas izturība un pretestības spējas samazinās. Tad aizmirstie pārdzīvojumi pēkšņi izpaužas kādā neirotiskā simptomā, kura izcelsme slimniekam nav saprotama. Atcerēsimies slimnieku O. un slimnieci F., par kuriem stāstījām. Šādos gadījumos, noskaidrojot un apzinoties neirotiskā simptoma sakarību ar seno, aizmirsto pārdzīvojumu, var atbrīvoties no mokošā simptoma. Izārstēšanās mehānisms šais gadījumos ir tāds, ka spaidu priekšstats (kas rada nomāktību vai bailes) iekļaujas tajā saišu sistēmā, pie kuras tas piederējis un kura bijusi kavēta.

Notiekot Šīs sistēmas atkavēšanai, tas ir, atjaunojot to apziņā, izzūd priekšnoteikumi, kas radīja kavēto saišu pozitīvo indukciju uz nervu zīmēm, kuras atstājis kāds nebūtisks sena pārdzīvojuma faktors. Līdz ar to šis «slimais punkts», uzbudinājuma sastrēguma perēklis, kas bija spaidu priekšstata cēlonis, zaudē savu izolēto raksturu. Slimnieks atbrīvojas no spaidu priekšstata un ar to saistītās nomāktības vai baiļu sajūtas. Niecīgajai pārdzīvojuma «drumslai» kā slogs bija piesaistītas visas tās emocijas, kādas bija izraisījis pārdzīvojums kopumā. Tiklīdz spaidu priekšstats zaudē izolēto raksturu un no jauna iekļaujas tajā priekšstatu sistēmā, pie kuras pieder, emociju «sloga» smagums sadalās pa visu atmiņā atjaunoto sistēmu. Tad arī spaidu priekšstats zaudē nomācošo raksturu. Kļūst skaidrs, cik svarīgi ir atjaunot slimnieka atmiņā visus kaut "cik nozīmīgus pagātnes pārdzīvojumus, cik svarīga nozīme ir slimnieka pilnīgai atklātībai pret ārstu. Dažreiz, Tai atjaunotu atmiņā aizmirstus pārdzīvojumus, ārsti ņem palīgā hipnozi.

Dažos gadījumos nervoza cilvēka pastiprinātā jūtīguma samazināšanos un līdz ar to vispārēju nomierināšanos panāk ar radušās situācijas maiņu — izmainot darba biedru, ģimenes locekļu attiecības pret slimnieku, mainot darbu, pārceļoties uz citu dzīvokli vai citu pilsētu.

Ārsti bieži dod nervozam cilvēkam padomu mainīt apkārtni, aizbraukt, paceļot, izklaidēties. Tomēr nereti visi šie paņēmieni sniedz slimniekam tikai īslaicīgu atvieglojumu.

Radikāla ārstēšana ietver nervoza cilvēka dziļu pašizpratni un iekšēju pārskaņojumu.14

Dažos gadījumos ļoti noderīga ir ārstnieciskā iedvesma hipnozē. Hipnoze ir miega veids. Tā atšķiras no parastā miega ar to, ka ir nepilnīgs, daļējs miegs. Miegs, kā pierādīja I. Pavlovs, ir visas galvas sma-

14 Šī pašizpratne pašos pamatos atšķiras no tas «pašanalīzes» vai, pareizāk, bezgalīgās un neauglīgās «rakņāšanas» sevi, uz kādu ir sliecība dažiem nervoziem cilvēkiem. Pašizpratne _ ka ārstēšanas metode balstās uz stingri zinātniskiem, objektīviem pamatiem un notiek ārsta uzraudzība.

dzeņu garozas pilnīga kavēšana, kura izplatās arī uz dažiem garozai tuvajiem zemgarozas centriem. Dziļā hipnozē kavēšana pārņem lielāko daļu galvas smadzeņu garozas, atstājot nomoda stāvoklī to apvidu, kurš uztver dzirdes kairinātāju — hipnotizētāja vārdus. Tā kā hipnotizētāja vārdu izraisītie priekšstati kavētajā galvas smadzeņu garozā nesastop nekādu citu priekšstatu pretdarbību, tad iedvestie priekšstati pilnībā pārņem slimnieka psihi un izraisa to saturam atbilstošu stāvokli vai darbību. Hipnoze visaugstākā mērā veicina iedvesmas iedarbību uz cilvēka psihi. Iedvesma nav nekas cits kā noteikta stāvokļa (pie labvēlīgas emociju, tas ir, jūtu, ievirzes) panākšana cilvēkam, radot viņā vienīgi priekšstatus par šo stāvokli. Iedvesma ir noteiktu asociāciju izraisīšana cilvēka apziņā, bet tās fizioloģiskā būtība — uzbudinājuma radīšana noteiktos, savā starpā saistītos nervu zīmju kompleksos. Hipnotiskā miega stāvoklis jau ir iedvesmas produkts. Cilvēks hipnozē iemieg vārdu ietekmē. Hipnotizētāja monotonā balss, pustumsa un klusums istabā veicina iemigšanu. Dažreiz slimnieks iegrimst hipnozē, ja uz viņu iedarbojas tikai vāji monotoni kairinātāji: piemēram, ārsts uzaicina viņu, acis nenovēršot, skatīties uz spožu metāla lodīti vai ārsta āmuriņu vai arī lēni virza rokas gar slimnieka seju un ķermeni nelielā attālumā no ķermeņa virsmas.

I. Pavlovs parādīja, ka dažādi monotoni kairinājumi izraisa galvas smadzeņu garozas kavēšanu un tā ierosina miegu.

Visiem cilvēkiem tendence uz hipnozi nav vienāda: vieni jau pirmajā seansā ātri iegrimst dziļā miegā, bet tādu ir mazākums; citi aizmieg kādā no atkārtotajiem seansiem; trešie vispār neaizmieg, bet tikai snauž, gulēdami vai sēdēdami krēslā ar aizvērtām acīm. Pēdējo ir visvairāk. Iegrimuši snaudā, viņi visu dzird un apzinās, kas notiek, ko runā un dara ārsts hipnotizētājs, bet dažreiz nespēj atvērt acis, kustēties, nespēj bez ārsta rīkojuma nolaist roku vai kāju, kas pacelta, paklausot iedvesmai; viņi atrodas tā sauktajā katalepsijas stāvoklī, kas saistīts ar galvas smadzeņu garozas motoriskās zonas kavējumu.

Ievadot slimnieku hipnozē, ārsts runā iedvesmas vārdus, kuru saturs saistīts ar kādu slimīgu pārdzīvojumu, neirotisku baiļu, spaidu, domu novēršanu. Viņš iedveš slimniekam dvēseles mieru, možumu, savaldību. Hipnozes iedarbība dažkārt ir pārsteidzoša. Dažreiz jau pēc pirmā seansa slimnieks jūt būtisku atvieglojumu. Lai rezultāts būtu noturīgs, parasti vajadzīgi vairāki seansi. Ārstnieciskais efekts ne vienmēr ir atkarīgs no hipnotiskā miega dziļuma. Nereti labu ārstniecisku rezultātu iegūst arī virspusējā, nedziļā hipnozē. Sevišķi labi hipnozei un iedvesmai pakļaujas cilvēki ar augstākās nervu darbības māksliniecisko tipu, jo viņi ir sevišķi jūtīgi pret konkrētiem tēlainiem priekšstatiem un iedarbību uz emocionālo sfēru.

Hipnoze ir lielisks nervu un psihiskās atpūtas veids. Ilgāka vai īsāka atrašanās hipnozes stāvoklī var labi nomierināt nervu slimnieka uzbudināto nervu sistēmu.

Reizēm dziļa hipnoze pāriet parastajā miegā. Dažos gadījumos hipnozes stāvoklī iedvesta vēlēšanās gulēt noteiktu laiku dod slimniekam dažu labu stundu mierīga papildu miega. Tas nervozam cilvēkam bieži ir ļoti vajadzīgs. Tādā veidā hipnoze palīdz ārstēt slimnieku ar paildzinātu miegu, nelietojot šim nolūkam miegazāles vai ievērojami samazinot to lietošanu. Daži. slimnieki hipnozes ietekmē naktī guļ labāk nekā miegazāļu ietekmē, kuru ilgstošā lietošana organismam kaitīga. Hipnoze ļoti labi noder arī alkoholisma, smēķēšanas ārstēšanā, tāpat arī dažādu kaitīgu ierašu un tieksmju novēršanā. Hipnoze var dot labu ārstniecisko efektu iekšējo orgānu un dzimumsfēras funkcionālo traucējumu, kā arī dažu nervozas izcelsmes ādas slimību gadījumos.

Hipnotiskās iedvesmas mehānisms kļūst saprotams, ja atceramies, kāda vārdiem ir nozīme kā cilvēka galvas smadzeņu garozas īpašiem kairinātājiem un kāda loma ir garozai kā visu organisma dzīvības norišu augstākajam regulētājam. Tādā kavētā garozas stāvoklī, kāda ir hipnoze, vārdu iedarbība (pēc paradoksālās fāzes likuma) iegūst lielu spēku, un vājie kairinātāji (vārdi) šai stāvoklī darbojas stiprāk nekā tie stiprie materiālie kairinātāji, kurus šie vārdi apzīmē. Sacīdams hipnozē iegrimušam cilvēkam: «es duru jums ar adatu», hipnotizētājs izsauc sāpju grimasi viņa sejā un aizsargāšanās kustību, lai gan pieskaras viņa rokai ar mīksta papīra strēmelīti; un otrādi — iedurot viņam ar adatu, neizraisa nekādu sāpju sajūtu, ja iepriekš iedvests, ka roka ir nejūtīga. Visiem ķermeņa orgāniem ir savi augstākie regulējošie centri galvas smadzeņu garozā. Tādēļ, ar vārdu iedarbojoties uz galvas smadzeņu garozu, mēs zināmā mērā varam ietekmēt arī iekšējo orgānu darbību. Protams, ar hipnotiskās iedvesmas palīdzību iespējams novērst tikai tās novirzes iekšējo orgānu darbībā, kas nav saistītas ar šūnu un audu slimīgām pārmaiņām un kuras nosaka tikai funkcionāla neirotiska saslimšana tās pamatā ir galvas smadzeņu garozas uzbudinājuma un kavēšanas procesu normālas mijiedarbības traucējumi.

Iedvesma hipnozē ir svarīga metode katra veida neirotisku simptomu ārstēšanai. Tomēr vienmēr jāzina, ka šī metode noderīga tikai tad, ja to pareizi lieto ārsts speciālists, un ka iedvesma nelikvidē neirozes cēloni, bet tikai tās, izpausmes. Neiroze ir selektīvs, slimīgi pastiprināts jūtīgums, kas saistīts ar personības attiecībām, bet hipnozes ceļā pārveidot cilvēka personību, viņa attiecības ar apkārtējo vidi nav iespējams. Personību var ietekmēt, aktīvi palīdzot slimniekam pāraudzināt pašam sevi. Tomēr iedvesma hipnozē ir svarīga psihoterapijas palīgmetode kaut vai tādēļ, ka ar tās palīdzību iespējams nomierināt slimnieku, samazināt viņa slimīgi pastiprināto jūtīgumu, likvidēt daudzus apgrūtinošus neirotiskus simptomus.

Līdz pat šim laikam vēl sastopami dažādi aizspriedumi pret hipnozi kā ārstēšanas metodi, kuri dažkārt kavē tās pielietošanu. Vēl pastāv naivi priekšstati, ka ārstam, kurš lieto hipnozi, jābūt apveltītam ar kaut kādu «spēku», īpašu «magnetizējošu» skatienu, ka viņa acīm jābūt melnām, utt. Tie visi, protams, ir tikai zinātniski nepamatoti aizspriedumi, senu uzskatu atbalsis par hipnozi kā par viena cilvēka magnētisku iedarbību uz otru. Šis nezinātniskais uzskats atspoguļo jau sen zinātnes atmesto dzīvnieku magnētisma teoriju, kuru XVIII gadsimta beigās izvirzīja Antons Mesmers.

Hipnozes panākumi nav atkarīgi no kaut kāda noslēpumaina, ārstam piemītoša «spēka», bet no viņa pieredzes un autoritātes, no slimnieka uzticēšanās ārstam, no slimnieka personības īpatnībām.

Daži slimnieki baidās no hipnozes: «Bet ja nu es nepamodīšos, ja nu ārsts nevarēs mani uzmodināt.» Šīm bailēm nav nekāda pamata. Pat tad, ja nemēģina uzmodināt hipnotizētu cilvēku un atstāj viņu guļam, pēc kāda laika viņš pats pamostas un jūtas labi kā pēc parasta mierīga miega. Nepamatotas ir arī bažas par hipnozes kaitīgumu. Hipnoze var kaitēt tikai tad, ja ar to nodarbojas persona bez speciālas medicīniskās izglītības. Ārsta rokās hipnoze ir atpūta.

Daži slimnieki atsakās no hipnozes nevēlēdamies nonākt ārsta ietekmē, pakļaut viņam savu gribu. Viņi domā, ka hipnoze noved pie gribas zuduma vai novājināšanās. Arī šis uzskats ir pilnīgi nepamatots. Jau minējām, ka hipnoze nevar pārveidot personību visumā, tās raksturu un gribu. Visdziļākajā hipnozē cilvēkam var iedvest tikai tādu rīcību, kas saskan ar viņa personības interesēm, ar viņa tikumiskajiem principiem. Nav iespējams hipnozes stāvoklī likt godīgam cilvēkam izdarīt kādu necienīgu rīcību, nav iespējams likt cilvēkam pašam sev nodarīt ļaunu.

Hipnotizēts cilvēks pakļaujas ārsta gribai vienīgi tiktāl, ciktāl šī pakļaušanās atbilst viņa interesēm. Slimnieka griba turklāt ne tikai nepavājinās, bet zināmā mērā pat pastiprinās. Jo ārsts taču iedveš viņam pašsavaldīšanos, savu dziņu pārvarēšanu, pašregulāciju ar gribas palīdzību.

Iedvesmu iespējams veiksmīgi pielietot ne tikai hipnozē, bet arī nomoda stāvoklī. Dažkārt šāda ārstēšana nav mazāk efektīva kā iedvesma hipnozes stāvoklī. Šais gadījumos ārsts dod noteiktus, lakoniskus, skaidri formulētus norādījumus un ieteikumus. Dažos gadījumos slimniekam liek uzklausīt ārstu, sēžot krēslā vai guļot uz kušetes ar aizvērtām acīm. Ārsta vadībā un saskaņā ar viņa norādījumu slimnieks var pats sev izdarīt ārstniecisko iedvesmu. Arī pašiedvesma var dot. zināmu efektu, gan mazāku nekā ārsta iedvesma, jo šai gadījumā trūkst tāda svarīga ārstējoša faktora kā ārsta personības.

Vairākos gadījumos saskaņā ar ārsta ieteikumu un paskaidrojumiem ir derīgi nodarboties ar tā saucamo autogēno treniņu. Tas ir sava organisma stāvokļa sistemātisks regulēšanas treniņš ar noteiktu priekšstatu palīdzību. Autogēnā treniņa nervu mehānisms, tāpat kā hipnozē; ir saistīts ar vārdu ietekmi uz organisma stāvokli. Autogēnā treniņa kompleksa nolūks ir novest sevi vispārējā miera stāvoklī, pie tam panākot smaguma un siltuma sajūtu rokās un kājās, siltuma sajutu saules pinuma" apvidū, mierīgu sirdsdarbību, vēsuma sajūtu pierē. Šādi vingrinājumi, kurus izpilda, domās izrunājot īsas frāzes, sēžot ar aizvērtām acīm vai atrodoties pusguļus uz kušetes, galu galā izraisa atbilstošas sajūtas.

Liela nozīme autogēnajā treniņā ir muskuļu atslābumam, kurš iestājas, domās radot roku un kāju smaguma sajūtu. Nervozi cilvēki sava sasprindzinājuma dēļ, kas viņiem kļuvis par paradumu, neprot pilnīgi atbrīvot muskuļus un tādējādi ļaut atpūsties smadzenēm un visai nervu sistēmai. Autogēnais treniņš atjauno nervozā cilvēka zaudēto spēju pilnīgi atpūsties, pilnīgi atbrīvot muskuļus. Šādu sistemātisku treniņu rezultātā daudziem nervoziem cilvēkiem jūtami uzlabojas pašsajūta un garastāvoklis, normalizējas miegs, izzūd uzmācīgās domas. Šie vingrinājumi, tos sistemātiski pielietojot, beidzot palīdz savaldīties un zināmā mērā regulēt visas organisma dzīvības norises. Dažās psihoneiroloģiskajās slimnīcās un dispanseros notiek hipnozes un autogēno treniņu grupveida seansi.

Grupveida psihoterapija ir vērtīgs papildinājums individuālajai psihoterapijai. Salīdzinājumā ar pēdējo grupveida psihoterapijai ir svarīgas priekšrocības: grupā iedvesmas pozitīvā ietekme uz slimniekiem ievērojami pastiprinās, jo te ietekmē ne tikai ārsts, bet neviļus arī paši slimnieki cits citu; būdami vienādi slimi, grupā viņi atbrīvojas no savas izņēmuma stāvokļa apziņas, no kādas nereti cieš nervozi cilvēki; slimnieki, kuri ārstnieciskos nolūkos apvienoti vienā grupā, neviļus morāliski atbalsta cits citu vai pat apzināti palīdz viens otram ārstnieciskajā pašaudzināšanas darbā. Svarīga grupveida psihoterapijas forma ir arī ārsta psihoterapeitiskās pārrunas ar slimnieku grupām.

Pēdējā laikā lieto arī jaunu grupveida psihoterapijas formu, tā saukto imagoterapiju. Imago latīniski nozīmē tēls. Imagoterapija ir ārstēšanas veids trenējoties, lai atveidotu tāda cilvēka tēlu, kuram piemīt pozitīvas īpašības, kādu nav attiecīgajam slimniekam. Citiem vārdiem sakot, tā ir spēle, kas līdzinās aktiera spēlei, ar to starpību, ka aktieris atveido jebkuru tēlu, kas piemērots viņa talantam, bet nervozais cilvēks atveido tēlu,

kuram piemīt noteiktas pozitīvas rakstura īpašības, kādu viņam pašam trūkst. Nelīdzsvarots, viegli aizkaitināms cilvēks trenējas mierīga, savaldīga cilvēka tēla radīšanā; kautrīgs, neuzņēmīgs — drosmīga, uzņēmīga cilvēka tēla atveidošanā utt. Šos vingrinājumus veic grupā ārsta vai viņa palīga režisora vadībā, attēlojot kādu stāstu, improvizējot ainu, uzvedot izrādi utt. Sistemātiskas šāda veida nodarbības nervozam cilvēkam var labi noderēt.

Lieliski neirožu ārstēšanas līdzekļi ir atpūta, izklaidēšanās, fizkultūra. Vides pārmaiņa, svaigi iespaidi ir nervoza cilvēka pilnvērtīgas atpūtas svarīgākais elements. Daudzos gadījumos vislabākais atpūtas veids ir ceļojumi un tūrisms, medības, interesantas nodarbības. Izveidojoties galvas smadzeņu garozā tā saucamajam optimālā uzbudinājuma apvidum, t. i., koncentrējoties uzbudinājumam noteiktu sakaru sistēmā, pārējie uzbudinājuma apvidi pēc negatīvās indukcijas likuma tiek kavēti. Kavēti tiek arī uzbudinājuma sastrēguma patoloģiskie perēkļi. Aktīvas atpūtas laikā galvas smadzeņu garozā rodas šāds spēcīgs uzbudinājuma apvidus, kura ietekmē saskaņā ar negatīvās indukcijas likumu tiek kavēts arī tas uzbudinājuma sastrēguma perēklis, kas izraisījis kādu spaidu priekšstatu vai darbību.

A. Uhtomskis parādīja, ka šāds valdošs uzbudinājuma apvidus jeb dominante (tulkojumā no latīņu valodas tas nozīmē kundze, pavēlniece) it kā «pievelk» galvas smadzeņu garozā nonākošo visdažādāko uzbudinājumu enerģiju. Izklaidēšanās vai kādas interesantas nodarbības ietekmē ne tikai izbāl dažādas uzmācīgas domas un bailes, bet visapkārt šai interesei kā izturīgam «serdenim» labi organizējas visa slimnieka psihiskā dzīve. Tādējādi darbs, daiļrade, izgudrojumi, sports, aizraušanās ar kādu sabiedrisku darbu ir svarīgas nervozitātes ārstēšanas metodes.

Nervoza cilvēka pareizai darba organizācijai, tāda darba izvēlei, kurš vislabāk atbilst viņa nervu, psihiskajam un vispārējam veselības stāvoklim, ir liela ārstnieciska nozīme. Darbs ne tikai rada iespēju izbēgt no dažādiem neirotiskiem pārdzīvojumiem, bet arī organizē un nostiprina galvas smadzeņu garozas augstākās regulējošās saites. Produktīvs darbs rada cilvēkā to pilnvērtības sajūtu, no kuras trūkuma nereti cieš nervozi cilvēki. Te arī parādās tā saucamās darba terapijas lielā nozīme neirožu un citu nervu un psihisko traucējumu ārstēšanas pasākumu kopīgajā sistēmā.

Sports un fizkultūra ir ne tikai labs paņēmiens, kā novērst uzmanību no dažādām neirastēniskām sajūtām, bet arī varens līdzeklis vispārējai organisma norādīšanai un atveseļošanai, pašsavaldīšanās un pašdisciplīnas treniņam, fiziskā možuma un nervu tonusa pacelšanai. Tomēr, lai nebūtu nepatīkamu seku, kādas var rasties pārpūloties un pārtrenējoties, nepieciešama ārsta kontrole. Viņš palīdzēs pareizi izvēlēties sporta veidu, kurš vislabāk atbilst organisma īpatnībām un augstākās nervu darbības tipam.

Ļoti būtiski nervoza cilvēka psihi var ietekmēt daba un māksla. Labāk par jebkādām zālēm dažkārt nomierina pastaigas laukā skaidros vasaras rītos, rāmas jūras zilās tāles, meža klusums. Nervoziem cilvēkiem, ievērojot viņu pastiprināto jūtīgumu un ietekmējamību, nav ieteicams atpūsties tādos dabas apstākļos, pie kādiem viņi nav pieraduši: līdzenumu iedzīvotājiem — augstu kalnos, pie krācošām kalnu upēm un ūdenskritumiem, ziemeļniekiem — dienvidos karstajā gadalaikā. Viņiem vispiemērotākā ir atpūta mērenajā joslā, līdzenuma apgabalos, kuriem raksturīga ainavu daudzveidība un pieticīgs dabas daiļums. Rudenī, ne agrāk par septembra sākumu, nervozs cilvēks var atpūsties arī Krimas Dienvidu krastā. Dabas varenā psihoterapeitiskā iedarbība jāprot izmantot ne tikai atvaļinājuma laikā, bet arī ikdienā. Katru dienu jāatrod laiks (1 — 2 stundas) pastaigām pilsētas dārzā vai parkā. Brīvdienās jādodas izbraukumos ārpus pilsētas.

Ne mazāk svarīgs ārstnieciskās iedarbības līdzeklis psihei ir māksla. Par neizsmeļamu brīnišķīgu iespaidu avotu noder daiļliteratūra, tēlotājas mākslas darbi un īpaši mūzika, kura tieši ietekmē cilvēka jūtas.

Būtiska nozīme kā palīglīdzekļiem ir ārstniecības preparātiem un fizikālai terapijai. Šīs ārstniecības metodes iedarbojas uz nervu sistēmu galvenokārt nomierinoši un tonizējoši (nostiprinoši).

Plaši pieejama mūsu zemē ir arī ārstēšanās sanatorijās un kūrortos, kura daudzos gadījumos nervozam cilvēkam ir ļoti noderīga, jo dod viņam iespēju atpūsties gleznainā vietā un izmantot tādus ārstnieciskus faktorus kā klimats, dziednieciskie avoti, jūras peldes.

Pašaudzinašana ka neirožu arstešanas un profilakses līdzeklis

Svarīgākā nozīme neirožu ārstēšanas procesā ir sistemātiskam pašaudzināšanas darbam. Tas notiek ārsta vadībā un ar viņa palīdzību. Nervoza cilvēka pašaudzināšanas mērķis ir panākt iekšēju pārskaņojumu, lai uzveiktu mokošos neirotiskos pārdzīvojumus vai ievērojami samazinātu to nozīmību ikdienas dzīvē. Pašaudzināšanas fizioloģiskajā pamatā ir tā svarīgā galvas smadzeņu garozas īpašība, kuru sauc par plastiskumu, tas ir, spēju uz funkcionālām pārmaiņām[7], uz veco nervu saišu kavēšanu un jaunu veidošanu. Galvenais līdzeklis šīs pārmaiņas sasniegšanai ir treniņš — vingrinājumi mērķtiecīgi izmantot otrās signālsistēmas kavējošo un uzbudinošo ietekmi uz pirmo signālsistēmu un uz galvas smadzeņu zemgarozas centriem. Pašaudzināšanas darba izejas punktam jābūt nervoza cilvēka skaidram priekšstatam par savu neirotisko pārdzīvojumu cēloni un mehānismiem. Šīs zināšanas nervu slimniekam visā pilnībā jāsaņem no ārsta.

Labi izpratis, kāda nozīme neirozes izcelsmē ir viņa rakstura nepareizajai ievirzei un viņa attiecībām, nervozais cilvēks jau ir guvis priekšstatu par pašregulēšanas un pašaudzināšanas uzdevumiem. Vispirms viņam jārevidē sava attieksme pret cilvēkiem, pret situāciju, pašam pret sevi. Jāsaprot vissvarīgākā patiesība: cilvēks ir savas vides produkts; citiem vārdiem sakot, jāsaprot, ka gan tu pats ar savām labajām un sliktajām īpašībām, gan tie cilvēki, ar kuriem tev radušās kādas attiecības, esat veidojušies noteiktu, no jums neatkarīgu apstākļu ietekmē. Tad daudz ko, kas uztverts slimīgi, varēs uztvert mierīgāk un normāli. Šāda cilvēku raksturu un izturēšanās izpratne, protams, nenozīmē, ka viss jāpiedod un jābūt iecietīgam pret sevi un citu cilvēku nekrietnu rīcību. Bet šī izpratne palīdz apzināt savas un citu izturēšanās cēloņus, dod iespēju tos objektīvi, taisnīgi novērtēt. Šāda objektīva vērtējuma rezultātā rodas pareizā pieeja citiem cilvēkiem.

Paturot vērā svarīgo faktoru — vides ietekmi, apzināti jārada sev tādi objektīvi apstākļi, kuros negribot garozā nostiprināsies jaunas nervu saites — jaunu, vēlamu izturēšanās īpašību pamats, bet vecās, nevēlamās saites tiks kavētas. Sākumā šis process nav viegls, notiek veco, iesakņojušos nepareizo reakciju laušana. Sākumā var gadīties neveiksmes un kļūmes, bet nevajag noskumt. Neatlaidība un cieša apņemšanās pārveidot sevi galu galā dos labus rezultātus.

Pieņemsim, ka bērnības un turpmākās dzīves apstākļi radījuši cilvēkā kautrību un biklumu, neticību sev, nespēju sevi novērtēt. Šīs personības īpašības izveidojušas augsni, no kuras izauga viņa neirozes galvenie simptomi. No tā izriet arī viņa turpmākie uzdevumi. Viņam jātrenējas, lai pārvarētu savu biklumu un kautrību, neticību sev, sevis nenovērtēšanu. Labākais šāda treniņa veids ir aktīva līdzdalība kolektīva dzīvē, akti-, vitāte un radoša iniciatīva darbā, neatlaidīga, mērķtiecīga savas profesionālās meistarības celšana, sistemātiska pašizglītība, pilnveidošanās kādā sporta veidā. Tikai tā iespējams veiksmīgi iznīdēt minētos rakstura trūkumus, kuri traucē nervozu cilvēku un veido augsni neirozes attīstībai.

Ņemsim citu piemēru. Vienīgais bērns ģimenē audzis vecāku un radinieku pārmērīgas mīlestības un maiguma atmosfērā. Apkārtējie pasargājuši viņu no jebkādas nepieciešamības kaut ko sasniegt pašam ar savu darbu, katra viņa vēlēšanās vecākiem bijusi likums un nekavējoties tikusi izpildīta. Šādas audzināšanas rezultātā veidojas egoistisks un gļēvs raksturs, neizturīgs un darba nespējīgs tad, kad jāsastopas ar grūtībām un zaudējumiem. Šāds raksturs var kļūt par cēloni nepareizām attiecībām kolektīvā, un tās savukārt var radīt priekšnoteikumus neirozes attīstībai. Arī šādā gadījumā nervoza cilvēka galvenais uzdevums ir dziļi izprast savas personības attīstības nepareizo ievirzi un pāraudzināt sevi, cīnoties pret individuālismu un egoismu. Ļoti svarīgi ir attīstīt sevī gribasspēku, iekšējo disciplīnu, spēju sistemātiski strādāt. Pareizais ceļš uz šo mērķi ir aktīva līdzdalība kolektīva dzīvē, apzinīga sabiedrisko pienākumu izpilde, kvalifikācijas celšana. Labs padomju cilvēku kolektīvs — gan rūpnīcā, gan zinātniskās pētniecības vai mācību iestādē, gan sadzīvē — ir varens audzinātājs. Tas, ko grūti paveikt

vienpatnim, no kolektīva izolētam cilvēkam, daudz vieglāk sasniedzams kopā ar biedriem savstarpējas saprašanās un savstarpēja morāliska atbalsta atmosfērā. Ja visi cenšas cits citam palīdzēt, labs paraugs un draudzīgs savstarpējs prasīgums iegūst milzīgu audzinošu nozīmi.

Arī cīņā pret pārmērīgu jūtīgumu, kas ir nervoza cilvēka raksturīga pazīme, līdztekus zālēm un citiem ārstnieciskiem līdzekļiem jāizmanto pašaudzināšanas metodes. Jāiemācās kritiski izturēties pret savu pastiprināto jūtīgumu un aizvainojamību, pēc iespējas jāapspiež to izpausmes, kvalificējot tās kā sliktu uzvedību, nesavaldību. Tādēļ sabiedrībā nevajadzētu izrādīt savu jūtīgumu un iekšēji uzņemt to ar ironiju.

Nervozi cilvēki bieži ļoti nopietni izturas pret minēto nervu sistēmas īpatnību, bet daži neviļus pat izceļ savu jūtīgumu un piešķir tam dramatisku raksturu. Šī tendence izpaužas arī vārdos, ar kādiem nervozs cilvēks stāsta par savām sajūtām. Galvas sāpes nervozam cilvēkam ir «ellišķīgas», skumjas «nepanesamas», apetīte «drausmīgi slikta». Vārdi — ne tikai citu, bet arī paša izrunāti — ir galvas smadzeņu garozas kairinātāji, kas sevišķi stipri iedarbojas garozas novājinājuma stāvoklī (pēc paradoksālās fāzes likuma). Lietodams šādus «stiprus» vārdus, nervozs cilvēks nodara pats sev ļaunu, jo šie vārdi veicina neapzinātu kaitīgu pašiedvesmu. Tādēļ nervozam cilvēkam ieteicams ne tikai vairīties no šādiem «stipriem» savu neirotisko sajūtu apzīmējumiem, bet ikdienā citu klātbūtnē cik iespējams vispār neievērot savus pārdzīvojumus vai mīkstināt to apzīmējumus.

Šai gadījumā jāatceras likums: «Ar vārdiem nejoko» — likums, kas guvis dziļu pamatojumu I. Pavlova mācībā par vārda kā fizioloģiskā kairinātāja nozīmi.

Vienmēr jātur prātā, cik svarīga ir ārējā un iekšējā «disciplinētība» un pareiza izturēšanās ne tikai sabiedrībā, bet arī vienatnē pašam ar sevi. Uzvedība, ja ietveram šajā jēdzienā ne tikai izturēšanos, bet arī kustības, žestus, mīmiku, balss intonācijas, spēcīgi iespaido dvēseles stāvokli. Mūsu kustību sfēra un iekšējā pasaule ir vienots vesels. Kustības, kuras ir garīgo stimulu tieša izpausme, savukārt dziļi ietekmē garīgo pasauli. Saskaņā ar Šo likumību aktieris R. Staņisļavskis radīja savu darba sistēmu. Viņš nosauca savu metodi par «fizisko darbību metodi». Uz aktiera jautājumu, kā lai patiesi atveido dvēseles stāvokli, kas atbilst skatuves tēlam, kādam darbības momentam uz skatuves, K. Staņislavskis atbildēja: «Neiedomājieties, netēlojiet kāda cita jūtas un domas, bet dariet to, ko jūs pats darītu, ja atrastos tās personas vietā, kuru jūs attēlojat. Veiciet visas tās fiziskās darbības, kādas jūs veiktu, ja būtu šī persona, un atrastos tādos apstākļos, kādos viņu nolicis dramaturgs. Tad jūsu spēle būs patiesa un pārliecinoša.»

Būtībā katrs cilvēks, nezaudēdams pašsavaldīšanos kritiskā situācijā, neapzināti izmanto šo izturēšanās likumu. Viņš rīkojas tā, kā rīkotos, ja attiecīgajā situācijā saglabātu iekšēju mieru. Gļēvulis nav tas, kurš baidās, bet tas, kurš briesmu brīdī neprot savaldīties. Nervozam cilvēkam pašārstēšanās nolūkā ir jātrenējas šī likuma izmantošanā. Audzinot sevī spēju ārēji savaldīties, cilvēks nostiprina savu garīgo noturību. Tādēļ nervoziem cilvēkiem ieteicams ģimenē, sabiedrībā ne tikai neparādīt savu garastāvokli, savus pārdzīvojumus, bet gluži otrādi, censties izturēties tā, it kā jūs būtu pilnīgi līdzsvaroti, vēl vairāk, ar savu izskatu un vārdiem jāpalīdz saglabāt garīgais možums un labs garastāvoklis pārējiem. Tāda izturēšanās nāks par labu ne tikai viņiem, bet arī jums pašiem. Tāda izturēšanās ārstē nervozu cilvēku, jo palīdz galvas smadzeņu garozā radīt un nostiprināt saites, kuras veido pareizas uzvedības pamatu un tātad sekmē arvien lielāku veselīga noskaņojuma un pašsajūtas pārsvaru.

Lasītājs var iebilst: viegli dot šādus padomus, bet kā tos izpildīt, ja nervu sistēma nepakļaujas? Katrs būtu priecīgs, ja varētu izturēties tā, kā ieteic autors, bet ko lai dara, ja tas ne vienmēr izdodas? Patiesi, savaldīties nervozam cilvēkam nav viegli un neizdodas uzreiz. Jāatceras tautas gudrība: «Ar pacietību un darbu var panākt visu.» Bet, lai šo darbu atvieglotu un līdz minimumam samazinātu neveiksmju un vilšanās iespēju, ieteicama šāda metode: neiesākt daudz uzreiz, neizvirzīt sev nepaveicamus uzdevumus, bet rīkoties pakāpeniski un sistemātiski. Jāsāk, piemēram, ar to, ka ik dienas noteiktā laikā, no rīta pirms darba vai pēc atgriešanās no tā, kaut vienu stundu pēc labākās apziņas «jātēlo» pilnīgi mierīgs, līdzsvarots cilvēks, jāizturas tā, it kā jūs nebūtu nervozs, pārmērīgi jūtīgs, viegli, aizkaitināms subjekts, bet gluži līdzsvarots un turklāt labvēlīgi noskaņots cilvēks. Šais pašārstēšanās, ārstniecisko psihisko vingrinājumu brīžos jums uz apkārtējo nesavaldības izpausmēm, pat uz viņu zobgalībām, kas vērstas pret jums, jāreaģē ar labsirdīgu smaidu, laipnu (ne dzēlīgu) joku, labiem vārdiem. Papūlieties šādi reaģēt ne tikai ārēji, bet arī iekšēji, izraisiet sevī jūtas, kas atbilst jūsu ārējai reakcijai. Izturieties pret to nopietni un patiesi. Ja jūs pamanāt, ka citu cilvēku aizkaitinamība jūsu izturēšanās ietekmē mazinās, ja viņi jūsu sabiedrībā nomierinās un uz jūsu smaidu atbild ar smaidu, tas nozīmē, ka jūs izturaties labi, ka jūs pareizi izpildāt tos «vingrinājumus», kuriem laika gaitā jāatjauno Jūsu nervu un psihiskais līdzsvars. Ja kāds no apkārtējiem saka, ka jūs esat kļuvis līdzsvarotāks, mierīgāks, tad šāda piezīme vēl jo vairāk apstiprina jūsu izturēšanās pareizību.

Piespiežot sevi pāris reižu dienā pa stundai būt līdzsvarotam, jūs ar laiku pamanāt, ka tas jums izdodas aizvien vieglāk. Tas pat sagādā gandarījumu, jo jūs konstatējat svarīgu faktu: jūs jūtaties labi, kaut uz laiku pārvarot savu aizkaitināmību, nemieru, iekšējo saspīlējumu. Drīz jums radīsies vajadzība padarīt šos psihiskā treniņa periodus biežākus un ilgākus. Paies pāris mēnešu, un šis izturēšanās veids, kurš tagad aizņems lielāko dienas daļu, vairs ne tikai neradīs grūtības, bet kļūs par paradumu, par nepieciešamību. Paies vēl kāds laiks, un šis treniņš pārvērtīsies par jūsu dabisko stāvokli. Tā sistemātisku treniņu ceļā cilvēks var daudz sasniegt cīņā ar savu nervozitāti un beidzot pilnīgi no tās atbrīvoties.

Daži cilvēki jautās, kā atbrīvoties no spaidu stāvokļiem—spaidu domām, darbības, bailēm. Cīņā pret šiem traucējumiem vispirms jāiesaistās ārstam. Viņa rīcībā ir iedarbīgi ārstniecības, līdzekļi: iedvesma hipnozes stāvoklī, dažāda grupveida psihoterapija, lieliskas zāles. Bet arī te nervozs cilvēks var daudz sasniegt ar pašaudzināšanu un tādējādi palīdzēt ārstam. Dažos gadījumos ir ļoti svarīgi spaidu kustības un darbību pakļaut gribai. Šai nolūkā jāvingrinās tīši izdarīt spaidu kustības. Tad tās galu galā zaudēs savu piespiedu raksturu. Sevišķi labi šī metode iedarbojas, ārstējot tā saucamos tikus. Ja cilvēkam ir galvas vai sejas muskuļu raustīšanās vai citas līdzīgas spaidu kustības, ik dienas noteiktā laikā vajag apzināti izdarīt šīs kustības, sēžot pie spoguļa un vērojot sevi. Kustības jāizdara enerģiski, ritmiski, ar skaitu un nesteidzoties, 5—10 minūtes no vietas. Šādu vingrinājumu ieteicams izdarīt 2—3 reizes dienā. Tā var diezgan ātri gūt labus panākumus. Šīs metodes pamatā ir negatīvas indukcijas mehānisma izmantošana: regulāri apzināti uzbudinot spaidu kustību pamatā esošās saites, slimnieks panāk to induktīvu kavēšanu.

Uzmācīgu baiļu gadījumā sistemātisks treniņš bāzējas uz pakāpenisku sevis pieradināšanu mierīgi uztvert grūti panesamo, biedējošo kairinātāju, piemēram, ielu vai atklātu telpu. Ja ir bailes iziet uz ielas vai plaša laukuma, ieteicams sākt treniņu, kādu laiku mierīgi stāvot pie savas mājas ieejas vai vārtiem, vai uz laukuma. Tikai nesteigties! Vajag pagarināt treniņa sākuma posmu, atkārtojot vingrinājumus tik ilgi, līdz var mierīgi uztvert ielas vai laukuma izskatu. Tad pēc 1—2 nedēļām var sākt nelielas pastaigas gar māju, šķērsot nelielus laukumus. Turpmāk pamazām jāpalielina pastaigu ilgums un attālums.

Ja ir bailes nosarkt vai publiski uzstāties, pamazām, bet neatlaidīgi jāpieradina sevi pie uzturēšanas sabiedrībā, pie aktīvas darbības dažādās komisijās, pie uzstāšanās nelielās sapulcēs, sākot ar īsiem pierakstīta teksta lasījumiem. Turpmāk jāizstrādā improvizētas uzstāšanās iemaņas. Ieteicams piedalīties debatēs, lasīt referātus.

Kautrīgiem jauniem cilvēkiem obligāti jāmācas dejot, kopā ar draugiem un biedriem jāapmeklē balles un sarīkojumu vakari, un viņi nedrīkst palikt pasīvi vērotāji. Dejas nostiprina un organizē pirmo signalsistēmu, kuras attīstība daudziem nervoziem cilvēkiem atpaliek; tās veicina plastisku kustību izveidošanos. Bet galvena deju nozīme ir tā, ka tās dod izeju aktivitātei, īpaši aktivitātei saskarē ar pretējā dzimuma cilvēkiem, no kuras neapzinātas apspiešanas nervozam cilvēkam dažkārt rodas tendence uz neirotiskām slimībām (fobijām). Šī likumsakarība bija aprakstīta jau iepriekš. Tādejādi deju kultūra sabiedrībā, īpaši jauniešu vidū, ir ne tikai estētiskās audzināšanas, bet arī psihohigiēnas prasība.[8]jauniem cilvēkiem, kuri cieš no fiziskas neveiklības, kustību stūrainības, nervu procesu nepietiekamas rosības (tendences uz spaidu domām un kustībām), sevišķi ieteicami tie sporta veidi, kuri veicina kustību plastiskumu un veiklību. Pie tādiem sporta veidiem pieder mākslas vingrošana, slidošana, paukošana, vieglatlētikas disciplīnas — diska un šķēpa mešana, sporta spēles — teniss, basketbols. Ievērojot augstākās nervu darbības fizioloģijas svarīgāko atziņu par kustību un psihiskās sfēras vienību, šo sporta veidu nozīme nervu procesu rosības attīstībā ir acīm redzama.

Ļoti noderīgi ir darboties dramatiskā pulciņā vai studijā. Izturēšanās iemaņu apgūšana uz skatuves un darbs, radot skatuves tēlu, ne tikai trenē visas nervu sistēmas svarīgākās spējas kopumā, bet arī atstāj dziļu audzinošu ietekmi uz cilvēka personību. Skatuves tēla radīšana pieradina pakļaut savu izturēšanos tam uzdevumam, kādu izvirza dramaturgs un režisors. Tādējādi cilvēks attīsta sevī domāšanas un jūtu harmonisku mijiedarbību, spēju valdīt pār savu garastāvokli, runu, kustībām. Liela audzinoša nozīme ir arī lugas idejiskajam saturam, tās mākslinieciskajai iedarbībai uz aktieriem, izpildītāju kolektīva radošajai vienotībai.

Cīnoties pret spaidu stāvokļiem, nekādu labumu nedod to neatlaidīga iekšēja noliegšana, nemitīga sevis pārliecināšana par to nepamatotību vai nejēdzību. Šāda «cīņa» ne tikai nedod pozitīvu rezultātu, bet pat pastiprina spaidu pārdzīvojumus, jo ir saistīta ar uzmanības koncentrāciju uz tiem. Jebkura koncentrēšanās uz spaidu pārdzīvojumu veicina tā pastiprināšanos. Nevis pārliecināt sevi par spaidu priekšstata nepamatotību, par spaidu darbības nejēdzību, bet ignorēt to, nepiešķirt tam nozīmi — tādai jābūt saprātīgai attieksmei pret spaidu pārdzīvojumu. Vienmēr jāatceras likums: «neirozi baro uzmanība pret to!». Nepievērst neirozei uzmanību, ieaudzināt sevī pret to ignorējošu attieksmi — tas ir pats svarīgākais cīņā pret spaidu stāvokļiem.

Ļoti bieži nervozā cilvēkā smagus pārdzīvojumus izraisa pārliecība, ka viņš slimo ar kādu neesošu slimību — ar vēzi, tuberkulozi, smagu sirdskaiti, ka viņam draud miokarda infarkts vai sirds paralīze. Nervozam cilvēkam, kurš cieš no tamlīdzīgiem hipohondriskiem stāvokļiem, vispirms jāgriežas pie ārsta speciālista un jāpakļaujas rūpīgai izmeklēšanai, lai noskaidrotos viņa patiesais veselības stāvoklis un tādējādi viņš pārliecinātos par savu aizdomu nepareizību. Diemžēl nervozi cilvēki nereti pat pēc vairākkārtējām izmeklēšanām, kurām, liekas, vajadzētu novērst jebkādus hipohondriskus pārdzīvojumus, nevar no tiem atbrīvoties. Šais gadījumos labi iedarbojas izskaidrojošas un uzmundrinošas pārrunas ar ārstu, hipnotiskās iedvesmas seansi, fizkultūra, autogēnais treniņš. īpaši svarīga nozīme šais gadījumos ir fizkultūrai. Regulāras vingrošanas un sporta nodarbības metodista vadībā un ārsta vispārējā kontrolē ceļ visa organisma tonusu un rada labu, možu pašsajūtu. Tā liecina par labvēlīgu organisma stāvokli tiešāk un pārliecinošāk nekā visi pierādījumi.

Nervozi cilvēki bieži sūdzas par nemitīgu bezmiegu; tā dažreiz ir viņu galvenā, ja ne vienīgā sūdzība. Tad vispirms rūpīgi jānoskaidro bezmiega cēloņi. Ja izrādās, ka bezmiegs ir nervoza rakstura, slimnieks var daudz darīt, lai to novērstu. Vispirms jāiegaumē, ka bezmiegs gan reizēm ir ļoti apgrūtinošs, taču nevajag to pārdzīvot tik dramatiski, kā to dara daži nervozi cilvēki. Miega jautājums viņiem kļūst bezmaz vai par dzīves centrālo problēmu. Daži nervozi cilvēki bezmiega dēļ jūtas dziļi nelaimīgi. Viņi bīstas no nakts tuvošanās, kas sagādā viņiem smagākos brīžus. Likdamies gulēt, šie cilvēki nedomā ne par ko citu, kā par miegu, apskauž līdzās aizmigušo cilvēku. Uzbudinājumā viņi gan kārto spilvenu, gan pieceļas un atkal apgulstas. Uz rīta pusi iestājas neilgs miegs, pēc kura viņi ar mokām pieceļas. Pēc bezmiega nakts viņi dodas uz darbu ar smagu galvu, neatspirguši.

Kāds psihiatrs rakstīja, ka miegu var salīdzināt ar balodi, kas sēstas uz izstieptas nekustīgas rokas, un aizlido, līdzko roka sakustas. Uzbudinājums, kāds pārņem nervozu cilvēku, kurš veltīgi gaida miegu, ne tikai neveicina aizmigšanu, bet pat kavē to. Rodassavdabigs burvju loks: bezmiegs izraisa nervu uzbudinājumu, uzbudinājums veicina bezmiegu,

Kas jādara, lai iegūtu normālu, spēkus atjaunojošu miegu? Vispirms iekšēji jānomierinās vēl pirms gulētiešanas. Pirms aizmigšanas uzbudinātas smadzenes pēc inerces paliek uzbudinātas arī naktī. Nepacietīgi veltīgi gaidot miegu, tās uzbudinās vēl vairāk. Lai cīnītos ar bezmiegu, dažkārt būtiski jāpārkārto dienas režīms, darba raksturs. Ir gadījumi, kad ilgus gadus cilvēks bijis aizņemts ar spraigu, nervozu darbu, kas līdz zināmam laikam nav ietekmējis miegu. Bet laika gaitā, turpinoties uzbudinājuma procesa pārslodzei, galvas smadzeņu garoza novājinās, uzbudinājuma process iegūst inertu (sastrēguma) raksturu, pavājinās kavēšanas process. Rezultātā samazinās miega dziļums un ciešums un pat iestājas grūti ārstējams bezmiegs. Izsekojot šī pastiprinātā uzbudinājuma iemesliem, tāpat ka vienmēr neirozes gadījumā, konstatējamas personības saspīlētas attiecības. Tās jānormalizē, lai izzustu pamats, uz kura radies un pieturas bezmiegs.

Liela nozīme cīņā ar bezmiegu ir vispārzināmu higiēnas noteikumu ievērošanai. Vakariņas vajag ēst ne vēlāk kā 3 stundas pirms gulētiešanas, tām jābūt ne pārāk sātīgām. Pirms gulētiešanas ieteicama mierīga pusstundu ilga pastaiga svaigā gaisa. Pirms gulētiešanas jāizvēdina istaba. Siltajā gadalaikā ieteicams visu nakti turēt logu vaļā, bet aukstajā, ja istabā pietiekami silts, atstāt to puspievērtu. Gultai nav.jābūt pārāk mīkstai un siltai. Slikts paradums ir apsegt galvu ar segu: kaitīgi visu nakti ieelpot sava ķermeņa izgarojumus.

Tā nu cilvēks, kas cieš no bezmiega, ir izģērbies un apgūlies. Pirmais padoms viņam — negaidīt miegu. Vajag likties gultā nevis ar nolūku aizmigt, bet ar nolūku pusstundu vai stundu pirms aizmigšanas atpūsties. Jāatpūšas, guļot ar vaļējām acīm. Nereti gadās, ka šī atpūta pāriet mierīgā, ciešā miegā. Daži cilvēki labi iemieg pie klusinātām radiopārraides skanam, citi — pēc lasīšanas gultā. Taču nevajag' lasīt neko uzbudinošu, satraucošu. Pirms aizmigšanas ir svarīgi nonākt miera stāvoklī. Šai nolūkā noder autogēnā treniņa komplekss. Šī kompleksa saturs jāuzzina no ārsta.

Vairāki vingrinājumi, no kuriem sastāv autogēnā treniņa seanss, lieliski nomierina nervu sistēmu, izraisot hipnozei tuvu stāvokli. Jāiemācās izbaudīt fizisko mieru, muskuļu atslābumu, nekustību, snaudu, necenšoties katrā ziņā panākt dziļu miegu. Tad nemanot atnāks arī miegs.

Nervozi ļaudis bieži ir pārliecināti, ka sekls vai īslaicīgs miegs apdraud veselību un darba spējas. Šai iedomai nav zinātniska pamata. Arī veseliem cilvēkiem miega ilgums un dziļums ir dažāds. Vispārzināmā miega ilguma norma — 7 līdz 8 stundas — ir tikai nosacīta. Miega dziļums un ilgums ir atkarīgs gan no cilvēka vecuma, gan no augstākās nervu darbības tipa, gan no darba, gan dzīves veida, gan no paraduma. Bet dažus nervozus cilvēkus tā apsēdusi ideja par cieša ilgstoša miega nepieciešamību ka, pēc viņu domām, nepietiekami dziļam un ilgam miegam vispār nav nekādas nozīmes. Viņi žēlojas par «absolūtu bezmiegu», kurš, pēc viņu vārdiem, turpinās mēnešiem un gadiem, nesaprotot, ka ilgstošs «absolūts bezmiegs» nav iespējams, jo nav savienojams ar dzīvību.

Tātad pirmais līdzeklis cīņā pret nervozu bezmiegu ir atteikšanās no nepareizā priekšstata par snaudu kā nepilnvērtīgu nervu sistēmas un visa organisma atpūtu. Jāizstrādā sevī mierīga attieksme pret miegu, spēja apmierināties ar rāmu snaudienu. Tad pamazām radīsies labvēlīgi apstākļi arī dziļākam miegam. Dažos gadījumos noder tādi vienkārši paņēmieni kā atteikšanās no gulēšanas dienā, ja tā kļuvusi par paradumu, vai piecelšanās no rīta stundu agrāk nekā parasti. Dažreiz cīņai pret bezmiegu ieteicams izmantot iepriekš minēto spaidu stāvokļu pārvarēšanas paņēmienu: gribas kontrolei nepakļautu stāvokli aizstāt ar tīši izraisītu, tas ir, bezmiega gadījumā gulēt nevis ar aizvērtām, bet vaļējām acīm, pūloties pēc iespējas ilgāk neaizdarīt acis. Tad galu galā acis aizveras un atnāk miegs. Noteiktos apstākļos var lietot arī vieglas miega zāles, bet tas jālieto pareizi, stingri ievērojot ārsta norādījumus.

Nervozi cilvēki bieži sūdzas par izklaidību, aizmāršību, sliktu atmiņu. Ja ir parastie neirotiskie traucējumi, tad objektīva izmeklēšana liecina, ka šais gadījumos nav galvas smadzeņu organisku bojājumu, bet gan ir nervu procesu — uzbudinājuma un kavēšanas — pareizas mijiedarbības traucējumi. Atmiņas fizioloģiskais pamats ir nervu zīmju uzbudinājums galvas smadzeņu garozā. Aizmāršība saistās ar nervu zīmju kavējumu. Atmiņas neirotiskas pasliktināšanās gadījumā liela nozīme ir tās sistemātiskai audzināšanai. Šai nolūkā vispirms jāieaudzina un jānostiprina sevī dzīva interese par to, ko vēlies atcerēties, kas jāatceras. Interese par apgūstamo priekšmetu, darāmo darbu ir pirmais labas iegaumēšanas priekšnoteikums. Bez tam jāpieradina sevi pie aktīvas materiāla atcerēšanās ar gribas palīdzību. Pēc dažu cilvēku domām, par sliktu atmiņu liecina jau tas vien, ka, pasīvi vai pat pavirši izlasot, materiālu nevar iegaumēt. Šāds uzskats ir nepareizs. Lai atcerētos, ar materiālu jāpastrādā, tas jāizstudē. Tādēļ nepieciešams ieaudzināt sevī aktīva garīgā darba iemaņas, trenēt gribasspēku. Lai ātrāk un vieglāk iegaumētu materiālu, tas labi jāizprot, jāpārdomā, jāsaista ar jau zināmo, iepriekš apgūto. Arī šai prasībai ir svarīga nozīme atmiņas izkopšanā. Bez tam jāieaudzina sevī atbildības sajūta par noteikta materiāla saglabāšanu atmiņā. Svarīga ir arī darba secība. Nevar mācīties jaunu materiālu, pirms nav apgūts iepriekšējais, kura zināšana nepieciešama jaunā materiāla izpratnei.

Liela nozīme ir darba dienas noteiktam sadalījumam, ikdienas dzīves stingram režīmam. Aizmāršīgam cilvēkam jāizkopj sevī iekšējā organizētība, kas nepieļauj aizmāršību, izklaidību un robus atmiņā. Runājot par kārtību un organizētību, mēs ar to domājam mērķtiecību, plānveidību un secību jebkurā darbā, pareizu darba un atpūtas miju. Nevajag ķerties pie vairākiem darbiem uzreiz, jārīkojas pēc likuma: «labāk mazāk, toties labāk». Jāprot izmantot piezīmju grāmatiņa un galda kalendārs.

Atmiņa ir galvas smadzeņu svarīgākā spēja. Taču galvas smadzenēm piemīt arī laimīgā spēja aizmirst. Kas gan notiktu, ja viss mūžā pārdzīvotais vienmēr saglabātos mūsu apziņā? Tādā gadījumā zustu jebkādas mērķtiecīgas, organizētas darbības, jebkāda nervu un psihiskās atpūtas iespēja. Dažiem nervoziem cilvēkiem ir grūti notikušo aizmirst. Viņiem piemītošā uzbudinājuma procesa inertuma dēļ viņi, ja ir kaut ko pārdzīvojuši, atkal un atkal pie tā atgriežas un nekādi nevar «atkratīties» no pārdzīvotā, bez gala atcerēdamies visus tā sīkumus. Kā iemācīties aizmirst, kā atbrīvoties no pagātnes varas, kas tik bieži nomāc nervozu cilvēku? Izeja jāmeklē darbībā, interesantā darbā, kas cilvēku piesaista ikdienas dzīves plūdumam, citiem vārdiem sakot, jāpievērš uzmanība tagadnei, aktīvi jāinteresējas par tagadni.

Daudzi nervozi cilvēki sūdzas par dažādiem dzimumfunkcijas traucējumiem. Nervozitāte sevišķi bieži izpaužas tieši kā dažādi apgrūtinoši dzimumdzīves simptomi. Tas izskaidrojams ar cilvēka attiecību emocionālo sasprindzinājumu šajā dzīves jomā. Par šo traucējumu cēloni nervozs cilvēks ļoti bieži uzskata masturbāciju (onānismu). Attīstoties neirotiskai personībai, tieksme uz masturbāciju dažos gadījumos saglabājas, un jaunais cilvēks, apzinādamies šāda dzimumtieksmes apmierinājuma veida pretdabiskumu un piedauzību, cieš no savas nespējas atmest kaitīgo paradumu. Sākas iekšēja nesaskaņa, kuru padziļina nepareizi priekšstati par šķietami neizbēgamām, liktenīgām masturbācijas sekām. Masturbācija neizraisa ne vājprātu, ne arī kādu nervu sistēmas organisku saslimšanu. Masturbācijas kaitīgums ir tas, ka tā dod iemeslu iekšējai nesaskaņai, kas pastiprina nervozitāti. Ilgstošas masturbācijas citas kaitīgas sekas ir pieradums saistīt dzimumrefleksu ar dzimumorgānu rupju mehānisku kairinājumu, tādēļ dabiskie kairinātāji normālas seksuālās tuvības laikā vairs nerada uzbudinājumu. Tomēr ilgstošas masturbācijas sekas nav nekas liktenīgs un nenovēršams. Atteikšanās no masturbācijas un normāla seksuāla tuvība rada apstākļus dabiskā refleksa atjaunošanai.

Ārstējot nervozu cilvēku, kurš cieš no masturbācijas paraduma vai neirotiskās impotences (dzimumnespējas), zāles, ūdens dziedniecība un fizioterapija ir gan noderīgi, tomēr tikai palīglīdzekļi. Galvenā ārstēšanas metode ir psihoterapija — izskaidrojošas pārrunas un ārsta norādījumi, kuri novērš slimnieka nepareizo priekšstatu kaitīgo ietekmi. Ļoti noderīga var būt iedvesma hipnozē. Ieildzis masturbācijas paradums ir raksturīgs cilvēkiem, kuru personības nobriešana bijusi apgrūtināta, personības seksuālā attīstība atpalikusi. Cilvēka seksuālo attīstību nevar uzskatīt vienīgi par dzimumfunkcijas attīstību šā vārda šaurā, fizioloģiska nozīmē. Seksuālās attīstības jēdziens ietver dzimumu savstarpējās attiecības visā to sarežģītībā un satura bagātībā, ciešā saistībā ar visu sabiedrības dzīvi. Nervozam cilvēkam, kurš cieš no masturbācijas paraduma, nopietni jārūpējas par vispusīgu attīstību. Te viņam var palīdzēt gudrs vecāks draugs. Dažkārt par tādu draugu var kļūt ārsts. Apzināti jāpaplašina interešu loks, jāmeklē biedriskas attiecības un draudzība ar sievietēm. Līdzīgus padomus var adresēt meitenem, kurām arī, lai gan daudz retāk nekā jauniešiem, var būt masturbācijas paradums.

Atkal un atkal jāatgādina jauniešiem: neprecieties bez mīlestības. Sākumā pietiekami ilgi pārbaudiet savu jūtu nopietnību un noturību. Tas, kas šķiet mīlestība, nereti izrādās pārejoša aizraušanas, kas pēc tuvības izzūd, atstādama rūgtu vilšanos. Šis atgādinājums īpaši domāts meitenēm, jaunām sievietēm, kuras dārgāk nekā vīrieši maksā par vieglprātīgu attieksmi pret dzimumdzīvi. Aborts, pat ja šī operācija izdevusies laimīgi, nelabvēlīgi ietekmē sievietes veselību un viņas nervu sistēmu, jo rupji pārtrauc organisma dziļo pārskaņojumu, ko rada sākusies grūtniecība. Nereti aborts atņem sievietei iespēju kļūt par māti. Zaudētā spēja kļūt par māti smagi ietekmē sievietes garīgo stāvokli.

Tikai seksuālās tuvības dziņa vien ir slikts kopdzīves pamats. Šādā gadījumā vīrietis un sieviete vispirms izvirza viens otram noteiktas seksuālas prasības, un, ja viens no viņiem kāda iemesla dēļ nespēj šīs prasības apmierināt, kļūst nepacietīgi un neapmierināti. Šīs neapmierinātības izpausme izraisa tuvajā cilvēkā slimīgu reakciju, īpaši, ja viņš ir patmīlīgs un turklāt nervozs. Slēpta vai atklāta neapmierinātība vienam ar otru-noved pie šķiršanās, pie ģimenes sairuma. Dzimumdzīves normalizācijai nepieciešamos apstākļus var radīt savstarpējas cieņas, draudzības un saprašanas atmosfēra. Nespēja apmierināt vienam otru seksuālā ziņa bieži atkarīga no cēloņiem, kas gluži labi novēršami. Starp šiem cēloņiem lielāko vietu ieņem dažādas nervozitātes izpausmes. Jau runājām par pārmērīgas kavēšanas varbūtību vīrietim spēcīga dzimumuzbudinajuma ietekmē. Laulātajiem draugiem pierodot vienam pie otra, šī kavēšana galu galā izzūd.

Ļoti bieži nervozitāte izraisa pārāk ātru dzimumakta norisi, tādēļ sieviete nepagūst izjust apmierinājumu. Gadās arī, ka nervozam cilvēkam ejakulācija notiek jau tuvošanās mēģinājuma laikā. Šos traucējumus var novērst, izpildot ārsta psihoterapeita padomus attiecībā uz dzimumdzīves režīmu, lietojot zāles, kas nostiprina kavēšanas procesu, ārstējoties ar ūdensdziedniecību, psihoterapiju.

Dzimumreakcijas trūkuma vai vājuma gadījumā vīriešiem ieteicams īsāks vai garāks dzimumdzīves pārtraukums. Mākslīga uzbudinājuma mēģinājumi un atkārtotas, parasti nesekmīgas pūles veikt dzimumaktu abus partnerus tikai aizkaitina. Šādos gadījumos vajadzīga pacietība un tā tuvu cilvēku smalkjūtība, ko rada patiesa draudzība viņu starpā. Reizēm sakarā ar intensīvu darbu un dabisku nogurumu dienas beigās, kā arī dažādu sadzīves-rūpju dēļ vīriešiem un sievietēm pazeminās dzimumdziņa un seksuālā uzbudināmība. Šais gadījumos vēl jo vairāk nepieciešama, savstarpēja saprašanas un iejūtība.

Intīmajā dzīvē sevišķi svarīga nozīme ir vīrieša gādībai par sievieti. Sievietes dzimumdziņa un seksuālā uzbudināmība ir daudz vairāk atkarīga no viņas garīgā stāvokļa nekā vīrietim. Tādēļ, ja sieva ir nogurusi vai par kaut ko noraizējusies, vīrietim jārēķinās ar viņas noskaņojumu.

Nelabvēlīgu ietekmi gan uz vīrieša, gan sievietes nervu sistēmu atstāj nereti piekoptā dzimumakta pārtraukšana uzbudinājuma augstākajā fāzē ar nolūku nepieļaut apaugļošanos. Dzimumakta pārtraukšana saistīta ar uzbudinājuma un kavēšanas procesa sadursmi, kas galu galā var izraisīt nervu sabrukumu. Grūtniecības aizkavēšanai jālieto aizsargājoši (pretapaugļošanās) līdzekļi saskaņā ar ārsta ieteikumu.

Svarīga nozīme ir pārejas (klimaktērija) un pusmūža gadu psihohigienai. Šajā dzīves periodā bioloģiska (organisma parskaņošanās, dažreiz strauja, sakarā ar dzimumdziedzeru funkcijas izzušanu) un sociāla (sociālā vērtīguma samazināšanās apziņa) rakstura cēloņu dēļ rodas neirotiskus traucējumus veicinoši apstākļi! Šādi nervu darbības traucējumi klimaktērija un pusmūža perioda nereti gadās sievietēm, kurām visu nelabvēlīgo faktoru ietekmei vēl pievienojas apziņa par sievišķīgās pievilcības izzušanu. Arī vīrieši «pensijas» vecumā dažkārt nonāk neirotiskā vai hipohondriskā stāvoklī. Šai periodā labi iedarbojas dažādi organismu tonizējoši medikamenti, daži hormonu preparāti, kas atvieglo straujo organisma pārskaņojumu. Tomēr galvenais ārstnieciskais un psihohigiēniskais faktors šajā vecumā ir darbs. Cilvēks, kas aizgājis pensijā, var strādāt ar jaunatni, sniegt tai savu profesionālo un dzīves pieredzi, palīdzēt sabiedriskajām organizācijām tajā nozarē, kura viņam tuvāka un pazīstama. Šāda darbība, kuras iespējas mūsu zemē plaši pavērtas katram pilsonim, vislabāk palīdz saglabāt interesi par dzīvi.

Nervoza cilvēka pārmērīgais jūtīgums rada viņā tieksmi uz egocentrismu. Cīņa pret pārmērīgu jūtīgumu ir arī cīņa pret egocentrismu. Svarīgākais līdzeklis cīņā pret egocentrismu ir aktīva novēršanās no sava «es». Nervozam cilvēkam pēc iespējas vairāk jāinteresējas par apkārtējo pasauli, par vidi, kas tam apkārt. Jo dzīvāka, dziļāka, aktīvāka ir cilvēka interese par apkārtējiem, par visas sabiedrības dzīvi, jo mazāk viņš koncentrējas pats uz sevi. Interesēties par ģimenes locekļu, draugu, darba biedru, kaimiņu dzīvi, interesēties ne tikai par viņu ārējo, bet arī iekšējo pasauli (protams, bez uzmācības un mietpilsoniskas ziņkārības), palīdzēt viņiem grūtos brīžos — tie ir teicami līdzekļi cīņā pret egocentrismu.

Pašaudzināšanas darbā ir ļoti svarīgi izveidot sev sistemātisku, zinātnisku pasaules uzskatu. Patiesi zinātnisks, visu aptverošs pasaules uzskats ir marksistiski-ļeņiniskā teorija par dabas un sabiedrības attīstības likumiem. Zinātniskam pasaules uzskatam ir milzīga psihoterapeitiska un psihohigiēniska nozīme nervoza cilvēka dzīvē. Zinātnisks pasaules uzskats palīdz viņam atbrīvoties no dažādiem neirotiskiem aizspriedumiem, uzmācīgām idejām un bailēm, kādām pakļauti nervozi cilvēki. Marksistiski-ļeņiniskā ētika veido nesatricināmu pamatu kolektīvismam un humānismam, kuri atbrīvo personību no pārmērīgas koncentrēšanās uz savu «es» un veicina kopības sajūtu ar savu tautu, ar visu darba cilvēci. Tādā ceļā nervozs cilvēks atbrīvojas no neirotiski pārspīlētas vientulības sajūtas un nāves bailēm. Marksistiski-ļeņiniskais pasaules uzskats satur ideālus, kuri piešķir visam cilvēka mūžam cēlu jēgu, piepilda to ar dzīvi apliecinošu saturu.

Nervozitāte vienmēr bijusi noteikta laikmeta sabiedrībai raksturīgu sociālo pretrunu produkts. Mūsu dienās visizplatītākā neiroze ir neirastēnija. Tā ir kapitālistiskas lielpilsētas drudžainās dzīves tiešs produkts. Darbaļaužu nemitīga spraiga cīņa par maizes kumosu, pastāvīgi bezdarba draudi, nenodrošinātu vecumdienu perspektīva, liekulīga seksuālā morāle, bērnu uzraudzības trūkums, nacionālie un rasu spaidi — tie ir galvenie kapitālisma zemēs masveidīgi izplatīto neirožu avoti. Šiem kaitīgajiem faktoriem, kuri grauj cilvēku nervus un psihisko veselību, kapitālistiskajās zemēs vēl pievienojušies rasisms, šovinisms, neapvaldīta militāristiska propaganda un bailes no kodolkara.

Padomju Savienībā neiropsihisko slimību skaits samazinās. Nervu un psihisko (kā arī pārējo) slimību skaita mazināšanās mūsu valstī uzskatāmi parāda sociālistiskās iekārtas lielās sociāli higiēniskās priekšrocības: tā nepazīst ne bezdarbu, ne ekonomiskās krīzes, ne cilvēku ekspluatāciju. Svarīgs saslimstības un mirstības samazinātājs faktors Padomju Savienībā ir Komunistiskās partijas un Padomju valdības milzīgā gādība par tautas veselību, tautas veselības aizsardzības konsekventā un visu aptverošā sociālistiskā organizācija.

Neirozes mūsu zemē ir pārejas perioda parādība, kuru nosaka ar straujo ekonomisko attīstību neizbēgami saistītās grūtības un vēl neiznīdētās kapitālisma paliekas dažu cilvēku apziņā un uzvedībā. Komunisma materiālās bāzes izveidošana, materiālo labumu pārpilnības radīšana, komunistiskās sabiedrības cilvēka audzināšana — tāda ir sociālā cīņa pret dažādām slimībām, to vidū pret neirozēm, mūsu zemē.

Milzīga psihohigiēniska un psihoprofilaktiska nozīme ir tam patiesi revolucionārajam vērienam, kādu pie mums ieguvusi dzīvokļu celtniecība. Komunistiskā partija un Padomju valdība izvirzījusi uzdevumu — visīsākajā laikā sagādāt katrai padomju ģimenei atsevišķu dzīvokli, krasi uzlabot cilvēku sadzīves un sanitāros apstākļus, Tam ir acīm redzama un tieša nozīme nervu un psihiskās veselības aizsardzībā, cilvēku savstarpēju veselīgu attieksmju veidošanā.

Vissvarīgākais neirožu profilakses līdzeklis ir bērnu un jaunatnes audzināšana darbam ļeņiniskās, komunistiskās morāles garā, Neapstrīdama nozīme nervu un psihiskajā higiēnā un profilaksē ir jaunatnes audzināšanai darbam un sportam. Šādai audzināšanai pie mums ir primāra loma. Vidusskolas beidz jaunatne, kura ir profesionāli sagatavota darbam tautas saimniecības sistēmā; tas pasargā jauniešus un meitenes no sociālās nepilnvērtības sajūtas, kura kapitālistiskajās valstīs nereti kļūst par neirotisku stāvokļu cēloni. Miljoniem jaunu cilvēku iesaistīšana sporta pasākumos augstākā mērā veicina viņu nervu sistēmas nostiprināšanos, harmonisku personības attīstību.

Saskaņā ar marksistiski-ļeņinisko teoriju tikumisko un estētisko ideālu ieaudzināšanai jābūt vienotam procesam: ar skaistuma palīdzību jāieaudzina tikumiskie ideāli, un ar tikumisko ideālu palīdzību — skaistuma izpratne. Sī audzināšanas darba saturs cieši saistīts ar svarīgu organizatorisku principu. Šo padomju pedagoģijas principu savā laikā grūtos apstākļos izstrādāja un īstenoja dzīvē izcilais padomju pedagogs A. Makarenko. Šis princips ietver jauniešu kolektīva organizēšanu, balstoties uz komunistisko apzinīgumu, kolektīva audzināšanu un audzināšanu kolektīvā.

īpaši svarīgs uzdevums ir ieaudzināt jauniešos komunistiskas attiecības, biedriskas solidaritātes un brālības jūtas, cieņu pret vecāko paaudzi. Nerimtīgi jāizskaidro un jāpropagandē, cik milzīga psihohigiēniska nozīme cilvēku attiecībās ir labvēlībai un sirsnībai.

Visiem padomju iestāžu darbiniekiem, kuri ik dienas apkalpo miljoniem pilsoņu, jābūt laipniem, uzmanīgiem, jāiznīdē birokrātisms un formāla, nejūtīga attieksme pret cilvēkiem. Neapšaubāma nozīme ir arī neatlaidīgai cīņai pret pagātnes paliekām — dzeršanu, huligānismu, reliģiskajiem aizspriedumiem.

Neirozes ir vecās, šķiru sabiedrības produkts. Komunisma uzvara mūsu zemē radīs nepieciešamos apstākļus visu pagātnei piederošo sociālo slimību, arī neirožu, likvidēšanai.

SATURS

Nervoza cilvēka jutīgums, reakcija un garīga līdzsvara trūkums ……. .5

Kas ir neiroze……………………………… '……………………….. 17

Temperaments, raksturs, personība…………………………… 25

Personība un neiroze……………………………………………….. 30

Neirožu ārstēšana …………………………….. 43

Pašaudzināšana kā neirožu ārstēšanas profilakses

līdzeklis………………………………………………………………….. 54

15 Par Saules Pinumu sauc aiz kuņģa novietotu nervu mezglu sakopojumu, no kura iziet nervi uz vēdera dobuma orgāniem.

[2] asociācija — sakarība starp domu tēliem; šai gādājuma sakarība starp mīļotā dēla tēlu un priekšstatu par iespēju nodarīt viņam ļaunu.

[3] pasīvas aizsardzības reakcijas — reakcijas, kas paGdz izvairīties no briesmām, no grūtībām.

[5] hormoni — endokrīno jeb iekšējas sekrēcijas dziedzeru funkcijas produkti.

[6] patoģenēze (gr.) — slimības izcelsme un attīstība.

[7] funkcionāla pārmaiņa — darbības stāvokļa,' kādas

darbības spējas pārmaiņa.

Content

Volperts Iļja Nervozs cilvēks

Nervoza cilvēka jutīgums, reakcija un garīgā līdzsvara trūkums

Kas ir neiroze

Temperaments, raksturs, personība

Personība un neiroze

Neirožu arstešana

Pašaudzinašana ka neirožu arstešanas un profilakses līdzeklis

SATURS