Aristotelis

Nikomaha ētika

Aristotelis

NIKOMAHA ĒTIKA

Aristotelis

ARISTOTELIS UN VINA «NIKOMAHA ĒTIKA»

Aristotelis ir viens no universālākajiem domātājiem cilvēces vēsturē. Viņš apkopoja un sistematizēja filozofijas un zinātnes sasniegumus Senajā Grieķijā un būtiski ietekmēja izglītības un kultūras attīstību visā turpmākajā vēstures gaitā. Sā domātāja sacerējumi bija mācības līdzeklis, izziņas avots un paraugs daudzu paaudžu zinātniekiem. Lai gan pēdējo gadsimtu gaitā zinātne sasniegusi daudz augstāku līmeni nekā Senajā Grieķijā, dažos zinātnes aspektos, it īpaši jautājumos, kas attiecas uz problēmu izvirzīšanu, savu uzskatu argumentāciju, uzmanīgu, taču kritisku attieksmi pret priekšteču veikumiem un vēl citādā ziņā Aristoteļa ietekme saglabājusies līdz mūsdienām.

Aristotelis dzimis 384. gadā p. m. ē. Stagīrā (Ziemeļ-grieķijā). Viņa tēvs bija ārsts; ārsti bijuši arī vectēvs un tālāki priekšteči, bet pats dzimtas dibinātājs saskaņā ar leģendu bijis Trojas kara varonis Mahaons, Asklēpija dēls. Ļoti prasmīgs dziednieks bijis arī Aristoteļa tēvs Nikomahs, tādēļ Maķedonijas valdnieks Aminta II (393 — 369 p. m, ē.) uzaicināja viņu par savu ārstu. Aristoteļa bērnība līdz ar to galvenokārt aizritēja Maķedonijas galvaspilsētā Pellā un citās vietās, kur uzturējās valdnieka galms. Viens no viņa rotaļu biedriem bija Amintas dēls, nākamais Maķedonijas valdnieks Filips.

Aristotelis savos sacerējumos daudzkārt minējis ārsta darbu un ārstniecības mākslu, taču nav ziņu, ka viņš būtu praktiski nodarbojies ar ārstniecību. Viņa medicīnas studijas aprāvās 15 gadu vecumā, kad nomira tēvs un tālākās rūpes par audzināšanu uzņēmās māsas vīrs Proksens, kas dzīvoja Stagīrā.

Nomaļajā pilsētiņā nebija lielu iespēju iegūt labu izglītību, tādēļ 367./366. gadā p. m. ē., tātad 17 gadu vecumā Aristotelis devās uz Atēnām un sāka mācīties Platona nodibinātajā Akadēmijā. Platona tobrīd tur nebija: viņš bija devies otro reizi uz Sicīliju un atgriezās tikai pēc diviem gadiem, tāpēc mācības vadīja vecākie Platona skolnieki (viens no viņiem — Knidas Eudokss pārzināja visu Akadēmiju).

Te Aristotelis mācījās apmēram divdesmit gadu. Abu domātāju attiecībās valdīja dziļa cieņa. Saskaņā ar nedaudz vēlāku periodu autoru liecībām Platons dēvējis Aristoteli par savas skolas «prātu», bet Aristotelis izteicis domu, ka sliktiem cilvēkiem nevajadzētu ļaut pat slavēt Platonu. Tomēr vairākos teorētiskos jautājumos, it īpaši tajos, kas skar pasaules uzskatu, abu filozofu nostāja ir jūtami atšķirīga. Netrūkst nostāstu, ka Platons bijis ļoti neapmierināts ar to, ka viņa skolniekam dažkārt mēdz būt citāds viedoklis. Savukārt Aristoteļa teicienu «Nikomaha ētikā», ka ideju mācību radījuši viņam tuvi ļaudis, taču pienākums liek viņam dot priekšroku patiesībai, daži pētnieki interpretē kā Aristoteļa noraidošu nostāju pret Platona mācību kopumā.

Te jāpiebilst, ka daudzi skolnieki, kuri Akadēmijā mācījās ilgāku laiku, bija kļuvuši par Platona uzskatu pārliecinātiem piekritējiem. Kādēļ tā nenotika ar Aristoteli, par to var izteikt tikai minējumus. Zināma nozīme varēja būt tam, ka Aristotelis nenonāca Akadēmijā kā «balta lapa», bet viņam jau bija noteikts zināšanu un uzskatu krājums. Jāņem vērā arī tas, ka lielākā daļa Platona ievērojamāko skolnieku (Speusips, Ksenokrats, Polemons, Kratēts u. c.) bija nokļuvuši Akadēmijā tad, kad Platons bija jaunāks, bet Aristotelis nonāca Akadēmijā, kad Platonam bija jau vairāk nekā 60 gadu, un lielā gadu starpība, protams, varēja rosināt domāšanas stila atšķirības. Vienlaikus jāatzīst, ka Aristoteļa filozofija daudzos aspektos risina tos pašus jautājumus, kas izvirzīti Platona darbos, tikai dod šiem risinājumiem citādu ievirzi. Ievērojami atšķiras abu filozofu zinātniskās intereses. Tā, piemēram, dabas zinātņu jautājumiem, empīrisko faktu sistematizēšanai Aristotelis veltījis daudz vairāk uzmanības un laika.

347. gadā p. m. ē. Atēnās noteicošā ietekme bija De-mostenam un antimaķedoniešu partijai. Sā gada pavasarī Aristotelis (pēc dažu zinātnieku domām, neilgi pirms Platona nāves) pārcēlās dzīvot uz Atarneju, kuras tirāns Hermijs bija viņa draugs. 341. vai 342. gadā p. m. ē. persieši, uzaicinājuši Hermiju viesos, to sagūstīja un nogalināja. Aristotelis savam draugam lika uzcelt Delfos pieminekli un iekalt tajā paša sacerētu dzejoli, kurā slavināta Hermija vīrišķība.

Kādu laiku (ap 345 — 344 p. m. ē.) izcilais domātājs dzīvoja Mitilēnā Lesbas salā, kur turpināja nodarboties ar zinātni, it īpaši ar jūras dzīvnieku pētījumiem. Pēc tam (343 — 339) Aristotelis atkal dzīvoja Maķedonijā, kur pēc valdnieka Filipa lūguma audzināja un izglītoja viņa dēlu Aleksandru.

Kad Aleksandrs karagājienos aizņemtā tēva prombūtnes laikā 16 gadu vecumā sāka aktīvāk nodarboties ar valsts lietām, viņam vairs nebija laika un varbūt arī vēlēšanās turpināt mācības. Tādēļ Aristotelis vairākus gadus (339 — 336) atkal pavadīja Stagīrā. Sajā periodā daudzas grieķu polisas, arī Atēnas gatavojās karam pret Maķedoniju, cerēdamas saglabāt Grieķijā polišu sistēmu un savas tradicionālās brīvības. Tāpēc Aristoteli, kura draudzība ar Maķedonijas valdniekiem nebija noslēpums, Atēnās, protams, negaidītu sirsnīga uzņemšana.

338. gadā p. m. ē. notika kauja pie Flaironejas, kurā Maķedonijas armija sakāva apvienoto grieķu karaspēku. Grieķu polišu neatkarībai līdz ar to bija pienācis gals. Visās lielākajās Grieķijas pilsētās tika izvietoti maķedoniešu garnizoni un politisko dzīvi sāka vadīt tie darbinieki, kuri atzina Maķedonijas hegemoniju.

Drīz pēc šās uzvaras Maķedonijā pastiprinājās iekšējās pretrunas. Filips apprecējās otrreiz, un galma intrigu dēļ Aleksandram un viņa mātei nācās bēgt no galvaspilsētas uz Illīriju, kuras dienviddaļa tikai neilgi pirms tam bija pakļauta Maķedonijas varai. 336. gadā Filipu nogalināja. Grieķu polišu cerības pēc Filipa nāves nomest maķedoniešu jūgu ātri pagaisa, jo astoņpadsmit-gadīgais Aleksandrs, ieguvis varu, apspieda visus mēģinājumus atjaunot Grieķijā agrāko stāvokli. Sajā laikā Aristotelis atgriezās Atēnās un turpināja savu darbību šajā izcilajā filozofijas centrā. Aleksandrs drīz vien devās karagājienā uz Persiju, bet par vietvaldi Balkā-nos un Grieķijā iecēla Antipatru, kas bija Aristoteļa draugs.

Aristotelis Atēnās sistematizēja un attīstīja grieķu zinātnes un kultūras sasniegumus daudzās nozarēs. Joprojām darbojās Platona nodibinātā Akadēmija, ko tagad vadīja Ksenokrats. Arī kiniķi (kuru vidū viskolorītākā personība bija Diogens Sinopietis), Dēmokrita skolnieki un citu filozofisko uzskatu paudēji uzturējās Atēnās un propagandēja savas mācības.

Aristotelis Atēnu priekšpilsētā Likeja Apollona tempļa tuvumā izveidoja jaunu izglītības un pētniecības centru, kur lekcijas notika apjumtā galerijā [peripatos] (tādēļ to sauc arī par peripatētiku skolu). Te nodarbojās ar daudzām zinātņu nozarēm: loģiku, ētiku, dabas zinātnēm, vāca materiālus par polišu satversmēm un veica daudz citu pētījumu, iesaistot šajā darbībā arī skolniekus.

Ir ziņas, ka Aleksandrs no Persijas sūtījis savam skolotājam minerālus, augus un dzīvniekus, kā arī interesantus priekšmetus, un Aristotelis ar Aleksandra iekarojumiem saistījis savas ideālās polisas realizēšanas plānus (tās apraksts dots «Politikas» VII un VIII grāmatā), taču visumā Aleksandra karagājienu gaitā gūtā pieredze Aristoteļa darbos nav atspoguļota. Sarakste starp Aristoteli un Maķedonijas Aleksandru turpinājās ilgus gadus. Vienīgi pēc tam, kad Aleksandrs 327. gadā p. m. ē. lika nogalināt vēsturnieku, Aristoteļa radinieku Kallistenu, turēdams to aizdomās par līdzdalību sazvērestībā, skolotāja un skolnieka attiecības kļuva ļoti vēsas.

Otrajā Atēnu periodā, kas ilga apmēram 13 gadu, Aristoteļa ģēnijs uzplauka viskrāšņāk: šajā laikā viņš sarakstīja lielāko daļu savu nozīmīgāko darbu. Tomēr šis raženais posms negaidīti aprāvās: 323. gadā nomira Aleksandrs un viņa augstākie karavadoņi sāka sīvu savstarpēju cīņu (diadohu karus), kuru gaitā Aleksandra iekarotā teritorija sadalījās vairākās naidīgās valstīs. Kad ziņa par to sasniedza Atēnas, tur ātri atjaunojās spēcīga pretmaķedoniešu kustība. Atēnieši sāka cīņu pret Anti-patra vadītajiem maķedoniešiem un viņu piekritējiem. Sākumā šajā karā (323 — 322) veicās Atēnām, jo tās atbalstīja arī Argosa, Korinta un citas grieķu polisas. Maķedoniešu karaspēks uz laiku tika padzīts no Grieķijas.

Atēnās sākās rīdīšanas kampaņa pret Aristoteli un citiem Maķedonijas draugiem. Aristoteli apsūdzēja necieņā pret dieviem. Tāpēc filozofs, atcerēdamies Sokrāta likteni, uzskatīja par prātīgāku mainīt dzīves vietu, lai, kā pats izteicās, «pasargātu atēniešus no vēl viena nozieguma pret filozofiju». Viņš pārcēlās uz Eubojas salu un tur drīz nomira (322 p. m. ē.). Saskaņā ar paša vēlēšanos viņš apglabāts Stagīrā. Ap to pašu laiku anti-maķedoniskie spēki Grieķijā tika pilnīgi sagrauti. Li-kejs Atēnās turpināja darboties arī pēc viņa nāves.

Aristotelis atstāja Atēnas steigā, nepaguvis sakārtot un sistematizēt savus rakstus, turklāt acīmredzot nedomādams, ka šķiras no tiem uz visiem laikiem. Daudzi lielā domātāja sacerējumi aizgāja bojā. Saglabātos rokrakstus Aristoteļa skolnieki rūpīgi sargāja un ar lielu bijību salika kopā šos tekstus, neko tajos negrozīdami un nelabodami. Šādas rīcības dēļ nākamās paaudzes saņēma tādu mantojumu, kur līdzās gataviem, rūpīgi noslīpētiem darbiem sastopami mazāk izstrādāti lekciju teksti, melnraksti un uzmetumi, kuriem vēl nav galīgās redakcijas.

Hellēnistisko valstu valdnieki nemitīgi savstarpēji karoja, taču līdzās karu postam nereti bija vērojams arī saimniecības uzplaukums un šo valdnieku rīcībā nonāca daudz līdzekļu. Viņu prestiža apsvērumi prasīja iekārtot plašas bibliotēkas, tādēļ viņi tērēja daļu šo līdzekļu rokrakstu iepirkšanai. Lielākās bibliotēkas izveidojās Alek-sandrijā un Pergamā. Tomēr daudzi Grieķijas literātu un domātāju mantinieki un skolnieki nevēlējās pārdot savu vecāku vai skolotāju manuskriptus, tādēļ, baidīdamies, ka tos varētu nozagt vai atņemt, glabāja šos vērtīgos rokrakstus bieži vien visai nepiemērotās vietās.

Šāds liktenis nav gājis secen arī Aristoteļa sacerējumiem. Strabons (I gs. p. m. ē.) rakstīja, ka Aristotelis atstājis sacerējumu rokrakstus savam skolniekam Teofras-tam, bet Teofrasts vecumdienās savukārt nodevis tos savam skolniekam Nelejam. Pēc Neleja nāves viņa radinieki, baidīdamies no vērtīgo rokrakstu atņemšanas, glabājuši tos pazemes slēptuvē, kur tos stipri bojājis «mitrums un kukaiņi». I gs. p. m. ē. Aristoteļa rokrakstus tur sameklējis bagāts grāmatu kolekcionārs Apellikons, kurš licis tos pārrakstīt vairākos eksemplāros un, vadoties no konteksta, aizpildījis bojātās vietas. Taču tā kā Apellikons vairāk bijis bibliofils nekā filozofs, tad bojātais teksts restaurēts diezgan neveiksmīgi un pārrakstītajos darbos bijis daudz kļūdu.

Pēc Sullas iekarojumiem Grieķijā viens no pārrakstītajiem eksemplāriem nonāca Romā, kur to iepazina nopietns zinātnieks — Rodas Andronlks (ap 43 p. m. ē.). Viņš sistematizēja Aristoteļa darbus pa tēmām un izlaboja acīmredzamās pārrakstītāju kļūdas. Rodas Andro-nīka izveidotais Aristoteļa darbu iedalījums un to redakcija ilgi tika uzskatīti par visautoritatīvākajiem.

Līdzīgas ziņas par Aristoteļa darbu likteni sniedzis ne tikai Strabons, bet arī Plūtarhs un vairāki citi antīkie autori. Tomēr mūsdienās pieņemts uzskatīt, ka viņu aprakstītais Aristoteļa darbu ceļš pie lasītājiem nav bijis vienīgais: daži darbi atrasti arī vēlāk un citādos apstākļos, taču neviens no šiem ceļiem nav bijis taisns un drošs, un Aristoteļa darbu saglabāšanā un apzināšanā liela loma bijusi arī nejaušībām.

Aristotelis rakstīja daudz un par dažādiem jautājumiem. Jaunībā, mācīdamies pie Platona, viņš sacerēja arī dialogus (līdz mūsdienām saglabājušies tikai īsi to fragmenti vai pārstāstījumi). Tie darbi, kas tapuši viņa mūža brieduma posmā, veltīti gan loģikai, gan arī filozofijas vispārīgajām problēmām; vairākos darbos apskatīti dabas zinātņu, psiholoģijas, politikas, estētikas un ētikas jautājumi.

Senajiem grieķiem gadsimtiem ilgi ētika kā zinātne nebija vajadzīga, jo cilvēku uzvedību nozīmīgākajās dzīves situācijās regulēja ģimeņu tradīcijas, reliģija un ikvienas polisas satversme. Tikai kopš V gs. p. m. ē. attīstītākajās polisās sākās tradicionālās morāles krīze — sakarā ar amatniecības un tirdzniecības uzplaukumu pēc grieķu-persiešu kariem kļuva biežāka lielu bagātību koncentrēšanās atsevišķu indivīdu rokās, un turīgāko vergturu aprindās pieauga šo indivīdu tieksme raisīties vaļā tiklab no ģimeņu, kā no polisas aizbildniecības.

Aiziešana no tradicionālās morāles bieži izpaudās kā bezprincipiāla tieksme pēc fiziskām baudām. Šādu dzīvesveidu viskonsekventāk propagandēja Aristips un citi Kirēnes skolas filozofi. Daži cilvēki pilnīgi ignorēja tradicionālās morāles priekšrakstus un uzvedības normas. Šajā ziņā konsekventākais bija Diogens Sinopietis un citi kiniķu skolas piekritēji. Dažos gadījumos pastāvošo morāles normu atmetēji nonāca līdz seksuālām perversi-tātēm un dzimtās polisas nodevībai. Ļoti raksturīgs šajā aspektā bija Alkibiāds. Sokrāta mēģinājumi novecojošo-uzskatu vietā ieviest jaunus neguva Atēnu pilsoņu atsaucību.

Platona dialogos iztirzātas daudzas ētikas problēmas,, taču galvenokārt mākslinieciska tēlojuma formā, — viņš nav devis detalizēti izstrādātu ētikas teoriju. Tāpēc Aristoteļa pievēršanās ētikai kā zinātnei bija novatoriska.

Aristotelis ar saviem darbiem ētikas jomā turpina Akadēmijā aizsāktās diskusijas par ētikas jautājumiem. Tiklab Platona, kā Aristoteļa uzskatos atsevišķa cilvēka laime nav šķirama no visas polisas laimes, tomēr Aristoteļa ētikā cilvēks ir vairāk atbildīgs par savu laimi nekā Platona ideālās polisas pilsonis. Bez tam Aristotelis ne tikai atsaucas uz tradicionālo gudrību, bet arī lielā mērā to padziļina un vispārina. Tā, piemēram, domu par mēra izjūtas nepieciešamību var rast jau Homēra darbosr tā pati doma parādās arī tā saucamo septiņu gudro izteikumos, toties Aristotelis teorētiski vispārina šo tradicionālo gudrību un padara to par vienu no savas ētikas mācības pamatatzinumiem.

Aristoteļa ētikas praktiskā ievirze lielā mērā saistīta ar cerībām realizēt ideālās polisas plānu Maķedonijas Aleksandra iekarotajā teritorijā austrumos. Domātāja nolūks ir radīt spēcīgu vergturu polišu, kas būtu stabilāka par tām, kādas viņš varēja iepazīt savā pieredzē. Tomēr viņa politiskie ideāli nesniedzas tālāk par tradicionālo polisas formu, kaut gan reālā vēsturiskā situācija viņa mūža otrajā pusē varēja rosināt domu arī par citu valsts formu.

Aristotelis uzskatāms par pirmo zinātnieku, kuram ētika jau ir atsevišķa zinātne, nodalījusies no filozofijas un daļēji arī no politikas. Viņš visai pamatīgi izstrādā arī noteiktu ētikas jēdzienu sistēmu, kura izteikta vairāk: vai mazāk precīzos un viennozīmīgos terminos.

Ētikā Aristotelim tiek piedēvēti trīs sacerējumi: «Niko-maha ētika», «Eudēma ētika» un tā saucamā «Lielā ētika». Par to, vai Aristotelis ir vienīgais šo darbu sarakstītājs un veidotājs, zinātnē nav vienprātības. Katrs no minētajiem traktātiem savā laikā ir apšaubīts kā autentisks Aristoteļa darbs, taču tagad vairums zinātnieku «Nikomaha ētiku», tāpat kā «Eudēma ētiku», atzīst par

Aristoteļa sacerējumiem, turpretī joprojām pastāv lielas domstarpības par «Lielo ētiku». Grūtības rada ari šo darbu nosaukumu cilmes skaidrojums. Kas ir Nikomahs un Eudēms? Kāpēc traktāti nosaukti viņu vārdos? Kāpēc apjoma ziņā mazākā ētika nosaukta par «Lielo ētiku»? Zinātne uz šiem jautājumiem vēl līdz šim nav sniegusi īsti skaidru atbildi.

īstas vienprātības nav ari par konkrēto sacerēšanas laiku. Tie zinātnieki, kuri «Lielo ētiku» neatzīst par Aristoteļa darbu, uzskata, ka tā ir vēlāks abu iepriekšējo ētiku pārstrādājums. Savukārt «Nikomaha ētikā» un «Eudēma ētikā» nav tiešu hronoloģisku norāžu, kas ļautu daudzmaz precīzi datēt šos traktātus. Skaidrs ir vienīgi tas, ka tie sacerēti tā saucamajā otrajā Atēnu periodā, kad Aristotelis rakstīja darbus skolas vajadzībām.

Salīdzinot «Nikomaha ētiku» un «Eudēma ētiku» satura un formas ziņā, zinātnieki nav guvuši vienotu atzinumu ari attiecībā uz šo darbu sacerēšanas secību. Pēdējā laikā atkal izvirzīta doma, ka vēlāk radusies «Eudēma ētika», kas gan nav pabeigta, dažviet konspektīvāka, tomēr domas formulējumos noteiktāka, turpretī plašākā un ideju risinājumā izvērstākā «Nikomaha ētika» sacerēta pirms tās.

Nav īsti pamatots ari tas, kāpēc abās ētikās pilnīgi sakrīt trīs grāmatas: V-VI-VII grāmata «Nikomaha ētikā» ar IV-V-VI grāmatu «Eudēma ētikā». Daži zinātnieki domā, ka tās sākotnēji bijušas «Eudēma ētikā», bet vēlāk iekļautas ari «Nikomaha ētikā» kādu nozaudētu vai galīgā redakcijā atmestu grāmatu vietā.

Lai gan «Nikomaha ētika» ir pati viengabalainākā, satura un izteiksmes ziņā pabeigtākā, tomēr var pamanīt, ka darbs tapis ilgākā laikposmā — ir atsevišķi vairāk vai mazāk patstāvīgi fragmenti (piemēram, visa V grāmata; VIII —IX grāmata), ir daži atkārtojumi (divreiz iztirzāta bauda; ari par dvēseles uzbūvi runāts vairākas reizes).

Iepazīstot šo sacerējumu, nākas konstatēt, ka ētiku, tāpat kā politiku, Aristotelis nošķir no teorētiskajām zinātnēm. Praktiskās zinātnes viņa izpratnē ir zinātnes par darbību \[praksis], ko veic par savu rīcību atbildīgs cilvēks. Šāda darbība saistīta ar brīvu izvēli. Tiesa gan, Aristoteļa izpratnē prakse ir traktēta citā aspektā un visumā aplūkota šaurāk nekā mūsdienās, jo viņš, būdams vergturu sabiedrības augstāko aprindu uzskatu paudējs, par praksi galvenokārt uzskata brīvā cilvēka darbību ģimenē, draugu pulkā, karaspēkā vai polisas sabiedriskajā dzīvē. Materiālās ražošanas jomā Aristotelis pievērš uzmanību gandrīz vai vienīgi daiļradei, bet citādā ziņā materiālā ražošana domātāju ētiskajā aspektā maz interesē, jo viņa dzīves laikā ar to nodarbojās brīvo pilsoņu zemākās aprindas un vergi.

Aristotelis uzskata, ka ētiskajā aspektā daudz kas atkarīgs no cilvēka paša, jo «mūsu varā ir būt tikumīgiem vai netikumīgiem» (III, 7). Saskaņā ar filozofa koncepciju tikumi nerodas no dabas, taču ari ne pret dabu. Daba mums tikai dod iespēju iemantot tikumus. Tādēļ Aristotelis tikumus raksturo kā slavējamu iegūtu dvēseles īpašību. Ētiskos tikumus, proti, spēju apvaldīt savus afektus, mēs gūstam no paraduma; dianoētiskos tikumus — gudrību, mākslu kā meistarību utt. mēs iemantojam mācīšanās rezultātā. Tādēļ, kā norāda Aristotelis, ikviens zināmā mērā ir vainīgs par savu raksturu.

Bagātīgs novērojumu materiāls, empīrisko faktu daudzveidība, iepriekšējo domātāju, kā ari agrāko uzskatu kritiska analīze, atsaukšanās uz dažādiem literātiem, — tādas ir iezīmes, kas raksturīgas daudziem Aristoteļa darbiem un rāda viņa darba metodi visumā. Daudzu jēdzienu analizē Aristotelis balstās ne tikai uz dzīves pieredzi, bet ari uz valodas praksi. Tāpēc viņš, kur vien iespējams, etimoloģizē vārdu, tādējādi cenšoties padarīt tā nozīmi skaidrāku, nepārprotamāku un precīzāku vai meklējot apstiprinājumu savai domai valodas lietotāju pieredzē. Rakstura tikumu iztirzājumā ir daudz trāpīgu novērojumu, taču Aristotelis nesteidzas ar plašiem teorētiskiem vispārinājumiem, bet, sistematizējot parādības, apstājas pie tipiskā, lielākoties sastopamā. Jāpiebilst, ka Aristoteli neinteresē raksturs kā viengabalainas personības pazīme, — viņu drīzāk interesē raksturojumi, dažādas rakstura iezīmes, kas parādās noteiktās situācijās. Pie tam Aristotelis uzskata par vajadzīgu nošķirt tikumisku rīcību, kas var būt ari nejauša, no tikumiska cilvēka rīcības, kas izriet no rakstura noturīgas kvalitātes un nekad nav nejauša.

Aristotelis nav literāts, bet pirmām kārtām domātājs, filozofs. Tas jaušams viņa stilā un izklāsta metodē. Taču jāatzlmē, ka «Nikomaha ētika» ir ne tikai traktāts noteiktu problēmu iztirzājuma nozīmē, bet ari lekciju materiāls, kas domāts skolas vajadzībām. Sajā darbā apskatīto problēmu nozīmīgums atklājas, tikai tuvāk iepazīstot pašu darbu, tāpēc te akcentēsim vienīgi dažus svarīgākos jautājumus.

I grāmata ir zināmā mērā programmatiska, un to var izmantot Aristoteļa ētikas pamatprincipu un iztirzājuma metodes noskaidrošanai. Traktāta sākums rakstīts atiska-jai prozai raksturīgā stilā: vispirms dots vispārīgs izteikums, vēlāk tas konkretizēts. Aristotelis sāk ar vispārzināmu un vispārpieņemtu atzinumu, ka labais ir tas, uz ko viss tiecas, taču tūlīt konkretizē šo domu, atklājot, ka mērķis un_ augstākais labums, uz ko praktiskajā dzīvē tiecas cilvēks, ir laime. Līdz ar šādu vispārīgā jēdziena «labais» konkretizāciju Platona izvirzītā labā ideja faktiski ir noraidīta. Tad Aristotelis precizē savu uzskatu. Izzināt jautājumu par labā idejas esamību un par jēdziena «labais» izteikšanas iespējām ir «citas filozofijas» kompetence, — ētikas zinātnē šādam abstraktam jēdzienam nav praktiskas nozīmes. Ētika ir vērsta uz atsevišķo, mainīgo, nevis uz vispārīgo, nemainīgo. Labais dzīve izpaužas daudzveidīgi, un nevar būt viena kopīga ideja tam visam, kas dzīvē tiek dēvēts par labo.

Iekļaudams ētiku praktiskajās zinātnēs, Aristotelis noraida tajā eksaktas normas un matemātiskas precizitātes nepieciešamību. Abstraktu jēdzienu tīri teorētiska zināšana maz var līdzēt praktiskajā darbībā. Ētikas uzdevums nav tīri teorētiska izziņa; ētikas jautājumu pārzināšanai ir praktisks mērķis: noskaidrot, kā cilvēks var kļūt krietns, un palīdzēt sasniegt šo krietnību.

Analizējot jēdzienu «laime», Aristotelis arī sāk ar vispārpieņemto un it kā visiem zināmo, proti, par laimi parasti domā, ka tā nozīmē labu dzīvi. Viņš pamazām atklāj šā jēdziena dziļāko saturu, nošķirot virspusējo no būtiskā. Izrādās, ka laime ir ne tikai augstākais labums, ko var sasniegt cilvēks, bet arī cilvēka dabai kaut kas būtisks un nepieciešams. Laime ir cilvēka augstākā esības forma, nevis pasīvs stāvoklis; tā ir aktivitāte kā visa labāka izpausme, kas vien ir cilvēkā. Laimes priekšnosacījumi nav lielākoties ārējie apstākļi, kaut arī tie ir zināmā mērā svarīgi, — te galvenā loma ir pašam cilvēkam, jo sākums ir cilvēkā. Tiecība uz laimi piemīt katram cilvēkam, bet ar to ir par maz, — nepieciešama prāta vadīta un saskaņota rīcība atbilstoši rakstura krietnumam. Prāts ne tikai paceļ cilvēku pāri citām dzīvam būtnēm, bet ir arī vadošais un noteicošais cilvēka vispār. Cilvēka dvēseles struktūra, pēc Aristoteļa un Platona uzskatiem, ir līdzīga polisas sociālajai hierarhijai: prātam ir tās pašas funkcijas, kas valdošajam slānim valstī. Gan Aristoteļa politiskajos uzskatos, gan arī viņa ētikā spilgti jaušams vergturu sabiedrībai raksturīgais fiziskā un garīgā darba pretstats. Viņš ir pārliecināts, ka tam, kurš nodarbojas ar politiku un ētiku, vajadzīgas zināšanas par cilvēka dvēseles struktūru un funkcionēšanu. Atbilstoši dvēseles struktūrai tiek nošķirti arī divu veidu tikumi: ētiskie jeb rakstura tikumi un dianoētiskie jeb prāta tikumi.

II grāmatā iztirzāti vispārīgi jautājumi par rakstura tikumu izveidošanos un rakstura tikumības jēdzienisko būtību, kā arī ieskicēti nozīmīgākie rakstura tikumi (drošsirdība, saprātīga mērenība jeb atturība, cēlsirdīgums, pašapzinīgums u. c). Plašākā nozīmē rakstura tikumība skaidrota kā noturīga, ilgstošās noteikta veida darbības iegūta rakstura kvalitāte [hexis], kas savukārt nosaka darbības un rīcības kvalitāti. Tā kā šāda rakstura kvalitāte var būt tiklab pozitīva, kā negatīva, t. i., tādejādi var rasties gan tikumi, gan netikumi, tad tikumību nepieciešams definēt vēl precīzāk, proti, tikumība ir vidus starp pārmērību un nepietiekamību, starp par daudz un par maz (drošsirdība ir vidus starp gļēvulību un pārgalvību, devīgums — starp skopulību un izšķerdī-gumu u. tml.). Vidus nav attiecināms uz tiem tikumiem, kuriem kvantitatīvā gradācija nav iespējama (piemēram, nevar būt par daudz taisnīguma). Vidus ka pareizais samērs rīcībā un afektos jāsaprot nevis absolūta nozīme, bet attiecībā pret cilvēku; līdz ar to tikumībai nevar būt eksaktas normas raksturs. Aristoteļa ētika par objektīvu mērauklu tiek uzskatīts krietns cilvēks un viņa rīcība.

II gr amatas beigas Aristotelis atkal apskata to, ka ievingrināmi un ieaudzināmi rakstura tikumi. Svarīgi ir apzināties, uz kādu netikumu var vest katra, atsevišķa cilvēka dabiskā nosliece un rakstura vispārēja tendence. Vadot savu rīcību pretējā virziena, ikviens vislabāk varēs sasniegt rīcībā un afektos to vidu, kas ir pareizais samērs starp pārmērību un nepietiekamību. Ilgstoša un pastāvīga šādu darbību atkārtošana radīs vajadzīgos rakstura tikumus. Te aizsākta risināt arī tā doma, kas konkrētāk un pilnīgāk iztirzāta X grāmatā — ideja par likumu audzinošo lomu valstī un par tādu likumu_ nepieciešamību, kuri radinātu pilsoņus pie kārtības. Sī problēma nodarbināja arī Platonu un šajā ziņā Aristoteļa un Platona uzskatos daudz kopīgu iezīmju.

III gr amata nozīmīgs ir iztirzājums par rīcības apzinātu izvēli .[proairesis], kas cieši saistīta ar Aristoteļa uzskatiem par cilvēka darbības un rīcības raksturu vispār. Pagātnes domātājs iedala cilvēka darbības labprātīgās un nelabprātīgās, pie tam nelabprātīgās ir tādas darbības, ko cilvēks veic nezināšanas dēļ vai pakļaudamies varmācībai, bet par labprātīgajām darbībām viņš uzskata tās, «kuru princips ir pašā darītājā un kuras tiek veiktas tā, ka personai, kas darbojas, zināmi visi apstākļi, kas saistīti ar kādu darbību» (III, 2). Ar jēdzienu «apzināta izvēle» Aristotelis atšķirībā no Platona uzsver ikviena paša atbildību tiklab par krietnu rīcību, kā par nekrietnu; līdz ar to laime ir zināmā mērā atkarīga no paša cilvēka.

Sajā grāmatā apskatīta arī griba. Jāatzīmē, ka minētais jēdziens «Nikomaha ētikā» nav pietiekami skaidri nošķirts. Aristotelis gan runā par gribu tādā nozīmē kā «gribēt neiespējamo», taču gribas moments nenoliedzami rodams jēdzienos «labprātīga rīcība» \ļhekusion] un «apzināta izvēle» kā rīcības izlēmums. III grāmatas beigās sākas to rakstura tikumu sīkāka analīze, kuri II grāmatā bija ieskicēti tikai vispārīgās līnijās (drošsirdība un saprātīga mērenība jeb atturība). Lai gan Aristotelis atzīst, ka ētikas zinātnē nav nepieciešami eksakti precīzi formulējumi, tomēr dažu jēdzienu analīzē ir ļoti precīzi nošķirtas dažādās vārda lietojuma nozīmes (piemēram, īstena drošsirdība nav tad, kad drošsirdīga rīcība neizriet no drošsirdīguma raksturā, bet ir piespiesta vai nejauša). Ikdienā minētajos gadījumos rīcība tiek dēvēta par drošsirdīgu, taču būtībā atšķirība ir liela. Aristotelis lieto līdzīgu metodi arī dažu citu tikumu analīzē.

IV gr amata turpinātā rakstura tikumu analīze, sniedzot bagātīgu dzīves situāciju novērojuma materiālu. Aristotelis ar sevišķām simpātijām raksturo pašapzinīgu cilvēku [megalopsjhos], atvēlot tam IV grāmatā visvairāk vietas. Zīmīgi, ka, raksturojot vairākus tikumus, viņš neatrod valodā attiecīgu apzīmējumu, tomēr atzīst, ka šādas rakstura iezīmes pastāv reāli. Te redzama domā* tāja tendence rast precīzus apzīmējumus konkrētām parādībām, kā arī viņa cīņa pret atsevišķu vārdu daudz-nozīmību un nenoteiktību to lietojumā.

V grāmata veltīta jēdzienu «taisnība» [dikaion] un «taisnīgums» \[dikaiosynē] analīzei, kā arī citu, ar tiem saistītu jēdzienu apskatam. Aristotelis strikti šķir taisnību (kā taisnīgas rīcības izpausmi) no taisnīguma (kā rakstura kvalitatīvas iezīmes). Taisnīga rīcība pati par sevi var būt arī nejauša, bet taisnīga cilvēka taisnīga rīcība ir nepieciešama un likumsakarīga. Taisnība un taisnīgums Aristoteļa ētikā ir ļoti būtiski jēdzieni sociālpolitisko attiecību sfērā; taisnība ir viens no pamata jēdzieniem arī Platona politiskajos uzskatos, taču Aristoteļa ētikā salīdzinājumā ar Platona «Valsti» tas ir izstrādāts sīkāk un galvenokārt balstoties uz reālo attiecību analīzi. Jāatceras, ka Aristotelim cilvēks ir sabiedriski politiska būtne [politikon zoon], tāpēc taisnīgums kā tikumība ir viens no svarīgākajiem raksturlielumiem cilvēka būtībā. Vispirms taisnīgums raksturots kā visaptveroša tikumība, kas garantē pārējo tikumu klātesamību. Tālāk: sīkāk analizēta taisnība kā taisnīguma izpausme tādās sociālās attiecībās kā maiņa, sadale un tiesību izlīdzinājums. Analizējot taisnības izpausmi maiņas attiecībās^ Aristotelis izsaka atzinumus par maiņas attiecībām sabiedrībā, par naudas nepieciešamību un rašanos, par naudu kā noteiktu ekvivalentu savstarpējā maiņā.

VI grāmatā iztirzāti tā saucamie dianoētiskie jeb prāta tikumi kā prāta izcilas spējas. Domātājs sīkāk apskata 5 tikumus: māksla kā noteikta meistarība {[technē], loģiski teorētiskās zināšanas [epist'ēmē], praktiskā gudrība [phronēsis], intuitīvais prāts [nūs] un filozofiskā gudrība jeb gudrība vispār [soph'iā]. Tie garantē cilvēka domāšanas un rīcības patiesumu, bet izpausmes joma katram no tiem ir cita. Augstākais un pilnīgākais prāta tikums ir filozofiskā gudrība, kas vieno sevī gan intuitīvo prātu, gan arī loģiski teorētiskās zināšanas, taču ētikā nozīme ir tikai praktiskajai gudrībai un intuitīvajam prātam.

Izziņas jautājumu risināšana nav ētikas tiešais uzdevums, tomēr Aristotelis arī te pauž vienu otru interesantu atzinumu (piemēram, analizēdams jēdzienu «intuitīvais prāts», viņš saista to ar sajūtām, tādējādi atzīdams izziņas procesa vienību). Ievērojamais domātājs sevišķi akcentē praktisko gudrību kā nozīmīgāko prāta spēju sociālo attiecību jomā un politiskajā praksē. Tieši šajā aspektā parādās Platona un Aristoteļa kardinālās atšķirības politikas un ētikas jautājumos.

Praktiskā gudrība Aristoteļa ētikā ir prāta tikums, kas saistīts ar pareizo līdzekļu izvēli rīcībā. Ne jau vienmēr pareizi izvirzītam mērķim tiek atrasti pareizie līdzekļi, tāpēc nepieciešama praktiskā gudrība, kas rīcībā saskaņo mērķi ar līdzekļiem. Ētiskā tikumība kā rakstura noteikta kvalitatīva iezīme var atklāties rīcībā tikai praktiskās gudrības dēļ, kas ir tāda prāta spēja, kura nodrošina pareizo līdzekļu izvēli rakstura tikumības noteiktā mērķa sasniegšanai.

VII grāmatas sākumā aplūkoti jēdzieni «morāla savaldība» un «morāla nesavaldība», kas ir svarīgi arī Sokrāta un Platona uzskatos. Aristotelis šīs īpašības nedēvē īsti par tikumiem, taču atzīst, ka tikumiskā rīcībā tām ir liela nozīme: tās atšķir cilvēku no dzīvnieka. Zīmīgi, ka pētot domu, vai morāli nesavaldīga cilvēka rīcībā iekāres un tieksmes var gūt pārsvaru pār prāta atzinumiem, Aristotelis daļēji piekrīt Sokrātam, ka cilvēks, ja vien viņam ir zināšanas par to, kas ir labs, rīkosies saskaņā ar šīm zināšanām. Viņš atzīst, ka iekāre un tieksme gan nav spējīga ietekmēt zināšanas par vispārīgo, taču tās var būt spēcīgākas nekā zināšanas par atsevišķo un līdz ar to var ietekmēt cilvēka rīcību. Pēc tam šajā grāmatā iztirzāta bauda, galvenokārt analizējot dažādus uzskatus un izteikumus par to, parādot viena vai otra atzinuma loģisko pamatotību vai nepamatotību. Te visvairāk atbalsojas tās diskusijas, kas sakarā ar šiem jautājumiem notika Akadēmijā. Aristotelis skaidri formulē savu viedokli tikai X grāmatā, kur jēdziens «bauda» iztirzāts vēlreiz.

VIII un IX grāmatā apskatīts jēdziens «draudzība», kas ir viens no šajā darbā visvairāk analizētajiem jēdzieniem. Tā lietojuma amplitūda ir ļoti plaša, taču Aristotelis par sevišķi nozīmīgu uzskata sociālo aspektu. Draudzība ir vienojošs faktors polisas kolektīvā. Draudzīgas pilsoņu attiecības nodrošina polisas stabilitāti un līdz ar to arī pilsoņu laimi. Zīmīgi, ka runājot par draudzību sociālajā aspektā, Aristotelis to tuvina taisnības jēdzienam. Draudzība, tāpat kā jebkura cita tikumība, zināmā mērā pastāv arī no dabas, bet Aristotelis kā augstāku vērtē to tikumību, kas ir saistīta ar prāta apzinātu darbību.

X grāmatā Aristotelis atkal analizē jēdzienu «bauda», noskaidro un pamato tieši savus uzskatus par baudu, iekļaujot to vispārīgajā koncepcijā par laimi. Viņš nepiekrīt Eudoksa uzskatam, ka bauda pati par sevi ir augstākais labums, un uzskata, ka baudas vērtību nosaka attiecīgā darbība vai rīcība, kuru pavada bauda: tātad jo tikumiskāka ir darbība, jo augstvērtīgāka ir bauda, kas saistīta ar šo darbību. Sajā sakarībā Aristotelis izvirza domu, kas ir ļoti tuvu Platona uzskatiem, proti, augstvērtīgākā cilvēkam iespējamā darbība ir prāta aktivitāte, kas vērsta uz teorētisku un filozofisku apceri. Viņš tomēr piebilst, ka filozofiski teorētiska apcere ir kaut kas dievišķs un ne jau visiem vienādi, kā arī ne jau vienmēr un pastāvīgi iespējams; cilvēks kā sabiedriski politiska būtne visvairāk spēj izteikt sevi politiskā aktivitātē un tā ir galvenā un nepieciešamākā cilvēka darbības joma.

Sās grāmatas beigās Aristotelis, atgādinot jau sākumā teikto par ētikas uzdevumu, proti, ētikas mērķis ir nevis teorētiska izziņa, bet darbība, izvirza konkrētu jautājumu par to, kā cilvēki var kļūt krietni. Sis jautājums ir risināts jau sen pirms Aristoteļa, un «Nikomaha ētikā» var redzēt, ka viņam ir zināmi ne tikai šie uzskati, bet ari politiskās dzīves prakse. Uzsverot likumu un vispār likumdošanas nozīmi valstī, Aristotelis sagatavo pāreju uz savu nākamo traktātu «Politika».

Aristoteļa ētika teorētiskās izstrādātības ziņā pārspēja visu šajā nozarē jau radīto, tomēr nekļuva par neviena nozīmīga sabiedrības grupējuma morālās uzvedības pamatu. Jau filozofa dzīves laikā sabruka grieķu polišu sistēma, kuras brīvo pilsoņu uzvedību un rīcību viņš iztirzāja, taču hellēnisma valstīs un vēlāk arī Romas impērijā, kas II —I gs. p. m. ē. nodibināja savu kundzību visās Vidusjūras piekrastes zemēs, izveidojās gluži citādas indivīda un sabiedrības, kā arī atsevišķo indivīdu attiecības.

Nelielajās polisas brīvie pilsoņi, it īpaši tie, kuri aktīvi piedalījās sabiedriskajā dzīvē, pazina cits citu. Ikvienam no viņiem polisā bija pašradīta vai no vecākiem mantota reputācija. Viņi varēja brīvi izlemt daudzus jautājumus tiklab savā, kā polisas dzīvē, taču parasti nācās respektēt polisas sabiedrisko domu, kas neko neaizmirsa un neko viegli nepiedeva.

Turpretī hellēnisma valstis un Senā Roma jau bija tik lielas, ka pat galvaspilsētu iedzīvotāji vairumā gadījumu nebija personiski pazīstami. Brīvo pilsoņu noslāņošanās dažādās aprindās un sociālās grupās bija turpinājusies un iedzīvotāju lielākā daļa, to skaitā arī bagāti vergturi, visai bieži bija anonīmi pavalstnieki, kuru attiecības ar valsti un savā starpā regulēja gandrīz vai vienīgi likums. Te praktiski vai nu vairs nepastāvēja no valdnieku un viņu galmu gribas neatkarīga sabiedriskā doma, vai arī tā izpaudās deformētās formās (piemēram, kā reliģiskais sektantisms). Aristoteļa ētika, kas balstīta uz brīvu pilsoņu brīvu izvēli, šādiem apstākļiem nebija piemērota.

Hellēnisma laikmetā un Romas impērijā ētikas jautājumus risināja stoiķi, kuri visvairāk uzmanības veltīja pienākumam, kā arī epikūrieši, kuri aicināja novērsties no sabiedrības problēmām un gūt prieku personiskajā dzīvē. Tiklab stoiķu, kā epikūriešu filozofijā jaušama Aristoteļa uzskatu ietekme, taču šīs mācības nebija viņa mācības turpinājums, — tās tikai ņēma vērā svarīgākos sasniegumus, kādi bija gūti ikvienā filozofijas jomā.

Pēc Aristoteļa nāves Likeju vadīja viņa skolnieks dabaszinātnieks Teofrasts. Arī nākamais Likeja vadītājs Stratons galveno uzmanību veltīja dabaszinātņu un kosmoloģijas jautājumiem. Pēc viņa nāves 268. gadā p. m. ē. Likeja kā zinātnes centra nozīme mazinājās un dažu gadu desmitu laikā tā darbība apsīka, kaut arī nebeidzās organizatoriski. Pirmajiem Likeja darbiniekiem pēc Aristoteļa bija loma sava skolotāja darbu popularizēšana, taču līdz I gs. p. m. ē. plaši zināmi bija galvenokārt tie lielā domātāja sacerējumi, kuri līdz mūsdienāmnav saglabājušies, it īpaši viņa dialogi. I gs. p. m. ē. Atēnu filozofu vidū pieauga eklektisma tendences un daži no viņiem uzskatīja sevi tiklab par Platona, kā par Aristoteļa un par stoicisma sekotājiem.

I gs. otrajā pusē p. m. ē. nozīmīgākie Aristoteļa darbu pētnieki un komentētāji līdzās jau minētajam Rodas An-dronīkam bija Sidonas Boets un Damaskas Nikolajs. Ievērojamā filozofa ētiskie uzskati kopš šā perioda kļuva :zināmi dažādu nozaru kultūras darbiniekiem (piemēram, ir pamats uzskatam, ka Plūtarha sarakstītajās biogrāfijās izpaužas Aristoteļa ētikā rodamā doma: cilvēks pats izvēlas savu dzīves veidu). Pēdējais nozīmīgais Aristoteļa sekotāju jeb peripatētiķu skolas pārstāvis bija Aleksandrs Afrodisiādietis, kurš sarakstīja komentārus daudziem lielā domātāja sacerējumiem (it īpaši darbiem dabas zinātnēs), bet ētikā aizstāvēja gribas brīvības principu pret stoiķu pausto fatālismu.

III gs. otrajā pusē izglītoto aprindās sāka izplatīties neoplatonisms, kas drīz vien kļuva par dominējošo filozofijas virzienu Romas impērijā. Tas pārņēma un turpināja galvenokārt platonistu un neopītagoriešu koncepcijas, taču aizguva arī dažus Aristoteļa mācības elementus, it īpaši viņa loģiku. Ētikā neoplatonisms sludināja askētismu un nosodīja fiziskas baudas.

Arī vairums kristiešu sektu, kuru mācības kopš I —II gs. mijas izplatījās vispirms Senās Romas mazkulturālo ļaužu vidū, aicināja novērsties no grēcīgās laicīgās dzīves un gatavoties debesu priekiem. Lielākā daļa agrīnās kristietības ideologu vērsa niknus uzbrukumus pret prātu un -zinātni, arī pret antīko filozofiju. Romas impērijas pagrimuma periodā fanatizēti ļaužu pūļi kristiešu garīdznieku vadībā daudzkārt postīja bibliotēkas un dedzināja grāmatas, kā arī nogalināja izcilus zinātniekus. Agrīnās kristietības ideologiem nebija pieņemami Aristoteļa uzskati, ka pasaule bijusi vienmēr un tātad nav radīta. No viņa mācības izrietēja arī tas, ka nav iespējama individuāla nemirstība, ka vārds nevar kļūt par miesu un citas nesaskaņas ar kristiešu dogmatiku. Tomēr kristietībā cīņa starp dažādiem virzieniem bija tik asa, ka disputos katra puse savu uzskatu pamatošanai centās lietot visus pieejamos līdzekļus, arī Aristoteļa filozofiju, tikai, protams, neminot to. Lielā domātāja uzskatus visvairāk pārņēma tie virzieni, kas noliedza dieva-dēla mūžīgumu, it īpaši ariāņi, kā arī Sīrijas nestorieši un monofizīti. Ortodoksālo uzskatu paudēji viņus dēvēja par ķeceriem un centās kaitēt viņiem. Reliģisko strīdu gaitā kristietības ideologi bija spiesti apgūt Aristoteļa un citu nekristiešu domātāju leksiku un filozofisko terminoloģiju. III—VI gs. tā arvien plašāk ieplūda teoloģijā, taču jāpiebilst, ka kristiešu garīdznieki daudzus terminus izprata un lietoja citādā nozīmē nekā paši šo terminu veidotāji.

Pēc Rietumromas sabrukuma V gs. garīgās dzīves līmenis tās bijušajā teritorijā strauji slīdēja lejup un vairāk kā 500 gadu bija ļoti zems, turpretī Austrum-romā jeb Bizantijā saglabājās daudz vairāk kultūras un izglītības elementu. Te turpinājās arī zināma filozofiska rosība (tiesa gan, stingra baznīcas un valsts iestāžu uzraudzība). Kops IX gs, augsti situētu baznīcas un valsts darbinieku vidu pieauga interese par antīko filozofiju, arī par Aristoteļa darbiem. Daudzi senie teksti tika pārrakstīti un atsevišķus senās filozofijas darbus, it īpaši loģika, apguva arī skolās. Labākie un senākie Aristoteļa sacerējumu rokraksti, kas saglabājušies līdz mūsdienām, vairuma gadījumu jr X —XII gs. pārrakstīti Bizantijā. Kad Bizantijas pēdējās teritorijas un galvaspilsētu Kon-stantinopoli XV gs. ieņēma turki, daudzi grieķu zinātnieki kopā ar bibliotēkām pārcēlās uz Rietumeiropu, it īpaši uz Itāliju, dodot jūtamu rosinājumu izglītības un kultūras attīstībai.

VIII —XIII gs. Aristoteļa filozofija plaši izplatījās arābu kalifata, kur galvenie viņa darbi tika pārtulkoti arābu valodā, turklāt tos studēja un komentēja daudzos centros. Izcilākie Aristoteļa pētnieki un komentētāji arābu valodā bija Farabi (870 — 950), Ibn Slna (980 — 1037) un Ibn Rušds (1126—1198). Minētie un citi autori lielākoties pievērsās Aristoteļa darbiem par loģiku un dabas zinātnēm. Dzejas, retorikas un ētikas jautājumiem veltītie Aristoteļa darbi gan bija zināmi, taču neizraisīja lielu interesi.

Lai gan arī arābu kalifātā Aristoteļa un citu antīko filozofu pētniekus nereti vajāja islama fanātiķi, uzskatīdami, ka zinātnes un izglītības izplatīšanās var kaitēt reliģijai, tomēr zinātnes attīstība te bija relatīvi brīvāka un rezultātā vairākas Eiropas zinātnieku paaudzes varēja apgūt daudzus Aristoteļa darbus tulkojumā no arābu vai ebreju, nevis no sengrieķu valodas.

Periodā pēc Senās Romas krišanas pirmais nozīmīgais filozofs, Aristoteļa pētnieks Rietumeiropā bija Boēcijs (480 — 525), kurš augstā izglītības līmeņa un valodu prašanas dēļ drīzāk gan bija uzskatāms par pagātnes palieku. Viņš pārtulkoja latīniski daudzus Aristoteļa darbus, taču no šā veikuma saglabājušies tikai daži teksti par loģiku. Toties Boēcija komentāri neoplatonista Porfi-rija sacerētajam Aristoteļa kategoriju Ievadam kopā ar šo Ievadu bija gandrīz vai vienīgais filozofiska rakstura teksts, ko agrajos viduslaikos zināja Rietumeiropā.

Pēc ilgstoša pārtraukuma daži Aristoteļa darbi (galvenokārt loģikā) XI —XII gs. mijā atkal kļuva pieejami

Rietumeiropā. XII gs. otrajā pusē te_ tika pārtulkoti arī daži Aristoteļa sacerējumi dabas zinātnēs no grieķu vai arābu valodas, taču tulkošana un pārrakstīšana vedas gausi, un vienlaikus izplatījās dažādi tulkojumi.

Pirmo droši zināmo «Nikomaha ētikas» tulkojumu no sengrieķu valodas veica angļu filozofs R. Grossetēts (ap 1168 — 1253), kurš kā viens no pirmajiem izteica piezīmi, ka vairāki viņa laikabiedri, balstīdamies uz kļūdainiem latīņu tulkojumiem un ignorēdami oriģināltekstu, cenšoties Aristoteli iztēlot kā katoli.

Oficiālās katoļu baznīcas aprindas Aristoteļa darbu izplatīšanos vēroja ar nepatiku, jo uzskatīja, ka tā apdraud viņu kundzību garīgajā dzīvē. 1210. gadā Parīze, piedraudot ar izslēgšanu no baznīcas, tika aizliegts lasīt lekcijas tiklab universitātē, kā ārpus tās par Aristoteļa dabaszinātniskajiem sacerējumiem un par «Metafiziku» (arī 1215. gadā sastādītie Parīzes universitātes statūti paredzēja tikai lekcijas par Aristoteļa darbiem loģikā un fakultatīvi — par darbiem ētikā). Līdzīgu aizliegumu 1230. gadā izdeva pāvests Gregors IX un 1263. gada — pāvests Urbāns IV, tomēr tie netika visai stingri ievēroti.

Apstākļos, kad Eiropā jau attīstījās pilsētas, kad tirdzniecības attīstības un arī krusta karu rezultātā bija paplašinājies daudzu cilvēku redzesloks un pieaugušas viņu garīgās vajadzības, noturēt baznīcas garīgo autoritāti tikai ar aizliegumu un represiju palīdzību bija grūti. Turklāt ap 1230. gadu Rietumeiropā sāka izplatīties Ibn Rušda jeb Averroesa mācība, ko ortodoksālie teologi uzskatīja par vēl lielākām briesmām nekā Aristoteļa darbus, jo tā tiecās atbrīvot zinātni no baznīcas aizbildniecības.

Šādā situācijā pāvests 1256. gadā uzdeva dominikāņu mūkam Albertam Lielajam (Albrehtam fon Bolštētam) (ap 1193 — 1280) «kristietizēt» Aristoteli. Veicot šo uzdevumu, Alberts pārstāstīja daudzus lielā pagātnes domātāja darbus katoļu baznīcai pieņemamā interpretācijā, vietumis papildinot tos ar saviem vērojumiem un prātojumiem. Šajos sacerējumos ir ne mazums fantastikas, tomēr to laiku kultūrā tie bija zināms sasniegums, jo Alberts uz sava laikmeta fona bija izcils zinātnieks (vēl XV gs., kad ieviesās grāmatu iespiešana, visvairāk publicētais filozofs bija Alberts Lielais [Alberts Magnuss], bet Aristotelis atradās tikai otrajā vietā). Alberta Lielā sacerējumu popularitāte krasi noplaka tikai XVI gs., kad strauji cēlās Rietumeiropas inteliģences garīgo prasību līmenis.

Uzdevumu pielāgot Aristoteli katoļu baznīcas vajadzībām vēl konsekventāk pildīja Alberta Lielā skolnieks Ak-vinas Toms (1225 — 1274), kurš ne tikai atlasīja Aristoteļa mācībā tādus elementus, kas nebija pretrunā ar kristiešu dogmatiku, bet, balstoties uz tiem, ievērojamā mērā pārrediģēja arī daudzus katoļu teoloģijas atzinumus, palielinot reliģiskās ideoloģijas konkurences spējas laikmetā, kad garīgā dzīve kļuva arvien sarežģītāka. Alberta un Toma teorētiskā darbība palīdzēja katoļu baznīcas vadībai mazināt averroisma ietekmi, turklāt viņu parauga iespaidā dažādus Aristoteļa mācības elementus katolicisma vajadzībām piemēroja arī daudzi sīkāki teologi.

Baznīcas iestāžu atļauto Aristoteļa darbu skaits arvien pieauga. XIV gs. vidū Parīzes universitātes mākslas fakultātes licenciātam jau bija jāzina ne tikai Aristoteļa loģika, bet arī fizika un «Metafizika», toties maģistram — arī «Etiķa» un pirmās trīs grāmatas no «Meteoroloģijas». Tiesa gan, arī lielo universitāšu bibliotēkās bija maz Aristoteļa darbu eksemplāru un studentiem nebija viegli tikt pie pirmavotiem, tāpēc viņi visbiežāk mācījās pēc Alberta Lielā vai citu teologu veiktajiem pārstāstījumiem, kā arī pēc iepriekš sastādītiem jautājumiem un atbildēm par attiecīgo darbu. Šāda rakstura materiāli gan bija vieglāk saprotami nekā paša Aristoteļa raksti, un kūtrāki studenti tieši tādēļ deva tiem priekšroku, taču jāpiebilst, ka tajos bija rūpīgi apieti jautājumi, par kuriem senatnes domātāja viedoklis bija citāds nekā katoļu teologiem.

XII —XIV gs. daudzveidīgāka kļuva zinātnisko sacerējumu problemātika, ievērojami pavirzījās uz priekšu disputu kultūra, taču nākamajos trijos gadsimtos teologi, balstoties uz Aristoteļa autoritāti, apkaroja ikvienu svaigu vēsmu kultūras dzīvē, tāpēc progresīvo kultūras darbinieku naids pret sholastisko dogmatiku visbiežāk izpaudās kā pārmetumi (daudzos gadījumos gluži nepelnīti) Aristotelim. Tieši uz šo periodu vislielākā mērā attiecināma V. I. Ļeņina konstatācija: «Melnsvārcība ir nonāvējusi Aristotelī dzīvo un uz ilgiem laikiem nostiprinājusi nedzīvo» (Ļeņins V. I. Raksti, 38. sēj., 345. lpp.).

XVIII gs., it īpaši tā otrajā pusē, kad viena zinātnes nozare pēc otras nostājās uz jaunrades ceļa, balstoties uz vērojumiem un eksperimentiem, sholastizēto Aristoteli vairs nevarēja izmantot kā šķērsli zinātnes un kultūras attīstībai, un drīz vien, jo sevišķi kopš XIX gs. sākuma, viņu atkal vērtēja taisnīgi kā vienu no izcilākajiem domātājiem cilvēces vēsturē.

Arī XIX —XX gs. Aristoteļa vērtējums nav būtiski mainījies, toties ievērību un atzinību pelna daudzu filologu rūpīgais darbs. Daudzi no viņiem visu mūžu salīdzinājuši simtiem viduslaiku rokrakstu tiklab grieķu un latīņu, kā arābu, ebreju, armēņu, gruzīnu un citās valodās, lai varētu atbrīvoties no iepriekšējo gadsimtu pārrakstītāju kļūdām un tendencioziem sagrozījumiem.

Mūsdienu latviešu lasītājs «Nikomaha ētiku», protams, nevarēs izmantot tieši kā tikumiskas rīcības rokasgrāmatu, kas sniedz praktiskus padomus ikdienas dzīvē. Gluži otrādi: tās lasīšanas gaitā tikai pieaug risināmo problēmu skaits. Taču šāda jautājumu sarežģītības ap-jaušana un iedziļināšanās tajos nenoliedzami dod daudz materiāla un rosinājumu patstāvīgas pieejas izveidei.

Inara Ķemere Vilnis Zariņš

NIKOMAHA ĒTIKA

A

(I GRĀMATA)

1. Katra māksla un zinātne, tāpat arī jebkura darbība vai apzināta izvēle, tiecas uz noteiktu labumu. Tāpēc jēdziens labais pareizi ir definēts kā mērķis, uz ko viss tiecas. Taču mērķi ir atšķirīgi: dažkārt mērķis ir pati darbība, citkārt līdzās darbībai ir vēl kāds cits rezultāts. Tajos gadījumos, kad mērķis nav darbība, bet kāds rezultāts ārpus darbības, tas, protams, ir vērtīgāks nekā pati darbība. Tā kā darbības, mākslas un zinātnes ir dažādas, dažādi ir arī mērķi: medicīnas mērķis ir veselība, kuģubūves — kuģis, karamākslas — uzvara, ekonomikas — labklājība. Ja vairāki mērķi ir pakļauti kādam vienam, piemēram, zirgkopībai ir pakļauta zirglietu izgatavošana, jebkura ar karu saistīta darbība pakļauta stratēģijai u. tml., tad šādos gadījumos augstāk vērtējami tie mērķi, kas pakļauj sev zemākos, jo zemākie mērķi pastāv augstāko dēļ. Turklāt nav nekādas atšķirības, vai mērķis ir darbība vai ārpus darbības vēl kas cits kā, piemēram, tikko minētajās zinātnēs.

2. Ja mēs pieņemam, ka dažādām darbībām ir kāds galamērķis, uz ko mēs tiecamies kā uz augstāko mērķi, bet visu pārējo darām tā dēļ, un ja mēs neizvēlamies arvien jaunus un jaunus mērķus (tādā gadījumā mēs nonāktu bezgalībā un mūsu tiekšanās būtu tukša un veltīga), tad šis galamērķis arī ir visaugstākais labums. Vai gan šī galamērķa zināšanai dzīvē nav liela nozīme? Vai mēs vieglāk netrāpīsim mērķī, līdzīgi loka šāvējiem, ja zināsim šo mērķi? Ja tas ir tā, tad jāmēģina kaut vai vispārīgos vilcienos apjaust, kas ir šis mērķis un ar

kādu zinātni vai praktisku spēju tas saistīts. Liekas, ka tas ir pašas svarīgākas un vadošākās zinātnes mērķis. Tāda, izrādās, ir valsts lietu zinātne [jeb politika]1’jo tieši ta nosaka, kādas zinātnes ir nepieciešamas polisās un ar kādam zinātnēm un cik lielā mērā katram pilsonim jānodarbojas. Bez tam mēs redzam, ka politikai ir pakļautas pašas_ nopietnākas un cienījamākās nodarbošanās, ka, piemēram, stratēģija, ekonomika, retorika. Tā ka politika izmanto pārejas praktiskās zinātnes un turklāt nosaka, ko vajagdarīt un no kā atturēties, tad tās mērķis aptvers arī pārējo zinātņu mērķus. Tātad tas, uz ko tiecas politikas zinātne, tad arī būs cilvēka augstākais labums. Lai gan augstākais labums vienam pilsonim un polisai ir viens un tas pats, tomēr sasniegt un saglabāt polisai šo augstāko labumu nozīmē kaut ko lielāku un pilnīgāku. Ir jau labi,_ ka to sasniedz arī viens cilvēks, bet skaistāk un dievišķāk ir, ja to sasniedz tauta vai valsts. Tieši par to arī būs šis izklāsts^2, pēc sava rakstura būdams politisks.

3. Izklāsts būs pietiekami skaidrs tad, ja tas būs atbilstošs iztirzājamai tēmai. Nav jātiecas pēc vienādas precizitātes visos iztirzājumos, un tā tas ir ari amatniecībā. Jēdzieni skaistais un taisnīgais, ko aplūko politikas zinātne, ir tik daudzveidīgi un nenoteikti, ka, šķiet, tie pastāv tikai pēc vienošanās, nevis no dabas. Tikpat liela nenoteiktība ir arī jēdzienam labais: daudzi taču labuma dēļ ir dabūjuši ciest — citi ir aizgājuši bojā bagātības dēļ, citi — drosmes dēļ. Ir lietderīgi, par šādiem jautājumiem runājot, patiesību norādīt tikai aptuveni un vispārīgos vilcienos. Ja sprieduma premisas balstās uz to, kas notiek lielākoties, tad arī secinājumiem jābūt tādiem, kuri skar tikai vairumu gadījumu. Tieši tāpat arī jāuztver ikviens iztirzājums. Izglītots cilvēks meklēs izklāstā precizitāti tiktai, ciktāl to pieļauj pati iztirzājuma būtība. Prasīt no oratora pierādījumus ir tas pats, kas apmierināties ar to, ka matemātiķa apgalvojumi ir visumā ticami.

Katrs spriež pareizi par lietām, ko viņš pārzina, un tādos jautājumos viņš ir labs tiesnesis. Par atsevišķajām lietam labs spriedējs ir attiecīgajos jautājumos izglītots cilvēks, bet par vispārīgajām lietām — tāds, kas ir vispusīgi izglītots. Sī iemesla dēļ jauns cilvēks nav piemērots klausītājs politikas zinātnes [apgūšanā], jo viņam nav dzīves pieredzes, bet tieši uz to balstās šis iztirzājums un tādiem jautājumiem tas ir veltīts. Turklāt jauns cilvēks, būdams pakļāvīgs jūtām, veltīgi un nelietderīgi noklausīsies šo izklāstu, jo mērķis ir nevis zināšana, bet darbošanās. Turklāt nav nekādas atšķirības, vai cilvēks ir jauns gados vai nenobriedis rakstura ziņa. Nepietiekamība nav laikā, bet attieksmē: jauns pakļaujas jūtām un tiecas pēc atsevišķā. Tādiem cilvekiem_ zināšanas neko nedod, tāpat kā tas ir nesavaldīgiem vājas gribas cilvēkiem. Bet tiem, kas savas tieksmes saskaņo ar pratu un atbilstoši arī rīkojas, tiem šo jautājumu pārzināšana ir loti noderīga. Sākumam ir pietiekami pateikts gan par klausītāju, gan par to, kā šāds iztirzājums jāuztver, gan arī par tēmu.

4. Atgriežoties pie iepriekš teikta, proti, ka katra izziņa un katra darbības izvēle tiecas uz kaut ko labu, noskaidrosim, kas ir tas, uz ko tiecas politikas zinātne, un kas ir visaugstākais no visiem darbībā sasniedzamajiem labumiem. Gandrīz vai visi — gan vienkāršie cilvēki, gan izglītotie — to sauc vienā vārdā — laime, pieņemdami, ka labi dzīvot un labi klāties ir tas pats, kas būt laimīgam. Bet attiecībā uz to, kas tieši ir laime, viņu domas dalās, un vienkāršie cilvēki spriež citādi neka filozofi. Daļa cilvēku uzskata, ka laime ir kaut kas taustāms, redzams, piemēram, bauda, bagātība, gods; citi doma citādi; un bieži viens un tas pats cilvēks laimi uztver dažādi (slimībā tā ir veselība, trūkuma — bagātība); tie, kuri apzinās savu nezināšanu, apbrīno tos, kas saprot vairāk un prot lieliski runāt. Daži turpretim ir izteikuši domu, ka bez šiem daudzajiem labumiem pastāv vel kads labums pats par sevi, kas ir pamats tam, ka arī viss pārējais ir labs. Visus viedokļus izklāstīt, šķiet, butu lieki, — pietiks ar vispazīstamākajiem un tiem, kuriem ir kada jēga.

Ievērosim, ka ir atšķirība starp iztirzājumu, kas izriet no pamatatzinumiem par atsevišķo, un iztirzājumu, kas nonāk pie atsevišķā. Platons pamatoti izvirzīja jautājumu, vai izziņas ceļš virzās no atsevišķa vai uz atsevišķo, tāpat kā sacīkšu skrejceļā — no balvu piešķīrējiem līdz robežai vai otrādi. Jāsāk ir ar to, kas ir zināmais, bet zināmais ir saprotams divējādi: zināmais mums un zināmais vispār. Vismaz mēs sāksim ar mums zināmo. Tāpēc ir nepieciešams, lai tam, kas nodomājis noklausīties iztirzājumu par skaisto un taisnīgo un vispār par to visu, kas saistīts ar politikas zinātni, būtu ieaudzināti pareizi paradumi (jo sakums un pamats ir atsevišķais, — ja tas būs pietiekami apgūts, nebūs vajadzības izzināt cēloni). Tādam cilvēkam vai nu jau ir pamatatzinumi, vai arī viņš tos viegH apgūs. Bet_ tas, kuram šo pamatu nav un kas arī nespēj tos apgūt, lai paklausās Hēsioda vārdus:

«Tas ir vislabākais, kurš pats visu apjauš, krietns ir arī tas, kurš paklausa labam padomam, toties tas, kurš pats neko nejēdz un, arī cituuzklausīdams, neņemas prātā, ir nederīgs cilvēks. »3

5. Bet mēs atgriezīsimies tajā vietā, no kurienes sākam. Ne bez pamata uzskatus par laimi un jēdzienu labais atvedina no dzīves veida. Neizglītotie pūļa cilvēki šos jēdzienus saista ar baudu, tāpēc viņi mīl baudpilnu dzīvi. Ir trīs vispazīstamākie dzīves veidi: tikko nosauktais, tad praktiski politiskais un trešais — teorētiski apcerošais. Lielais vairums cilvēku atklāj savu verdzisko domāšanu, dodot priekšroku tādam dzīves veidam, kas līdzīgs kustoņu dzīvei. Viņu attaisnojums ir tas, ka daudzi turīgie piedzīvo tādu pašu likteni kā Sardanapals^4. Izglītotie cilvēki un politiskie praktiķi dod priekšroku cieņai un godam, jo gods ir gandrīz vai politiskās dzīves mērķis. Taču arī tas ir pārāk virspusējs salīdzinājumā ar meklēto augstāko labumu, jo gods ir vairāk tajos, kas goda, nevis tajā, kurš tiek godāts, bet pēc mūsu pieņēmuma jēdziens labais ir kaut kas pašam piemītošs un neatdalams. Turklāt liekas, ka tie, kas tiecas pēc goda, to dara tapec, lai paši sevi pārliecinātu, ka ir krietni. Tieši tapec viņi grib, lai viņus godā gudri cilvēki, — tādi, kas viņus pašus pazīst, un lai viņus godā tikumības dēļ. Tātad skaidrs, ka saskaņā ar šo cilvēku uzskatiem augstākais labums ir tikumība. Drīzāk jau tikumību varētu pieņemt par politiskās dzīves mērķi, bet izrādās, ka arī ta vel nav galamērķis, jo tikumība var būt arī guļošam cilvēkam vai tādam, kas visu dzīvi pavada bezdarbība un turklāt piedzīvo vislielākos ļaunumus un neveiksmes. Neviens gan šādu cilvēku nesauks par laimīgu, ja vien nebūs nepieciešams saglabāt pamatpieņēmumu. Bet

par to diezgan (šis jautājums ir pietiekami iztirzāts arī populārajās lekcijās). Trešais dzīves veids ir teorētiski apcerošais, kuru iztirzāsim vēlāk. Dzīve, kas veltīta bagātības iegūšanai un peļņai, ir pakļauta ārējiem faktoriem, un skaidrs, ka bagātība nav meklētais jēdziens labais. Bagātība ir kā derīgs līdzeklis cita mērķa_ labad. Tāpēc drīzāk pieņemami būtu iepriekš minētie mērķi, uz kuriem cilvēki tiecas kā uz pašmērķiem,. Bet arī tie nav tādi, lai gan daudz par to tiek runāts. Šo jautājumu pagaidām atstāsim.

6. Varbūt tagad labāk izsekosim un noskaidrosim, kada veidā tiek izteikts vispārīgais, kaut arī šāds iztirzājums nav patīkams tā iemesla dēļ, ka tuvi un draudzīgi cilvēki ir ieviesuši jēdzienu idejas. Tomēr liekas labāk un arī vajag saglabāt patiesību un atteikties no personiska; jo sevišķi minētais attiecas uz filozofiem. Lai gan tuvs un dārgs ir kā viens, tā otrs, tomēr patiesībai dodama priekšroka. Tie, kas izteikuši šādus uzskatus, nav radījuši idejas tām lietām, kurām parādās atšķirība laika ziņa starp agrāko un vēlāko (tieši tāpēc viņi nav radījuši idejas skaitļiem). Bet labais var tikt izteikts gan ka atsevišķa esība', gan kā īpašība, gan arī kā attieksme. Atsevišķa lieta pēc savas dabas ir pirms šīs lietas attieksmes pret citu lietu (attieksme ir kā atvase, ka kaut kas esībai klātnākošs). Tāpēc nevar būt viena, abiem gadījumiem kopīga ideja. Turklāt, tā kā labais tiek izteikts atbilstoši visās esības kategorijās (substances kategorija tas ir, piemēram, dievs vai prāts, kvalitātes kategorija — tikumība, kvantitātes kategorijā — mērs, attieksmes kategorijā - derīgais, laika kategorijā — īstais brīdis, vietas kategorijā — piemērota uzturēšanās vieta u. tml.), tad skaidrs, ka labais vienlaikus nevar būt kaut kas vispārīgs un viens. Tādā gadījumā labais iekļautos nevis visas kategorijās, bet tikai vienā. Bez tam, tā ka vienai idejai atbilst arī viena zinātne, tad arī daudzveidīgajam jēdzienam labais atbilstu viena zinātne. Bet ir taču_ daudzas zinātnes un pie tam par vienu kategoriju, piemēram, par īsto brīdi karā spriež stratēģija, slimībā — medicīna, par mēru pārtikas lietošanā lemj medicīna, bet sporta vingrinājumos — ģimnastika. Neskaidrība var rasties arī jautājumā par to, kas jāsaprot ar apzīmējumu pats par sevi, ja jau jēdzienam cilvēks pats par sevi un jēdzienam cilvēks ir viens un tas pats saturs — cilvēks un šajā ziņā nav atšķirības. Ja tā, tad minētais attiecas arī uz jēdzienu labais. Patiešām, labais nebūs vairāk labs tādēļ vien, ka tas būs bezgalīgs, tāpat kā ilgstošs baltums nebūs baltāks par vienas dienas baltumu. Pārliecinošāk liekas, spriež pītagorieši, kuri jēdzienu labais liek vienā rindā ar skaitli viens. Viņu uzskatam, domājams, seko Speusips. Bet šie jautājumi aplūkojami cita izklāstā.

Kas attiecas uz iepriekš teikto, tad te ir viena neprecizitāte, proti, runāts tiek nevis par visaptverošu jēdzienu labais, bet gan par vienu laba veidu, par to, uz kuru tiecas un kuru izraugās pašu par sevi. Turpretim ir vel cita veida labais, tas, kas palīdz radīt augstāko labumu, saglabādams to un nosargādams no pretējā. Tātad skaidrs, ka jēdziens labais var tikt lietots divējādā nozīmē: labais pats par sevi un labais ka līdzeklis. Tikai nodalot abas šīs nozīmes vienu no otras, var izvirzīt jautājumu, vai jēdziens labais pats par sevi atbilst vienai idejai. Ko var teikt par labo pašu par sevi? Vai tas ir kaut kas tāds, uz ko tiecamies ka pašvērtību, kā, piemēram, domāšana, redzēšana, zināmas baudas vai gods? Šīs lietas ir tādas, kuras varētu uzskatīt par labumiem, kuriem ir vērtība pašiem par sevi, kaut arī mēs tiecamies pēc tiem kā līdzekļiem citu mērķu dēļ. Vai varbūt_ labais pats par sevi nav nekas cits kā tikai ideja? Tādā gadījumā tā būs tikai tukša forma. Ja arī iepriekš minētās lietas būtu labumi paši par sevi, tad labā saturam visos šajos gadījumos vajadzētu būt vienam un tam pašam, tāpat kā, piemēram, jēdziens baltums ir vienāds sniega un svina baltumā. Turpretim gods, prāts un bauda ka labumi ir atšķirīgi. Tātad nav kopīga jēdziena labais, kas atbilstu vienai idejai.

Bet kas tad ir labais un ka to definēt? Nevar taču būt, ka viens jēdziens labais nejauši apzīmē dažādas lietas.

Varbūt lietderīgāk būtu tagad ar šo problēmu nenodarboties, jo tās iztirzāšanai vairāk piemērota ir cita filozofijas daļa. Tas pats sakāms arī par ideju. Ja arī ir kāds viens un kopīgi izsakāms labais vai arī kaut kas pastāvošs atdalīti pats par sevi, skaidrs, ka tas nav saistīts ar cilvēka praktisko darbību un nav cilvēkam iegūstams. Bet tagad mēs meklējam tieši tādu labo. Un tomēr varbūt kādam šķitīs, ka ir lietderīgi zināt labo pašu par sevi, lai tādā veidā sasniegtu to, kas cilvēkam ir iegūstams un izdarāms. Tas būtu kā paraugs, kas palīdzētu izzināt tos labumus,_ kuri sasniedzami cilvēka dzīvē, un arī palīdzētu tos iegūt. Kaut kāda ticamība šādam spriedumam ir, tomēr tas nesaskan ar to, kas zināms no atsevišķam zinātnēm. Nebūtu taču nesaprātīgi, ja visi, kas darbojas kada praktiskā nozarē, ignorētu šādu palīdzību un netiektos to izzināt._ Tomēr nav skaidrs, kādu palīdzību varētu iegūt audējs vai celtnieks savā darbā, ja viņš zinātu labo pašu par sevi; vai arī, kādā veidā ārsts vairāk butu ārsts vai karavadonisvairāk karavadonis, ja viņi butu vērojuši pašu ideju. Ārstu taču interese nevis veselība vispār, bet cilvēka veselība, un vēl precīzāk, tieši šī cilvēka veselība, jo viņš ārstē konkrētu cilvēku.

Par šiem jautājumiem ir pietiekami pateikts.

7. Atgriezīsimies atpakaļ pie tā jēdziena labais, ko mēs meklējam, un noskaidrosim, kas tas varētu būt. Liekas, ka katra atsevišķa darbībā un mākslā tas būs atšķirīgs: cits medicīna, cits stratēģijā un tāpat arī citās /omās. Kas tad ir labais katrā no tām? Vai gan ne tas, kura <ieļA tiek darīts viss pārējais? Medicīnā — veselība, stratēģija — uzvara, celtniecībā — māja, citā mākslā vēl kas cits, bet katra darbībā un darbības izvēlē tas ir galamērķis, kura deļ tiek veikts viss pārējais. Tātad, ja katrai darbībai ir mērķis, tad tieši tas būs tas labais, uz ko tiecas darbība; jamerķiir vairāki, tad — tie. Iztirzājot so jautājumu citādi, mēs esam nonākuši pie tā paša, kas sacīts jau agrāk, bet jāmēģina to izteikt vēl skaidrāk. Ja izradās, ka mērķi ir vairāki un dažus no tiem mes _ izvēlamies citu dēļ, piemēram, naudu, flautas un vispār_ darbarīkus, tad_ ir skaidrs, ka visi mērķi nav galamērķi. Tikai vislabākais mērķis liekas kaut kas pilnīgs. Tātad, ja ir viens galamērķis, tad tas ir tas, ko mes meklējam, ja tādi ir vairāki, tad meklētais ir pats pilnīgākais no tiem. Mērķis, uz ko mēs tiecamies kā uz pašmērķi, ir pilnīgāks par to, kas ir līdzeklis citam, un mērķis, kas vienmēr ir pašmērķis, ir pilnīgāks par to, kas dažkārt ir pašmērķis, bet citkārt — līdzeklis. Vispārīgi sakot, tas mērķis, kas vienmēr ir pašmērķis un nekad nav līdzeklis, ir galīgais mērķis. Tāds galīgais mērķis visvairāk šķiet laime, jo_ to mēs izvēlamies vienmēr ka pašmerķi_ un nekad ne kā līdzekli. Turpretim godu, baudu, domāšanu un jebkuru tikumu mēs vēlamies gan kā pašmērķi (mēs gribētu iegūt to visu arī tad, ja nekāds cits blakus labums no tā nebūtu), gan arī kā līdzekli, lai sasniegtu laimi. Mēs ceram, ka tā mēs kļūsim laimīgi. Turpretim laimi neviens neizvēlas šo lietu dēļ un vispār nekā cita dēļ. To pašu var secināt, izejot no autarkijas jēdziena. Augstākais labums, protams, ir pats sevī pilnīgs. Ar jēdzienu autarkija es saprotu pilnīgu neatkarību un patstāvību tam, kurš dzīvo savu dzīvi ne tikai sev pašam, bet arī vecākiem, bērniem, sievai, vispār, draugiem un citiem pilsoņiem, tāpēc ka cilvēks pēc savas dabas ir sabiedrisks. Taču šajā ziņā ir jānosprauž kādas robežas: ietverot te gan senčus, gan pēctečus, gan draugu draugus, var nonākt līdz bezgalībai. Šos jautājumus aplūkosim nedaudz vēlāk. Šeit jāpasaka, ka par autarķiju mēs uzskatām to, kas vienīgā padara dzīvi vēlamu un tādu, kurā nekā netrūkst. Tieši tāda, pēc mūsu domām, ir laime; turklāt tā ir visvēlamākā no visām lietām un tāda, kurai nekas cits vairs nav vajadzīgs. Tāda lieta,, kurai vēl kaut ko var pielikt klāt, būs vēlamāka tad, ja kaut niecīgs labums būs nācis klāt, jo tas, kas nāk klāt,, palielina jau esošo labumu, bet no labumiem vienmēr jāizvēlas lielākais. Tātad izrādās, ka laime, būdama praktiskās darbošanās mērķis, ir kaut kas pilnīgs.

Taču varbūt tāds atzinums, ka «laime ir vislabākais»,, gan ir vienprātīgs, bet tomēr vēlams pateikt vēl skaidrāk, kas ir laime. To varētu izdarīt, ja tiktu noskaidrots cilvēka darbs un uzdevums. Tāpat kā flautistam, tēlniekam un katram amata meistaram un vispār visam, kas spēj darboties un veikt kādu darbu, tieši darbā parādās labais, tāpat, šķiet, ir arī cilvēkam, ja ir kāds viņa darbs.

Vai gan celtniekam vai kurpniekam ir noteikts darbs, bet cilvēkam nav un viņš ir bezdarbīgs? Vai arī, tāpat kā acij, rokai, kājai un vispār katrai ķermeņa daļai, arī cilvēkam pašam par sevi ir noteikts darbs? Kas gan tas varētu būt? Dzīvošana kā dzīvības izpausme piemīt arī augiem, bet tiek meklēts īpašais. Tātad barošanās un augšanas funkcija nav tas, kas tiek meklēts. Arī sajūtas piemīt gan zirgam, gan vērsim, gan katrai dzīvai būtnei. Tātad paliek ar domāšanu saistītā praktiskā darbošanās. Viena racionālās dvēseles daļa it kā paklausa prātam,, otra daļa sevī ietver prātu, un tās funkcija ir domāšana. Tā kā racionālās dvēseles daļas ir divas, jāizraugās tā„ kuras funkcija ir domāšana. Šī dvēseles daļa tiek uzskatīta par augstāko. Ja cilvēka darbs ir dvēseles aktivitāte saskaņotībā ar prātu vai katrā ziņā ne bez prāta līdzdalības, tad mēs atzīstam, ka viens un tas pats darba rezultāts ir visai sugai un vienam izcilākam šīs sugas pārstāvim, līdzīgi kā tas ir, piemēram, kitāristam un izcilam kitāristam. Minētais attiecas arī uz visiem citiem gadījumiem, kad ar piebildi raksturojam labāku darba kvalitāti (kitārista darbs ir spēlēt kitāru, izcila kitārista darbs — veikt to labi). Ja tas ir tā, tad par cilvēka darbu mēs uzskatām dzīvi, kas ir dvēseles aktivitāte saskaņotībā ar prātu, bet izcila cilvēka darbs ir veikt to labi un skaisti. Katra lieta ir laba, ja realizējas tai piemītošā izcilība. Ja šāds uzskats ir pareizs, tad jāsecina, ka cilvēka dzīves augstākais labums ir sasniegts tad, ja dvēseles aktivitāte izpaužas augstākajā kvalitātē. Ja šādas izcilas kvalitātes ir vairākas, tad dvēseles aktivitātei jāparādās vislabākajā un pilnīgākajā kvalitātē, turklāt visā dzīves laikā, jo, kā saka, viena bezdelīga pavasari nenes, arī viena diena ne; tāpat cilvēku nepadara laimīgu viena diena vai īss laika sprīdis.

Jēdziens labais šādā veidā ir ieskicēts (sākumā vajag novilkt tikai kontūras, vēlāk skaidri izzīmēt), un var uzskatīt, ka ikviena spēkos ir novest līdz galam un sīkumos izstrādāt to, kas labi ieskicēts. Laiks šajā ziņā ir labs palīgs un padomdevējs, kā par to var spriest no mākslām, kur ar laiku pieaug meistarība. Ikviens var pielikt to, kā trūkst. Vajag atcerēties arī to, kas teikts agrāk, proti, netiekties pēc vienādas precizitātes visās lietās, bet katrā lietā atbilstoši saturam un tiktāl, ciktāl tas ir piemērots izklāsta veidam. Celtnieks un matemātiķis taču atšķirīgi pētī taisni. Vienu interesē, cik tā ir noderīga darbam, otru — kas tā ir un kāda tā ir, jo viņš meklē patiesību. Tādā pašā veidā jārīkojas arī citās lietās, lai blakusjautājumi nenomāktu būtisko. Tāpat arī cēlonis nav jāmeklē visās lietās vienādi, jo dažos gadījumos pietiek, ja skaidri tiek norādīts atsevišķais fakts. Tas ir sākums un pamats. Pamatatzinumus var iegūt gan ar indukciju, gan ar sajūtām, gan arī ar zināmu vingrināšanos vai kā citādi. Vajag izsekot katra atsevišķā sākuma dabai, un jācenšas pēc iespējas skaidrāk to noteikt, jo tam turpmāk ir liela nozīme. Liekas, ka sākums ir vairāk nekā puse no visa, un daudz kas no izpētāmā klust skaidrs, ja skaidrs ir sakums.

8. Par atsevišķām lietām ir jāspriež ne tikai no siloģisma, bet ari no tā, ko citi teikuši. Patiess atzinums saskan ar esību, maldīgs ātri nonāk pretrunā ar patiesību.

Visi labumi parasti tiek dalīti trīs daļās: ārējie, dvēseles un ķermeņa labumi. Par svarīgākiem un būtiskākiem mes saucam tos labumus, kas saistīti ar dvēseli. Šāds spriedums, kas ir sens un visu filozofu atzīts, ir pareizs. Mes atzīstam par mērķi noteiktas kvalitātes darbības un aktivitāti, un tieši dvēseles labumi, nevis ārējie labumi izpaužas darbībā. Patiesībai atbilstošs spriedums ir ari tas, ka laimīgs cilvēks dzīvo labi un viņam klājas labi. Laimīga cilvēka dzīvi tieši tā sauc — '«labklājība» vai «laba dzīve».

9. Liekas, ka visi izteiktie uzskati par laimi ir ietverti musu dotajā definīcijā: vieniem laime ir tikumība, otriem — saprātīgums, citiem tā šķiet zināma gudrība, vēl citiem — viss iepriekšminētais vai ari kaut kas no minētā kopa ar baudu vai vismaz ne bez baudas, vēl citi klāt ņem ari ārējo labklājību. Vienus uzskatus aizstāv daudzi senie domātāji, citus — nedaudzi izcili viri. Loģiski ir pieņemt, ka nedz vieni, nedz otri nekļūdās pilnīgi, bet vismaz viena jautājumā vai lielākā daļā jautājumu spriež pareizi. Musu atzinums daļēji saskan ar to uzskatu, ka laime ir tikumība vai kāds no tikumiem, jo mēs saprotam jēdzienu laime kā dvēseles aktivitāti, kurā izpaužas tikumība. Nav maza atšķirība, protams, vai augstāko labumu saprot ka kaut ko iegūtu vai kā darbošanos. Ir iespējams, ka ieguvums nedod nekādu labumu, piemēram, gulošam vai citādā veidā bezdarbīgam cilvēkam, bet nav iespējams, ka darbība, ja tā_ ir krietna, nedod nekādu labumu. Tāpat ka olimpiskajās spēlēs uzvaras vainagu saņem nevis visskaistākie un visstiprākie, bet tie, kas cīnās (jo no tiem nāk uzvarētāji), tāpat ari dzīvē skaisto un labo sasniedz tie, kas aktīvi darbojas. Viņiem dzīve ir pati par sevi patīkama. Bauda jeb labsajūta ir dvēseles stāvoklis. Katram prieku sagādā tas, pret ko viņš izturas ar mīlestību, piemēram, zirgs sagādā prieku tam, kam zirgi mīļi, izrāde sniedz baudu izrāžu cienītājam; tāda paša veidā taisnība sagādā baudu tam, kurš mīl taisnību, un, vispār, tas viss, kas saistīts ar tikumību, iepriecina tikumisko. Vienkāršajai tautai jēdziens pati-kārnais ir pretrunīgs, tāpēc ka pūlim baudu sagada tas, kas nav patīkams pats par sevi, pēc savas dabas. Bet tiem, kuri mīl skaisto, patīkamais ir tas, kas pec savas dabas ir tāds. Tieši tādas ir tikumiskas darbības, kas_ gan sagādā baudu šiem cilvēkiem, gan ari savā esība ir tīkamas. Tikumisko cilvēku dzīvei nav nepieciešama bauda kā vēl kāda piedeva, bet šī dzīve pati par sevi ir bauda. Minētajam vēl var piebilst, ka nav krietns tas, kuram prieku nesagādā krietna rīcība. Neviens nesauks par taisnīgu to, kurš nepriecājas par taisniem darbiem, par brīvu nesauks nevienu, kuru nepriecē brīva cilvēka cienīgi darbi. Tāpat tas ir ari citās lietās. Tātad var teikt, ka tikumiska rīcība pati par sevi ir patīkama. Laime ir vislabākais, visskaistākais un vispatīkamākais. Sls īpašības nav atdalāmas, kā tas darīts Dēlas svētnīcas epigramma: «Visskaistākais ir taisnība, vislabākais — veselība, vispatīkamākais ir sasniegt to, ko katrs veļas.» _

Visi šie raksturojumi piemīt viskrietnākajam darbībām, kuras visas kopā vai vienu no tām, pašu labāko aktivitāti, mēs saucam par laimi.

Šķiet, ka laimē ir nepieciešamība ari pec arējiem labumiem, kā mēs jau teicām. Nav iespējams vai vismaz nav viegli darīt labus darbus, dzīvojot nabadzība. Daudz kas tiek veikts ar draugu, bagātības, politiskās varas_ palīdzību, izmantojot tos it kā darbarīkus. Dažu lietu trūkums aizēno laimi, piemēram, ja nav dižciltīgas izcelšanas, krietnu bērnu, glītas ārienes. Nav pilnīgi laimīgs tas, kura izskats ir pretīgs vai kuram ir zema izcelšanas, vai ari kurš ir vientuļš un bez bērniem; varbūt vēl nelaimīgāks ir tas, kuram ir nekrietni bērni vai draugi, vai ari tie, būdami krietni, miruši. Kā jau teicam, pastāv nepieciešamība, šķiet, pēc kādas ārējas labklājības. Te ir izskaidrojums tam, kādēļ daži uzskata labklājību un laimi par vienu un to pašu, bet citi — tikumību un laimi par vienu un to pašu.

10. No minētā rodas jautājums, vai laime ir kas iemācāms vai ievingrināms, vai kādā citā veidā iegūstams, vai tā rodas saskaņā ar dievišķu gribu vai ari ta ir laimīgs gadījums. Ja jau vispār pastāv kada dievu dāvana cilvēkiem, tad loģiski būtu, ka arl_ laime ir dievu dota, vel jo vairāk tāpēc, ka tā ir vislabākais^ novisa, kas ir cilvēkiem. Šis jautājums gan ir piemērotāks citam izklas-tam; var vienīgi teikt, ka laime, ja tā arī nav dievu dota, bet iegūstama ar tikumību un mācoties vai iemantojot noteiktus paradumus, tad tomēr tā ir kaut kas dievišķs. Tikumības balva un rezultāts ir visaugstākais labums, un tas ir kaut kas dievišķs un svētlaimīgs. Turklāt tas ir arī visiem pieejams, ja vien kāds nav tik samaitāts, ka, mācoties un ieguldot zināmas pūles, viņš nevarētu sasniegt zināmu tikumību. Labāk uzskatīt, ka cilvēks tada veidā kļūst laimīgs, nevis nejauša gadījuma rezultāta, ja jau visam, kas rodas saskaņā ar dabu, ir tendence sasniegt vislabākā pakāpi, tāpat kā mākslā un jebkura cēloņsakarība, it īpaši, ja cēlonis ir vislabākais. Pārāk maldīga būtu doma, ka vislabākais un skaistākais varētu rasties no nejauša gadījuma. Iztirzātais kļūst skaidrāks arī no mūsu sniegtās laimes definīcijas: laimi mēs definējam ka dvēseles aktivitāti, kurā izpaužas noteikta tikumība. Pārējie labumi ir nepieciešami kā pamatnosacījumi laimei vai arī kā palīglīdzekļi, vai kā derīgi darbarīki. Teiktais saskan ar to, ko mēs apgalvojam sākuma, proti, ka augstākais labums ir politikas zinātnes mērķis, — tā visvairāk nodarbojas ar to, lai pilsoņus padarītu krietnus, lai tie veiktu skaistus darbus. Nevienu vērsi, nevienu zirgu un nevienu citu dzīvnieku mēs nedēvējam par laimīgu, tāpēc ka neviens no tiem nav spējīgs veikt šādu pilnvērtīgu darbību. Šī iemesla dēļ arī bērns nav laimīgs, jo viņš neko tādu nespēj veikt savas jaunības dēļ. Bērnus dēvē par laimīgiem tikai cerībā, ka viņi kādreiz būs tādi. Tikumībai, kā mēs jau teicām, ir jābūt visaugstākajā kvalitātē, un, lai to sasniegtu, nepieciešama visa dzīve. Dzīvē gadās dažādas pārmaiņas un visādas likstas. Var gadīties, ka vislaimīgākais cilvēks vecumdienas piedzīvo vislielākās nelaimes, kā tas tiek vēstīts varoņeposā par Priamu. To, kas piedzīvojis tādu likteni un tik nožēlojami beidzis savu dzīvi, neviens nesauks par laimīgu.

11. Vai neviens cilvēks nav uzskatāms par laimīgu, kamēr viņš dzīvo, un, kā Solons teicis, jāskatās uz mūža beigām? Ja arī tas ir tā, tad pastāv jautājums: vai kāds ir laimīgs pēc tam, kad viņš ir miris? Varbūt, ka tas nav iespējami, it īpaši, ja ņem vērā mūsu apgalvojumu, ka laime ir noteikta aktivitāte? Ja mēs neuzskatām mirušo par laimīgu, ko neapgalvo arī Solons, bet sakām, ka cilvēku var uzskatīt par laimīgu tikai tādā vecumā, kad viņš jau ir ārpus visiem ļaunumiem un likstām, tad arī šādā izteikumā ir kaut kāda neskaidrība. Liekas, ka zināmā mērā arī mirušo skar labums un ļaunums, bet mirušais to tikai nejūt, piemēram, bērnu un vispār pēcnācēju godu vai negodu, labklājību vai postu. Arī šeit ir neskaidrība: var gadīties, ka tam, kas laimīgi ir nodzīvojis visu mūžu līdz vecumam un mierīgi nomiris, gadās daudz nelaimju, kas skar viņa pēctečus, — daži ir krietni un arī viņu dzīve ir atbilstoša viņu krietnumam, citi — gluži pretēji. Būtu nejēdzīgi, ja mirušais to visu līdzdzīvotu un kļūtu brīžiem laimīgs, brīžiem nelaimīgs, bet nejēdzīgs būtu arī uzskats, ka bērnu liktenis ne mazāka mera neskar vecākus.

Bet jāatgriežas pie iepriekš teiktā. Visdrīzāk tā mēs varēsim noskaidrot to, ko meklējam. Tātad, ja mes pieņemam, ka vajag vērtēt dzīvi pec tas beigām un tad uzskatīt kādu par laimīgu, nevis saukt par laimīgu tādu, kas attiecīgajā brīdī ir laimīgs, — vai gan nav nejēdzība tādēļ vien neatzīt cilvēkus par laimīgiem, ka dzīves laikā iespējamas pārmaiņas. Kaut arī laime tiek uzskatīta par kaut ko stabilu un nekāda ziņa ne viegli pakļaujamu pārmaiņām, toties liktenis_ vieniem un tiem pašiem cilvēkiem ir bieži mainīgs, tomēr ir taču skaidrs, ka mēs, sekodami likteņa pārmaiņām, vienu un to pašu cilvēku brīžiem sauksim par laimīgu, brīžiem par nelaimīgu, attēlojot laimīgu cilvēku ka kādu hameleonu vai arī kaut ko tādu, kam nav stabila pamata. Tads uzskats, liekas, nav pareizs. Ne jau nejauša gadījuma slēpjas laime vai nelaime, bet cilvēku dzīve. Ārējie apstākļi gan ir nozīmīgi, kā mēs jau teicām, taču noteicošais laime ir tikumiska rīcība, turpretim netikumiska rīcība savukārt rada pretējo. Nekur citur cilvēku darbos un rīcība nav tādas stabilitātes un noturības kā tajos gadījumos, ja cilvēks rīkojas atbilstoši tikumībai Tikumība ir noturīgāka pat par zināšanām, tai ir ilgāka un lielāka stabilitāte dzīvē. Tikumi, kas savā izpausme ir visnoturīgākie, ir arī viscienījamākie, jo tie visvairāk un pastāvīgi izpaužas pašu laimīgāko cilvēku dzīve. Tas ir cēlonis [parādībai], ka tos neaizmirst. Tātad tas augstākais labums, ko meklējam, piemīt laimīgajam, un viņš būs tads visu mūžu, jo viņš vienmēr vairāk par citiem rīkosies un domās atbilstoši tikumībai, viņš dzīvos skaisti un likteni pacietīs visādā ziņā ar cieņu kā jau tāds, kas ir īsteni krietns un pilnīgs, bez jebkāda trūkuma (cik pilnīgs un nevainojams ir kvadrāts). Daudz ir nejaušību, — gan nozīmīgākas, gan arī nenozīmīgākas, kas saistītas ar likteni. Niecīga laime, tāpat arī nelaime, skaidrs, ka neietekmes mūžu. Liela laime padara dzīvi vēl laimīgāku (jo tā grezno dzīvi un tās baudīšana ir skaista un krietna), bet liela nelaime aptumšo un aptraipa laimi. Tā nes ciešanas un kavē daudzas darbības. Taču arī šādos apstākļos cauri spīd skaistais, ja vien cilvēks prot savaldīgi panest lielās un daudzās likstas. Sados apstākļos, protams, nevar nejust .[kādas] ciešanas, bet tās var panest cēli un pašapzinīgi. Ja noteicošais dzīvē ir, kā mēs teicām, darbošanās un noteikta rīcība, tad neviens no laimīgiem nevar kļūt nožēlojami nelaimīgs, jo viņš nekad nedarīs neko nosodāmu un zemisku. Tas, kurš ir īsteni krietns un saprātīgs, pēc mūsu domām, panesīs likteni savaldīgi un, vadoties no apstākļiem, vienmēr rīkosies skaisti. Tāpat krietns karavadonis kaujā prot veiksmīgi izmantot tādu karaspēku, kāds viņam ir, kurpnieks no attiecīgajām ādām izgatavo visskaistākos apavus, un tāpat rīkojas arī visi citi amata meistari. Ja tas ir tā, tad neviens laimīgais nekļūs nožēlojami nelaimīgs. Viņš, protams, nebūs arī svētlaimīgs, ja piedzīvos Priama likteni. Bet nekādā ziņā viņš nebūs svārstīgs un nenoteikts, viņa daba nemainīsies nedz laimē, nedz nelaimē, ja nu vienīgi daudzas un lielas likstas spēs radīt kādas pārmaiņas. Pēc tam viņš, protams, nevarēs īsā laikā atkal kļūt laimīgs, un, ja vispār varēs, tad tikai ilgā laikā, kurā piedzīvos daudz skaista. Kas kavē dēvēt par laimīgu cilvēku to, kurš rīkojas atbilstoši vispilnīgākai tikumībai un ir pietiekami apgādāts ar ārējiem labumiem, pie tam nevis īsu brīdi, bet visu mūžu? Vai gan vēl jāpiebilst, ka viņš tā dzīvos un mierīgi nomirs? Nākotne, protams, mums nav zināma, bet laimi mēs visādā gadījumā uzskatām par mērķi un pilnību. Ja tas ir tā, tad par laimīgiem cilvēkiem mēs dēvēsim tos no dzīvajiem, kuriem piemīt un piemitīs tikko teiktais.

Par šīm lietām tiktāl diezgan. Pēcteču un visu draugu likteņu pilnīga neņemšana vērā liktos pārāk nedraudzīga un nesaskanīga ar vispārpieņemtajiem uzskatiem. Tā kā dzīvē ir daudz atgadījumu, vieni no tiem ir nozīmīgāki, citi maznozīmīgāki, katra gadījuma iztirzāšana būtu pārāk gara un mēs nonāktu bezgalībā. Pietiek pateikt kopsavilkumā un vispārīgos vilcienos: tāpat ka attiecība uz paša nelaimēm dažām ir kāds svars un nozīme dzīve, dažas ir nenozīmīgākas, tāpat tas ir arī ar visām draugu likstām; atšķirība, vai šīs ciešanas skar dzīvos vai mirušos, ir daudz lielāka nekā tā atšķirība, kāda pastāv, ļa pārdzīvojam netaisnību un šausmas dzīve vai redzam tas attēlotas traģēdijā. Jāņem vērā šī atšķirība. Sevišķi jāievēro, ka pastāv šaubas, vai mirušie vispār spēj uztvert kādu labumu vai ļaunumu. No iepriekš teikta izriet secinājums: ja arī līdz mirušiem nonāk kaut kas vai nu labs,, vai ļauns, tad tas ir nenozīmīgs un niecīgs tiklab pats par sevi, kā viņiem; ja tas nav gluži tā, tad tas ir vismaz tāds un tik niecīgs, ka nespēj padarīt par laimīgiem tos, kuri nav tādi, un atņemt laimi tam, kuram ta ir. Šķiet, ka mirušos zināmā mērā skar viņu draugu labklājība un likstas, taču tikai tiktāl un tikdaudz, ka_ viņi no laimīgiem nekļūst par nelaimīgiem un viņu stāvoklis neizmainās arī citādi.

12. Kad tas noskaidrots, pievērsīsimies jēdzienam laime un pārrunāsim, vai laime pieder pie labumiem, kas ir slavējami un cildināmi, vai drīzāk pie labumiem, kam piemīt augstākā vērtība. Skaidrs ir tas, ka ta nav ārēja varenība. Ir zināms, ka kaut kas tiek slavēts un uzteikts savas kvalitātes vai attieksmes dēļ. Taisnīgu, drosmīgu un vispār krietnu cilvēku un tikumību mes uzslavējam rīcības un darbu dēļ, tāpat arī spēcīgu, ātru skrējēju un citus līdzīgus par to, ka viņiem ir noteiktas īpašības un ka viņi ir noteiktā attiecībā pret labo un krietno. Šis jautājums kļūst skaidrs arī no tiem cildinājumiem, kas veltīti dieviem. Šādi cildinājumi šķiet komiski, jo dievi tādējādi tiek pielīdzināti mums. Tas notiek tāpēc, ka cildinājumā un uzslavā, kā mēs teicām, izpaužas noteikta salīdzinoša attieksme. Tāpēc netiek slavētas un uzteiktas vislabākās lietas, bet to novērtējums ir lielāks un augstāks, kā šķiet. Dievus, piemēram, mes saucam par svētlaimīgiem, kā arī dievišķākos no cilvekiem. Tāpat tas ir arī ar augstākām vērtībām: neviens neslavē laimi tā, ka cildina taisnīgumu, bet pielīdzina to kā augstāko vērtību kaut kam dievišķam. Arī Eudokss pareizi aizstāvēja domu par baudu kā pirmo no labumiem: tas, ka bauda, būdama viena no vērtībām, netiek slavēta, pēc viņa domām, norādot, ka tā ir labāka par slavējamām lietām, un tieši tāds ir arī dievs un augstākais labums, attiecībā pret ko iegūst vērtību viss pārējais. Uzslava attiecas uz tikumību (būdami tikumiski, mēs spējam veikt skaistus darbus), un slavas dziesmas dzied par veiktajiem darbiem — gan fiziskajiem, gan garīgajiem. Taču sīkāk iztirzāt šādus jautājumus vairāk piederas tiem, kuri nodarbojas ar enkonomijiem. No teikta mums ir skaidrs, ka laime ir augstākā vērtība, jo tā ir pamats un sākums, tās dēļ mēs visi darām visu pārējo, bet visa labā sākumu un cēloni mes uzskatam par augstāko vērtību un kaut ko dievišķu.

13. Tā kā laime ir noteikta dvēseles aktivitāte, kurā izpaužas vispilnīgākā tikumība, tad jāaplūko tikumība. Varbūt šāda veida mēs labāk izpratīsim jēdzienu laime. īsts valstsvīrs daudz nodarbojas ar šo jautājumu, jo viņš grib padarīt pilsoņus krietnus un paklausīgus likumiem (paraugs te ir krētiešu un lakedaimoniešu likumdevēji un ja vēl kādi citi — tad arī tie). Tā kā šis iztirzājums ir veltīts polisas lietam, tad skaidrs, ka tam jāvirzās saskaņa ar sākotnējo ieceri. Mēs noskaidrojam jautājumu par cilvēka visaugstāko labumu un iztirzājam jēdzienu laime. Tapec tagad jāaplūko arī jēdziens tikumība. Par cilvēka tikumību vispār saucam nevis ķermeņa, bet dvēseles tikumību, un_ laimi mēs saucam par dvēseles aktivitāti. Ja tas ir ta, tad skaidrs, ka politiskajam praktiķim vajag būt kautkādam zināšanām par dvēseli, tāpat ka tam, kurš grib ārstēt acis, jāzina kaut kas par visu ķermeni. Vēl jo vairāk minētais attiecas uz politisko praktiķi, jo politiska zinātne ir augstāka par medicīnu. Izglītotie ārsti daudz nodarbojas ar ķermeņa izpēti. Arī politiskajam praktiķim ir jābūt zināšanām par dvēseli tiktai, ciktāl nepieciešams, lai sasniegtu to, pēc kā viņš tiecas. Pievērsties visiem šiem jautājumiem būtu pārāk liels darbs salīdzinājumā ar izvirzīto uzdevumu. Daži jautājumi par dvēseli ir pietiekami iztirzāti populārajās lekcijas, un jāizmanto arī tās. Tā, piemēram, tur teikts, ka dvēseles viena daļa ir iracionāla, otra — racionāla.5 Šobrīd nav svarīgi, vai šīs daļas ir atdalītas tāpat kā ķermeņa vai jebkura dalāma priekšmeta daļas vai arī tikai vārdos tiek runāts par divām daļām, kas būtībā ir neatdalāmas kā riņķa līnijā izliekums un ieliekums. Iracionālajā dvēseles daļā zemākā daļa ir kopīga ar augiem, proti, runa ir par to daļu, kuras funkcija ir barošanās un augšana. Šī dvēseles spēja ir vienāda visiem, kuri spēj baroties, — vai nu tie būtu embriji, vai nobriedušas, pilnīgas būtnes. Šīs dvēseles daļas tikumība tātad ir zināmā mērā kopīga un nav raksturīga tikai cilvēkiem vien. Liekas, ka šī dvēseles daļa sevišķi intensīvi funkcionē miegā, bet krietns un nekrietns cilvēks vismazāk atšķiras miegā. Šajā sakarībā radies teiciens, ka laimīgie pusi no sava mūža ne ar ko neatšķiras no nelaimīgajiem. Tā tas tik tiešām ir, jo miegs ir tās dvēseles daļas bezdarbība, kuras dēļ dvēsele tiek vērtēta kā krietna vai nekrietna. Vienīgi var pieļaut, ka nelielā merā kādas kustības nonāk līdz tai un rezultāta krietno cilvēku sapņi ir labāki salīdzinājumā ar jebkuru citu cilvēku sapņiem. Bet par to pietiek! Tā dvēseles daļa, kuras funkcija ir barošanās, šobrīd nav jāaplūko, jo tā neņem līdzdalību cilvēka tikumībā. Dvēselei ir vēl cita iracionāla dala, kura kaut kādā veidā līdzdarbojas prāts. Mēs taču slavējam savaldīga un arī nesavaldīga cilvēka pratu unvispar viņa dvēseles racionālo daļu, kas mudina uz labāko. Blakus prātam dvēselē ir vēl kaut kas tads, kas cīnās pretim un strīdas ar prātu. Gluži tāpat paralizētas ķermeņa daļas pašas iet uz kreiso pusi, lai gan nodomāts virzīt tas uz labo pusi. Tieši tāpat ir arī dvēsele: nesavaldīga cilvēka tieksmes ir vērstas pretējos virzienos. Ķermeņa kustībās mēs varam redzēt to, kas velk sānis, turpretim dvēselē neredzam. Tomēr jāatzīst, ka arī dvēselē ir kaut kas tāds, kas nostājas pret pratu, strīdēdamies ar to un tam uzbrukdams. Kāda abos gadījumos ir atšķirība, nav svarīgi. Kā jau teicām, šī dvēseles daļa ir kautkāda veida saistīta ar prātu, jo savaldīgam cilvēkam tā pakļaujas prātam, un viņa rīcība ir saskaņota ar pratu. Tātad iracionālā dvēseles daļa ir divējāda: tai daļai, kura saistīta ar augšanu, nav nekādas saiknes ar domāšanu, bet tā daļa, kurā rodas iekāres un vispār tieksmes, zināma mērā ir saistīta ar domāšanu, būdama prātam paklausīga un pakļāvīga. Līdzīgi mēs sakām: paklausīt tēva vai draugu prātam, un tas nav tas pats, kas — ticēt matemātiķiem. Pamudināšana, nosodīšana, norāšana arī liecina par to, ka šī dvēseles daļa spēj savas tieksmes kaut kādā mērā padoties prātam. Varam uzskatīt, ka racionāla dveseles daļa arī ir divējāda: viena daļa ir racionāla šī vārda tiešā un pilnīgā nozīmē, otra — paklausīga prātam (līdzīgi mēs sakām: paklausīt tēvam). Tāda paša veida iedalāmi ari tikumi: ir dianoētiskie (jeb prāta) tikumi un ētiskie (jeb rakstura) tikumi. Gudrība, saprašana un praktiska gudrība ir dianoētiskie tikumi; devīgums, sapratīga mērenība — rakstura tikumi. Runājot par raksturu, mēs nesakām, ka cilvēks ir saprastspējlgs, bet gan bilstam, ka viņš ir savaldīgi laipns vai atturīgs, un, ja mēs slavējam gudru cilvēku, tad to darām viņa rakstura īpašību dēļ. Par tikumiem mēs dēvējam tās rakstura iezīmes, kas ir slavējamas.

B

(II GRĀMATA)

1. Tikumība tātad ir divējāda: viena ir dianoētiska (jeb prāta tikumība), otra — ētiska (jeb rakstura tikumība). Prāta tikumi visvairāk rodas un attīstās mācoties, — tie prasa pieredzi un laiku. Rakstura tikumus veido paradumi; ari pats vārds ēthos (raksturs) tikai mazliet atšķiras no vārda ethos (paradums). No minētā skaidrs, ka neviens rakstura tikums mūsos neiedzimst no dabas. Nekas no tā, kas notiek saskaņā ar dabu, nevar vingrināšanas un pieradināšanas rezultātā mainīt savu dabu. Tā, piemēram, akmens, kas no dabas krīt uz leju, nesāks .kustēties uz augšu, kaut tūkstošiem reižu to mestu uz augšu; tāpat ari uguns kustība nekad nebūs vērsta uz leju, un tas attiecas ari uz citām lietām. Tātad tikumi nerodas no dabas, taču tie nerodas ari pret dabu, jo daba mums devusi spēju iegūt tikumus un mēs varam tos pilnveidot vingrināšanās ceļā. No tā visa, ko mums devusi daba, pirmām kārtām jāmin potenciālas spējas, — tās mēs vēlāk realizējam darbībā. Minētais redzams, skatot sajūtas: redzēšanas un dzirdēšanas sajūtu mēs iegūstam, nevis bieži redzēdami un dzirdēdami, bet gan otrādi, — mēs izmantojam šis sajūtas tādēļ, ka mums tās ir, nevis iegūstam tās lietodami. Toties tikumiskas īpašības mēs iegūstam darbojoties; tāpat tas notiek ari mākslās, jo pilnību, kāda sasniedzama mācoties, mēs sasniedzam, atbilstoši darbojoties, piemēram, ceļot māju, var kļūt par celtnieku, spēlējot kitāru, — par kitāristu. Gluži tāpat, taisnīgi rīkojoties, mēs kļūstam taisnīgi, saprātīgi rīkojoties, — saprātīgi, drosmīgi rīkojoties, — drosmīgi.

Teikto pierāda tas, ko redzam polisās. Likumdevēji, pastāvīgi radinot pilsoņus pie krietnības, arī padara tos krietnus. Uz šādu rezultātu tiecas ikviens likumdevējs, un tie, kuri to neveic labi, izdara kļūdu. Tieši ar to atšķiras laba polisas iekārta no sliktas.

Tālāk: viena un tā pati darbība var gan ieaudzināt, gan arī iznīcināt tikumu. Tāpat tas ir mākslā: spēlējot kitāru, var kļūt vai nu par labu, vai par sliktu kitāristu; līdzīgi tas ir ar celtniekiem un visiem pārējiem: labi ceļot mājas, radīsies labi celtnieki, slikti to darot, — slikti. Ja tas tā nebūtu, tad nebūtu arī nepieciešami skolotāji, bet visi no dabas būtu vai nu labi, vai slikti. Tas pats sakāms par tikumiskajām īpašībām: cilvēki savstarpējās attiecībās un saskarsmē kļūst vai nu taisnīgi, vai netaisnīgi; atrazdamies bīstamās situācijās un pierazdami vai nu būt pārgalvīgi, vai baidīties, viņi kļūst vai nu drosmīgi, vai gļēvi. To pašu var teikt pariekārēm un dusmām: daži cilvēki kļūst saprātīgi atturīgi un laipni, daži — izlaidīgi un nesavaldīgi dusmās, vieni attiecīgajās situācijās rīkodamies tā, otri — citādi. Vārdu sakot, no noteiktām vienveidīgām darbībām rodas noteikti izturēšanās paradumi kā rakstura iezīmes. Tāpēc darbībai vai rīcībai jābūt noteiktā kvalitātē, jo saskaņā ar to kā sekas radīsies atbilstošas ievingrinātas rakstura kvalitātes. Ir liela nozīme, ka jau no pašas jaunības tiek tā vai citādi audzināts, — no tā atkarīgs gandrīz vai viss.

2. Mūsu izklāsts nav teorētisks pētījums kā citi (mēs iztirzājam šos jautājumus nevis tāpēc, lai zinātu, kas ir tikumība, bet gan tāpēc, lai kļūtu tikumiski, citādi tam nebūtu nekādas nozīmes), tādēļ nepieciešams sīkāk aplūkot darbības, kā tās veicamas. Darbība, kā jau teicām, ir faktors, kas nosaka, kādas rakstura iezīmes izveidojas.

Tas, ka rīcība jāsaskaņo ar pareizo racionālo principu, ir vispārpieņemts atzinums, — tas lai ir arī mūsu pamat-pieņēmums. Sīkāk par to tiks runāts vēlāk — gan par to, kas ir pareizais racionālais princips, gan arī par to, kādā attiecībā pret to ir pārējie tikumi. Iepriekš vienosimies, ka ikviens iztirzājums par cilvēka rīcību un darbošanos vispār tiks izklāstīts vispārīgos vilcienos, bez precizitātes detaļās. Kā jau teicām sākumā: izklāstam ir jābūt atbilstošam tajā ietvertajam saturam. Cilvēku praktiskajā darbībā, tāpat kā jautājumos par cilvēkam derīgo un veselīgo, nav nekā pastāvīga un nemainīga, toties ir daudz nejaušību un nenoteiktības. Ja tāds ir vispārīgais atzinums par šiem jautājumiem, tad vel jo vairāk tas izpaudīsies spriedumos par atsevišķo, jo atsevišķais neiekļaujas nedz kādā vienā noteiktā zinātnē, nedz uzskatu sistēmā. Rīcībā vienmēr jāievēro konkrētais moments. Ta tas ir arī medicīnā un kuģu vadīšanā. Sis izklāsts ir tieši par atsevišķo, un šādas grūtības ir_ arī musu pašreizējā iztirzājumā, bet jāmēģina kaut ka palīdzēt. _

Vispirms jāievēro tas, ka nepietiekamība vai pārmērība darbībā iznīcina šādas lietas [par kurām mēs jau runājām]. Tieši to pašu mēs redzam attiecībā uz fizisko speķu un veselību (runājot par neskaidriem jautājumiem, vajag lietot acīm redzamus, skaidrus pierādījumus): pārmērīga vai nepietiekama nodarbošanās ar fiziskajiem vingrinājumiem kaitē ķermeņa stiprumam, tāpat arī pārmērība vai nepietiekamība ēšanā un dzeršanā grauj veselību, turpretī samērība gan rada, gan veicina, gan Aarī saglabā tos. Tieši tas pats notiek ar tādiem tikumiem ka saprātīga atturība, drosme un citiem: tas, kurš no visa bēg un baidās un neko nav spējīgs izturēt, tas klust gļēvs, bet tas, kurš nebaidās nemaz, visam stājas pretim, tas kļūst pārgalvīgs; tāpat arī tāds, kas tiecas pec katras baudas un ne no vienas neatsakās, kļūst_ izlaidīgs, bet tāds, kas izvairās no jebkuras baudas, ka to dara galīgi neaptēsti, — kļūst truls un nejūtīgs. Tātad sapratīgu atturību un drosmi iznīcina gan pārmērība, gan nepietiekamība, bet mērenība tās saglabā.

Vienu un to pašu darbību atkārtošana ne tikai rada, veicina vai iznīcina noteiktas īpašības, bet arī nodrošina šo īpašību pilnvērtīgu izpausmi. Minētaisskaidri redzams tādā uzskatāmā piemērā kā ķermeņa spēka un veselības izpausme: fiziskais spēks ķermenī rodas, uzņemot daudz barības un panesot daudz grūtību; savukārt to vislabāk var veikt tieši stiprais. Gluži tāpat ir arī ar tikumiem: atturoties no baudām, mēs kļūsim atturīgi, kļuvuši tadi, mēs savukārt labāk varēsim no tām atturēties. Arī drosmīgi mēs kļūstam, radinoties nicināt un izturēt briesmas, toties kļuvuši tādi, mēs droši spēsim stāties pretī briesmām.

3. Labsajūta un nepatika, kas rodas, veicot kadu darbību, pierāda to, vai kāda īpašība jau ir kļuvusi noturīga. Tāds, kurš atturībā no fiziskām baudām jūt prieku, ir atturīgs, bet kurš jūt nepatiku, — izlaidīgs. Kurš spej stāties pretī briesmām un turklāt dara to ar prieku vai vismaz bez nepatikas, tas ir drosmīgs; gļēvs turpretim ir tas, kurš tādā situācijā cieš. Tātad rakstura tikumi ir saistīti gan ar baudu un labsajūtu, gan ar ciešanām un nepatiku. Baudas dēļ mēs rīkojamies nekrietni, ciešanu dēļ atturamies no skaistā. Tāpēc jau bērnībā, kā saka Platons, ir jāiemāca gan priecāties par to, par ko vajag priecāties, gan ari just nepatiku, kad tas vajadzīgs. Tāda ir pareiza audzināšana.

Par to, ka tikumība ir saistīta ar baudu un ciešanām, var spriest ari ļ[no šādas parādības]: rakstura tikumi izpaužas darbībā, rīcībā un jūtu afektos, bet ikvienu -afektu un ikvienu darbību pavada vai nu labsajūta, vai nepatika. Tas parādās ari sodu noteikšanā: sods ir sava veida ārstēšana, bet ārstēšana pēc savas dabas ir pretstats slimībai.

Tālāk: kā jau iepriekš teicām, ikviena noturīga rakstura iezīme savu pilnīgāko izpausmi vai nu kā laba īpašība, vai kā slikta īpašība parāda tajās darbībās, no kurām tā izveidojusies. Baudas un ciešanas cilvēkus padara nekrietnus, ja viņi tiecas uz to, uz ko nevajag tiekties, un izvairās no tā, no kā nevajag izvairīties, vai ari, ja viņi dara ne tad, kad vajag, vai ne tā, kā vajag, vai arī to var definēt vēl citādi. Tāpēc ir radies uzskats, ka tikumība ir zināma bezdarbība un apātija.6 Bet tas nav pareizi. Tikumība ir atturēšanās un izvairīšanās no tā, no kā vajag izvairīties, un tiekšanās uz to, uz ko vajag tiekties. Tātad tikumība ir tā, kas ļauj izvēlēties vispareizāko rīcību situācijās, kas saistītas ar baudu un ciešanām, netikumība ir pretējais.

Skaidri tas redzams arī [šādā parādībā]: ir trīs lietas, ko vēlamies, — skaistais, derīgais un patīkamais; un trīs lietas, no kurām vairāmies, — nekrietnais, kaitīgais un nepatīkamais. Tikumisks cilvēks izvēlas pareizo, netikumisks — kļūdaino, it īpaši attiecībā uz baudu. Bauda ir kopīga visām dzīvām būtnēm, un tā pavada jebkuru mūsu izvēli, jo arī skaistais un derīgais sagādā baudu. Jau no mazotnes tā mūsos ir ieaugusi un dzīves gaitā tā iesakņojusies, ka tieksmi pēc baudas grūti izdeldēt. Ari savu darbību mēs virzām — vairāk vai mazāk — vadoties no baudas vai labsajūtas un ciešanām vai nepatikas. Tāpēc ir nepieciešams mūsu iztirzājumā skart šos jautājumus. Rīcībā nav maza nozīme tam, vai priecājamies par to, par ko vajag, un vai izvairāmies no tā, no kā vajag izvairīties. Turklāt, kā saka Herakllts, pret baudu cīnīties ir grūtāk nekā pret dusmām. Taču tieši tur, kur ir lielākas grūtības, tur rodas māksla un tikumība. Sl iemesla dēļ visā mūsu traktātā, iztirzājot gan ētikas, gan politikas jautājumus, tiek runāts ari par baudu un ciešanām. Tas, kura attieksme pret baudu un ciešanām būs pareiza, būs tikumisks, tas, kura attieksme nepareiza, — netikumisks. Tātad ir noskaidrots, ka tikumība saistīta ar baudu un ciešanām, ka tās darbības, kas rada tikumus, ari veicina tos vai iznicina, ja nav atbilstošas; noskaidrots ir ari tas, ka tikumi visā pilnībā realizējas tajās darbībās, no kurām tie radušies.

4. Kāds varētu neizpratnē jautāt: kā saprast to, ka cilvēks kļūst taisnīgs, rīkojoties taisnīgi, atturīgs — atturīgi; izturoties? Ja jau rīcība ir taisnīga un attieksme atturīga, tad ari paši darītāji ir taisnīgi un atturīgi, tāpat kā tas vērojams valodas un mūzikas jomā: tie, kuri raksta pareizi, ir valodas zinātāji; kuri nodarbojas ar mūziku, — mūzikas speciālisti. Bet varbūt nav gluži tā? Gramatiski pareizi taču var rakstīt ari nejauši vai tad, ja piepalīdz kāds cits. Bet tikai tas būs valodas speciālists, kurš pats pratis rakstīt gramatiski pareizi; tas nozīmē — rakstīt, vadoties no savām gramatikas zināšanām. Tālāk jāatzlmē, ka pastāv atšķirība starp praktisku zinātni un tikumību: zinātnes radītajā ir vērtība pašā iekšā, svarīgs ir sasniegtais rezultāts, pilnīgi pietiek, ja tā kvalitāte ir laba. Toties tikumiska rīcība — vai nu< taisnīga, vai atturīgi savaldīga — tāda ir tikai tad, ja pats darītājs ir tikumisks: pirmkārt, ja viņš zina, tad, ja apzināti izvēlas, turklāt izvēlas rīcību pašu par sevi kā mērķi, un, treškārt, ja viņš savā rīcībā ir stingrs un nelokāms. Tas viss netiek ņemts vērā praktiskajās zinātnēs vai mākslās, izņemot vienīgi zināšanas. Turpretim attiecībā uz tikumību zināšanām ir maza nozīme vai tikpat kā nekādas nozīmes, bet viss pārējais ne tikai nav nenozīmīgs, bet spēj visu, tāpēc ka tikumība ir tāda spēja, kas rodas, atkārtoti rīkojoties noteiktā veidā. Rīcību un izturēšanos var saukt par taisnīgu un atturīgu, ja tā ir tāda, kādu veiktu taisnīgais un atturīgais. Bet taisnīgs un atturīgs vēl nav tas, kura rīcība ir tāda, bet gan tas, kurš pats rīkojas tā, kā rīkotos taisnīgais un atturīgais. Tātad patiess ir apgalvojums, ka cilvēks no taisnīgas rīcības ari raksturā kļūst taisnīgs un no atturīgas izturēšanās — atturīgs. Bet neviens nekad nekļūs krietns no nekā nedarīšanas. Tāda ir lielākā daļa cilvēku, kuri spriedelējot domā, ka viņi ir filozofi, un tādējādi cer kļūt krietni. Viņi rīkojas tāpat kā tie slimnieki, kuri uzmanīgi uzklausa ārstu, bet nedara, ko ārsts liek. Nedz šādi slimnieki izārstēs savu miesu, nedz minētie filozofētāji — savu dvēseli.

5. Tālāk jāaplūko, kas ir tikumība.

Dvēselē rodas gan afekti, gan potenciālas spējas, gan ari noturīgas rakstura iezīmes vai kvalitātes. Vienai no šim trim iespējām atbilst tikumība. Par afektiem es saucu iekāri, dusmas, bailes, bezbailību, nenovīdību, prieku, draudzību, naidu, ilgas, skaudību, līdzjūtību, vispār, to visu, kas saistīts ar baudu un ciešanām. Potenciālās spējas ir tās, kas ļauj izpausties vienam vai otram afektam; piemēram, mēs spējam vai nu dusmoties, vai ciest, vai just līdzi. Rakstura iezīmes ir tās kvalitātes, saskaņā ar kurām mūsu izturēšanās afektu stāvokli ir vai nu pareiza, vai nepareiza; piemēram, mūsu izturēšanās dusmās: ja mēs dusmojamies stipri un nevaldāmi, tad tā ir nepareiza, ja mēreni — tad pareiza. Līdzīgi notiek citos gadījumos. Afekti nav nedz tikumi, nedz netikumi, jo afektu dēļ mūs neviens nesauc par krietniem vai nekrietniem, bet tikumu vai netikumu dēļ gan. Turklāt afektu dēļ mūs neslavē un ari nepeļ (bailīgais vai dusmīgais taču netiek slavēts, tāpat kā neviens netiek pelts vienkārši par dusmošanos, bet gan par tās pārmērību), turpretim tikumu un netikumu dēļ mūs vai nu slavē, vai nopeļ. Gan dusmas, gan bailes mūs pārņem bez iepriekšēja nodoma, turpretim tikumi ir apzinātas izvēles rezultāts, vai vismaz tie neiztiek bez apzinātas izvēles. Turklāt afekti ir zināma kustība, bet tikumi vai netikumi — noteikts attieksmes stāvoklis. Tā paša iemesla dēļ tikumi un netikumi nav ari dabiskas potenciālas spējas, jo mēs neesam krietni vai nekrietni tādēļ vien, ka varam vienkārši just kādu afektu, un tādēļ ari neviens mūs neslavē vai nepeļ. Bez tam potenciālās spējas mums ir no dabas, toties krietni vai nekrietni mēs neesam no dabas. Par to jau esam runājuši. Līdz ar to, ja tikumi nav nedz afekti, nedz potenciālas spējas, tad atliek vienīgi, ka tie ir noturīgas rakstura kvalitātes.

6. Par to, kas ir tikumība kā sugas jēdziens, pateikts.

Taču nepieciešams pateikt ne tikai to, ka tikumība ir noturīga rakstura kvalitāte, bet ari to, kāda kvalitāte. Jāatzlst, ka tikumība padara izcilu gan to, kuram piemīt šī izcilība, gan ari viņa darba rezultātu, piemēram, acīm piemītošā labā kvalitāte rada tiklab to, ka acis ir labas, kā to, ka redze ir laba, jo labu acu dēļ mēs labi redzam. Līdzīgi ari zirga labā kvalitāte gan liecina par to, ka zirgs ir izcils, gan ari ļauj viņam labi skriet, panest jātnieku un pretoties ienaidniekiem. Ja tas ir tā visās lietās, tad ari cilvēka tikumība varētu būt noturīga kvalitāte, kuras dēļ cilvēks ir krietns un labi veic savu darbu. Kādā veidā tas izpaužas, par to jau esam runājuši. Sis jautājums kļūs skaidrs vēl ari citādi, proti, ja aplūkosim, kāda ir tikumības daba un būtība.

Katrā saliktā veselumā var izdalīt vidu, lielāko daļu un mazāko daļu. Vidus kā līdzsvars atrodas starp divām galējībām, starp par daudz un par maz; matemātiski tas vienmēr atrodas vienādā attālumā no abiem galējiem punktiem. Bet attiecībā pret mums vidus ir tas, kas nav nedz par daudz, nedz par maz; tas nav vienmēr un visiem viens un tas pats. Tā, piemēram, ja 10 ir daudz,

2 maz, tad 6 ir vidus attiecībā uz pašu lietu, jo 6 tikpat daudz ir vairāk par 2, cik mazāk par 10. Tas ir vidus pēc aritmētiskās proporcijas. Citādi tas ir attiecībā pret mums. Ja kādam 10 svara vienības pārtikas vielu ir daudz, bet 2 — maz, tad treneris var ieteikt 6; taču ari šāda deva var būt vai nu par daudz, vai par maz, piemēram, Milonam^7 šī deva ir par mazu, bet iesācējam atlētam — par lielu. Līdzīgi ir skriešanā un dūru cīņā. Ikviens kādā lietā zinošs cilvēks izvairās kā no pārmērības, tā ari no nepietiekamības un mēģina atrast vidu kā pareizo samēru, uz ko tiekties, turklāt vidu ne pašā lietā, bet vidu attiecībā pret pašu cilvēku.

Tātad, ja katra zinātne un māksla tikai tādējādi var sasniegt labu rezultātu, proti, orientējoties uz vidu un tādā virzienā darbojoties, tad ari tikumība kā rakstura izcilība vienmēr virzīs cilvēka rīcību uz vidu kā pareizo samēru un mērķi. Par labi izstrādātiem darbiem mēdz teikt, ka tiem neko nevar nedz atņemt, nedz pielikt, tāpēc ka pārmērība un nepietiekamība sagandē kvalitāti, bet vidus to saglabā. Tātad, ja jau labi meistari, veicot savu darbu, patur to prātā, tad ari tikumība, kas, tāpat kā daba, ir pilnīgāka un precīzāka par ikvienu mākslu, par mērķi izvirza vidu. Es runāju par rakstura tikumību, jo tieši tā saistīta ar afektiem un darbību, t. i., ar to jomu, kur ir iespējama pārmērība, nepietiekamība un samērlba ka vidus. Tā, piemēram, gan bailēs, gan drosmē, gan iekārē, gan dusmās, gan līdzjūtībā, gan vispār baudās un ciešanās ir iespējams vidus, par daudz un par maz. Pareizais mērs un vidus, uz ko tiecas tikumība, būs sasniegts, ja šis emocijas parādīsies tad, kad tas ir nepieciešams, Ja to cēlonis un mērķis būs pamatots, ja tās nebūs pārmērīgas. Līdzīgi ari praktiskajā darbībā ir iespējama pārmērība, nepietiekamība un vidus. Tātad tikumība var parādīties afektos un rīcībā. Pārmērība te ir kļūda, nepietiekamība nosodāma, bet mērenība kā vidus ir pareizā uncildināmā. Tātad tikumība ir vidus, vismaz tādā nozīmē, ka tās mērķis ir vidus. Kļūdīties var daudzējādi (pēc pltagoriešu uzskatiem, sliktais saistīts ar bezgalīgā jēdzienu, labajam ir robežas), bet pareizi rīkoties var tikai vienā veidā. Tāpēc kļūdīties ir viegli, trāpīt mērķi grūti; pārmērība un nepietiekamība ir netikumība,, vidus kā pareizais samērs — tikumība:

«Krietnība parādās tik vienā veidā, nekrietnība — daudzos.»8

Tātad tikumība ir apzinātas izvēles ceļā iedibinājusies noturīga rakstura kvalitāte, kas atrodas vidū attiecībā pret mums. Šo vidu nosaka prāts, turklāt tā, kā to saprot praktiskajā rīcībā gudrs. Vidus ir starp diviem netikumiem — pārmērību un nepietiekamību. Pārmērība nozīme: par daudz salīdzinājumā ar nepieciešamo emociju izpausmē un praktiskajā rīcībā, nepietiekamība — par maz; tikumība atrod un izvēlas vidu. Tāpēc tikumības būtība ir definējama kā vidus, bet kā kvalitāte tā raksturojama ar jēdzienu visaugstākā pakāpe.

Ne jau visās darbībās un afektu izpausmēs ir vidus. Dažos gadījumos jau pats parādības nosaukums liecina par nekrietnību, piemēram, ļauns prieks, nekaunība, nenovīdība vai tādas rīcības kā izvirtība, zādzība, slepkavība. Viss minētais ir nosodāms kā nekrietnība, nevis kā pārmērība vai nepietiekamība. Šajos gadījumos nav iespējams pareizais mērs. Tas būtu tāpat kā saskatīt vidu, pārmērību un nepietiekamību netaisnībā, gļēvulībā vai izlaidība. Tad jau vidus būtu ari pašā pārmērībā vai nepietiekamība un pastāvētu pārmērības pārmērība un nepietiekamības nepietiekamība. Tāpat kā saprātīgai atturībai un vīrišķībai nav pārmērības un nepietiekamības, tāpēc ka vidus zināmā nozīmē ir ari augstākā pakāpe, ari iepriekš minētajiem netikumiem nav nedz vidus, nedz pārmērības, nedz nepietiekamības, bet vienmēr, kad šie netikumi parādās darbībā, tie parādās kā novirzes. Tātad, visumā ņemot, nedz pārmērībai, nedz nepietiekamībai nav iespējams vidus kā pareizais samērs, tāpat kā vidus nekad nav pārmērīgs vai nepietiekams.

7. Nepietiek to izteikt tikai kā vispārīgu atzinumu, — to vajag saistīt ar atsevišķajām parādībām. Iztirzājumos par darbībām vispārīgie spriedumi ir pārāk tukši, bet tie, kas izsaka kaut ko par atsevišķo, ir tuvāk īstenībai, jo darbība vienmēr saistīta ar atsevišķo, un tāpēc vajag vispārīgos izteikumus saskaņot ar atsevišķo. To var labāk saprast, pievēršoties tabulai.9 Starp bailēm un pārgalvību vidus ir drosme. Tāds, kurš nezina mēru bezbailība, ir bez īpaša apzīmējuma (ir daudz anonīmu parādību), pārmērīgs drosmē ir pārgalvīgs, pārmērīgs bailēs un tāds, kam trūkst drosmes, — gļēvs. Attiecība pret baudu un ciešanām (ne gluži visām, it īpaši tas sakāms par ciešanām) vidus ir saprātīga mērenība, pārmērība — izlaidība; tādu cilvēku, kuri nemaz nespētu just baudu, vispār nav, tāpēc ari nav vārda šādu cilvēku apzīmējumam, — viņus varētu saukt par nejūtīgiem.

Situācijās, kas saistītas ar bagātības tērēšanu un iegūšanu, vidus ir devība, bet pārmērība un nepietiekamība attiecīgi ir izšķērdība un skopulība. Sajās situācijas pārmērība un nepietiekamība izpaužas savstarpēji pretēji: izšķērdīgais ir pārmērīgs tērēšanā, bet nevērīgs pret bagātības iegūšanu, turpretim skopulis īpaši lielu vērību velti bagātības iegūšanai, taču netiecas to tērēt. Šobrīd mēs apmierināmies ar jautājumu izklāstu aptuveni un galvenās līnijās, vēlāk par tiem runāsim sīkāk un precīzāk.

Attiecībā pret bagātību var būt ari cita veida izturēšanās iespējas, piemēram, vidus ir cēlsirdlba (cēlsirdīgs atšķiras no devīga, jo cēlsirdlba izpaužas lielas dietas, devība — mazās), pārmērība ir uzpūtīga dižošanās, nepietiekamība — slkmanlba. Šis novirzes atšķiras no iepriekš minētajām. Tieši kādā veidā atšķiras, par to būs runa vēlāk.

Situācijās, kad runa ir par godu vai pazemojumu, vidus ir pašapzinīgums, pārmērība varētu būt iedomīga augstprātība, nepietiekamība — sevis noniecināšana un nenovērtēšana.

Tāpat kā cēlsirdība un devība savstarpēji atšķiras mēroga ziņā (cēlsirdība ir lielās lietās, devība — mazās), tāpat pašapzinīgums atšķiras no kāda cita izturēšanās veida situācijās, kad runa ir par godu, bet kuram īsti nav apzīmējuma. Cilvēkiem taču ir iespējams tiekties pēc goda gan vairāk, nekā vajadzīgs, gan par maz; pirmais no tiem ir godkārīgs, otrais — pret godkāri vienaldzīgs, vidusstavoklim nav apzīmējuma. Tāpēc mēs dažkārt par vidusstāvokli uzskatām godkārību, citkārt — vienaldzību pret godu, un brīžiem slavējam vienu, brīžiem otru. Kāpēc tā darām, vēlāk tiks paskaidrots. Tagad tādā pašā veidā kā līdz šim pārrunāsim pārējās rakstura attieksmes.

Arī tādās situācijās, kaš izraisa dusmas, var būt gan pārspīlēta attieksme, gan nepietiekama reakcija, gan vidus starp abām galējībām. Par galējībām var teikt, ka tas gandrīz ir bez noteikta apzīmējuma, bet vidusstāvokli mēs varētu apzīmēt kā savaldīgu laipnību. Pārmērīgi nesavaldīgu dusmās sauksim par ātrsirdīgu un pašu netikumu par ātrsirdību, bet tādu, kam nav dusmu reakcijas, — par lēnprātīgu un netikumu — par lēnprātību.

Ir tādas situācijas, kurās izturēšanās paradumi izpaužas kā savstarpēji ļoti līdzīgi, tomēr ir atšķirīgi. Tie ir trīs gadījumi, kas visi attiecas uz tām cilvēku savstarpējam attiecībām, kuras veidojas sarunās un kopīgās darbībās. Atšķirības ir šādas: vienā gadījumā runa ir par situācijām, kurās atklājas vārdu un darbu patiesums, divi pārējie gadījumi ir situācijas, kurās izpaužas savstarpēja patika. Jārunā arī par šīm lietām, lai mēs vēl jo skaidrāk redzētu, ka jebkurā gadījumā ir cildināms vidusceļš, turpretim galējības ne tikai nav slavējamas, — tas ir uzskatāmas par kļūdu un nosodāmas. Tāpat kā iepriekš, arī te ir gadījumi, kad valodā nav īsta apzīmējuma kādam izturēšanās veidam, taču, tāpat kā citkārt, jāmēģina skaidrības un sistemātiskuma dēļ dot daudzmaz atbilstošu apzīmējumu.

Savstarpējās attiecībās pareizais mērs un vidus ir patiesums, un cilvēks, kas ievēro šo mēru, ir patiess, pārmērība kā pārspīlējums ir lielība, bet nepietiekama sevis novērtēšana — pašironija.

Jautrībā un jokos pareizais mērs ir asprātība, pārmērība ir ākstība, bet atjautības trūkums izpaužas ka trulums.

Tajās situācijās, kurās izpaužas savstarpēja patika, pareizais attiecību mērs ir draudzīgums. Pārmērīgi draudzīga izturēšanās, ja vien tai nav savtīga nolūka, ir izdabāšana, turpretim savtīgos nolūkos tā ir lišķēšana. Pretējās galējībās cilvēks ir īgns un ķildīgs.

Vidus kā mērs attiecināms arī uz afektiem. Kauna sajuta gan nav rakstura kvalitāte, tomēr tā tiek cildināta. Arī šādos gadījumos mēs runājam par galējībām un vidu. Pārmērīgi smalkjūtīgs un kautrīgs ir nedroši bikls, pretējā galējība ir nekauņa.

Pamatots un taisnīgs sašutums ir vidus starp nenovīdību un ļaunu prieku. Šādas emocijas rodas attieksme pret apkārtējo cilvēku labklājību vai nelaimi. Pamatoti sašutis cilvēks pauž savu neapmierinātību par nepelnītu labklājību un pārdzīvo cita nepelnītu nelaimi, nenovīdīgais apskauž visus, toties otra galējība ir — nepārdzīvot cita nelaimi, bet ļauni priecāties. Par šiem jautājumiem būs iespējams parunāt arī citreiz.

Par taisnīgumu runāsim vēlāk; tā kā šis jēdziens nav viennozīmīgs, tad iztirzāsim atsevišķi šī jēdziena nozīmes, noskaidrojot, kā ikvienā gadījumā izpaužas vidus. Līdzīgā veidā prātosim arī par domāšanas tikumiem.

8. Ir trīs noslieces; divas no tam — pārmērība un nepietiekamība — atbilst nekrietnībai, vienīgi vidus atbilst tikumībai. Visas minētās noslieces ir savstarpēji pretstati: galējības ir pretstats vidum un savstarpēji, vidus savukārt ir pretstats galējībām. Vidējais salīdzinājumā ar mazāko ir lielāks, bet salīdzinājumā ar lielāko_ — mazāks; tāpat arī vidus kā noteikta rakstura kvalitāte, kas izpaužas afektos un rīcībā, salīdzinājumā ar nepietiekamību ir pārmērība un otrādi. Drosmīgais pretstata gļēvajam šķiet pārgalvīgs, pretstatā pārgalvīgajam — gļēvs. Līdzīgi arī saprātīgi mērens baudās salīdzinājuma ar nejūtīgu cilvēku šķiet izlaidīgs, salīdzinājumā ar izlaidīgu — nejūtīgs; devīgais pretstatā skopajam ir izšķērdīgs, pretstatā izšķērdīgajam — skops. Galējības it ka atgrūž vidu attiecīgi uz pretējo galējību: gļēvais sauc drošsirdīgo par pārgalvīgu, bet pārgalvīgais — par gļēvo, un līdzīgi citos gadījumos.

Minētās noslieces ir savstarpēji pretstatītas, tomēr galējības viena pret otru ir lielāki pretstati nekā pret vidu, jo galējības viena no otras stāv tālāk nekā no vidus, piemēram, liels attiecībā pret mazu un mazs attiecībā pret lielu ir lielāki pretstati nekā abas galējības pret vidu. Turklāt dažkārt galējībai ir zināma līdzība ar vidu, kā, piemēram, pārgalvībai — ar drošsirdību, izšķērdībai — ar devīgumu; turpretim abas galējības ir vislielākā mērā atšķirīgas, un vislielāko pretstatu veido tās rakstura iezīmes, kas kvalitatīvi atrodas vistālāk viena no otras.

Attiecībā pret vidu lielāku pretstatu brīžiem veido nepietiekamība, brīžiem pārmērība, piemēram, drošsirdībai pretstats nav pārgalvība kā pārmērība, bet gļēvulība kā nepietiekamība; savukārt saprātīgai mērenībai pretstats nav nejūtīgums, bet izlaidība.

Sai parādībai ir divi cēloņi. Viens cēlonis ir pašā lietā: tā kā viena galējība ir tuvāk vidum un tam vairāk līdzīga, tad nevis tā veido lielāku pretstatu, bet gan otra galējība, piemēram, drošsirdībai vairāk līdzīga un tai tuvāka ir pārgalvība, bet atšķirīgāka ir gļēvulība, tāpēc to uzskata par drosmes pretstatu, jo tas, kas stāv tālāk no vidus, lielākā mērā liekas pretstats. Tas ir viens cēlonis, kurš izriet no pašas lietas. Otrs cēlonis ir mūsos: Uz ko mēs vairāk no dabas esam ievirzīti, tas, izrādās, vairāk veido pretstatu vidusstāvoklim, piemēram, mums no dabas ir lielāka nosliece uz baudām, tāpēc mūs novirzīt ir vieglāk uz izlaidību nekā uz kārtību. Uz ko ir vairāk tieksmes, to arī uzskatām par lielāku pretstatu [vidusstāvoklim], tāpēc izlaidība kā pārmērība ir lielāks pretstats saprātīgai mērenībai.

9. Tātad par to, ka tikumība ir pareizais samērs rakstura kvalitātēs, un arī par to, kā tas izpaužas, tāpat par to, ka pareizais samērs ir vidus starp diviem netikumiem — pārmērību un nepietiekamību — un, beidzot, par to, ka vidus ir tikumības mērķis afektos un darbībās, ir pietiekami daudz pateikts. Skaidrs, ka būt krietnam ir grūti, jo katrā gadījumā ir grūti atrast šo vidu, kā, piemēram, riņķa vidu var noteikt ne jau katrs, bet tikai tāds, kuram ir zināšanas. Arī dusmoties spēj ikviens, un tas ir viegli, tāpat viegli ir dot naudu un atļauties izdevumus; bet dot tam, kam vajag, cik daudz vajag, tieši tad, kad vajag, noteikta mērķa dēļ un noteiktā veidā, — to nespēj katrs, un tas nav arī viegli. Tāpēc krietnība ir reti sastopama, cildināma un skaista.

Tam, kas mērķē uz vidu, pirmām kārtām vajag turēties pēc iespējas tālāk no tā, kas ir lielāks pretstats; Kalipso dod padomu: «Virzi kuģi prom no miglas un no viļņiem.»10

No galējībām viena ir novirze lielākā mērā, otra — mazākā. Tā kā sasniegt vidu ir ārkārtīgi grūti, tad vismaz, kā saka, otrā braucienā vajag, izvēlēties mazāko ļaunumu. To vislabāk varēs panākt, darot tā, kā mēs sakām: vajag saskatīt, uz ko mums pašiem ir vairāk noslieces, jo ikvienam no mums noslieces ir citādas. To var labi redzēt mūsu patikas vai nepatikas sajūtā, kassaistīta ar noteiktu darbību, un vajag virzīt sevi uz pretējo, jo, pec iespējas tālāk atvirzoties no nepareizā, mēs sasniegsim vidu. Tā mēdz darīt tie, kas taisno izliekušos koku.

Sevišķi jāsargās no patīkamā un baudas, jo mēs šaja ziņā neesam vienaldzīgi tiesneši. Mūsu attieksmei pret baudu jābūt tādai pašai, kāda trojiešu sirmgalvjiem bija pret Helēnu, un vienmēr vajag atcerēties viņu vārdus.11 Ja mēs spēsim tādējādi atvairīt baudu, mēs mazāk kļūdīsimies un, vārdu sakot, varēsim vislabāk sasniegt vidu. Protams, tas ir grūti, it īpaši katrā atsevišķajā gadījumā, jo, piemēram, nav viegli izšķirt, kā, par ko, pret ko un cik ilgu laiku vajag dusmoties. Patiesi, mēs taču dažkārt slavējam un saucam par savaldīgi laipniem_ tos, kuri dusmojas mazāk, un savukārt tos, kuri dusmas ir pārmērīgi, dažkārt saucam par drosmīgiem. Neliela novirze uz vienu vai otru pusi netiek nosodīta, bet liela gan, jo tā nepaliek nemanīta. Nav viegli izspriest, cik liela drīkst būt kļūda, kā vispār ir tajās visās lietās, kas uztveramas ar'sajūtu, jo tas skar atsevišķo un te izšķīrēja ir sajūta. Skaidrs ir vienīgi tik daudz, ka visos gadījumos cildināms ir vidus un dažkārt vajag vairāk novirzīties uz pārmērību, citkārt — uz nepietiekamību, jo tā mēs vislabāk sasniegsim vidu un krietnību.

r

(III GRĀMATA)

1. Tātad tikumība ir saistīta ar afektiem un darbībām. Par labprātīgu rīcību mēs kādu vai nu uzslavējam, vai nopeļam, pret nelabprātīgu rīcību izturamies saprotoši, dažreiz arī līdzjūtīgi. Tiem, kuri pētī jautājumu par tikumību, ir nepieciešams skaidri definēt, ko apzīmē ar vārdiem labprātīgs un nelabprātīgs. To lietderīgi zināt arī likumdevējiem pagodinājumu un sodu noteikšanā.

Liekas, ka nelabpratīga rīcība ir piespiedu rīcība vai tāda, kas rodas nezināšanas dēļ. Piespiedu rīcības ierosinājums ir ārpusē, ne pašā cilvēkā, piemēram, ja kādu virza spēcīga gaisa pūsma vai arī cilvēki, kam vara. Ir zināma neskaidrība: vai saukt par labprātīgu vai nelabprātīgu tādu darbību, ko cilvēks veic bailēs no lielāka ļaunuma vai kāda skaista mērķa dēļ; kā, piemēram, tādā gadījuma: tirāns, kuram ir vara pār kāda vecākiem vai bērniem, pavēl tam darīt kaut ko nekrietnu; ja tas, kam pavel, paklausīs, bērni un vecāki būs glābti, ja nē, — aizies boja. Tada pati situācija ir gadījumos, kad vētras laika no kuģa tiek izmestas mantas. Labprātīgi, bez va-jadzībasneviens to nedarīs, bet tā rīkosies ikviens saprātīgs cilvēks, lai glābtu sevi un pārējos. Šāda veida rīcību var saprast gan vienādi, gan otrādi, — to drīzāk var uzskatīt par labprātīgu, jo tajā brīdī, kad darbība tiek veikta, ta ir apzināti izvelēta, un darbības mērķis izpaužas paša darbības momentā. Definējot jēdzienus labprātīgs, nelabprātīgs, jāskatās tieši uz darbības momentu. Pati darbošanās un rīcība jau parāda, ka cilvēks to veic labprātīgi, jo sakums un ierosinājums cilvēka ķermeņa kustībām šādās darbībās ir pašā cilvēka. Kad sakums un cēlonis ir pašā cilvēkā, tad viņa paša vara ir arī vai nu darbošanās, vai ne. Tātad šīs darbības ir labprātīgas, kaut gan, vispārīgi definējot, tās drīzāk ir nelabprātīgās, jo neviens taču šādu rīcību neizvēlētos ka vērtību pašu par sevi.

Ja cilvēki lielu un skaistu lietu vārda iztur kaut ko zemisku un nepatīkamu, viņi tiek slavēti, pretēja gadījumā — pelti. Pacietīgi panest zemisko tad, ja nav skaista un saprātīga mērķa, ir muļķīgi. Ir gadījumi, kad cilvēkam jāiztur kaut kas tāds, kas iet pāri viņa spēkiem un ko neviens nespēj izturēt. Tādos gadījumos, ja kāds arī nerīkojas tā, kā vajag, neviens viņu, protams, necildina, taču izturas saprotoši. Ir tādas lietas, kuras cilvēkam nekādi nevajadzētu ļaut sevi piespiest darīt, — tad jau viņam labāk izvēlēties nāvi grūtās mokās. Smieklīgi šķiet tie apstākļi, kas Euripīda Alkmeonu it kā piespieduši nogalināt māti.12 Patiešām, ir grūti dažreiz izšķirt, kādu rīcību izvēlēties un ko labāk paciest, bet vēl grūtāk ir palikt pie izlemtā, jo parasti ir tā, ka sagaidāmais ir nepatīkams un tas, uz ko mūs spiež, — nekrietns. Tāpēc jau ir gan cildinājumi, gan nosodoši pārmetumi tiem, kuri vai nu pakļaujas spiedienam, vai ne.

Tātad, ko mēs varam dēvēt par piespiedu rīcību? Vispārīgi definējot, tā ir rīcība, kuras cēlonis un ierosinājums ir ārējie apstākli, bet pats darītājs to neatbalsta. Rīcība, kas, vispārīgi ņemot, ir nelabpratīga, noteiktā brīdī un noteiktos apstākļos izvēlēta, ir uzskatama par labprātīgu, ja ierosinājums un cēlonis ir paša cilvēka. Darbība taču vienmēr ir konkrēta, arī labprātīga attieksme vienmēr izpaužas atsevišķajā. Nav viegli noteikt, kam izvēlē dodama priekšroka, jo atsevišķā izpausmes ir ļoti daudzveidīgas. Ja kāds apgalvotu, ka patīkamais un skaistais arī ir piespiedu faktori (jo tie virza un piespiež, būdami ārēji spēki), tad tāda gadījuma jebkura rīcība būtu piespiedu rīcība, jo tieši minēto mērķu dēļ mēs visi darām visu. To, ko darām piespiedu kārta un nelabprāt, to darām ar nepatiku, turpretim patīkamais un skaistais sagādā baudu. Ir smieklīgi vainot ārējos apstākļus, ka viegli padodamies tieksmēm pēc tā, kas ir skaists un patīkams, vai pat vēl vairāk, cildenu rīcību pierakstīt sev, bet nekrietnā rīcībā vainot baudas vilinājumus. Tātad rezultātā izrādās, ka piespiedu rīcība ir tāda, kuras cēlonis un ierosinājums nak no ārienes, nevis no paša darītāja.

2. Jebkura nezināšanas dēļ veikta darbība ir jāuzskata par tadu, kas nav labprātīga, turpretim nelabprātīga darbība vienmēr sagādā ciešanas un darītājs to vēlāk nožēlo. Tas, kurš kaut ko izdarījis nezināšanas dēļ, bet, darbību veicot, nav bijis neapmierināts, tas, protams, nav rīkojies labprātīgi kā jau tāds, kurš nav skaidri zinājis, ko dara, bet nevar teikt arī, ka viņš rīkojies nelabprātīgi, jo viņš nav jutis nepatiku pret attiecīgo darbību. Tātad tāda rīcība, ko darītājs veic nezināšanas dēļ un vēlāk nožēlo, ir nelabprātīga, bet tāda, ko darītājs vēlāk nenožēlo, atšķirībā no iepriekšējas rīcības vienkārši nav labprātīga. Tieši tāpēc, ka abos gadījumos darbības ir atšķirīgas, labāk ir, ka tas tiek nosauktas dažādi.13 Liekas, ka ir jāatšķir arī tāds darītājs, kas rīkojas nezināšanas dēļ, no tāda, kam nav atskāršanas. Jo, piemēram, piedzēries Vai dusmu pārņemts cilvēks rīkojas, liekas, nevis nezināšanas deļ, — minēto iemeslu dēļ viņam vispār nav atskāršanas. Par jebkuru samaitātu cilvēku var teikt, ka viņš neatskārš, ko vajag darīt un no kā jāatturas. Šā trūkuma dēļ cilvēki kļūst gan netaisni, gan vispār netikumīgi. Turpretim par nelabprātīgu rīcību parasti nesauc tādu, kura darītajam nav atskāršanas, kas vispār ir labs un derīgs, jo nezināšana izvēles brīdī un vispārīgo jēdzienu nezināšana ir cēlonis nevis nelabprātīgai rīcībai, bet gan samaitātībai. Turpretim darbība ir saistīta ar atsevišķo, un pret atsevišķa fakta nezināšanu mēs izturamies līdzjūtīgi un saprotoši Nelabprātīga rīcība tātad ir tāda, kura darītājs nezina kādu atsevišķu faktu. Nebūtu slikti varbūt noteikt, kas tie ir par atsevišķiem faktiem un cik to ir, proti, kas ir darītājs, uz ko vērsta rīcība, kādos apstākļos tā notiek; dažreiz arī jānosaka, ar ko tiek veikta darbība, piemēram, ar kādu darbarīku vai kāda mērķa dēļ, piemēram, lai izglābtos, un kādā veidā, piemēram, mierīgi vai enerģiski. Nav iespējams, ka kāds cilvēks to visu var nezināt, ja vien viņš nav zaudējis prātu. Skaidrs, ka viņš nevar nezināt arī darītāju. Kā gan to var nezināt, ja tas ir viņš pats? Var gadīties, ka cilvēki skaidri neapzinās, ko dara, kā daži saka — viņiem «izkritis no prāta», vai arī «nav zinājuši, ka kaut ko nedrīkst izpaust», kā, piemēram, atgadījās Eshilam ar mistēriju noslēpumiem, vai arī kāds, gribēdams tikai parādīt katapultu, nejauši izšāvis. Var gadīties arī tā, ka kāds notur savu dēlu par ienaidnieku, kā, piemēram, Merope^14,. vai arī šķēpa asmeni par trulu un neasu, vai parastu akmeni par pumeku. Var arī būt gadījums, ka kāds, gribēdams otru izārstēt, to noindē vai arī, gribēdams paradīt sporta paņēmienu, kā to dara cīkstoņi, otram iesit. Ikvienā šādā darbībā ir iespējama nezināšana, un nezināšanas dēļ veikta darbība ir nelabprātīga.

3. Tā kā nelabprātīga rīcība ir piespiedu rīcība un tāda, ko veic nezināšanas dēļ, tad labprātīga rīcība varētu būt tāda, kuras ierosinājums un sākums ir pašā cilvēkā, kurš skaidri apzinās tos sevišķos apstākļus, kādos noris darbība. Jo liekas, ka nav īsti pareizi saukt par nelabprātīgu rīcību tādu, ko cilvēks veic vai nu dusmās, vai iekārē.. Tādā gadījumā, pirmkārt, iznāktu tā, ka neviena cita dzīva būtne nerīkojas labprātīgi, arī bērni ne. Bez tam,,, vai tad mēs neko nedarām labprātīgi iekārē vai dusmās? Vai tikai cildenus darbus veicam labprātīgi, bet nekrietnus nelabprātīgi? Vai tas neizklausās smieklīgi, jo cēlonis taču ir viens un tas pats? Drīzāk gan būtu nejēdzīgi dēvēt par nelabprātīgu to, uz ko vajag tiekties, proti, pret dažiem vajag dusmoties, un ir arī kaut kas tāds, ko vajag kārot, piemēram, veselība, zināšanas. Turklāt nelabprātīga darbība ir nepatīkama, bet tas, ko iekārojam,— patīkams. Bez tam, kāda gan ir atšķirība starp kļūdu, ko cilvēks negribot izdara, iepriekš ar prātu apsvēris savu rīcību, un kļūdu, ko negribot izdara dusmās? Jāizvairās ir kā no vienas, tā no otras. Cilvēka dabai iracionāli afekti nav mazāk raksturīgi, un darbību izraisa arī dusmas un iekāres. Tātad ir neloģiski šādu darbību uzskatīt par nelabprātīgu.

4. Pēc tam kad aplūkoti jēdzieni labprātīgs un nelabprātīgs, jāiztirzā jēdziens izvēle, jo tas stāv sevišķi tuvu tikumības jēdzienam un vairāk atklāj raksturu neka pati. darbība. Izvēle, šķiet, ir labprātīga, taču jēdziens labprātīgs ir plašāks nekā jēdziens izvēle, jo gan bērni, gan citas dzīvas būtnes ir spējīgas uz labprātīgu rīcību,, nevis uz apzinātu izvēli. Turklāt pēkšņa un negaidīta rīcība gan var būt labprātīga, bet apzināti izvelēta — ne. Ir skaidrs, ka tie spriež nepareizi, kuri apzinātu izvēli saprot kā iekāri, jūtu noslieci, gribu vai uzskatu. Jo tām būtnēm, kurām nav domāšanas, nav arī apzinātas izvēlēs, turpretim ir iekāres un jūtu afekti. Arī nesavaldīgs cilvēks rīkojas iekāru, nevis apzinātas izvēles vadīts, turpretim savaldīgs apzināti izvēlas savu rīcību un nepakļauj to iekārēm. Apzinātai izvēlei iekāre ir pretstats, iekārei iekāre — ne. Izvēli vēl mazāk var uzskatīt par jūtu afektu. Tas, ko cilvēks dara jūtu uzplūdā, nemaz nav līdzīgs apzināti izvēlētai rīcībai.

Griba ir ļoti tuvs jēdziens izvēlei, bet nav gluži tas pats. Nevar izvēlēties neiespējamo. Ja kāds arī teiktu, ka viņš izvēlas neiespējamo, tad viņš būtu nejēga. Turpretim gribēt var arī neiespējamo, piemēram, nemirstību vai arī kaut ko tādu, ko izdarīt nav paša varā, piemēram, lai uzvaru gūtu kāds noteikts aktieris vai sportists. Neviens neizvēlas šādas lietas, bet tikai tādas, kas ir paša spēkos.

Tālāk: griba ir vairāk vērsta uz mērķi, izvēle — uz mērķa sasniegšanas līdzekļiem. Tā, piemēram, mēs gribam būt veseli, bet izvēlamies to, kas palīdz būt veseliem; vai arī mēs gribam būt laimīgi un to arī apgalvojam, turpretim teikt, ka mēs izvēlamies būt laimīgi, nav sakarīgi. Kopsavilkumā var teikt, ka izvēle attiecas tikai uz to, kas ir mūsu spēkos.

Izvēle nav arī uzskats. Uzskati var būt par visu, — tiklab par mūžīgām un neiespējamām lietām, kā par tām, kas ir mūsu spēkos. Uzskati tiek vērtēti pēc tā, vai tie ir patiesi vai maldīgi, nevis pēc tā, vai tie ir krietni vai nekrietni, kā tas ir rīcības izvēles [vērtēšanā].

Kas īsti ir izvēle, un kādas ir tās raksturīgās iezīmes, ja tā nav nekas no iepriekš minētā? Katrā ziņā šķiet, ka tā ir kaut kas labprātīgs, bet ne jau viss labprātīgais uzskatāms par izvēli. Varbūt izvēle varētu būt kaut kas iepriekš apsvērts, jo tā taču saistīta ar prātu un domāšanu? Pats vārds iz-vēle norāda, ka no vairākām lietām kādai vienai tiek dota priekšroka.

5. Vai mēs apsveram un lemjam par gluži visiem jautājumiem? Vai viss ir apsverams? Varbūt attiecībā uz dažiem jautājumiem nav iespējama nekāda apsvēršana un spriešana? Vismaz tas jāatzīst, ka nav apsverami un pārdomājami tādi jautājumi, kas nodarbina garīgi slimos un prātu zaudējušos, bet tikai tādi, par kuriem domā saprātīgs cilvēks. Neviens neapsver un nepārdomā dažādas iespējas arī mūžīgās un pastāvīgi nemainīgās lietās, piemēram, jautājumā par Visumu, par diagonāles un sānu malas asimetriju, tāpat arī mainīgās parādībās, kuru kustība regulāri atkārtojas vai nu nepieciešamības, vai dabas, vai cita iemesla dēļ, kā, piemēram, debess ķermeņu kustības; nav iespējams lemt un pārspriest arī par nenoteikti mainīgām parādībām, kādas, piemēram, ir sausums un lietusgāzes, arī par tādām lietām, kuru cēlonis ir nejaušs gadījums, kā, piemēram, par bagātības atrašanas iespēju. Arī ne jau visi jautājumi, kas attiecas uz cilvēkiem, ir apsverami; piemēram, neviens lakedaimonietis nedomā un nespriež par to, kāda politiskā iekārta būtu vislabākā skitiem. Visi šie gadījumi nav atkarīgi no mums. Mēs spriežam un lemjam par to, kas ir mūsu vara un ko mēs varam veikt — lūk, vienīgi tas mums vēl jāaplūko. Cēloņi tātad, kā zināms, ir šādi: daba, nepieciešamība, nejaušs gadījums, bez tam prāts un visa cilvēka darbība. Ikviens cilvēks katrā gadījumā apsver un lemj tikai par to, ko izdarīt ir viņa spēkos.

Zināšanās, kas ir precīzas un pašas sevi pilnīgas, nevar būt dažādu iespēju apsvēršanas, piemēram, mēs nešaubāmies par burtu rakstību, kā tie būtu rakstāmi. Mēs spriežam un lemjam par to, kas var rasties mūsu pašu darbības rezultātā, turklāt ne jau vienmēr vienā un tajā pašā veidā, piemēram, ārstēšanā un finansu lietās. Vairāk nekā ģimnastikā apsvēršana un apdomāšana nepieciešama kuģu vadīšanā, jo te vairāk nenoteiktības. Līdzīgi tas ir citos gadījumos. Arī praktiskajās mākslās vairāk nekā zinātnēs nepieciešama apsvēršana, jo mākslā ir vairāk nenoteiktības un šaubu.

Tātad cilvēks apsver un pārdomā tās lietas, kas visumā un lielos vilcienos ir daudzmaz noteiktas, bet kur nav droši zināms galarezultāts, un vispār, kur nav striktas noteiktības. Mēs apsveram nevis jautājumu par mērķi bet gan jautājumu par mērķa sasniegšanas līdzekļiem. Ārsts neapsver, vai viņa mērķis ir izārstēt, tāpat kā orators —, vai viņa mērķis ir pārliecināt, un likumdevējs —, vai viņa mērķis ir ieviest polisā kārtību. Līdzīgi arī citos gadījumos netiek apspriests mērķis, bet, izvirzījuši mērķi, visi apdomā, kādā veidā un ar kādiem līdzekļiem to sasniegt. Ja izrādās, ka iespējas un līdzekļi ir vairāki, tad noskaidro, kāds ir visvieglākais un vislabākais ceļš; ja ir tikai viens līdzeklis — tad noskaidro, kā to izmantot un savukārt kā šo līdzekli iegūt utt., kamēr nonāk līdz pašam pirmcēlonim, kas domas risinājuma gaitā ir pēdējais.

Apsverot rīcības iespējas, analizējot un meklējot atrisinājumu tikko minētajā veidā, cilvēka domas secība ir tāda pati, kā risinot ģeometrisku uzdevumu. Ne jau katrs risinājums ir apsvērums, kā, piemēram, matemātisks risinājums, bet ikviens apsvērums ir risinājums. Tas, kas analīzē ir pēdējais, tas tapšanā — pirmais. Ja gadās nepārvarami šķēršļi, no iesāktā ir jāatsakās, piemēram, ja vajadzīga nauda, bet to nav iespējams sagādāt; ja izrādās, ka ir iespējams, var sākt rīkoties. Iespējamais ir tasr kas ir mūsu spēkos un iespējās; arī ar draugu palīdzību sagādātais ir zināmā mērā mūsu pašu sagādātais, jo sākums un ierosinājums ir mūsos. Meklējamais var būt vai nu darbarīki, vai šo darbarīku lietošanas iespējas. Līdzīgi tas ir arī citos gadījumos, kad tiek noskaidrots, ar kādiem līdzekļiem, kādā veidā un ar kā palīdzību kaut ko var veikt. Tātad izrādās, ka cilvēks, kā jau teikts, ir savas darbošanās sākums un pamats. Apsvēršana attiecas uz darbībām, kas cilvēkam veicamas, bet pati darbošanās ir mērķa dēļ. Tātad tiek apsvērts ne jau mērķis, bet tas viss, kas ved uz mērķi.

Netiek apsvērts arī atsevišķais fakts, kā, piemēram,, vai tā ir maize un vai tā ir izcepta, kā pienākas. Šos jautājumus izšķir sajūtas. Apsverot un apšaubot visu, var nonākt bezgalībā. Apsvēršana izlemtais un apzināti izvēlētais ir viens un tas pats, tikai ar to starpību, ka izvēlētais ir savās robežās noteiktāks. Ikviens pārstāj pētīt un domāt par to, kā viņš rīkosies, tiklīdz darbības princips ir atvedināts uz pašu cilvēku, precīzāk, uz to daļu, kas cilvēkā ir vadošā, — tā veic izvēli. Minētais skaidri redzams senajās valsts iekārtās, kā to attēlo Homērs, proti, valdnieki izlemj un savu lēmumu paziņo tautai.

Ja apzināti izvēlētais ir tas, uz ko tiecamies, iepriekš apsvēruši iespējas to veikt, tad apzinātu izvēli var definēt kā apsvēršana un pārdomāšanā izlemtu tiecību pēc tā, ko veikt ir mūsu spēkos. Pēc apsvēršanas, pieņēmuši lēmumu, mēs virzām savu darbību atbilstoši savam izlē-mumam.

6. Izvēle tātad ir vispārīgos vilcienos noskaidrota: gan tas, par kādiem jautājumiem mēdz būt izvēle, gan arī tas, ka tā attiecas uz līdzekļiem, nevis uz mērķi. Daži uzskata, ka griba noteikti tiecas uz labu mērķi, citi domā,, ka uz šķietami labu. Pēc to uzskata, kuri domā, ka gribēts tiek noteikti labs mērķis, iznāk, ka tas cilvēks, kura griba nav bijusi pareiza, grib to, ko īstenībā negrib (jo, ja jau mērķis ir gribēts, tad tas ir arī labs, bet tas izrādījās slikts). Tie savukārt, kuri uzskata, ka gribētais mērķis ir šķietami labs, apgalvo, ka tas, kas tiek gribēts, nav no dabas tāds, bet katram tas šķiet tāds. Dažam viens liekas labs, citam — cits. Tā kā šādi atzinumi neapmierina, tad jāatzīst, ka tas, uz ko tiecas griba, ir, vērtējot vispārīgi un atbilstoši īstenībai, labs mērķis, bet katrs atsevišķi grib to, kas viņam šķiet labs. Krietna cilvēka griba ir virzīta uz patiesi labu mērķi, bet nekrietna — uz tādu, kā pagadās. Tāpat tas ir attiecībā uz ķermeni: veselīgiem veselīgs ir tas, kas patiešām ir tāds, slimiem veselīgs ir kas cits, līdzīgi arī rūgts, salds, silts, smags u. tml. Krietns cilvēks spriež par to pareizi, un ikvienā gadījumā viņa šķitums atbilst patiesībai. Skaistais un patīkamais pieskaņojas katrai paraduma īpatnībai. Krietnais īpaši izceļas ar to, ka viņš ikvienā gadījumā spēj saskatīt patieso, viņš ir kā paraugs un mēraukla visiem. Lielākā daļa cilvēku baudas tieksmju dēļ tiek maldināta. Bauda, nebūdama krietna, tomēr šķiet tāda, tāpēc lielākā daļa tiecas uz to un no nepatīkamā un ciešanām bēg kā no ļaunuma.

7. Tā kā griba ir vērsta uz mērķi, bet apsvēršana un izvēle — uz līdzekļiem, tad visas darbības, kas šajā sakarībā tiek veiktas, ir apzināti izvēlētas un labprātīgas. Tikumiska rīcība arī ir tāda. Mūsu varā ir tikumība un gluži tāpat arī netikumība. Tajos gadījumos, kad mūsu varā ir kaut ko darīt, mūsu varā ir arī to nedarīt, un otrādi. Tātad, ja mūsu varā ir krietna rīcība, tad mūsu varā ir arī nekrietna. Ja mēs varam rīkoties gan skaisti, gan zemiski, tad mēs varam arī tā nerīkoties; tas nozīmē, mēs varam būt vai nu krietni, vai nekrietni. Teikt, ka «neviens labprātīgi nav ļauns un neviens pret savu gribu nav svētlaimīgs»15, ir gan pareizi, gan nepareizi. Svētlaimīgs patiešām neviens nav pret savu gribu, bet nekrietnība gan ir labprātīga. Vai gan vēl jāapšauba tikko teiktais? Vai var apgalvot, ka cilvēks nav savas rīcības sākums un pamats un ka viņš nerada, tāpat kā bērnus, arī savus darbus? Ja iepriekšējais apgalvojums tomēr ir pareizs un mums nav cita pamata, kā tikai mēs paši, uz ko atvedināt darbības sākumu, tad jāsecina, ka labprātīgi un mūsu varā ir tas viss, kura sākums ir mūsos. Skaidrs pierādījums teiktajam ir tas, ko dara likumdevēji: viņi soda tos, kuri rīkojas nelietīgi, ja vien šie cilvēki nerīkojas nezināšanas dēļ, par ko viņi nav vainīgi, vai piespiesti; turpretim tos, kuru rīcība ir krietna un skaista., cildina un pagodina. Tātad likumdevēji vienus atbalsta un stimulē, otrus attur un visādi cenšas aizkavēt. Turklāt jāatzlst, ka neviens nemudina darīt to, kas nav mūsu varā un nav labprātīgs, kā, piemēram, veltīgas pūles būtu mēģināt kādu pārliecināt nejust karstumu vai sāpes, vai badu, vai kaut ko tamlīdzīgu, jo viņš to vienalga jutis un cietis. Likumdevēji paredz sodu ari par nezināšanu,, ja gadījumā kāds izrādās pats vainīgs savā nezināšanā, piemēram, piedzērušiem pienākas divkāršs sods. Sākums taču ir pašā, tāpēc ikviena varā ir nepiedzerties, — pretējā gadījumā dzērums kļūst par nezināšanas cēloni. Tādu likumu nezināšana, kurus vajag zināt un kurus nav grūti izpildīt, ari ir sodāma. Tā tas ir ari citos gadījumos, kad kāds savas nevīžības dēļ kaut ko nezina. Tāda nezināšana rodas paša vainas dēļ, katrs taču var parūpēties, lai zinātu to, ko vajag zināt. Bet varbūt var iebilst: viņš ir tāds, kas nav spējīgs parūpēties. Uz to jāatbild, ka cilvēki paši, dzīvodami nesavaldīgi, ir vainīgi,, ka ir netaisni vai izlaidīgi, vieni — ļaunprātīgi rīkodamies, otri — pavadīdami laiku dzeršanā vai tamlīdzīgās nodarbībās. No šādas pastāvīgas dzīves viņi kļūst tādi. Uzskatāms piemērs te ir tie cilvēki, kuri trenējas kādā sporta veidā vai vingrinās kādā darbībā. Rezultātus viņi sasniedz, tikai aktīvi darbojoties. Nezināt, ka pastāvīga darbošanās kādā noteiktā veidā rada atbilstošas noturīgas rakstura iezīmes, var tikai pilnīgi truls cilvēks. Nav pareiza doma, ka tas, kurš rīkojas netaisnīgi, negribētu būt netaisnīgs vai ari izlaidīgs uzdzīvotājs negribētu būt izlaidīgs. Ja kāds, labi zinādams, dara to, kas viņu padara par netaisnīgu, tad tāds ir netaisnīgs labprātīgi, un nebūt nav tā, ka, ja vien viņš gribēs, viņš vairs nebūs netaisnīgs un kļūs taisnīgs. Ari slimais šādā veidā nevar kļūt vesels, kaut gan viņa slimība ir zināmā mērā labprātīga, t. i., ja viņš saslimis, izlaidīgi dzīvodams un neklausīdams ārstiem. Sākumā bija iespēja nesaslimt,, nevis vairs tad, kad veselība jau ir sabojāta, tāpat kā izsviestu akmeni, kas atrodas lidojumā, nav iespējams pagriezt atpakaļ. Bet pati sviešana ir cilvēka ziņā, jo sākums ir viņā. Tāpat ari netaisnīgiem un izlaidīgiem sākumā bija iespējams nekļūt tādiem; tieši tāpēc var teikt, ka viņi tādi ir labprātīgi, jo, reiz kļuvuši netaisnīgi un izlaidīgi, viņi vairs nevar nebūt tādi.

Ne tikai dvēseles netikumi ir labprātīgi, bet dažreiz ari ķermeņa defekti, tāpēc tieši tos nosodām. Tos, kas no dabas ir neglīti, neviens nenosoda, bet gan tādus, kas nerūpējas par savu ķermeni un fiziski to nevingrina. Tas pats sakāms par nespēku un citiem defektiem. Neviens nepārmetis tam, kas ir akls no dabas vai kādas slimības dēļ, vai sitiena rezultātā, bet drīzāk jutis tam līdzi. Bet ikviens nosodīs to, kurš kļuvis tāds lielas dzeršanas vai citas izlaidības dēļ. Tie ķermeņa trūkumi, kas radušies mūsu vainas dēļ, tiek nosodīti, tie, par kuriem mēs neesam vainīgi — nē. Vispār var teikt, ka tie netikumi, kas tiek nosodīti, ir atkarīgi no mums pašiem.

Kāds varētu iebilst, ka mēs visi tiecamies uz šķietamu labumu un par savu iedomas šķitumu neesam noteicēji, bet kāds katrs ir, tāds viņam ari rādās mērķis. Taču, ja jau katrs ir līdzvainīgs par sava rakstura noturīgo iezīmju izveidošanos, tad viņš zināmā mērā ir vainīgs ari par savu iedomas šķitumu. Turklāt kāds varētu domāt, ka, nekrietni rīkojoties, viņš tomēr sasniegs vislabāko.

Var domāt ari tā, ka mērķis nav paša izvirzīts, bet rodas dabiski, it kā būtu kāda dabas dota redze, kas var pareizi saskatīt un atšķirt patiesi labo, un tas, kuram ir šāda redzes spēja, ari no dabas ir krietns (šāda spēja ir kaut kas izcils un skaists, to no otra nav iespējams paņemt vai iemācīties, bet, kāda tā ir no dabas, tāds ari būs cilvēks, un ja tā ir laba un skaista, tad šādam cilvēkam piemitis īstena dabiska krietnība). Ja tas viss ari ir patiesība, tad tomēr vai gan var teikt, ka tikumība ir lielākā mērā labprātīga nekā netikumība? Kā vienā, tā otrā gadījumā — gan krietnajam, gan nekrietnajam — mērķis ir vai nu dabas dots, vai kaut kādā citā veidā [izvirzīts], un, lai to sasniegtu, tiek veiktas noteiktas darbības. Neatkarīgi no tā, vai mērķis ir paša izvirzīts vai tas rodas dabiski, tikumība tomēr būs labprātīga, jo visas darbības, kas virza uz mērķi, tiek veiktas labprātīgi. Gluži tāpat labprātīga ir ari netikumība, jo ari nekrietnajam ir iespējams veikt visas darbības labprātīgi, kaut gan pats mērķis nebūtu izvirzīts pēc paša gribas. Tātad, ja jau tikumi, kā teikts, ir labprātīgi (jo rakstura noteiktu kvalitāšu ziņā mēs esam līdzvainīgi, un, būdami noteikta rakstura, mēs izvirzām ari mērķi), tad arī netikumi līdzīgā veidā ir labprātīgi.

Labprātīgums darbībās atšķiras no labprātīguma rakstura kvalitātēs. Mēs esam noteicēji par rīcību no sākuma līdz beigām, zinot to visu atsevišķo, kas saistīts ar darbību, toties rakstura kvalitātēs mēs esam noteicēji tikai sākumā, jo pakāpenisku progresu atsevišķajos brīžos nav iespējams konstatēt, kā tas, piemēram, ir arī ilgstošā slimībā. Bet arī rakstura kvalitāte tomēr ir labprātīga, tāpēc ka mūsu varā bija sākumā rīkoties tā vai citādi.

8. Visumā par tikumiem ir pateikts: vispārīgos vilcienos raksturots jēdziena saturs, proti, ka tikumi ir vidus starp galējībām un noturīgas rakstura iezīmes vai kvalitātes; pateikts ir gan par to, ka tajās darbībās, no kurām tikumi veidojas, tie vislabāk arī izpaužas, gan arī par to, ka tikumi ir mūsu varā un ir labprātīgi; beidzot — par to, ka tikumi veidojas tā, kā to nosaka pareizais racionālais princips.

9. Atgriežoties atpakaļ, izklāstīsim par katru tikumu atsevišķi, kādi tie ir, kādā jomā un kā izpaužas. Līdz ar to kļūs skaidrs, cik to ir.

Vispirms par drošsirdību. Ka drošsirdība ir rīcībā pareizais samērs un vidus tajās situācijās, kurās parādās gan bailes, gan pārdrošība, ir jau skaidrs. Zināms, ka mēs baidāmies no tā, kas ir briesmīgs, vienkārši sakot, ļaunums. Tieši tāpēc par bailēm saka, ka tās ir bažas vai nojautas par ļaunumu. Mēs baidāmies no visiem ļaunumiem, piemēram, no neslavas, nabadzības, slimības, no draugu trūkuma, nāves, taču ne jau visās šajās situācijās ir iespējams būt drošsirdīgam. Ir lietas, no kurām vajag baidīties, un tas ir cildeni, turpretim nebaidīties ir nekrietni, kā, piemēram, jābaidās no neslavas. Tāds, kas baidās no neslavas, ir krietns un godbijīgs, tāds, kas nebaidās — nekaunīgs, lai gan daži saka — drošsirdīgs, lietojot šo vārdu pārnestā nozīmē. Zināma līdzība gan te ir, jo drošsirdīgs zināmā mērā ir tāds, kas nebaidās. No nabadzības un slimības, liekas, nevajag baidīties, kā vispār nevajag baidīties no tā, ko pārvarēt nav cilvēka paša spēkos, un arī no tā, kas nerodas no netikumības. Tāds, kurš šajās situācijās ir bezbailīgs, nav drošsirdīgs, bet uz līdzības pamata mēs tomēr sakām drošsirdīgs. Devīgs cilvēks, kas naudas izšķiešanā ir pat pārgalvīgs, kaujas briesmās var būt gļēvs. Toties tāds, kurš baidās par saviem bērniem un sievu, vai arī no skaudības vai kaut kā tamlīdzīga, nav gļēvs. Brašums un bezbailība tad, kad draud pēršana ar rīkstēm, arī nav drošsirdība.

Kādā briesmu situācijā tad izpaužas drošsirdība? Vai gan ne vislielākajās briesmās? Visbriesmīgākā ir nāve, jo tā ir galējā robeža, aiz kuras mirušajam nekas vairs nešķiet nedz labs, nedz slikts. Bet ne jau jebkurā nāves briesmu situācijā iespējama drošsirdība, piemēram, jūrā vai slimībās. Tad tomēr, kādā gadījumā [tā izpaužas]? Vai ne tad, kad briesmu pārvarēšana ir kaut kas cildens? Tādas situācijas mēdz būt karā, — tad briesmas ir vislielākās un pārvarēt tās ir skaisti. Tādus pilsoņus godā polisās, un tos ciena arī valdnieki. Tātad drošsirdīgs šā vārda tiešajā nozīmē varētu būt tāds, kurš gatavs mirt par skaistu mērķi vai stāties pretim tam visam, kas nes nāvi. Tādas situācijas visbiežāk gadās karā. Protams, drošsirdīgais būs bezbailīgs arī jūrā vai panesot slimības. Taču viņa drosme atšķirsies no pieredzējušu jūrnieku drosmes, jo tiem pieredze ļauj cerēt uz labu iznākumu, turpretim nepieredzējušie atmet cerības un nicina nāvi.

10. Briesmas nav vienādas visiem. Tomēr mēs uzskatām, ka ir kaut kas tik briesmīgs, kā izturēšana pārsniedz cilvēka spēkus un ko visi saprātīgi cilvēki vienādi uzskatīs par briesmīgu. Dažādiem cilvēkiem ir dažādi uzskati par briesmu pakāpi. Tas pats ir sakāms par drošsirdību. Drošsirdīgais ir tik bezbailīgs, cik cilvēks vispār var būt tāds. Arī viņš, protams, pazīst bailes, bet viņa rīcība bailēs ir tāda, kādai tai vajag būt un kā to nosaka prāts. Skaista mērķa dēļ drošsirdīgais iztur arī bailes, jo skaistais taču ir tikumības mērķis.

Baiļu izpausme var būt aplama. Šādas aplamības parādās tad, ja baidās ne no tā, no kā vajag baidīties, ne tādā mērā, kā vajag vai tamlīdzīgi. Tāpat tas ir situācijās, kurās izpaužas drošsirdība. Drošsirdīgais ir tas, kurš iztur to, ko vajag izturēt, un tā mērķa dēļ, kura dēļ ir vērts. Gan drošsirdībā, gan bailēs viņš ievēro mēru un īsto brīdi (jo drošsirdīgais rīkojas atbilstoši savai cieņai un tā, kā to liek viņa prāts; katra darbība savā pilnīgākajā izpausmē vienmēr parādās kā kādas noturīgas rakstura kvalitātes izpausme, — tas attiecas arī uz drošsirdību; drošsirdība ir kaut kas skaists, un tāds ir arī mērķis: viss tiek definēts, izejot no mērķa; drošsirdīgais ir izturīgs, un viņa rīcībā izpaužas viņam piemītošā rakstura kvalitāte — drošsirdība).

Pārmērība bezbailībā ir bez nosaukuma (jau iepriekš mēs teicām, ka daudzi jēdzieni ir bez īpaša apzīmējuma valodā). Ja kāds nebaidās ne no zemestrīces, ne no vētras jūrā, tādu varētu saukt par prātu zaudējušu vai nejūtīgu. Saka, ka ķelti esot tādi. Pārmērīga drosme briesmu situācija ir pārgalvība (neprātīgi pārgalvīgs ir tukšs lielībnieks, un viņa drosme ir tēlota; briesmu situācijā viņš grib izlikties tāds, kāds ir īsteni drošsirdīgais, kur vien Iespējams, viņš atdarina to; rezultātā daudzi no viņiem ir reize pārgalvīgi un gļēvi: dažkārt rīkodamies pārāk drosmīgi, briesmu situācijā viņi tomēr neparāda izturību).

Pārmērīgs bailēs ir gļēvs. Viņš baidās no tā, no kā nevajag baidīties, bailēs nezina mēru utt. Situācijās, kad nepieciešama drosme, viņam tās pietrūkst. Sevišķi spilgti tas redzams tajos gadījumos, kas saistīti ar ciešanām: gļēvajam nav paļāvības, jo viņš baidās no visa. Drošsirdīgais ir pretēja rakstura, būt drošsirdīgam nozīmē būt paļāvīgam. Tātad drošsirdība, pārgalvība un gļēvulība parādās vienās un tajās pašās situācijās, atšķirība ir attieksmē: galējības izpaužas pārmērībā un nepietiekamībā, drošsirdīgais ievēro pareizo mēru un rīkojas tā, kā vajag. Pārgalvīgie ir gatavi mesties briesmās pirms laika, bet tad, kad tas ir nepieciešams, nespēj tās izturēt. Drošsirdīgie turpretim savos darbos ir noteikti, bet pirms rīcības — mierīgi.

11. Tātad, kā jau teikts, drošsirdība ir vidus starp galējībām tajās situācijās, kas rada vai nu bailes, vai pašpaļāvību. Doties nāvē, bēgot no nabadzības, vai mīlestības dēļ vai kaut kā nepatīkama dēļ nav raksturīgi drošsirdīgajam, — tas drīzāk gan raksturīgi gļēvajam. Bēgšana no tā, kas saistīts ar grūtībām, ir mīkstčaulība; tāds cilvēks dodas nāvē nevis tāpēc, ka tas būtu cildeni, bet tāpēc, ka vēlas izbēgt no ļaunuma.

Tā ir definējams un saprotams jēdziens drošsirdība. Pastāv vēl piecas citas iespējas, kā saprast šo jēdzienu. Pirmkārt, tā ir drosme, kas izpaužas ar polisas dzīvi saistītajos notikumos. Šāda izpratne ir sevišķi tuva tikko aprakstītajai. Pilsoņi iztur briesmas un riskē, baidīdamies no likuma vai nosodījuma vai arī cerēdami uz pagodinājumiem. Tāpēc visdrosmīgākie šķiet tie, pie kuriem gļēvuļi nav cieņā, bet drosmīgie tiek godāti. Tādus cilvēkus attēlo arī Homērs, piemēram, Diomēdu un Hektoru:

«Polidamants man pirmais pārmetīs .. .»“

«Hektors reiz teiks trojiešiem: Tideīds, manis pieveiktais .. .»17

Sāda jēdziena drosme izpratne ir ļoti līdzīga iepriekšējai, jo te drosme rodas no tikumības (no godbijīgas cieņas) un parādās tieksmē pēc skaistā (t. i., pēc goda), ka arī izvairoties no apkaunojoša nopēluma.

Šeit varētu pieskaitīt arī tos, kuriem valdnieki vai amatpersonas piespiež būt drošsirdīgiem. Sāda drošsirdība ir zemākas kvalitātes, jo šādu rīcību nevada godbijīga cieņa, bet bailes un vēlēšanās izbēgt ne no zemiskā, bet no tā, kas sagādā ciešanas. Valdnieki var piespiest uz drošsirdīgu rīcību, kā, piemēram, Hektors:

«Kuru es ieraudzīšu slēpjamies tālu no cīņas, tas neizbēgs no nāves un suņi to saplosīs .. .»18 Piespiest var arī karaspēka pavēlnieki, kā, piemēram, viņi to dara, sitot tos, kuri atkāpjas; tāpat tie, kas karavīrus novieto grāvju priekšā vai pavēl veikt kaut ko tamlīdzīgu. Viņi visi piespiež uz drošsirdīgu rīcību. Taču drošsirdīgam jābūt nevis piespiedu kārtā, bet tāpēc, ka tas ir skaisti.

Var likties, ka arī pieredze un lietas pārzināšana sīkumos ir kaut kas līdzīgs drošsirdībai. Tieši tāpēc Sokrāts domāja, ka drošsirdība ir zināšanas. Dažiem cilvēkiem pieredze ir dažādos jautājumos, kara lietās pieredze ir karavīriem. Liekas, ka karā ir daudz kā tāda, kas liek velti baidīties; to sevišķi labi zina karavīri. Viņi liekas drošsirdīgi tāpēc, ka viņi zina to, ko citi nezina. Pieredzes dēļ viņi var daudz ko sasniegt uzbrukumā, tajā pašā laikā neko neciešot; viņi prot labi rīkoties ar ieročiem, kas ir piemēroti uzbrukumā un aizsardzībā. Viņi ir līdzīgi apbruņotiem, kuri cīnās pret neapbruņotiem, vai arī atlētiem, kuri sacenšas ar sportam nesagatavotiem. Sportā vispiemērotākie cīnītāji ir ne jau visdrosmīgākie, bet gan tie, kuri ir visstiprākie un kuru ķermenis ir vislabāk vingrināts. Arī karavīri kļūst gļēvi, kad briesmas ir pārmērīgi lielas un viņu skaits pārāk mazs vai apbruņojums — niecīgs. Viņi ir pirmie, kas bēg, turpretim parastie pilsoņi paliek kaujas laukā un mirst. Tā tas bija pie Hermeja tempļa.19 Pilsoņi bēgšanu uzskata par negodu un izvēlas labāk nāvi nekā šādu izglābšanos, bet tie, kas sākumā devušies briesmās, juzdamies stiprāki, uzzinājuši patieso stāvokli, bēg, no nāves vairāk baidīdamies nekā no negoda. Drošsirdīgais nav tāds.

Arī niknumu dažreiz pielīdzina drošsirdībai, jo liekas, ka niknums vairo drosmi, kā tas notiek ar zvēriem, kad tie metas virsū tiem, kas viņus ievainojuši. Arī drošsirdīgajiem piemīt zināms niknums, kas palīdz doties pretī briesmām. Drošsirdīgie rīkojas drosmīgi tāpēc, ka tas ir skaisti, bet niknums viņiem palīdz. Turpretim zvēri ir drošsirdīgi tāpēc, ka viņi dabū ciest: viņi tiek sisti vai arī viņi baidās; atrazdamies mežā vai alā, viņi neuzbrūk. Tas, kurš dodas pretī briesmām, tāpēc ka jūt sāpes vai niknuma dēļ, tas nav drošsirdīgs, jo viņš neredz sev priekšā briesmas. Tad jau arī ēzeļi būtu drošsirdīgi: kaut gan viņus sit, viņi, juzdami badu, neiet prom no ganībām. Arī izvirtīgi cilvēki baudkāres dēļ spēj daudz uzdrošināties. Dabiskāka šķiet tā drosme, kas rodas niknuma dēļ, un, ja vēl klāt nāk apzināta izvēle un noteikts mērķis, tad var runāt par drošsirdību šā vārda īstajā nozīmē. Dusmās cilvēki cieš, toties atriebība ir salda. Šādi cilvēki spēj cīnīties, bet viņi nav drošsirdīgi, jo viņi nerīkojas skaista mērķa dēļ un arī ne tā, kā nosaka prāts, bet afekta dēļ. Tomēr te ir kaut kāda līdzība ar drosmi.

Arī pašpaļāvīgie nav drošsirdīgi. Pašpaļāvību briesmas viņiem dod tas, ka viņi bieži daudzus ir uzvarējuši. Viņi ir līdzīgi drošsirdīgajiem, jo arī tie ir pašpaļāvīgi. Taču ir atšķirība: pašpaļāvīgie domā, ka ir visstiprākie un ka nekas viņiem nedraud. Tāpat rīkojas piedzērušie, kuri dzērumā kļūst pašpaļāvīgi. Ja gadās kaut kas neparedzēts, viņi bēg, tupretim drošsirdīgajiem ir raksturīgi izturēt to, kas cilvēkam ir briesmīgs vai tāds liekas, tāpēc ka tāda rīcība ir skaista, bet pretēja rīcība — nekrietna. Tāpēc lielāka drosme ir būt bezbailīgam un mierīgam pēkšņās briesmās, nevis tādās, ko iepriekš var paredzēt.

Pēkšņās briesmās rīcību nosaka noturīga rakstura kvalitāte, nevis iepriekšēja sagatavošanās, kad rīcību var apsvērt ar prātu un izvēlēties apzināti.

Arī tie, kas rīkojas nezināšanas dēļ, var likties drošsirdīgi. Viņi stāv tuvu pašpaļāvīgajiem, taču ir sliktāki par tiem, jo viņiem nav nekādas vērtības apziņas, bet pašpaļāvīgajiem ir. Zināmu laiku viņi spēj izturēt, bet, pievilti cerībās, kad atklājas pavisam cits, nekā gaidīts, viņi beg. Ta notika ar argiešiem, kuri uzbruka spartiešiem, domādami, ka tie ir sikionieši.20

12. Par d rošsirdigajiem ir pateikts, kadi tie ir, un pateikts arī par tiem, kuri šķiet tādi. Drosme izpaužas situācijās, kur iespējamas divas pretējas attieksmes: vai nu bailes, vai bezbailīga paļāvība. Par drosmīgu drīzāk var saukt to, kurš bailēs saglabā mieru un rīkojas tā, kā vajag, nevis to, kurš ievēro mēru pašpaļāvībā. Paciest un izturēt nepatīkamo un to, kas rada ciešanas, ir raksturīgi drosmīgajam. Tieši tāpēc drošsirdība ir saistīta ar grūtībām un ciešanām un drošsirdīgie tiek slavēti; grūtāk taču ir izturēt nepatīkamo nekā atturēties no patīkamā. Tomēr galarezultāts, pie kā noved drosmīga_ rīcība,, ir patīkams. Tā ir arī sporta cīņās: mērķis, pēc kā tiecas dūru cīnītāji, ir patīkams — tas ir uzvaras vainags un gods, taču cīņā saņemt sitienus ir sāpīgi un nepatīkami, kā jau jebkurās grūtībās. Ja nepatīkamā ir ļoti daudz, bet mērķis ir niecīgs, tad mērķis vairs neliekas patīkams. Nāve un ievainojumi, kas sagādā ciešanas, nav tas, uz; ko labprātīgi tiektos drošsirdīgais, bet viņš to visu tomēr iztur, jo tā ir skaisti, turpretim pretēja rīcība ir nekrietna.. Jo krietnāks un laimīgāks kāds ir, jo vairāk viņu sarūgtinās nāves iespēja, jo tieši tāds ir cienīgs dzīvot, un viņš labi zina, ka zaudē vislielākos labumus. Tas sarūgtina un sagādā ciešanas. Un tomēr viņš ir drosmīgs, vel jo vairāk tāpēc, ka tā visa vietā cīņā izvēlas to, kas skaists. Ne jau vienmēr ir patīkama pati tikumiskā darbība, — patīkamākais vairāk saistīts ar mērķi. Nav neiespējams,, ka starp karavīriem paši stiprākie ir nevis šādi krietni cilvēki, bet gan mazāk drošsirdīgi un tādi, kam nav neka cita krietna. Viņi ir gatavi doties briesmās un izmainīt, dzīvību pret niecīgu ieguvumu.

13. Drošsirdība ir iztirzāta pietiekami (no iepriekš teiktā nav grūti aptvert kaut vai vispārīgos vilcienos, kas ir drošsirdība).

Tagad parunāsim par saprātīgu mērenību. Abi šie tikumi saistīti ar dvēseles iracionālajām daļām. Mēs jau esam runājuši par to, ka saprātīga mērenība ir pareiza samēra ievērošana baudās (ciešanās tā izpaužas mazāk un citādi). Tādās pašās situācijās iespējama arī izlaidība. Tātad precizēsim, tieši uz kādām baudām attiecas minētais.

Baudas ir divējādas: ķermeniskās un dvēseliskās, kā, piemēram, bauda, ko sagādā gods vai mācīšanās. Ikvienam sagādā prieku tas, ko viņš mīl, turklāt ar ķermeni te nav nekāda sakara, — drīzāk ar domāšanu. Attiecībā uz šādam baudām mēs nerunājam nedz par saprātīgi mēreniem, nedz par izlaidīgiem. Tāpat [runājam] arī attiecība uz citam baudām, kas nav saistītas ar ķermeni, jo, piemēram, tos, kuri mīl daudz runāt un stāstīt, kuri dienam ilgi notriec laiku bez kāda noteikta mērķa, mēs saucam par pļāpām, nevis par izlaidīgiem. Izlaidīgi nav arī tie, kas pārāk pārdzīvo lietas, kas saistītas ar bagātību vai draugiem. Turpretim ķermeniskajās baudās ir iespējama sapratīga mērenība, taču arī ne visās. Tos, kuriem sagada prieku ar redzi uztveramais, piemēram, krāsas, formas, līnija, neviens nesauc nedz par saprātīgi mēreniem, nedz par izlaidīgiem, lai gan varētu likties, ka arī šāds prieks var izpausties gan pārmērīgi, gan nepietiekami, gan tā, kā vajag. Līdzīgi tas [vērojams] baudās, kas saistītas ar dzirdi. Neviens nesauks par izlaidīgiem tos, kuriem sevišķu prieku sagādā mūzika vai teātris, tāpat ka sapratīgi mērens nav tas, kurš šajos gadījumos rīkojas tā, kā vajag. To pašu var teikt par baudām, kas saistītas ar ožu, ja vien mēs nelietojam šos apzīmējumus netieša nozīme. Tos, kuri priecājas par ābolu, rožu vai vīraka smaržu, mēs neuzskatām par izlaidīgiem, bet drīzāk gan tos, kuriem baudu sniedz smaržvielu vai gardumu aromāts. Šīs smaržas izlaidīgajiem ir patīkamas, jo tās viņiem atgādina pašas iekārojamās lietas. Arī citos gadījumos var novērot, ka izsalkumā ēdiena smarža ir ļoti patīkama, bet vienmēr šādos gadījumos just prieku ir raksturīgi izlaidīgajam, jo tās ir lietas, ko viņš iekāro pastāvīgi. Citam dzīvām būtnēm šādas sajūtas nerada baudu, ja nu vienīgi netiešā nozīmē. Sunim labsajūtu rada nevis tas, ka viņš saož zaķi, bet pati ēšana, taču oža izraisa šo sajūtu. Arī lauva priecājas, nevis dzirdot vērša maurošanu, bet gan jūtot ēsmu, lai gan maurošana liecina, ka vērsis ir tuvumā, un var likties, ka lauva priecājas par šīm skaņām. Tieši tāpat, redzot briedi vai meža kazu, viņš priecājas par laupījumu. Tātad attiecībā uz šādam baudām, kas kopīgas visām dzīvām būtnēm, var runāt par saprātīgu mērenību un izlaidību, tāpēc šīs baudas šķiet verdziskas un dzīvnieciskas. Tās ir baudas, kas saistītas ar tausti un garšu. Tomēr liekas, ka garšas sajuta ļoti maz vai tikpat kā nemaz neattiecas uz izlaidību, jo ar garšu var noteikt un atšķirt dažādus šķidrumus, — to dara vīnu degustētāji un ēdienu gatavotāji. Nevis tas sagādā prieku izlaidīgajiem, bet gan bauda, kas rodas taustes sajūtas dēļ ēdot, dzerot un tā saucamajos mīlas sakaros. Tieši tāpēc kāds rīma esot velējies, kaut viņa rīkle būtu garāka par dzērves kaklu, lai izjustu baudu barības norīšanā. Tātad izlaidība visvairāk ir saistīta ar tām baudām, kas kopīgas visām dzīvām būtnēm, un pilnīgi pamatoti izlaidība liekas sevišķi nicināma, jo šādas baudas mūs raksturo nevis kā cilvēkus, bet vienkārši — kā dzīvas būtnes. Pret šādām baudām just tieksmi prieku un patiku ir kaut kas dzīvniecisks. Pašas cildenākas no baudām, kas rodas ar taustes starpniecību, nav pieejamas izlaidīgajiem, piemēram, norīvēšanās un sasildīšanas sporta treniņos. Ne jau visā ķermenī uztverama taustes sajūta ir raksturīga izlaidībai, bet gan tikai atsevišķas ķermeņa daļās.

No iekārēm dažas, šķiet, ir kopīgas visiem un dabiskas, dažas individuālas un tādas, kas rodas laika gaita. Tā, piemēram, kāre pēc barības ir dabiska. Katrs, kam nepieciešama sausa vai šķidra barība, to kāro, dažreiz ka vienu, tā otru. Arī pēc sievas, kā saka Homērs, katrs ilgojas, kamēr jauns un spēka gados. Nepieciešamības jušana pēc viena vai otra barības veida neattiecas vienādi uz visiem; tāpat nevar teikt, ka_ ikviens vienmēr tiektos pēc viena un tā paša. Šī konkrētā tieksme ir atkarīga no mums pašiem, lai gan tai tomēr piemīt kaut kas dabisks. Dažam viens ir patīkams, citam — otrs, taču ir lietas, kas visiem liekas patīkamākas par jebkuram citām. Dabiskajās iekārēs kļūdās nedaudzi, turklāt tikai vienā ziņā, virzienā — par daudz (ēst un dzert negausīgi, kas vien pagadās, tikmēr, kamēr kuņģis ir pārpildīts, nozīmē pārkāpt dabisko mēru daudzuma, ziņā;_da-biska tieksme ir apmierināt izsalkumu un slāpēs, tāpēc par rīmām sauc tos, kuri piepilda kuņģi vairāk neka vajag; tādi kļūst pārmērīgi verdziski cilvēki).

Visbiežāk un visvairāk cilvēku rīkojas aplami baudas, kas ir individuālas. Tiem, kuriem ir nosliece uz šādam baudām, raksturīgs ir tas, ka viņi priecājas par lietām, par kurām nevajadzētu priecāties, vai priecājas vairāk, nekā vajadzētu, vai vismaz vairāk nekā lielākā daļa cilvēku, vai arī ne tā, kā vajag. Visos minētajos gadījumos izlaidīgie pieļauj pārmērības, jo viņi priecājas par to, par ko nevajag priecāties (kas ir nicināms), un, ja arī dažos gadījumos vajadzētu just prieku, tad viņu prieks ir pārāk liels salīdzinājumā ar to, kāds būtu vajadzīgs vai kāds tas ir lielākajai daļai cilvēku. Tātad ir skaidrs, ka pārmērība baudās ir izlaidība, un tā ir nosodāma.

Attiecībā uz ciešanām jāsaka, ka te stāvoklis ir citāds,, nekā runājot par drošsirdību. Saprātīga mērenība nenozīmē izturību ciešanās, kā drošsirdībā, tāpat kā neiztu-rība nav izlaidība; te izlaidība ir pārmērīga ļaušanās ciešanām tad, ja baudas tieksmes ir nepiepildāmas, un saprātīga mērenība šādā situācijā ir nebūt sarūgtinātam un nejust nekādas ciešanas.

14. Izl aidigais iekaro visu, kas sagada baudu, vai vismaz to, kas ir sevišķi patīkams. Iekāres dzīts, viņš visu citu apmaina pret šīm baudām, tāpēc viņam sagādā ciešanas gan nespēja apmierināt savu baudkāri, gan arī pati iekāre (jo iekāri vienmēr pavada ciešanas, lai gan liekas dīvaini ciest baudas dēļ).

Tādu cilvēku, kuri nespētu just nekādu baudu vai kuri spēj just prieku mazāk, nekā vajadzīgs, — tādu vispār nav; šāda nejūtība cilvēkam nav raksturīga. Arī citas dzīvas būtnes spēj atšķirt dažādu barību: pret vienu izjūt prieku, pret citu — nē. Ja kādam nekas neliekas patīkams un viņš neatšķir vienu lietu no otras, tāds ir tālu no tā, lai būtu cilvēks. Tā kā šādu cilvēku nemaz nav, valodā nav arī atbilstoša vārda. Saprātīga cilvēka izturēšanās visos gadījumos ir mērena; viņam nesagādā prieku tas, par ko sevišķi priecājas izlaidīgais, bet viņš drīzāk gan jūt pret to nicināšanu, un, vispār, viņam nesagādā prieku tas, par ko nevajag priecāties, un it īpaši pārmērības. Gluži tāpat viņš nejūt ciešanas, ja nav šo prieku, un kāro pēc tiem vienīgi mēreni, nevis vairāk, kā vajag. Viņš arī neilgojas pēc šiem priekiem tad, kad nevajag, un, vispār, viņam nepiemīt nekas tamlīdzīgs. Pēc tā visa, kas derīgs un tīkams veselībai un labai pašsajūtai, viņš tieksies ar mēru un kā vajag, un tieksies tikai pēc tādām baudām, kas nav kaitīgas, nav pretrunā ar skaisto un nepārsniedz viņa iespējas. Tas, kurš izturas citādi, nododas šīm baudām vairāk, nekā tās vērtas, turpretim saprātīgi mērenais nav tāds, — viņa rīcību vada pareizais racionālais princips.

15. Izlaidība lielākā mērā nekā gļēvulība šķiet labprātīga, jo izlaidība saistīta ar labpatiku, gļēvulība — ar nepatiku un ciešanām; mēs tiecamies pēc patīkamā un izvairāmies no ciešanām, jo ciešanas izmaina un ārda cilvēka dabu. Turpretim bauda nedara neko» tamlīdzīgu, tāpēc tā vairāk ir labprātīga, taču tieši tāpēc arī vairāk nicināma, jo pierast pie tās ir vieglāk. Dzīvē šādu iespēju ir daudz, un pierāšana pie baudas nav saistīta ar grūtībām.

Pavisam citādi notiek briesmu situācijās. Labpratīgums izpaužas atšķirīgi gļēvulībā vispār un atsevišķos gļēvas rīcības gadījumos: gļēvulība pati nav saistīta ar ciešanām, bet ikvienu gļēvu rīcību pavada ciešanas, ka, piemēram, ieroču pamešana vai cita nepiedienīga rīcība. Tāpēc katrs šāds gadījums liekas kā piespiedu rīcība. Izlaidībā tas ir pretēji: katrā atsevišķā gadījuma izpaužas labprātība (jo katrreiz parādās tieksme un iekāre), bet kopumā labpratīgums izpaužas mazāk, jo neviens nekaro būt izlaidīgs.

Vārdu izlaidība mēs zināmas līdzības dēļ attiecinām .arī uz bērnu kļūdām. Šobrīd nav svarīgi, kurā gadījumā pirmo reizi tika lietots šis vārds: skaidrs ir tas, ka vēlākais lietojums ir pārņemts no iepriekšējā. Šāds vārda lietojuma pārnesums, liekas, nav slikts, jo sodāma ir gan pati tieksme pēc nekrietnā,, gan tas, kuram pamazām aug šāda tieksme; vienā gadījumā tā ir iekāre, otrā — bērns. Arī bērni taču dzīvo, vadoties no savām iekārēm; viņiem raksturīga tieksme pēc tā, kas patīk. Ja šāda tieksme nepaklausīs kādam vadošam spēkam, tā var aiziet ļoti tālu. Tieksme pēc tā, kas patīk, ir nepiepildāma, jo sevišķi tā tas ir nesaprātīgam. Iekāres apmierināšana tikai palielina dabisko tieksmi; ja iekāres kļūst spēcīgas, tās ?neļauj darboties domai. Tāpēc ir nepieciešams, lai iekāres būtu mērenas, lai to nebūtu daudz un lai tās nepretotos prātam. Šādu stāvokli mēs saucam par paklausību un apvaldītību. Tāpat kā bērnam jādzīvo saskaņā ar skolotāja norādījumiem, tāpat arī tieksmēm jāpakļaujas prātam un saprātīga cilvēka tieksmēm jābūt saskaņā ar prātu. Mērķis abiem^21 ir skaistais: saprātīgs cilvēks tiecas pēc tā, pēc kā vajag tiekties, un dara to tā, kā vajag un kad vajag; tieši tā pavēl arī prāts.

(IV GRAMATA)

1. Tik daudz lai būtu pateikts par saprātīgu mērenību. Tālāk pēc kārtas pārrunāsim par devību, kas ir vidus un samērlba mūsu attieksmē pret bagātību. Devīgais netiek slavēts karalietās un tajās situācijās, kad saprātīgi mērenais; tāpat ari viņu neslavē, izšķirot tiesu jautājumus; tas notiek attiecībā uz naudas došanu vai ņemšanu, it īpaši attiecībā uz došanu. Par bagātību mēs saucam to visu, kā vērtība tiek mērīta ar naudu. Izšķērdība un skopulība ir atbilstoši pārmērība un nepietiekamība attieksmē pret naudas lietām. Skopumu mēs vienmēr piedevējam tiem, kuri vairāk nekā vajag rūpējas par naudu; vardu izšķērdība mēs dažkārt lietojam, apvienojot tajā vairākus jēdzienus, jo ari nesavaldīgos un tos, kuri tērē līdzekļus savām izlaidlbām, mēs saucam par izšķērdīgiem. Šādi cilvēki liekas sevišķi nekrietni, jo viņi apvieno sevi vairākus netikumus. Izšķērdīgie nav viņu īstais apzīmējums, jo izšķērdīgajam ir tikai viens netikums: savas mantas putināšana. Izšķērdīgais iet bojā pats savas vainas dēļ; īpašuma izputināšana, liekas, ir zināma mērā paša bojāeja, ja ņem vērā, ka šāda cilvēka dzīve pastāv putināšanā. Tā mēs saprotam izšķērdību.

Visu, kas ir lietojams, var izlietot pareizi vai nepareizi. Tāda derīga un izlietojama lieta ir bagātība. Tas, kuram piemīt atbilstoša tikumība, pareizi izlietos katru lietu; bagātību vispareizāk izlietos tas, kurš naudas lietās būs krietns. Tāds ir devīgs cilvēks. Lietošana nozīmē naudas tērēšanu un došanu. Naudas ņemšana un sargāšana ir vairāk iegūšana, tāpēc devīgajam vairāk piemīt īpašība dot tiem, kuriem vajag, nekā ņemt no turienes, no kurienes vajag, vai neņemt, no kurienes nevajag. Tikumībai vairāk raksturīga krietnu darbu darīšana nekā nekrietnu nedarīšana. Došana nozīmē darīt labu un rīkoties krietni, ņemšana — just kādu labumu sev vai vismaz nerīkoties nekrietni. Devējam, nevis ņēmējam, pienākas pateicība un vēl jo vairāk — cildinājums. Vieglāk ir neņemt nekā dot, grūtāk ir atdot savu nekā neņemt svešu. Par devīgiem sauc tos, kuri naudu dod; kuri neņem, tos cildina nevis par devību, bet drīzāk par taisnīgumu; tos, kuri ņem, vispār neslavē. Cilvēkus, kuriem piemīt devības tikums, mīl gandrīz vai visvairāk no visiem, kam piemīt kāds tikums, jo viņi ir noderīgi, un tas izpaužas došanā.

2. Darbības, kurās izpaužas tikumība, ir skaistas un notiek skaista mērķa dēļ. Ari devīgais izdos naudu skaista mērķa dēļ un naudas lietās rīkosies pareizi, proti, dos tiem, kuriem vajag dot, un tad, kad vajag, un vispār naudas došanā rīkosies pareizi. Turklāt viņš darīs to ar patiku vai bez sarūgtinājuma, jo tikumiska rīcība ir patīkama un nekad nesagādā ciešanas. Tas, kurš dod naudu ne tiem, kuriem vajag, vai nedod to skaista mērķa, bet kāda cita mērķa dēļ, tas nav devīgs, — tas jādēvē citādi. Tas pats sakāms par to, kurš naudu dod ar nepatiku, jo tāds labprātāk izvēlēsies naudu nekā krietnu rīcību, taču šāda attieksme nav raksturīga devīgam cilvēkam.

Devīgais ari neņems naudu no turienes, no kurienes nevajag, jo tādam cilvēkam, kurš naudu netur īpašā goda, nav raksturīga šāda ņemšana. Devīgais ņems naudu no sava īpašuma, turklāt nevis tāpēc, ka tas būtu skaisti, bet tāpēc, ka tas ir nepieciešami, lai būtu iespējams dot. Viņš nebūs bezrūpīgs par savu mantu, jo vienmēr gribēs kādam palīdzēt. Viņš nedos naudu gadījuma cilvēkiem, lai viņam vienmēr būtu iespējams dot tiem, kuriem vajag, un skaista mērķa dēļ. Devīgajam ir raksturīgi pat pārkāpt mēru došanā, tā ka sev viņš atstāj mazāk; nerēķināties ar sevi — tāda īpašība piemīt devīgajam.

Par devību spriež, ņemot vērā katra turību un iespējas, jo došana pastāv nevis daudzumā, bet rakstura attieksme, tāpēc nav neiespējami par devīgāku atzīt to, kurš dod mazāk, ja viņš dod no sava mazuma. Liekas, ka devīgāki ir ari tie, kuri nevis paši ieguvuši sev mantu, bet to mantojuši, jo viņi nepazīst trūkumu. Bez tam katrs vairāk mīl to, ko viņš radījis pats, kā, piemēram, arī vecāki un dzejnieki. Devīgajam nav viegli būt bagātam, jo viņš neprot iegūt naudu un nosargāt to, — viņš vairāk ir devējs un naudu pašu par sevi netur īpašā godā, bet vērtē tikai tiktāl, ciktāl to var dot. Tāpēc arī liktenim tiek pārmests, ka vismazāk bagāti ir tie, kuri to būtu pelnījuši. Bet minētais nav gluži bez pamata: tāpat kā jebkurā citā lietā, arī naudas lietās jāatzīst, ka neviens nevar būt bagāts, ja viņš nerūpējas par bagātību. Tāpēc devīgais nedos tiem, kam nevajag, un arī tad, kad nevajag, un līdzīgi citos gadījumos, jo pretējā gadījumā viņš nerīkosies atbilstoši devībai, un, iztērējis nevietā bagātību, viņš nevarēs vairs to tērēt tad, kad vajag.

Kā jau teikts, devīgais ir tas, kurš tērē bagātību atbilstoši saviem līdzekļiem un vajadzīgam mērķim. Pārmērīgs tērēšanā ir izšķērdīgs. Tirānus mēs nedēvējam par izšķērdīgiem, jo viņu bagātību nav viegli pārtērēt ar došanu. Tātad devība ir mērenība un vidusceļš naudas došanā un ņemšanā un devīgais ir tas, kurš izdod un tērē līdzekļus vajadzīgiem mērķiem un tik daudz, cik vajag atbilstoši lielākām vai mazākām iespējām, un dara to ar prieku. Viņš arī ņem no turienes, no kurienes vajag un cik vajag. Tikumība kā vidus izpaužas gan došanā, gan ņemšanā, tāpēc devīgs cilvēks gan pirmajā, gan otrajā gadījumā rīkosies tā, kā vajag. Ja godprātība izpaužas došanā, tad, protams, arī ņemšanā; ja ņemšana nav godprātīga, tad tā ir pretstats arī godprātībai došanā: tās īpašības, kas viena otru nosaka, ir sastopamas vienā cilvēkā, bet pretējās — nē.22 Ja devīgajam gadīsies tērēt ne tā, kā būtu vajadzīgs vai būtu skaisti, tad viņš to pārdzīvos un cietīs, bet tomēr mēreni un tā, kā vajag, jo tikumībai ir raksturīgs priecāties un just ciešanas tad, kad vajag un kā vajag. Bez tam devīgais ir gatavs dalīties savā turībā ar citiem. Devīgajam viegli iespējams nodarīt pāri kā jau tādam, kurš īpaši neciena naudu un kurš vairāk ir sarūgtināts tad, ja nav spējis dot naudu vajadzīgā gadījumā, nekā tad, ja iztērējis to nevajadzīgi. Sajā ziņā viņš domā citādi nekā Simonīds.23

3. Izšķērdīgais šādās situācijās rīkojas nepareizi: viņš nejūt nedz prieku, nedz sarūgtinājumu tad, kad tas vajadzīgs. No tālākā izklāsta minētais kļūs skaidrāks. Mūsu iztirzājumā jau pateikts, ka izšķērdība un skopulība ir attiecīgi pārmērība un nepietiekamība divos gadījumos — došanā un ņemšanā; tērēšanu mēs uzskatām par došanu. Izšķērdība ir pārmērība došanā, nevis ņemšanā, bet nepietiekamība ņemšanā, turpretim skopulībā nepietiekamība izpaužas došanā, bet pārmērība — ņemšanā, turklāt runa ir par nelielu bagātību. Dzīvojot izšķērdīgi, nav viegli apvienot šīs abas iespējas (jo nevar visiem dot, ja nav, no kurienes ņemt, tāpēc privātu cilvēku īpašums, ja viņi dzīvo izšķērdīgi, ātri izput). Šāds cilvēks liekas daudz: labāks par skopuli, jo viņš ir labojams: sasniedzot noteiktu vecumu vai nonākot trūkumā, viņš spēj atgriezties mērenībā. Viņa raksturā ir kaut kas no devības, jo viņš naudu tērē, nevis ņem, taču abos gadījumos rīkojas ne tā, kā vajag un kā ir pareizi. Ja viņš pieradinātu sevi rīkoties pareizi vai arī izmainītos kādā citā veidā, viņš kļūtu vienkārši devīgs. Viņa raksturs nav slikts, jo pārmērīgi tērēt naudu un nerūpēties par ņemšanu nav nedz zemiski, nedz nedižciltīgi, bet drīzāk gan muļķīgi. Tiklab šajā ziņā, kā iepriekš minēto iemeslu dēļ izšķērdīgais ir krietnāks par skopuli, jo viņš palīdz un ir noderīgs daudziem, skopulis — nevienam, pat sev ne.

Tomēr lielākā daļa izšķērdīgo, kā jau teikts, ņem līdzekļus no turienes, no kurienes nevajag, un šajā ziņā. viņi ir skopuļi. Tieksme ņemt rodas no tā, ka viņi grib daudz tērēt, bet ar vieglu roku tērēt ilgi nav iespējams,, jo esošā bagātība ātri iztērējas. Tāpēc viņi ir spiesti to no citurienes sev sagādāt. Tā kā viņus nenodarbina doma par skaisto, viņi ņem līdzekļus, kur vien var sadabūt, daudz par to nedomājot. Viņu vienīgā tieksme ir tērēt,, un nav nekādas nozīmes, kādā veidā un no kurienes ņemta bagātība. Šāda naudas došana nav īstena devība, jo tajā nav nekā skaista. Dažkārt viņi padara bagātus tos, kuriem vajadzētu būt nabagiem. Pieticīga un kārtīga rakstura cilvēkiem viņi nedod neko, bet lišķus un tos, kuri; var sniegt kādu citu baudu, apdāvina. Tieši tāpēc lielākā daļa no viņiem ir izlaidīgi. Vieglu roku tērēdami, viņi ir izšķērdīgi arī izlaidības. Tā kā viņu dzīvē nav skaista mērķa, viņi ieslīgst baudās.

Tāds kļūst izšķērdīgs cilvēks, ja viņš netiek audzināts. Ieguldot zināmas pūles, šāds cilvēks var kļūt rīcībā mērens un tāds, kādam jābūt, turpretim skopulība ir nelabojama. Šķiet, ka cilvēkus padara par skopuļiem vecums un visāda citāda veida nespēks un nevarēšana. Skopulība ir arī cilvēka dabai vairāk raksturīga nekā izšķērdība, — lielākā daļa cilvēku ir mantkārīgi, nevis devīgi. Bez tam skopulība ir daudzveidīga; tā aptver dažādas lietas un izpaužas dažādās formās.

Ne visiem vienādās daļās parādās skopums došanā un pārmērība tieksmē iegūt bagātību. Šīs īpašības dažreiz ir nošķiramas diezgan skaidri. Ir cilvēki, kuriem spilgtāk izpaužas tieksme ņemt (kā pārmērība), citiem turpretim izteiktāk piemīt skopums uz došanu (kā nepietiekamība). Pēdējie palaikam tiek dēvēti par taupīgiem, skopuļiem, badakāšiem vai sīkstuļiem; viņi visi ir skopi došanā, taču nekāro pēc cita mantas un negrib to iegūt. Daļa to dara zināmas cēlsirdības dēļ vai arī izvairoties no nekrietnībām (šķiet, ka daži arī ir tādi; viņi vismaz apgalvo, ka cenšas izsargāties no jebkādas nekrietnas rīcības; to vidū ir tādi, kas skalda ķimeņsēkliņu, un viņiem līdzīgie, un viņus tā dēvē tāpēc, ka viņi ir pārspīlēti norūpējušies, ka tikai kaut kas nebūtu jādod); daļa cilvēku vienkārši baidās ņemt cita mantu, jo nav viegli ņemt no cita, bet pašam nedot vajadzības gadījumā. Šie cilvēki tāpēc nedz ņem no otra, nedz paši dod.

Turpretim tie, kuri grib pārmērīgi ņemt, rauj, kur vien var un ko vien var, kā, piemēram, tie, kuri nodarbojas ar nicināmām un zemiskām lietām — publisko namu īpašnieki un citi tamlīdzīgi, un arī augļotāji, kuri par mazu aizdevumu ņem lielus procentus. Visi minētie cilvēki iegūst bagātību ne tādā ceļā, kā vajadzētu, un ne tādā mērā, kā vajadzētu. Viņiem visiem kopīga ir mantrausība un tieksme ar nekrietniem līdzekļiem gūt peļņu. Mantas un peļņas, kaut arī niecīgas, dēļ viņi ir ar mieru paciest nicināšanu. Tos, kuri šādi iegūst pārāk lielas bagātības, mēs nesaucam par skopiem sīkstuļiem; piemēram, tirānus, kas aplaupa polisas un izlaupa svētnīcas, mēs drīzāk gan dēvējam par noziedzīgiem vai neģēlīgiem, vai netaisniem. Turpretim blēdis kauliņu spēlē vai kabatzaglis, vai arī lielceļa laupītājs ir skopulīgi badakāši un mantrauši. Peļņas dēļ pūlas tiklab vieni, kā otri, un arī nicināšanu tie panes vienādi, taču vieni laupījuma dēļ dodas lielās briesmās, bet otri iedzīvojas uz draugu rēķina, lai gan pareizāk būtu dot draugiem; kā pirmie, tā otrie ir mantkārīgi, gribēdami gūt peļņu nekrietni. Katra šāda nekrietna iedzīvošanās raksturo cilvēku kā skopu. Devīgumam pilnīgi pamatoti tiek pretstatīta skopulība, jo tā ir lielāks ļaunums par izšķērdību un biežāk sastopama.

4. Par devīgumu un tam pretējiem netikumiem tik daudz ir pateikts. Nākamais varētu būt jautājums par cēlsirdību, jo arī tā ir tikumība, kas izpaužas ar naudas lietām saistītā rīcībā. Devīgumam ir saikne ar jebkuru rīcību, kas attiecas uz bagātību, turpretim cēlsirdība parādās tikai tajos gadījumos, kad darīšana ir ar lieliem izdevumiem. Sajā ziņā tā pārspēj devīgumu lielumā. Kā norāda pats vārds, tā izpaužas kā cildena rīcība tur, kur izdevumi ir lieli. Lielums vienmēr ir relatīvs, nav vienādi izdevumi triērarham^24 un tam, kurš organizē svinīgu sakrālu procesiju. Cildenums izpaužas atbilstoši konkrētajam cilvēkam, iespējām un darbības objektam. Cēlsirdīgam raksturīgi lieli izdevumi, nevis niecīgi vai mēreni, kā Homērs saka, «ubagam devu es bieži»25. Cēlsirdīgais vienmēr ir arī devīgs, bet devīgais nav tas pats, kas cēlsirdīgais. Nepietiekamība šādā rakstura attieksmē izpaužas kā sīk-manība, bet pārmērība — kā tukša dižošanās un mēra sajūtas trūkums vai kaut kas tamlīdzīgs. Pārmērība nav izdevumu lielumā, bet tieksmē padižoties ar savu bagātību nevietā un nevajadzīgā veidā. Vēlāk par to runāsim sīkāk.

Cēlsirdīgs ir gudrs un zinošs. Viņš apzinās to, kas pieklājas, un lielos izdevumos rīkojas saprātīgi. Kā jau teicām pašā sākumā,26 rakstura noturīga kvalitāte jeb iezīme veidojas un iegūst savu noteiktību pastāvīgās noteikta veida darbībās. Cēlsirdīgais atļaujas lielus izdevumus un dara to pienācīgā veidā, jo viņa darbi ir attiecīgi vērti izdevumiem. Ir jābūt atbilsmei starp mērķi un iztērētajiem līdzekļiem, un te vienīgi var teikt, ka izdevumi dažkārt var pārsniegt darbu vērtību. Cēlsirdīgas rīcības mērķis ir skaistais, — tas raksturīgs visiem tikumiem, — un šāda rīcība sagādā baudu un ir aizraujoša. Turpretim pedantiski precīza rēķināšana ir sīkma-nība. Cēlsirdīgais domā nevis par to, vai izdevumi nebūs pārāk lieli un kā lētāk tikt cauri, bet gan par to, kā kaut ko izdarīt skaistāk un cieņai atbilstošāk. Cēlsirdīgais nepieciešami ir arī devīgs, jo arī devīgais atļausies tādus izdevumus, kādus vajag un kā vajag. Šādās pašās situācijās cēlsirdība izceļas ar savu lielumu, būdama it ka devības variants; izdevumi atbilstoši lielākām iespējām padara arī visu lietu cēlāku. Bagātībai jeb mantai un izdevumu mērķim nav viena un tā pati izcilības mēraukla: jo dārgāka manta, jo tā vērtīgāka, piemēram, zelts, bet mērķa skaistums ir mērķa lielumā. Kaut ko tādu vērot ir brīnišķīgi, un cēlsirdlba ir apbrīnojama lieta, jo tā ir tikumība, kas parādās izdarīto darbu lielumā.

5. Ir izdevumi, kurus mēs uzskatām par godu, — tie ir saistīti ar dievu kultiem, piemēram, ziedojumi, svētnīcu celtniecība un iekārtošana, upurēšana un līdzīgā veidā viss kas attiecas uz kulta lietām; tāpat izdevumi tādiem pasākumiem, kas vairo pašapziņu valstij un pilsoņiem,, piemēram, ja kaut kur pieņemts, ka jārlko krāšņa kora uzstāšanās vai jāuzbūvē lieliska triēra, vai jāsarlko svētki visai polisai.

Ikvienā gadījumā jāņem vērā, kas ir darītājs un kādas ir viņa iespējas. Visam jābūt savstarpēji atbilstošam: izdevumiem ir jābūt pietiekamiem salīdzinājumā ar darbu un ari ar pašu darītāju. Tāpēc nabags nekad nevar būt cēlsirdīgs, jo viņam nav līdzekļu, kurus viņš varētu tērēt ar plašu vērienu; kurš to mēģina darīt, ir muļķīgs nelga, jo nav tam piemērots un nespēj rīkoties tā, kā vajag, bet tikumībai turpretim raksturīga pareiza rīcība. Šādus darbus pieklājas veikt tiem, kuriem ir vai nu pašu sagādāti līdzekļi, vai mantoti no senčiem un tuviniekiem. Tādi var būt ar dižciltīgu izcelšanos, izcili slaveni un tamlīdzīgi. Viņiem visiem piemīt kaut kas dižens, un tieši tāds ir ari cēlsirdīgais. Cēlsirdīga rīcība parādās tādos izdevumos,, par kādiem tikko bija runa — tie ir ļoti lieli un tiem pienākas ari vislielākais gods.

Personiskajā dzīvē cēlsirdlba var izpausties gadījumos,, kas notiek vienu reizi, piemēram, kāzās vai līdzīgos; vai ari, ja notiek kaut kas tāds, kas var interesēt visu polišu vai vismaz ievērojamākos pilsoņus; tādi notikumi var būt ari atbraucēju viesu uzņemšana un pavadīšana, dāvanu saņemšana un sūtīšana.

Cēlsirdīgais ir izšķērdīgs ne jau savā labā, bet tā, lai labums būtu visiem pilsoņiem. Šādiem dāvinājumiem ir kaut kāda līdzība ar ziedojumiem dieviem. Bagātībai atbilstošam ir jābūt ari mājas iekārtojumam (ari tas ir greznojums pilsētai), un par tiem darbiem, kuru mūžs ir ilgāks, ari izdevumiem jābūt lielākiem (jo šie darbi ir skaistāki). Vienmēr jārlkojas tā, kā atsevišķajā gadījumā ir pienācīgi un skaisti. Ne jau viens un tas pats piestāv dieviem un cilvēkiem, ne jau vienāds greznums templim un kapam. Izdevumu lielums ir atbilstošs mērķa lielumam, un visaugstākā cēlsirdlba ir būt dižam un cēlam lielās lietās. Bumba un skaists smaržvielu trauciņš ir lieliska dāvana bērnam, taču šo priekšmetu cena ir niecīga un nenozīmīga. Cēlsirdīgajam raksturīgs ir tieši tas — katrā atsevišķā gadījumā rīkoties atbilstoši cēli (šādu rīcību pārspēt nav gandrīz iespējams) un vienmēr ievērot izdevumu vērtību.

6. Tāds ir cēlsirdīgais. Būt pārmērīgam un tērēt vairāk nekā vajag — tā rīkojas, kā jau teikts, platlgs nejēga. Gadījumos, kas neizceļas ar nozīmību, viņš grib spīdēt ar savu naudu un dižojas, piemēram, savus draugus cienādams kā kāzās vai ari kā megarieši, komēdiju koriem parodā^27 paklājot purpura segu. Tas viss tiek darīts nevis skaista mērķa dēļ, bet demonstrējot savu bagātību, jo tāds cilvēks domā, ka visi apbrīnos viņu. Tur, kur vajag tērēt daudz līdzekļu, viņš atļaujas maz, — un otrādi.

Sīkmanīgajam vienmēr pietrūkst cēlsirdlbas. Ari tad, kad viņš tērē daudz, viņš sagandē skaisto, jo viņš dara to, negribēdams un sūrodamies, nemitīgi uzmanot, lai izdotu pēc iespējas mazāk, un tādam cilvēkam šķiet, ka viņš dara vairāk nekā vajadzētu. Abas minētās galējības ir netikumi, taču tie nerada naidu, jo nenodara ļaunu tuvākajiem un pārāk nekropļo raksturu.

7. Pašapzinīgums, kā norāda jau pats vārds, liecina par savas cieņas apzināšanos. Kā tieši tas izpaužas, par to runāsim tuvāk. Nav nekādas atšķirības, vai mēs runājam par pašu rakstura kvalitāti vai par nostāju rīcība. Var teikt, ka pašapzinīgais ir tas, kurš pats sevi augstu vērtē un turklāt ir šāda vērtējuma cienīgs. Iedomīga muļķība ir būt tādās domās par sevi bez pamata un nepelnīti. Tātad pašapzinīgais ir tāds, kā tikko teikts (tāds, kurš nav augstu godājams un sevi par tādu ari neuzskata, ir saprātīgi mērens, nevis pašapzinīgs, jo pašapzinīgums ir lielumā, tāpat kā skaistums: mazs augums var būt elegants un samērīgs, nevis skaists). Dižmanīgs ir tāds, kurš domā, ka ir augstu vērtējams, taču īstenība nav tāds (ne jau gluži katrs, kas sev piedēvē lielāku vērtību, tūlīt ir dižmanīgs). Tāds, kurš sevi vērtē zemāk, neka pelnījis, noniecina savu pašcieņu. Viņš mazdūšīgi noniecina sevi tiklab tad, kad gods viņam pienāktos lielā mērā, kā tad, kad vidēji lielā vai mazā mērā (vairāk gan tad, kad pelnījis lielu godu, jo grūti iedomāties, kāds tad būtu sevi noniecinošs cilvēks, ja viņš nebūtu liela goda cienīgs).

Pašapzinīgums kā rakstura kvalitāte ir savas vērtības apzinašanas_ augstākā mērā, bet rīcībā pašapzinīga cilvēka pareizā nostāja izpaužas kā vidus un samērs, jo viņš pats sevi vērtē atbilstoši pienācīgajam, turpretim galējības izpaužas pārspīlēti gan uz vienu, gan uz otru pusi. Ja pašapzinīgs cilvēks sevi vērtē augstu, pat ļoti augstu, un viņš ir šāda vērtējuma cienīgs, tad tas galvenokārt attiecas uz vienu lietu: citu cilvēku parādītais gods un cieņa pieder pie ārējiem labumiem, ko sevišķi izradām attiecībā pret dieviem, un pēc tiem lielā mērā tiecas pašapzinīgi cilvēki, turklāt mēs uzskatām tos par balvu visskaistākajiem darbiem. Gods tātad ir vislielākais no ārējiem labumiem, un pašapzinīga cilvēka attieksme pret godu ir tāda, kā vajag, jo pašapzinīgums tieši izpaužas goda un pašcieņas apziņā; diženi cilvēki pelnīti uzskata sevi par liela goda cienīgiem.

Salīdzinājumā ar šādu pašapzinīgumu pašcieņas noniecināšana ir nepietiekamība. Tādi cilvēki vērtē sevi zemāk ne tikai par pašapzinīgajiem, bet arī zemāk par pašu pelnīto. Iedomīga dižmanība turpretim ir pārmērība un izpaužas kā pārspīlēts pašapzinīgums. Šāds cilvēks tomēr nespēj goda un cieņas ziņā pārspēt īsteni un pelnīti pašapzinīgo.

Pašapzinīgs cilvēks, ja vien viņš ir vislielākās cieņas vērts, raksturā ir sevišķi krietns. Jo krietnāks kāds ir, jo lielāka cieņa tam pienākas, — vislielākā cieņa pienākas viskrietnākajam. Tātad īsteni pašapzinīgam tajā pašā laika jābūt arī krietnam; jebkurš tikums viņa raksturā parādās sevišķi cildeni: viņš nemetīsies bēgt briesmās un nebūs arī netaisnīgs. Kādēļ gan lai rīkotos zemiski tāds, kurš neko nepārvērtē? Vērtējot jebkuru atsevišķu gadījumu, jāatzīst, ka pašapzinīgums bez krietnuma liktos pavisam smieklīgs. Nekrietnam cilvēkam nevar būt pašcieņas, jo cieņa un gods ir balva par tikumību un tā tiek piešķirta krietnajiem. Pašapzinīgums nav iespējams, ja raksturam nepiemīt visi pārējie tikumi; pašcieņa visiem tikumiem piešķir lielumu un ir kā rota. Tāpēc patiesi pašapzinīgam būt ir grūti un tas nav iespējams bez cildenuma un krietnības. Pašapzinīgums vislielākajā mērā izpaužas tad, kad runa ir par cieņu un necieņu. Pašapzinīga cilvēka prieks par lielu godu, ko viņam izrādīs krietni cilvēki, būs mērens, jo tādējādi viņš saņem tikai to, kas viņam pienākas, vai pat mazāk (līdzvērtīgs gods tik pilnīgai tikumībai gandrīz nav iespējams). Tomēr viņš pieņems šādus cieņas apliecinājumus, jo nav nekā lielāka. Ja viņam godu izrādīs gadījuma cilvēki un par sīkumiem, viņš neliksies ne zinis (jo neuzskatīs sevi par šāda goda cienīgu); līdzīgi viņš izturēsies pret necieņu (jo šāda attieksme pret viņu nav taisnīga).

Tātad pašapzinīgums sevišķi izpaužas attieksme pret godu; līdz ar to arī attieksmē pret bagātību, valdnieka varu, jebkādu labklājību vai neveiksmi viņš izturēsies mēreni, atbilstoši ikvienam gadījumam, proti,_ nedz veiksmē pārāk priecāsies, nedz neveiksmē — pārak bēdāsies. Arī pret godu un cieņu viņš neizturēsies tā, it ka tas būtu pašas lielākās vērtības (katrā ziņā valdnieka varu, bagātību izvēlas goda dēļ; tie, kam tas viss ir, grib, lai minēto iemeslu dēļ viņi tiktu godāti). Tam, kuram pat gods ir kaut kas niecīgs, tāds ir arī viss pārējais. Tāpēc pašapzinīgus uzskata par lepniem.

Var likties, ka arī veiksme un labklājība veicina pašapzinīgumu, jo dižciltīgie un tie, kuriem ir vara, ka arī bagātie tiek cienīti un viņiem tiek paradīts gods. Viņu labklājība izpaužas pārākumā, un jo lielāks un pārāks ir kāds labums, jo vairāk tas tiek godāts. Visa minēta labklājība un veiksme vairo pašapzinīgumu, jo rada cieņu. Tomēr īstenībā tikai krietnums ir cienījams un godājams, lai gan vairāk tiek cienīts tāds, kurš ir gan krietns, gan arī veiksmīgs. Labklājībā dzīvojošiem, kuriem nav tikumības, nav tiesību vērtēt sevi augstu, un viņi nepareizi tiek saukti par pašapzinīgiem, jo būt īsteni pašapzinīgam nav iespējams bez tikumības. Šādi cilvēki minēto labumu dēļ kļūst augstprātīgi un nevērīgi pret citiem. Labklājība dzīvot pienācīgi un harmoniski nav viegli bez tikumības. Nespēdami to un domādami, ka ir pārāki, labklājība dzīvojošie nicina citus, bet paši savā rīcībā cer uz nejaušībām. Viņi atdarina pašapzinīgos, paši nebūdami tādi, jo rīkojas tā, kā spēj: savu rīcību nesaskaņo ar tikumību, pret citiem izturas nicinoši nevērīgi. Pašapzinīgais drīkst atļauties būt nevērīgs (jo viņš spēj novērtēt), bet lielākā daļa cilvēku rīkojas, vadoties no nejaušības. Pašapzinīgs cilvēks nieku dēļ neriskē un vispār nemīl aizrauties ar risku, toties ir gatavs riskēt nozīmīgā lietā, pat nesaudzējot dzīvību, it kā dzīvei nebūtu vērtības. Viņš ir gatavs darīt labu, taču jūtas neērti, ja viņam cits dara labu. Darīt labu var cilvēks, kurš pārāks; saņemt palīdzību un labdarību no cita — tas piederas vājākam. Labu darbu viņš atdara ar vēl lielāku labdarību, jo tad tas, kurš pirmais darījis labu, saņēmis pretī vēl lielāku labdarību, paliks parādā. Uzskata, ka pašapzinīgie atceras tos, kuriem viņi darījuši labu, bet tos, kuri viņiem darījuši labu, — nē; tas, kurš saņēmis palīdzību, ir niecīgāks par to, kurš darījis labu, bet viņš tomēr grib būt pārāks. Turklāt pašapzinīgais labprāt grib dzirdēt par savu labdarību, bet par saņemto palīdzību — nelabprāt. Lūk, kāpēc Tetīda^28 nepiemin Zevam to, ko tam darījusi labu, tāpat arī spartieši^29 — to, ko viņi darījuši atēniešu labā, bet gan to, ko atēnieši darījuši viņu labā. Pašapzinīgam cilvēkam ir raksturīgi vai nu nejust ne pēc kā vajadzību, vai arī just vajadzību pēc palīdzības ļoti reti, toties labprāt palīdzēt citiem. Pret cilvēkiem, kuriem tiek izradīta īpaša cieņa, un pret veiksmīgiem viņš izturas pašapzinīgi, pret vidusmēra cilvēkiem mēreni, jo būt pārākam par pirmajiem ir grūti un tas rada godbijību, bet būt pārākam par vidusmēra cilvēkiem — viegli; pirmajā gadījuma tas nav zemiski, otrajā — zemiski, gluži tāpat, kā parādot savu spēku pret vājiem.

Pašapzinīgais netiecas pēc tā, kas ir īpašā godā un cieņa, vai pēc tā, kur izceļas citi. Viņš nav pārāk aizrautīgs, ir nesteidzīgs, ja vien runa nav par lielu godu vai nozīmīgu lietu. Viņa aktivitāte izpaužas nedaudzās, toties lielās un slavenās lietās. Viņš nepieciešami ir arī atklāts savā naidā un draudzībā — slēpties raksturīgs bailīgam. Patiesība viņam rūp vairāk nekā slava, viņa runa un darbi ir atklāti, atklātībā izpaužas viņa pārākuma apziņa. Viņš ir patiess, izņemot tos gadījumus, kad viņa izturēšanās ir ironiska; tas parādās viņa attieksme pret pūli.

Pašapzinīgais nespēj dzīvot citam, kā vien draugam; pretējā gadījumā izpaužas kaut kas verdzisks, tāpēc visi lišķi ir pakalpīgi un nelgas ir lišķīgi.

Viņš ne par ko nebrīnās, jo nav nekā tāda, kas viņam liktos liels.

Viņš arī netur ļaunu prātu, jo pašapzinīgam ir raksturīgi nevis neaizmirst, it īpaši ļauno, bet drīzāk gan neievērot to.

Viņš neaprunā, jo nemīl runāt nedz par sevi, nedz par citu; viņam nerūp tas, lai viņš tiktu slavēts un lai citi tiktu nosodīti, — arī uzslavās viņš ir skops. Viņš nemēdz ķengāties, pat par ienaidniekiem ne, un dara to, vienīgi izrādot savu nicinājumu.

Viņš nenāk ar lūgumiem un nav izmisis tajos gadījumos, kad runa ir par ikdienā nepieciešamo vai maznozīmīgo, jo tas ir raksturīgi tam, kas par to norūpējies īpaši.

Viņam vairāk rūp tas, kas ir skaists, toties nedod nekādus ienākumus, nekā tas, kas nes ienākumus un ir noderīgs. Sāda attieksme ir raksturīga tam, kuram piemīt pašpietiekamība.

Pašapzinīga cilvēka gaita ir lēna un mierīga, balss — zema un valoda nosvērta un nopietna, viņš nav steidzīgs un aizrautīgs, kā jau tāds, kurš netiecas pēc pārāk daudz kā un kurš neko nevērtē pārāk augstu (pacelts balss tonis un nemierīgs steidzīgums rodas tieši minēto iemeslu dēļ).

Tāds ir pašapzinīgs cilvēks, toties pašcieņas nepietiekamība izpaužas kā sevis noniecināšana, pārmērība — kā dižmanība. Liekas, ka šādi cilvēki nav nekrietni (jo viņi nedara neko ļaunu), taču viņu rakstura ievirze ir nepareiza un kļūdaina. Sevi noniecinošs cilvēks atņem sev to, ko viņš īstenībā ir pelnījis, jo viņš nepazīst sevi un tāpēc novērtē sevi nepareizi. Pretēja gadījuma viņš tiektos pēc tiem labumiem, ko pelnījis. Nevar teikt, ka šādi cilvēki ir muļķi, — drīzāk gan viņi ir bailīgi un nenoteikti. Šo cilvēku domas pašiem par sevi padara viņus vēl sliktākus: katrs tiecas pēc tā, ko viņš uzskata par sevis cienīgu, bet minētie cilvēki atsakās no krietniem un skaistiem darbiem, tāpat kā atsakās no ārējiem labumiem, jo uzskata sevi par necienīgiem.

Dižmanīgie ir muļķīgi nelgas; arī viņi nepazīst sevi, turklāt tas visiem ir redzams (viņi iekāro augstas lietas, it kā būtu to cienīgi, bet vēlāk tiek atmaskoti un nosodīti). Viņi mīl grezni ģērbties, pievērš uzmanību savai ārienei un tamlīdzīgi; viņi grib, lai visiem būtu redzama viņu labklājība, un paši runā par to, cerēdami, ka šā iemesla dēļ viņus cienīs.

Lielāks pretstats pašapzinīgumam ir pašcieņas noniecināšana nekā dižmanība. Tā ir biežāk sastopama un ka rakstura kvalitāte zemāka.

10. Pašapzinīgumā runa ir par lielu godu, ka jau teikts. Runājot vispār par godu, iespējama tikumība tādā paša veidā, kā jau iztirzāts iepriekšējos gadījumos: šai tikumībai salīdzinoša attiecība pret pašapzinīgumu ir tāda pati ka devīgumam pret cēlsirdību. Abos gadījumos darīšana nav ar kaut ko lielu, bet attiecībā pret mēreno vai niecīgo šie tikumi veido pareizu mūsu attieksmi. Tāpat kā naudas ņemšana un došanā ir iespējams pareizais samērs, pārmērība un nepietiekamība, tāpat arī tieksme pēc goda var izpausties par daudz vai par maz attiecībā pret tieksmes objektu un veidu. Mēs nosodām godkārīgu, tāpēc ka viņš ir pārmērīgs un viņā šo tieksmi pēc goda nerada, tas, kam vajadzētu; nosodāms ir arī tas, kurš ir galīgi vienaldzīgs pret godu, jo viņš netiecas pēc tā, lai viņu godātu par krietniem un skaistiem darbiem.

Dažos gadījumos mēs slavējam godkārīgu cilvēku kā patiesi vīrišķīgu un tādu, kas mīl skaisto, dažos gadījumos — negodkarīgu ka mērenu un saprātīgu, kā jau teicam iepriekš.30

Ar vārdu godkārīgs mēs vienmēr neapzīmējam vienu un to pašu, jo izteiciens kaut ko kārot ir daudznozīmīgs. Mēs slavējam to, kura tieksme pēc goda ir spēcīgāka neka vairumam cilvēku, bet nosodām to, kura tieksme ir spēcīgāka par vajadzīgo. Tā kā vidus un pareizais samērs ir bez nosaukuma, tad abas galējības cīnās, lai aizņemtu šo vietu, jo tā ir tukša. Tomēr tur, kur ir pārmērība un nepietiekamība, tur ir arī vidus kā pareizais samērs, jo tieksme pēc goda var būt gan lielāka, gan mazāka par vajadzīgo; tātad tā var būt arī tāda, kā vajag. Lūk, tieši šāda rakstura kvalitāte tiek slavēta, — tā parādās kā pareizais samērs attieksmē pret godu, taču tai nav nosaukuma. Salīdzinājumā ar godkārību šāda attieksme šķiet negodkārība, salīdzinājumā ar negodkārību — godkārība un salīdzinājumā gan ar vienu, gan ar otru, tā zināmā mērā šķiet brīžiem pirmā, brīžiem — otrā. Minētais, acīm redzot, raksturīgs arī citiem tikumiem. Tā ka vidusstavoklim valoda nav apzīmējuma, pretstatu veido galējības.

11. Dusmās pareizais samērs un vidus ir savaldīga laipnība. Valodā vidusstāvoklim nav īsta apzīmējuma, to pašu gandrīz var teikt arī par galējībām. Mēs par pareizo samēru un vidu atzīstam savaldīgu laipnību, — tā vairāk nosveras uz nepietiekamības pusi, kurai arī valodā nav īsta apzīmējuma. Pārmērību varētu nosaukt par ātr-sirdību, jo pats afekts izpaužas kā sirdīšanās. Iemeslu, kas rada šādas dusmas, ir daudz, un tie ir atšķirīgi. Cildina to, kurš dusmojas tajos gadījumos un pret tiem, pret kuriem vajag, tāpat dara to pienācīgi un tieši tad, un tik ilgu laiku, cik vajag. Var uzskatīt, ka šādam cilvēkam piemīt savaldīga laipnība, un tā ir slavējama (šāds cilvēks neuztraucas, nepakļaujas dusmu afektam, bet, izradot savu neapmierinātību un sašutumu, vadās no prata apsvērumiem; te vairāk vērojama novirzīšanas uz nepietiekamību, jo šādam cilvēkam piemīt nevis tieksme nosodīt, bet drīzāk gan tieksme izturēties saprotoši).

Nepietiekamība, vai nu tā būtu zināma lēnprātība, vai kas cits, ir nosodāma (tie, kas neizrāda dusmas un sašutumu tad, kad vajag, liekas muļķi, jo, šķiet, viņi neko nejūt un nepārdzīvo, nav spējīgi aizstāvēties; ļaut sevi apmētāt dubļiem un nebūt gatavam aizsargāt savus tuvākos ir verdziski).

Pārmērība dusmās izpaužas visās iespējamās attieksmēs (proti, ir iespējams dusmoties ne uz tiem, uz kuriem vajag, ne tajos gadījumos, kad vajag, tāpat arī vairāk,, straujāk un ilgāku laiku, nekā vajag), bet visas šīs pārmērības nepiemīt vienam un tam pašam cilvēkam. Tas nebūtu iespējams, jo ļaunums sagandē un iznīcina pašu cilvēku; turklāt tad, ja tas piedevām ir tik vispusīgs, tas kļūst nepanesams.

Ir dusmīgi cilvēki, kas ātri iekaist, taču ātri rimstas, un tas ir vislabākais, kas viņiem piemīt Ta notiek tapec, ka viņi nespēj valdīt dusmas un reaģē tūlīt asi un atklāti, bet pēc laiciņa norimstas. Tie, kuri dusmas ir skarbi un neganti, aizsvilstas bez kāda iemesla un gandrīz vai pret katru. Viņi ir žultaini un savas dusmas glabā ilgu laiku. Nomierināšanās iestājas tikai tad, kad viņiem rodas iespēja atriebt, jo atriebība izbeidz dusmas, ciešanu vietā radot baudu. Ja tas nenotiek, viņi saglabā sevi smagumu un rūgtumu. Tā kā viņi nav atklāti, neviens viņus nevar pārliecināt un iespaidot, bet, lai izgaisinātu dusmas sevī, vajadzīgs laiks. Viņi ir neciešami sev un saviem tuvākajiem draugiem.

Par smaga rakstura cilvēkiem mēs devējam tos, kuri ir neiecietīgi vairāk un ilgāku laiku, neka vajadzīgs, ka arī neiecietīgi pret tiem, pret kuriem nebūtu vajadzīgs. Arī viņi ātrāk nerimstas, kamēr nav atriebuši vai sodījuši kādu.

Savaldīgai laipnībai lielāks pretstats ir pārmērība dusmās; tā biežāk sastopama (jo cilvēkam vairāk raksturīgi ir atriebt un nosodīt), un dzīvē smaga rakstura cilvēki savstarpējas attiecībās ir sliktāki un zemiskāki.

Tas, par ko jau iepriekš bija runa, ir skaidrs ari no tikko teiktā: nav viegli precīzi definēt, kādā veidā, pret ko un cik ilgu laiku jādusmojas, kāda ir tā robeža, kas šķir pareizo attieksmi no kļūdas. Tas, kurš tikai mazliet novirzās vai nu uz vienu, vai otru pusi, netiek nosodīts. Dažkārt mēs pat cildinām iecietību un miermīlīgu lēnprātību un dēvējam to par savaldīgu laipnību, bet citkārt dusmlgumu un nepamierinātlbu saucam par vīrišķību, kas piemīt cilvēkiem, kuri spēj valdīt. Kāda īsti ir tā attieksme, kas nosodāma, vārdos nav viegli definēt, — katra atsevišķā gadījumā to izšķir sajūta. Vienīgi to var pateikt skaidri: cildināma ir tā rakstura kvalitāte, kas ietur pareizo samēru un vidu; tā virza mūsu attieksmi dusmas pareizi katrā konkrētajā gadījumā; gan pārmērība, gan nepietiekamība ir nosodāmas. Niecīgai novirzei nav nozīmes, bet gan tādai, kas ir vairāk izteikta vai spilgta. Tātad, skaidrs, ka jāturas pie pareizā samēra.

12. Rakstura kvalitātes dusmās ir pārrunātas. Savstarpējas attiecības sadzīvē, sarunās un kopējā darbībā ir vērojama divējāda izturēšanās: viena daļa cilvēku izturas iztapīgi un citiem par prieku visu slavē, nekad nerunā pretī un uzskata, ka pret jebkuru cilvēku jāizturas tā, lai nesagādātu viņam nepatīkamus pārdzīvojumus; otra daļa ir pretēja tiem, vienmēr strīdas un uzskata, ka sagādāt ciešanas nav nekas: šos sauc par īgniem un kašķīgiem cilvēkiem. Ir pilnīgi skaidrs, ka minētās rakstura kvalitātes ir nosodāmas un cildināms ir vidusstāvoklis ka pareizais mērs, saskaņā ar kuru piekrišana un sašutums izpaužas tā, kā vajag. Šādam vidusstāvoklim valoda nav apzīmējuma, — tas, liekas, visvairāk līdzīgs draudzlgumam. Gluži tāpat mēs ari pieklājīgu varam saukt par draudzīgu ar to atšķirību, ka draudzlgums vēl iesaistīts ari ar mīlestības un draudzības jūtām, bet minētajā gadījumā attiecībās neparādās emocijas un mīlestības jutās. Sāds cilvēks izturas pareizi nevis tāpēc, ka viņš kādu mīlētu vai ienīstu, bet tāpēc, ka tāds ir viņš pats. Šajā ziņā viņš nešķiro, vai cilvēki ir nezināmi vai pazīstami, tuvi vai sveši, tomēr katrā atsevišķajā gadījumā viņš rīkosies atbilstoši, jo ne jau gluži vienādi pieklājas rūpēties par tuvu paziņu un par svešinieku. Vispārīgi sakot, šāds cilvēks savstarpējās attiecības rīkosies tā, kā vajag. Ja darbības mērķis būs skaistais vai derīgais, viņš centīsies nesarūgtināt nevienu, bet drīzāk iepriecēs. Savstarpējās attiecībās izpaužas vai nu bauda,, vai nepatika. Ja darbība nebūs vērsta uz skaisto, bet bus kaitīga, viņš nepiekritis, strīdēsies pretim un labāk izvēlēsies kāda sarūgtināšanu. Ja darbība ir nekrietna, pat ļoti zemiska, un vēl sagādā zaudējumu, viņš ar sašutumu vērsīsies pret to. Atšķirīga būs viņa izturēšanas pret gadījuma cilvēkiem un pret tādiem, kuriem tiek parādīta īpaša cieņa, kā ari pret vairāk pazīstamiem un mazāk pazīstamiem; līdzīgi viņš ievēros ari citas atšķirības, katrā gadījumā izturoties tā, kā pienakas.

Sāda cilvēka būtība ir tāda, ka viņš vienmēr izvēlēsies draudzīgu izturēšanos un prieka sagādāšanu, izvairīsies sarūgtināt un ievēros darbības sekas, ja vien tas nebūs nenozīmīgas, es gribu teikt, saskaņos savu rīcību ar skaisto un derīgo. Ja kāda darbība nākotne varēs sagādāt prieku un baudu, viņš atļausies ari nelielu sarūgtinājumu. Tāda ir šī rakstura kvalitāte, taču valoda tai nav apzīmējuma.

Tāds, kurš vienmēr cenšas izpatikt un sagādāt prieku bez kāda īpaša blakusnolūka, tāds ir iztapīgi laipns, turpretim tad, ja blakusnolūks ir peļņa vai kādi citi ieguvumi, mēs tādu cilvēku saucam par lišķi. Tas, kurš vienmēr ir nelaipns un nesaticīgs ar visiem, ka jau teikts, ir īgņa un kašķis. Liekas, ka pretstatu veido galējības,, tāpēc ka vidusstāvoklim nav nosaukuma._

13. Līdzīgās situācijās parādās ari tā rakstura kvalitāte, kas ir vidus starp lielību un pašironiju; ari tai valodā nav apzīmējuma. Tomēr nenāktu par sliktu iztirzāt ari šis rakstura kvalitātes, jo tā mēs skaidrāk varēsim izzināt to, kas attiecas uz raksturu. Iztirzājot katru gadījumu atsevišķi, mēs drīzāk pārliecināsimies, ka tikumi patiešām katrā konkrētā attiecībā ir vidus un pareizais samērs.

Par tām attiecībām, kurās ikdienas saskarsme un sadzīvē parādās savstarpēja patika vai nepatika, ir jau parunāts. Tagad iztirzāsim patiesumu un melīgumu vārdos un darbos. Lielīgais grib, lai viņu slavē; viņš pietēlo to, kā viņam īstenībā nav vai kas viņam piemīt daudz mazākā mērā. Patiess cilvēks ir tas, kurš dzīve un runa ir tāds, kāds viņš ir, un to, kas viņam patiešam piemīt,.

nenoliedz un nepārspīlē. To visu var darīt vai nu noteikta mērķa dēļ, vai tāpat; ja netiek izvirzīts kāds noteikts mērķis, tad katra cilvēka vārdi un darbi, un visa dzīve ir tāda, kā tas katram raksturam ir atbilstoši.

Paši par sevi meli ir zemiski un nosodāmi, turpretim patiesība — skaista un cildināma. Tieši tāpēc patiess cilvēks ir slavējams, bet nepatiess nosodāms abos gadījumos^31, vairāk gan lielīgais.

Par katru runāsim atsevišķi; vispirms par patieso. Mēs nerunājam par patiesumu, kas izpaužas savstarpējās vienošanās, arī ne par tiem gadījumiem, kas saistīti ar ne-taisnīgumu un taisnīgumu (jo tas attiecas uz citu tikumu), bet gan par tiem gadījumiem, kur minētām situācijām nav nozīmes un kur patiesums izpaužas vārdos un dzīvē kā noteikta rakstura kvalitāte. Liekas, ka šāds cilvēks ir godprātīgs. Tāds, kurš mīl patiesību, ir patiess gan tad, ja tam nav īpašas nozīmes, gan vēl jo vairāk tad, ja tam ir nozīme. Viņš vairīsies no meliem kā no kaut kā zemiska un apkaunojoša, un šāda attieksme ir cildināma. Ja šāds cilvēks arī atvirzās no patiesuma, tad tikai tā, ka viņš sevi izceļ pēc iespējas mazāk. Arī raksturā viņš liekas krietnāks, tāpēc ka pārmērības vienmēr ir nepatīkamākas.

Muļķīgi izturas tas, kurš pietēlo, kā viņam īstenībā nav, un kurš to dara bez jebkāda blakusmērķa (tādam cilvēkam meli sagādā prieku). Sāda izturēšanās vairāk līdzīga tukšai uzpūtībai nekā nekrietnībai. Ja kāds to dara noteikta mērķa dēļ, piemēram, slavas vai goda dēļ, tad viņš nebūtu pārāk nosodāms, bet raksturā nekrietnāks ir tāds, kas to dara naudas vai citu ar naudu saistītu labumu dēļ. Lielība parādās rīcības izvēlē, nevis kā dvēseles potenciāla spēja, — tā ir rakstura kvalitātes, noteiktas īpašības izpausme. Tā, piemēram, ir melīgi cilvēki, kuriem paši meli sagādā prieku, un ir tādi, kuri ir nepatiesi slavas vai kāda cita labuma dēļ. Slavaskārie pietēlo to, par ko kādu var cildināt vai uzskatīt par laimīgu; peļņaskārie — to, kas apkārtējiem cilvēkiem varētu būt nepieciešams vai derīgs un ko viegli maskēt^32. Var tēlot, piemēram, pareģi, gudro vai ārstu, to arī visbiežāk dara, jo tieši šādās formās izpaužas iepriekš teiktais.

Ironiskie rakstura ziņā liekas smalkāki (jo viņu runa nav virzīta uz to, lai iegūtu sev kādu labumu, viņi vienkārši necieš plātīgumu). Šādi cilvēki noliedz sevī to visu, kura dēļ viņus varētu uzskatīt par slaveniem, kā, piemēram, darīja Sokrāts.

Tie, kuri šādi izturas arī sīkumos un turklāt tā, ka minētais ir skaidri redzams, ir aušīgi nelgas. Dažreiz pašironija izpaužas gandrīz vai kā lielība; tā var teikt, piemēram, par spartiešu apģērbu (jo lielība ir gan pārmērība, gan arī pārspīlēta nepietiekamība). Tie, kuri pašironijā ievēro mēru, liekas smalki un taktiski cilvēki.

Pretstats patiesajam šķiet lielīgais, jo viņš ir sliktāks.

14. Dz īve ir ari izklaidēšanas un taja iespejama laika pavadīšana ar jokiem. Arī šajās situācijās iespējamas saskanīgas un pienācīgas savstarpējās attiecības, gan runājot to, ko vajag un kā vajag, gan arī uzklausot. Runāt un uzklausīt otru ir divas dažādas lietas. Skaidrs, ka arī te iespējama pārmērība, vidus un nepietiekamība.

Tie, kas smīdināšanā pārspīlē, ir āksti un nepanesami cilvēki. Viņu mērķis ir vienmēr smīdināt, nevis būt pieklājīgi asprātīgiem, tāpēc viņi maz rūpējas par to, lai nesarūgtinātu izsmejamo.

Kas paši nevar pateikt neko smieklīgu un dusmojas par tiem, kuri joko, tie ir neaptēsti, truli un garlaicīgi cilvēki. Tos, kuri mēreni joko, dēvē par asprātīgiem; tie ir cilvēki, kuri viegli rod kontaktus ar citiem un ir atraisīti, veikli sarunu biedri. Atraisītība liecina par zināmu kustīgu elastību raksturā. Tāpat kā par ķermeni varam spriest pēc kustībām, tāpat arī par raksturu. Tā kā komiskais ir bieži sastopama parādība un lielākā daļa cilvēku par jokiem un asprātībām priecājas vairāk, nekā būtu vajadzīgs, tad āksti palaikam arī tiek saukti par asprātīgiem jokdariem, lai gan no minētā ir skaidrs, ka viņi atšķiras no tādiem un ne jau mazā mērā.

Pareizam samēram raksturīga arī pieklājība. Pieklājīgs cilvēks runā un uzklausa to, kas piestāv pieklājīgam un brīvam, — tāds cilvēks atļaujas jokos teikt un klausīties pienācīgo. Brīva cilvēka joki atšķiras no atkarīga un verdziska cilvēka jokiem, tāpat arī izglītota cilvēka joki no neizglītota. So atšķirību var redzēt arī vecajā un jaunajā komēdijā: vecajā komēdijā smieklīgais bija neķītra runāšana, jaunajā komēdijā smieklus izraisa vairāk ar zemtekstu un mājieniem. Pieklājības ziņā tā nav maza atšķirība.

Ko dēvēt par asprātīgu jokotāju? Vai to, kurš runāšanā neatļaujas neko tādu, kas nepiestāvētu brīvajam, vai to, kurš klausītāju nevis sarūgtina, bet drīzāk iepriecē? Vai varbūt to nemaz nevar precīzi noteikt, jo vienam dažs liekas ienīstams vai patīkams, otram cits? Atbilstoši tam katrs būs ar mieru klausīties un, ko kāds labprāt klausās, to, liekas, arī dara. Taču ne jau gluži visu var darīt, jo izsmējīgi joki un asprātības zināmā mērā ir ari ķengāšana, un to dažreiz aizliedz likumdevēji. Varbūt vajadzētu aizliegt arī izsmiešanu. Izglītots un brīvs cilvēks rīkosies tā, it kā viņš pats sev būtu likums.

Tāds ir šajās situācijās vidusstāvoklis. Cilvēku, kura attieksme ir atbilstoša pareizam samēram, var saukt vai nu par pieklājīgu, vai asprātībā atraisītu. Ākstīgi jokdari nevar iztikt bez smīdināšanas, un jokos viņi netaupa nedz sevi, nedz citus. Viņi spēj pateikt to, ko neviens izglītots cilvēks ne tikai neteiktu, bet nebūtu ar mieru arī klausīties. Truls un garlaicīgs cilvēks šādā sabiedrībā ir vienkārši nederīgs; pats neko nespēdams dot, viņš visiem ir nepatīkams un visus kaitina. Tomēr liekas, ka dzīvē šāda atpūta un izklaidēšanās ir nepieciešama.

Tātad ir pārrunāts par vidu un pareizo samēru trīs dažādās dzīves situācijās, kuras visas saistītas vai nu ar savstarpējām attiecībām vārdos, vai kopīgu darbošanos. Vienā gadījumā runa ir par patiesumu šādās attieksmēs, divi pārējie gadījumi saistīti ar savstarpēju patiku, kas var parādīties, gan kopīgi izklaidējoties, gan citās sadzīves situācijās.

15. Par kautrību kā kauna sajūtu nevar runāt kā par rakstura tikumu, jo tā vairāk līdzīga afektam nekā noturīgai rakstura kvalitātei. Raksturojot kauna sajūtu, var teikt, ka tā ir zināmas bailes no neslavas; tā izpaužas līdzīgi kā bailes no briesmām, jo nokaunējušies nosarkst, bet tie, kuri pārdzīvo nāves bailes, nobāl. Tiklab viena, kā otra izturēšanās vairāk saistīta ar ķermeni, un tieši tas ir vairāk raksturīgs afektam nekā ievingrinātai un noturīgai rakstura kvalitātei. Sāda afekta izpausme piestāv nevis jebkuram vecumam, bet gan tikai jaunībai.. Mēs uzskatām, ka jauniešiem ir jābūt kaunīgiem, jo viņi, vadīdamies savā dzīvē no emocijām, bieži kļūdās, taču kaunīgums viņus iegrožo. Jauniešus mēs cildinām par viņu kautrīgumu, bet vecāku cilvēku gan neviens neslavēs par to, ka viņš ir kautrīgs, jo mēs uzskatām, ka tādā vecumā neklājas darīt to, par ko vajadzētu kaunēties. Kaunēšanās nav raksturīga arī godprātīgajiem, jo kauna sajūtu rada nekrietna rīcība (bet nekrietni darbi nav jādara, un te nav nekādas atšķirības, vai nekrietnība ir tikai šķietama vai pēc būtības, — kā vienā, tā otrā gadījumā tā nav pieļaujama, līdz ar to nav arī jākaunas), turpretim zemisks cilvēks ir spējīgs veikt nekrietnus darbus. Ir bezjēdzība domāt, ka nokaunēšanās par nekrietnu darbu varētu kādu padarīt par godprātīgu. Kaunīgums izpaužas tad, kad rīcība ir bijusi labprātīga, bet godprātīgs cilvēks nekad labprātīgi nerīkosies nekrietni. Varētu izvirzīt pieņēmumu, ka kaunīgums ir zināmā mērā kaut kas godprātīgs: ja ir izdarīts kaut kas slikts, tas rada kauna sajūtu. Bet šādi nevar spriest par rakstura tikumiem. Ja jau nekautrība ir nekrietna un izpaužas kā nekaunēšanās no zemiskas rīcības, tad no tā nebūt neizriet, ka kauna sajūta par zemisku rīcību ir godprātība. Arī savaldība nav tikumība, bet kaut kas jaukts. Iztirzājums par to būs vēlāk, tagad parunāsim par taisnīgumu.

(V GRAMATA)

1. Jāaplūko jautājums par taisnīgumu un netaisnīgumu: kādās darbībās parādās šīs rakstura kvalitātes; kā taisnīgumā izpaužas pareizais samērs un vidus, un kādi ir galējie pretstati jēdzienam taisnīgais. Mūsu iztirzājuma metode būs tāda pati, kā izklāstot iepriekšējos jautājumus.

Mēs redzam, ka visi par taisnīgumu sauc tādu noturīgu rakstura kvalitāti, kura garantē spēju rīkoties taisnīgi un kura arī darbībā izpaužas kā taisnīga rīcība; turklāt šī rakstura kvalitāte nosaka arī cilvēku gribu rīkoties taisnīgi. Tādā pašā veidā tiek spriests par netaisnīgumu: tā ir rakstura kvalitāte, kas darbībā izpaužas kā netaisnīga rīcība un kas virza cilvēka gribu uz netaisnīgu rīcību. Šie atzinumi arī mūsu iztirzājumā lai ir pamatpieņēmumi.

Lietas būtība nav vienāda zinātnēs un dažādās spējās, no vienas puses, un noteiktās rakstura kvalitātēs, no otras puses. Viena un tā pati zinātne un viena un tā pati spēja attiecas uz pretējām lietām, bet viena un tā pati rakstura kvalitāte neattiecas uz pretējo, piemēram, veselībā var izpausties nevis neveselīgais, bet tikai veselīgais. Mēs, piemēram, sakām: veselīga cilvēka gaita, ja kāds iet kā vesels cilvēks. Bieži no noteiktas rakstura kvalitātes var iegūt priekšstatu par pretējo, kā arī bieži vien par kādu rakstura kvalitāti var spriest no tā, kas ir pamatā šai kvalitātei. Ja ir zināms, kā izpaužas labs veselības stāvoklis, tad ir skaidrs arī, kā izpaužas slikts. Saprast, kas ir laba veselība, var, ja zina tos apstākļus, kas ir pamatā un kas veicina labu veselību, un otrādi, zinot, kas ir laba veselība, var zināt tos apstākļus, kas veicina labu veselību. Ja par labu veselības stāvokli liecina spēcīga miesas uzbūve, tad nepieciešami izriet, ka par sliktu veselības stāvokli liecinās vāja miesas uzbūve, un tie apstākļi, kas rada labu veselību, tie radīs arī spē-cīgumu miesas uzbūvē.

2. Parasti ir tā, — ja kāds jēdziens ir daudznozīmīgs, tad arī pretējais jēdziens ir daudznozīmīgs. Tā, piemēram, ja jēdziens taisnīgais ir daudznozīmīgs, tad daudznozīmīgi ir arī jēdzieni netaisnīgais un netaisnīgums. Taisnīgums un netaisnīgums ir daudznozīmīgi jēdzieni, bet šo jēdzienu daudzās nozīmes ir ļoti tuvas un tādēļ grūti pamanīt atšķirību. To var redzēt skaidrāk, ja nozīmes ir tālākas. Tā, piemēram, ir liela atšķirība nozīmēs vārdam «atslēga» — ar šo homonīmu mēs apzīmējam gan atslēgas kaulu dzīvām būtnēm, gan arī to atslēgu, ar ko slēdzam durvis; atšķirība te izpaužas ārējā izskatā. Tātad noskaidrosim, cik daudzās nozīmēs tiek lietots jēdziens netaisnīgs cilvēks. Šķiet, ka likumpārkāpējs, ierāvējs un negodīgs ir netaisnīgi cilvēki. No tā izriet, ka taisnīgs cilvēks ir likuma ievērotājs un tāds, kurš necenšas iegūt sev vairāk. Tātad viss likumiskais un godīgais ir taisnīgs, pretlikumiskais un negodīgais — netaisnīgs. Netaisnīgais cenšas sev iegūt vairāk ne jau visus labumus, bet tikai tos, kas saistīti vai nu ar dzīves labklājību un veiksmi, vai ar neveiksmi. Šie labumi vienmēr ir labumi šī vārda tiešajā nozīmē, taču tie ne jau vienmēr ir labumi konkrētam cilvēkam. Un tomēr cilvēks labprāt grib tos sev izlūgties un tiecas pēc tiem, lai gan to nevajadzētu darīt, bet drīzāk vajadzētu panākt, lai labumi šī vārda tiešajā nozīmē būtu labumi arī viņam pašam, un tad vēlēties to, kas viņam pašam ir labs.

Netaisnīgais ne vienmēr cenšas sev ieraut vairāk, piemēram, viņš izvēlas sev pēc iespējas mazāk ļaunā. Bet, tā kā mazāks ļaunums zināmā mērā ir labums un ierau-šana vienmēr ir vērsta uz kaut ko labu, tad, arī šādi spriežot, var teikt, ka netaisnīgais ir ierāvējs. Viņš ir arī negodīgs; šis jēdziens ir plašāks un kā kopīgs jēdziens ietver arī iepriekšējo.

Ja likumpārkāpējs ir netaisnīgs un likuma ievērotājs taisnīgs, tad skaidrs, ka viss likumiskais ir zināmā mērā arī taisnīgs. Viss, ko nosaka likumdošana, ir taisnīgs, un mēs atzīstam, ka arī katrs atsevišķais ar likumdošanu saistītais jautājums ir taisnīgs.

3. Likumu pārkāpējs tātad ir netaisnīgs, likumu ievērotājs — taisnīgs, tāpēc skaidrs, ka viss likumiskais ir taisnīgs. Likumiskais savukārt ir tas viss, ko nosaka likumdošana, un katra atsevišķa likumības izpausme ir taisnīga. Likumi aptver visas jomas un ir vērsti uz to, lai nodrošinātu labumu visiem kopā. vai tikai izcilākajiem, kuri izceļas vai nu ar tikumību, vai kādā citā veidā.

Vienā nozīmē ar jēdzienu taisnība mēs saprotam to visu, kas pilsoņu kolektīvā rada un nosargā vai nu laimi, vai vismaz daļēju laimi. Likums pavēl būt drosmīgam, piemēram, neatstāt ierindu, nebēgt, nepamest ieročus, arī but saprātīgi mērenam, t. i., nebūt izvirtīgam un augstprātīgam, likums pavēl arī būt iecietīgi laipnam, nesist nevienu un nelamāt. Tādā pašā veidā likums nosaka rīcību arī attiecībā uz citiem tikumiem vai netikumiem, vienus veicinot, otrus kavējot. Pareizi sastādīts likums to veic pareizi, pavirši sastādīts un nepārdomāts likums — slikti. Šādā nozīmē jēdziens taisnīgums kā rakstura kvalitāte ir jāsaprot kā pilnīga tikumība, taču ne vienkārši kā rakstura kvalitāte, bet gan kā attieksmes izpausme pret otru. Tāpēc bieži vien taisnīgumu uzskata par visnozīmīgāko un varenāko no tikumiem un, kā saka, «nedz rīta, nedz vakara zvaigzne nav vairāk apbrīnojama». Saka arī tā: «Taisnīgums ietver sevī visus tikumus.»33

Taisnīgums ir vispilnīgākā tikumība tāpēc, ka tieši attieksmē parādās šī pilnība: tas, kuram piemīt šāds tikums, var to apliecināt attieksmē pret otru, ne tikai pret sevi. Daudzi pašu dzīvē var apliecināt savu tikumību, bet nespēj to izdarīt attieksmē pret otru. Šķiet, ka labi pateicis Biants:34 «Vara parādīs, kāds ir cilvēks.» Tas, kuram ir vara, ir saistīts ar citiem, ar visu kopību. Tieši tāpēc, ka taisnīgums izpaužas attieksmē pret otru, tas, šķiet, ir vienīgais tikums, kas ir arī cita labums, jo tas sagādā labumu un derīgo arī otram, — vai nu valdniekam, vai vienkāršam pilsonim. Visnekrietnākais ir tas, kurš pret sevi un saviem draugiem izturas zemiski, viskrietnākais — nevis tas, kurš ir tikumīgs attieksmē pats pret sevi, bet gan tas, kurš ir tāds pret otru, un tādam but ir grūti. Šādā nozīmē jēdziens taisnīgums nav tikumības daļa, bet visaptveroša tikumība vispār, tāpat kā tā pretstats netaisnīgums nav netikumības daļa, bet netikumība vispār (ar ko atšķiras tikumība vispār no šāda taisnīguma ir skaidrs no iepriekš teiktā, proti, jēdzienu saturs ir viens un tas pats, bet izpausme atšķiras: taisnīgums parādās attieksmē pret otru, bet tikumība šā vārda tiešajā viennozīmībā ir rakstura kvalitāte).

4. Tagad mēs cenšamies noskaidrot to taisnīguma j ē-dzienu, kas ir tikumības daļa; kā mēs jau teicām, tāds pastāv. Pierādījumi te ir šādi: visas citas nekrietnības, kas izpaužas kāda rīcībā, liecina, ka tāds cilvēks ir netaisnīgs, bet tomēr viņš necenšas iegūt sev neko vairāk, piemēram, tāds, kurš gļēvuma dēļ pamet vairogu vai dusmu dēļ kādam sit, vai arī skopulības dēļ nepalīdz ar naudu. Bet, ja kāds cenšas ieraut un iegūt sev vairāk, tad visbiežāk tā, ka neviens no iepriekš minētajiem netikumiem neizpaužas un arī visi kopā ne, toties drīzāk parādās kāda cita nekrietnība (tādu cilvēku mēs taču nosodām) un netaisnīgums. Tātad ir vēl kāds cits netaisnīgums, kas ir it kā daļa no vispārīga jēdziena, un katra šāda netaisnīguma izpausme ir daļa no plašāka jēdziena pretlikumīgs. Turklāt, ja kāds peļņas nolūka nododas izvirtībai un par to vēl saņem atlīdzību, bet cits šķiež līdzekļus, lai apmierinātu iekāres, tad skaidrs, ka pēdējais drīzāk ir izlaidīgs nekā ierāvējs, bet pirmais netaisnīgs, nevis izlaidīgs, jo viņš to dara peļņas dēļ.

Tālāk, visos citos gadījumos netaisnīgu rīcību var attiecināt uz kādu noteiktu netikumību, piemēram, izvirtība ceļas no izlaidības, sava cīņu biedra pamešana kaujas laukā — no gļēvulības, otra piekaušana un sišana — no dusmām, bet negodīga peļņa nav attiecināma ne uz kādu citu netikumību kā tikai uz netaisnīgumu. Tas ir skaidrs, ka ir vēl kāds netaisnīgums, kas atšķiras no vispārīgā jēdziena kā daļa. Abas minētās nozīmes apzīmētas ar vienu un to pašu vārdu, jo tās pakļaujas vienam un tam pašam sugas jēdzienam. Abos gadījumos netaisnīga rīcība izpaužas attieksmē pret otru, atšķirība ir ta, ka netaisnīgums šaurākā nozīmē^35 parādās situācijās, kad izšķiras jautājums par godu, naudu, paša drošību —, vai kā lai to pasaka vienā vārdā, — bez tam par šādu netaisnīgumu liecina arī bauda, ko sagādā peļņa, turpretim netaisnīgums plašākā nozīmē ir saistīts ar visu to jomu, kurā vien var izpausties krietna un tikumiska rīcība.

5. Tātad ir noskaidrots, ka jēdziens taisnīgums nav viennozīmīgs un ka ārpus visaptveroša tikumības jēdziena ir vēl cits. Jānoskaidro tuvāk, kāds tas ir. Jēdziens netaisnība tiek definēts divējādi, saprotot to gan kā pretlikumiskumu, gan kā nevienlīdzību, bet jēdzienu taisnība — kā likumiskumu un vienlīdzību. Iepriekš iztirzātais netaisnības jēdziens atbilst pretlikumisku-mam. Tā kā jēdzieni nevienlīdzīgs un pretlikumisks nav viens un tas pats, bet atšķiras viens no otra kā daļa no veselā (katra nevienlīdzība ir pretlikumiska, taču ne jau katrs pretlikumiskums ir nevienlīdzība), tad arī netaisnība un netaisnīgums nav vienādi abos gadījumos, bet atšķirīgi: vienā gadījumā tas izpaužas kā daļa, otrā kā veselais; tāpat tas ir attiecībā uz taisnīgumu. Tātad jārunā par to taisnīgumu un netaisnīgumu, kas izpaužas ka daļa no veselā, līdzīgi arī par taisnību un netaisnību.36 Par taisnīgumu kā visaptverošu tikumību^37 šeit sīkāk nerunāsim, tāpat arī par taisnību un netaisnību šādā nozīmē, jo tas ir skaidrs. (Dzīvot saskaņā ar likumiem daudzos gadījumos nozīmē dzīvot atbilstoši tikumībai, jo likums taču pavēl darīt tā, kā tas atbilst katram atsevišķam tikumam, un aizliedz netikumus. Tikumību šī jēdziena plašākajā nozīmē veicina tie likumi, kas attiecas uz vispārējo izglītību un audzināšanu valstī. Vēlāk tiks sīkāk runāts par to, vai jautājums — kādai katrā atsevišķā gadījumā jābūt audzināšanai, lai cilvēku padarītu krietnu, — attiecas uz politikas zinātni vai kādu citu zinātni, jo jēdzieniem tikumisks cilvēks un krietns pilsonis, šķiet, nav viens un tas pats saturs.)

Tas taisnīguma un taisnīgas rīcības jēdziens, kas ir daļa no vispārīgā jēdziena, sīkāk dalāms divās daļās: vienā nozīmē tas ir attiecināms uz sadali, t. i., to visu, kas valstī atbilstošās daļās pieder visiem pilsoņiem, piemēram, gods, nauda u. c. (šādos gadījumos sadalē ir iespējama vienlīdzība vai nevienlīdzība); otrā nozīmē var runāt par izlīdzinājumu, kas parādās savstarpējās saistības un maiņas darbībās. Pēdējā gadījumā ir divas iespējas: viena daļa saistību ir labprātīgas, otra daļa — nelabprātīgas. Labprātīgas saistības ir pirkšana, pārdošana, naudas aizdošana, galvojuma maksa, nodošana lietošanā vai glabāšanā, nomas maksājumi (šīs darbības sauc par labprātīgām, jo ierosinājums un sākums tām ir paša izvēlē). Tās savstarpējās saistības, kurās nav labprātīguma, daļēji ir slepenas, piemēram, zādzība, netikla pavedināšana, nozāļošana, savedināšana, kalpotāju pārvilināšana, nodevīga slepkavība, viltusliecība, daļēji — piespiedu attiecības, kurās izpaužas varmācība, piemēram, piekaušana, turēšana cietumā, nonāvēšana, laupīšana, sakropļošana, nolamāšana.

6. Ja netaisnīgs cilvēks ir tāds, kurš sadalē saņem nevienlīdzīgu daļu, un netaisnība tātad ir nevienlīdzība, tad skaidrs, ka pastāv arī vidus starp divām nevienlīdzības galējībām. Šis vidus ir vienādība kā vienlīdzība. Kur ir iespējams vairāk un mazāk, tur ir iespējama arī vienādība. Ja netaisnība ir nevienādība, taisnība ir vienādība. Tas visiem ir skaidrs arī bez pierādījuma.

Ja vienlīdzība ir vidus, tad arī taisnība būs vidus. Proporcionāla vienlīdzība ir iespējama tur, kur ir vismaz divi lielumi. Tātad nepieciešami izriet, ka taisnība ir vidus un līdz ar to arī vienlīdzība starp dažādiem cilvēkiem attiecībā pret dažādām lietām (taisnība kā vidus parādās starp diviem lielumiem — par daudz, un par maz), kā vienlīdzība tā attiecināma uz diviem priekšmetiem un pati taisnības būtība izpaužas attiecībā pret cilvēkiem. Tātad taisnības izpausmei nepieciešami četri nosacījumi: divi cilvēki, attiecībā pret kuriem realizējas taisnība, un divi priekšmeti, ar kuru starpniecību tas notiek.

Vienlīdzība attiecībās starp cilvēkiem ir tāda pati kā starp lietām. Ja cilvēki nav savstarpēji līdzvērtīgi un vienādi, viņiem nepienākas vienāda daļa. Pārmetumi un savstarpēja cīņa rodas tāpēc, ka nelīdzvērtīgiem cilvēkiem tiek piešķirta vienāda daļa, — un otrādi.

Visi ir vienisprātis par to, ka taisnīga sadale ir tada, kura ir atbilstoši piemērota, bet atbilstības kritērijs visiem nav vienāds: demokrātijas piekritējiem^ tas ir brīvība, oligarhijas piekritējiem — bagātība, vēl citiem — dižciltība, aristokrātijas piekritēji par vērtību atzīst tikumību. Tātad taisnība ir zināma proporcionāla atbilsme. Proporcionalitāte piemīt ne tikai abstraktiem skaitļiem, bet arī skaitļiem vispār, — tā izsakāma vienādojumos, kur ir vismaz četri lielumi. Tas, ka dalītā proporcija sastāv no četriem locekļiem, ir pilnīgi skaidrs, bet tas attiecas arī uz pakāpenisko jeb nepārtraukto proporciju. Pēdējā gadījumā viens lielums tiek lietots divas reizes, piemēram, kā A attiecas pret B, tā B attiecas pret C.

Tātad, ja B skaitām divas reizes, tad iznāk, ka šī proporcija sastāv no četriem locekļiem.

Tāpat ari taisnība var izpausties tad, ja ir četri savstarpēji saistīti lielumi; sadalījums starp cilvēkiem un lietām un proporcionālas atbilsmes te ir tādas pašas kā iepriekš, proti, tāda attiecība, kāda ir starp cilvēkiem A un B, tāda pati pastāv starp lietām C un D, vai ari pārmaiņus: A pret C attiecas tāpat kā B pret D. Tātad viens veselums attiecas pret citu veselumu. Tieši šādas attiecības realizējas sadalē; ja tās ir proporcionālas, sadale ir taisnīga.

7. A sasaisti jums ar C un B sasaistljums ar D nodrošina taisnību sadalē. Taisnība ir vidus; minētais izriet no tā, ka proporcionalitāte ir vidus un taisnība ir proporcionalitāte. Matemātiķi dēvē šādu atbilsmi par ģeometrisko proporciju, jo tajā locekļu summu attiecība ir tāda pati kā atsevišķo locekļu attiecība. Sāda proporcija nav nepārtraukta, ja tajā nav viena tāda locekļa, kas vienlaikus būtu gan tas, kuram kaut kas tiek iedalīts, gan tas, kas tiek iedalīts.38 Netaisnība ir izjaukta proporcionalitāte. Tas notiek tad, ja viens no proporcijas locekļiem kļūst nesamērīgi liels, otrs — nesamērīgi mazs. Tā ir ari dzīvē: netaisnīgais saņem lielāku daļu no labuma, bet tas, kurš cieš netaisnību, — mazāku daļu. Attiecībā uz ļaunumu tas ir otrādi. Mazākais ļaunums pretstatā lielākajam ir jāuzskata par labumu, jo ir taču tā, ka no diviem ļaunumiem jāizvēlas mazākais, un viss, ko mēs izvēlamies, ir labums, turklāt, jo vairāk mēs kaut ko vēlamies, jo tas ir lielāks labums.

Šāds ir viens taisnības veids. Tālāk jāaplūko taisnība kā izlīdzinājums, kas rodas gan labprātīgās, gan nelabprātīgās saistībās un maiņas darbībās un ir atšķirīga no iepriekšējās. Taisnība sadalē vienmēr parādās kā proporcionalitāte (ari tad, ja, gadījumā, tiktu sadalīti visiem pilsoņiem kopīgie naudas līdzekļi, sadale būtu atbilstoša katra pilsoņa iemaksām valsts kasē), turpretim izlīdzinošā taisnība gan ir zināma vienlīdzība, tāpat kā netaisnība — nevienlīdzība, taču nevis iepriekš minētajā proporcijā, bet aritmētiskajā. Nav nekādas atšķirības, vai godprātīgs cilvēks ir atņēmis kaut ko zemiskam un nekrietnam vai nekrietns — godprātīgam, tāpat ari, vai laulību pārkāpis godprātīgs vai nekrietns. Likumā tiek ņemts vērā tikai pārkāpuma lielums (cilvēki tiek uzlūkoti kā vienādi un līdzvērtīgi), svarīgi ir tikai, kurš bijis netaisnīgs un kurš cietis netaisnību, kā ari kurš nodarījis pari un kuram — nodarīts pāri. Tiesnesis mēģina izlīdzināt šo radušos neatbilsmi. Ja viens sit un otrs tiek sists, ja viens nogalina un otrs mirst, tad šajos gadījumos darbības un ciešanas nav sadalītas vienlīdzīgi vienādi. Tiesnesis ar sodīšanu mēģina panākt izlīdzinājumu, atņemot vienai no pusēm, ja tā var teikt, ieguvumu. Šāds vārds «ieguvums» nav īsti piemērots visiem gadījumiem, piemēram, attiecībā pret to, kurš sit, tāpat kā vārds «zaudējums» nav piemērots attiecībā pret cietēju.39 Tomēr, novērtējot pārciesto netaisnību, parasti runā par zaudējumu un ieguvumu.

Tātad vienlīdzība ir vidus starp vairāk un mazāk; ieguvums un zaudējums ir savstarpēji pretstati attiecībā uz, jēdzieniem vairāk un mazāk. Ieguvums nozīmē vairāk labuma, mazāk ļaunuma, zaudējums — otrādi. Vienlīdzība ir vidus starp abām galējībām, un tā ir, kā mēs teicām,, taisnība. Tātad izlīdzinošā taisnība ir vidus starp zaudējumu un ieguvumu. Tāpēc ari strīdus gadījumos tiek meklēts tiesnesis. Iet pie tiesneša nozīmē iet pēc taisnības, jo tiesnesis grib būt it kā iemiesota taisnība. Parasti meklē tādu tiesnesi, kurš varētu būt par vidutāju. Daži tā ari tiesnešus sauc par vidutājiem, uzskatīdami, ka panākt taisnību nozīmē atrast strīdus jautājumā viduspunktu. Tātad taisnība ir zināmā mērā vidus, ja jau tiesnesis ir vidutājs. Tiesnesis galējības savstarpēji pielīdzina vienu otrai, kā, piemēram, ja līnija ir sadalīta nevienādās daļās, to, kas lielākajā daļā ir vairāk par pusi, viņš atņem un pievieno mazākajai daļai. Ja kaut kāds veselums ir sadalīts divās daļās, tad, saņemot vienādu daļu, var uzskatīt, ka katrs ir saņēmis savu daļu. Vienāda daļa ir vidus starp lielāko un mazāko daļu pēc aritmētiskās proporcijas. Jēdziens taisnība, taisnīgais tiek apzīmēts ar vārdu di'kaion tāpēc, ka tā būtība izpaužas dalīšanā uz pusēm.40

Ja ir doti divi vienādi lielumi un ja vienam no tiem kāda daļa tiek atņemta un pievienota otram, tad šis otrais lielums ir kļuvis lielāks par divām vienībām. Turpretim, ja viens no lielumiem tiek samazināts, bet otram nekas netiek pievienots, tad otrais lielums ir tikai par vienu vienību lielāks, proti, tas ir lielāks par vienu vienību salīdzinājumā ar vidu, un vidus ir par to pašu vienību lielāks salīdzinājumā ar mazāko daļu. Tādā veidā mēs varam uzzināt, cik daudz jāatņem tam, kurš piesavinājies vairāk, un cik jāpieliek tam, kuram ir mazāk. Tam, kam pieder mazāk, ir jāpieliek tik daudz, par cik vidus ir lielāks neka mazākā daļa; kam pieder vairāk, tam jāatņem tik daudz, par cik lielākā daļa pārsniedz vidu. Piemērs: nogriežņi aa' bbr un cc' ir vienāda garuma; no nogriežņa ad tiek atšķelts nogrieznis ae un pievienots nogrieznim cc' ar apzīmējumu c'd; viss nogrieznis cc'd tādā gadījumā salīdzinājumā ar nogriezni ea' būs garāks par diviem lielumiem cf un c'd, bet salīdzinājumā ar nogriezni btf tas būs garāks par vienu lielumu — c'd.41 Tas pats vērojams_ ari praktiskajās mākslās un darbībās; tas nevarētu pastāvēt, ja nebūtu šādas attiecības: izgatavotājs rada kaut ko noteiktā daudzumā un kvalitātē, kāds cits cieš no šo lietu trūkuma, un tās viņam nepieciešamas tieši tik daudz un tādā kvalitātē.

Apzīmējumi zaudējums un ieguvums ir pārņemti no citas jomas, no attiecībām, kas veidojas brīvprātīgā maiņā: iegūt vairāk nozīmē gūt peļņu, saņemt mazāk, nekā bija sakuma, nozīmē ciest zaudējumus. Tā tas ir pērkot, pārdodot un citos tādos darījumos, ko likums atļauj. Ja maiņā neviena puse neiegūst ne vairāk, ne mazāk, bet atbilstoši savam ieguldījumam, tad var teikt, ka katrs ir savu daļu saņēmis un nedz viens, nedz otrs necieš zaudējumu un negūst peļņu. Tātad taisnība zināmā mērā izpaužas ka vidus starp peļņu un zaudējumu. Tā tiek panākts — kaut ari pret labprātīgu gribu — izlīdzinājums; tas nozīme, ka galīgais ieguvums ir atbilstošs sākotnējam.

8. Dažiem šķiet, ka taisnība vienkārši nozīmē atlīdzināt ar to pašu. Tā domāja pltagorieši, apgalvojot, ka taisnīgi ir pāridarītājam likt ciest tieši to pašu, ko viņš ir darījis. Taču šāda nozīme nav saskanīga un neiederas nedz tajā taisnības jēdzienā, par kādu mēs runājām sadalē, nedz izlīdzinošās taisnības jēdzienā. (Daži gribētu tieši šādā nozīmē saprast Radamanta^42 teicienu: «īsts taisnīgums ir tas, ja kāds cieš tieši to, ko pats ir darījis.») Par šāda uzskata nepiemērotlbu var daudzkārt pārliecināties. Tā, piemēram, ja amatpersona kādam iesit, tad tas nenozime, ka vajag sist pretim amatpersonai; bet, ja kāds ir iesitis amatpersonai, tādu vajag ne tikai sist, bet piedevām vēl sodīt. Turklāt ir liela atšķirība starp labprātīgu un nelabprātīgu darbību. Toties maiņas attiecībās gan pastāv taisnība kā atlīdzinājums, taču nevis vienādības, bet proporcionalitātes nozīmē. Proporcionalitāte atlīdzībā garantē polisas pastāvēšanu: ļaunumu atmaksa ar ļaunumu, — ja tas nav iespējams, tad tāds stāvoklis liekas verdzība; labo atlīdzina ar labo, — ja tas nenotiek, tad nerodas nekāda savstarpēja atlīdzināšana, taču kopība pastāv tieši attiecībās, kas veidojas savstarpējā atlīdzināšanā. Tāpēc ari redzamā vietā tiek celts Haritu templis^43, lai tas vienmēr atgādinātu par atlīdzināšanu. Tā ir pateicības būtība: tam, kurš kādam darījis labu, vajag atlīdzināt ar to pašu, un savā reize katram vajag būt palīdzīgam pret otru

Proporcionālā atlīdzināšana parādās ka diagonālu pretstatu savstarpējās attiecības. Tā, piemēram, pieņemsim, ka celtnieks ir A, kurpnieks B, māja C un kurpe D. Celtniekam no kurpnieka ir nepieciešams saņemt viņa darba produktu un savukārt atlīdzināt ar savu darba produktu. Tas ir iespējams, ja sākumā ir ievērota proporcionāla atbilstība un atlīdzinot tā tiek saglabāta. Ja tā nenotiek, maiņa nav līdzvērtīga un kā tāda nevar pastāvēt, jo_ ir taču pilnīgi iespējams, ka viens darba produkts ir lielāks un nozīmīgāks par otru. Tādos gadījumos nepieciešams proporcionāls izlīdzinājums. Kopību veido nevis divi ārsti, bet ārsts un zemnieks, un vispār atšķirīgi partneri, nevis vienādi, bet viņiem jābūt savstarpēji līdzvērtīgiem. Tāpēc ir nepieciešams, lai viss, kas ir pakļauts maiņai, būtu savstarpēji salīdzināms. Tādam nolūkam radusies nauda, savā ziņā vidutājs un starpnieks, attiecība pret kuru viss ir samērojams, ari par daudz un par maz, piemēram, cik pāru kurpju ir līdzvērtīgi mājai vai pārtikas līdzekļiem. Kādā attiecībā ir celtnieks pret kurpnieku, tādā pašā attiecībā parādīsies noteikts daudzums kurpju pret māju vai, teiksim, pret pārtikas līdzekļiem (ja nebūs šo dažādo darba produktu, tad nebūs nedz maiņas, nedz vispār kopības). Ja šis lietas nav vērtības ziņā savstarpēji salīdzināmas, tad nevar būt proporcionalitātes. Tātad, kā jau teikts iepriekš, vajag būt kādai vienai noteiktībai, attiecībā pret kuru tiek samērots viss pārējais. Sāda noteiktība īstenībā ir nepieciešamība, — tā visu satur kopā (jo, ja nevienam neka nevajadzētu un ja vajadzības nebūtu atbilstoši līdzīgas, tad vai nu maiņa vispār nenotiktu, vai ari tā nebūtu līdzvērtīga) Ka aizstājējs vajadzību apmaiņā pēc kopīgas vienošanas ir radusies nauda. Nauda nepastāv no dabas, bet radusies pēc vienošanas^44, tāpēc mūsu varā ir to mainīt vai padarīt nelietojamu.

Atlīdzināts ir tad, ja sasniegts proporcionāli līdzvērtīgs izlīdzinājums. Tā, piemēram, kādā attiecībā ir zemnieks pret kurpnieku, tāpat attiecas kurpnieka darbs pret zemnieka darbu. Proporcionalitāte parādās ne tikai tad, kad maiņa jau notikusi, bet tā ir jau tad, kad katram no partneriem vel pieder viņa paša produkts; jau tad viņi ir līdzvērtīgi un saistīti noteiktā kopībā. Ja viņi nespētu līdzvērtīgi atlīdzināt viens otram, nebūtu kopības. Nepieciešamība ir tas vienojošais, kas savstarpēji sasaista viņus. Ja viņiem nebūs savstarpējas vajadzības vienam pēc otra, — vai nu abiem, vai vismaz vienam —, viņi nenodarbosies ar maiņu, jo maiņa notiek tad, ja kādam ir tas, kas vajadzīgs otram, piemēram, labība tiek izvesta apmaiņai pret vīnu. Šādā gadījumā notiek izlīdzinājums. Kas attiecas uz to maiņu, kas vēl tikai būs, tad nauda kalpo mums kā zināma ķīla, ka šāda maiņa varēs notikt, ja vien būs vajadzība. Jābūt ir tā, ka tas, kurš dod naudu, kaut ko saņem pretī. Lai gan nauda ne jau vienmēr saglabā vienu un to pašu vērtību, tomēr noteikts pa-stavlgums naudai ir lielāks nekā citiem labumiem, tāpēc visu vajag vērtēt atbilstoši naudai. Tā vienmēr būs iespējama maiņa, un, ja būs maiņa, būs ari kopība. Nauda ir it kā samērīgs mērs, kas visu padara savstarpēji salīdzināmu un izlīdzina. Ja nav maiņas, nav kopības, ja nav izlīdzinājuma, nav maiņas, ja nav samērlbas, nav izlīdzinājuma, īstenībā nav iespējams, ka tik atšķirīgi priekšmeti kļūtu savstarpēji salīdzināmi, bet nepieciešamību apmierināšanā tas ir pilnīgi iespējams, — vajag tikai, lai būtu kaut kas viens, kas pastāv pēc vienošanās. Tāpēc ari ir nauda, — tā visu padara samērojamu, jo viss tiek izteikts ar naudu. Tā, piemēram, pieņemsim, ka māja ir A, desmit naudas vienības B, atgultne C; A ir puse no B, ja māja maksā piecas naudas vienības; atgultne, pieņemsim, ir desmitā daļa no B. Līdz ar to ir skaidrs, cik daudz, atgultņu līdzinās vienai mājai, proti, piecas. Pirms parādījās nauda, maiņa notika tieši tā, jo nav nekādas atšķirības, vai par māju tiek dotas piecas atgultnes vai piecu atgultņu naudas vērtība.

9. Par jēdzieniem netaisnīgs un taisnīgs ir pārrunāts. No iepriekš teiktā ir skaidrs, ka taisnīga rīcība ir vidus starp galējībām darīt netaisnību un ciest netaisnību; viena galējība ir iegūt vairāk, otra — iegūt mazāk. Taisnīgums tātad ir vidus kā pareizais mērs, tomēr ne jau tādā pašā nozīmē, kā runājot par citiem tikumiem, bet -attieksmes nozīmē. Abas galējības ir saistītas ar netaisnību. Taisnīgums kā rakstura kvalitāte izpaužas darbība kā taisnīga cilvēka apzināti izvēlēta taisnīga rīcība; sadalē, kur parādās paša attiecības ar otru, un citu cilvēku savstarpējās attiecībās, taisnīgums nozīme — neiedalīt sev vēlamo vairāk, tuvākajam — mazāk, turpretim slikto — otrādi, bet gan vienlīdzīgi atbilstoši proporcijai. Līdzīgi tas ir maiņas attiecībās.

Netaisnīgums kā rakstura kvalitāte, gluži pretēji, izpaužas darbībā kā apzināti izvēlēta netaisnīga rīcība, t. i., kad derīgais vai sliktais tiek sadalīts neatbilstoši proporcijai. Tāpēc netaisnīgums ir gan pārmērība, gan nepietiekamība. Netaisnīgumam ir raksturīga tieši šāda attieksme: sev iedalīt derīgo pāri mēram, toties slikto — mazāk nekā pienāktos. Ciest netaisnību nozīme iedalīt sev mazāk, nodarīt netaisnību — iedalīt sev vairāk.

10. Par taisnīgumu un netaisnīgumu tādā veidā ir pārrunāts, noskaidrojot to dabu un būtību. Līdzīgi noskaidrots ir arī vispārīgais saturs jēdzieniem taisnība un netaisnība^45. Tālāk jānoskaidro, kāda netaisnīga rīcība raksturo netaisnīgu cilvēku, piemēram, zagli, izvirtuli, laupītāju. Var taču būt tā, ka tas, kura rīcība ir netaisnīga, vēl nav uzskatāms par netaisnīgu cilvēku, piemēram, kāds kaut ko nozadzis, bet viņš nav zaglis, cits kādu pavedinājis, bet vēl nav izvirtulis; līdzīgi ir arī citos gadījumos.

Ko nozīmē «atlīdzināt ar to pašu» un kādā nozīmē tā ir taisnīga rīcība, par to jau runāts iepriekš. Nedrīkstam aizmirst, ka tas, ko iztirzājam un skaidrojam, ir jēdzieni taisnība vispār un taisnība pilsoņu savstarpējās attiecībās. Te ir runa par autarķijas nodrošināšanu brīvu un līdztiesīgu pilsoņu kopībā, kur vienlīdzība parādās ka atbilstoša proporcionalitāte. Kur nav šādu attiecību, tur var runāt nevis par taisnību polisas locekļu_ attiecības, bet par zināma veida taisnību, kas tā tiek dēvēta uz analoģijas pamata. Taisnība pastāv tur, kur ir likums, kas nosaka savstarpējās attiecības. Taču likuma pastāvēšana nozīmē, ka iespējama arī netaisnība, un tiesa ir ta, kas šķir taisnību no netaisnības. Kur ir netaisnīgums, tur ir arī netaisnība, bet, kur ir netaisnība, tur ne vienmēr ir netaisnīgums^46. Netaisnība ir iedalīt sev vairāk no vispārējā labuma, mazāk — no sliktā. Tāpēc mēs atļaujam valdīt nevis cilvēkam, bet rakstītam likumam, jo cilvēks rīkojas savā labā, tādējādi kļūstot par tirānu. Amatpersona ir taisnības sargs, bet sargāt taisnību nozīmē nodrošināt proporcionālu vienlīdzību. Šāds cilvēks, ja viņš ir taisnīgs, liekas, sev neko nepiešķir vairāk (viņš neiedala sev lielāku daļu no tā, kas ir labums visiem, ja vien tas viņam attiecīgi nepienākas, tāpēc iznāk, ka viņš pūlas citu labā; tieši šī iemesla dēļ uzskata, ka taisnība, kā jau teikts iepriekš, ir labums otram). Tātad viņam ir jādod kāda atlīdzība, un tā ir gods un balvas. Tie, kuriem šāda atlīdzība nav pietiekama, kļūst par tirāniem.

Taisnība, kas izpaužas kā kunga vara pār vergu vai tēva vara ģimenē, nav gluži tā pati, kas iepriekšējā, bet līdzīga. Netaisnība nav iespējama pret to, kas ir paša: manta, kā arī bērns līdz tam laikam, kamēr viņš sasniedz noteiktu vecumu un kļūst patstāvīgs, ir daļa no paša, bet neviens apzināti neizvēlas kaitēšanu sev. Tāpēc nav iespējama netaisnīga rīcība pašam pret sevi. Šādos gadījumos neparādās politisko attiecību taisnība vai netaisnība, jo tā ir iespējama tikai tur, kur ir likums un kur ir vienlīdzīga proporcionalitāte starp valdīt un tikt pārvaldītam. Tāpēc drīzāk gan var runāt par taisnību iepriekšējā nozīmē attiecībā pret sievu nekā pret bērniem vai mantu, jo pēdējā gadījumā tā ir taisnība, kas saistīta ar mājas pārvaldīšanu. Šāda mājas attiecību taisnība atšķiras no politisko attiecību taisnības.

Attiecībā uz politisko attiecību taisnību var teikt, ka tā daļēji ir dabiska, daļēji — likumiska. Dabiska taisnība visur ir vienāda un nav atkarīga no tā, vai tiek atzīta vai ne. Ar likumu saistīta taisnība sākotnēji varēja būt vainu tāda, vai citāda, bet, reiz kļuvusi par likumu, tā iegūst noteiktību, un parādās konkrētas atšķirības, piemēram, gūstekni izpirkt par vienu minu, upurēt ziedojumam vienu kazu, nevis divas aitas. Te pieder tie visi likumi, kas izdoti attiecībā uz atsevišķiem gadījumiem, kā, piemēram, par upurēšanu Brasīdam^47, un arī tie visi likumprojekti, par kuriem balso tautas sapulcē. Dažiem šķiet, ka taisnībai vienmēr ir tāds raksturs, jo tas, kas pastāv no dabas, ir nemainīgs un visur izpaužas vienādi, ka piemēram, uguns deg gan šeit, gan Persijā; toties mainīgumu viņi saskata visā, kas saistīts ar jēdzienu taistūba. Zināmā mērā tas varbūt ir tā, tomēr ne gluži tā. Attiecībā uz dieviem varbūt vispār nevar runāt par mainīgumu, bet attiecībā pret mums jāatzīst, ka ir kaut kas tāds, kas pastāv no dabas. Kaut arī viss ir mainīgs, tomēr ir lietas, kas pastāv no dabas, un lietas, kas nepastāv no dabas. Ir skaidrs, kādas lietas visā mainīgajā ir tādas, kas pastāv no dabas, un kādas pastāv pēc likuma un savstarpējās vienošanās. Tādā pašā veidā var spriest arī par citām parādībām. Labā roka no dabas ir stiprāka, lai gan ir iespējams, ka visiem abas rokas ir vienādi stipras. Tajās lietās, kas pastāv pēc vienošanās un balstās uz savstarpēju izdevīgumu, ir kaut kāda līdzība ar svara un mēra vienībām — ne jau visur tilpuma un svara mēri ir vienādi. Līdzīgi ir arī tad, ja runājam nevis par dabisko taisnību, bet par taisnību, kas rodas cilvēku savstarpējās attiecībās — tā visur nav viena un tā pati, jo arī valsts iekārtas nav visur vienādas, lai gan no dabas vislabākā ir tikai viena.

Taisnības un likumības izpausmē ir raksturīga tā attiecība, kāda ir veselajam pret atsevišķo: darbību ir daudz, bet taisnība un likumība parādās kā kaut kas viens, kā vispārīgais.

Ir atšķirība starp jēdzieniem netaisnīgs nodarījums ka pārkāpums un netaisnība vispār, kā arī starp jēdzieniem taisnīga pretdarbība un taisnība vispār. Jēdziens netaisnība jāsaprot divējādi: tā var būt no dabas vai arī likuma noteikta. Tiklīdz kaut kas netaisnīgs tiek realizēts darbībā, tas kļūst par netaisnīgu nodarījumu jeb pārkāpumu; pirms darbības var runāt tikai par netaisnību vispār. Tas pats sakāms arī par taisnīgu pretdarbību (biežāk gan lieto vispārīgo jēdzienu taisnīga darbība vai rīcība, bet taisnīga pretdarbība drīzāk ir it kā sods par pārkāpumu un tā izlīdzinājums). Par katru no šīm parādībām sīkāk runāsim vēlāk, — gan par to, cik un kādos veidos tas sastopamas, gan par to, kādās situācijās.

Jēdzieni netaisnība un taisnība tātad ir pārrunāti un noskaidroti. Par kādu cilvēku var teikt, ka viņš rīkojas netaisnīgi vai taisnīgi tikai tad, ja viņš to dara labprātīgi. Ja viņa darbība ir nelabprātīga, tad viņš nerīkojas nedz netaisnīgi, nedz taisnīgi; te vienīgi var runāt par nejauša rakstura netaisnīgu vai taisnīgu rīcību, kura var būt vienkārši gadījums. Netaisnīgs nodarījums un taisnīga rīcība ir saistīti ar jēdzieniem labprātīgs un nelabprātīgs. Ja netaisnīga rīcība ir labprātīga, tā tiek nosodīta un reizē ar to tā ir arī pārkāpums. Tātad no minētā izriet secinājums: ja darbība nav labprātīga, tad var runāt tikai par kaut kādu netaisnību, nevis par netaisnīgu nodarījumu jeb pārkāpumu. Par labprātīgu darbību es dēvēju — kā jau iepriekš teikts^48 — tādu darbību, kad kāds dara to, kas ir viņa varā, un dara to nevis bez saprašanas un atskāršanas, bet, zinādams gan to, attiecībā pret kuru viņš to dara, gan kādā veidā, gan kādā nolūkā, kā, piemēram, ja kāds zina, kam viņš sit, ar ko un kādēļ, un nav tā, ka viņš to visu dara nejauši vai piespiests (kā tas varētu būt, piemēram, ja kāds cits paņemtu viņa roku un sistu otram pret paša sitēja gribu; šādā gadījumā darbība nebūtu viņa varā). Var gadīties, ka tas, kuram sit, ir tēvs; sitējs zina vienīgi to, ka viņš sit cilvēkam vai kādam no tuvākajiem, bet nezina, ka tas ir viņa tēvs. Tāpat ir jāspriež arī attiecībā par rīcības nolūku un vispār par visu darbību. Viss, kas tiek darīts bez atskāršanas vai arī, ja ne gluži bez atskāršanas, tad tādā situācijā, kad darbība nav paša varā vai arī ir piespiesta, — tas viss ir nelabprātīgs.

Mēs daudz ko darām tādu un arī paciešam, kas nav nedz labprātīgs, nedz nelabprātīgs, bet kas notiek saskaņā ar dabu, piemēram, novecošana vai nāve. Tāpat arī attiecībā pret taisnību un netaisnību ir jāpieņem, ka rīcība var būt nejaušs gadījums. Tā, piemēram, ja kāds pret savu gribu vai aiz bailēm atdod atpakaļ viņam uzticētu mantu, tad nevar teikt, ka viņš rīkojas kā taisnīgs cilvēks un ka viņa rīcība ir taisnīga; vienīgi gadījuma pēc tā ir tāda. Līdzīgi arī par tādu cilvēku, kas ir piespiests un tādēļ pret savu gribu neatdod uzticētu mantu, nevar teikt, ka viņš ir netaisnīgs un viņa rīcība — netaisnīga. Labprātīga rīcība var būt vai nu apzināti izvēlēta, vai bez iepriekšējas apzinātas izvēles. Mēs apzināti izvēlamies to, ko esam iepriekš apsvēruši, bet bez apzinātas izvēles darām to, ko iepriekš neesam pārdomājuši.

Savstarpējās attiecībās ļaunumu var nodarīt trejādi. Viss, kas tiek darīts aiz nezināšanas, ir kļūdīšanās. Tā notiek tad, ja darbība ir vērsta ne pret to personu, veikta ne ar tādiem līdzekļiem un ne ar tādu nolūku, kā bija domāts (piemēram, kāds nebija domājis trāpīt vai nebija domājis sviest tieši to priekšmetu vai tieši pret to personu, vai tā nolūka dēļ, kā tas iznāca pretēji gaidītajam;

bija domāts nevis ievainot, bet tikai pagrūst, un ne jau to cilvēku un ne ar to priekšmetu). Ja ļaunums nodarīts necerēti un nejauši, tad tas ir negadījums, ja ļaunums nav nejaušs, bet nav arī nodarīts aiz nekrietnības, tad tā ir kļūda (cilvēks kļūdās tad, ja vainas cēlonis ir viņā pašā, bet negadījums ir tad, ja cēlonis ir ārpus darītāja).

Ja darītājs apzinās savu rīcību, bet iepriekš nav to apsvēris, tad var runāt par netaisnīgu nodarījumu; tas attiecas uz visu, kas tiek darīts dusmās vai citu afektu dēļ, kas cilvēkiem ir nepieciešami vai dabiski (šādi pārinoda-rījumi un kaitēšana ir netaisnīga rīcība, kuras rezultātā rodas netaisnīgi nodarījumi, bet paši darītāji tādēļ vēl nav netaisnīgi un nav arī nekrietni, jo rīcības cēlonis nav rakstura samaitātība). Ja darbība ir apzināti izvēlēta, tad var teikt, ka darītājs ir netaisnīgs un nelietīgs. To, kas tiek darīts dusmās, tiesa pareizi vērtē kā rīcību bez iepriekšēja nodoma, jo darbības sākums ir nevis tajā, kurš rīkojas dusmās, bet tajā, kurš ir aizkaitinājis un izraisījis dusmas. Tālāk jāpiebilst, ka strīds ir nevis par to, vai darbība bija vai nebija, bet par to, vai tā bija taisnīga, jo dusmas vēršas pret to, kas šķiet netaisnība. Tā tas nenotiek maiņas attiecībās, kur strīds ir par to, vai darbība vispār bija, jo šajās attiecībās viena no pusēm nepieciešami ir blēdīga, ja vien tas nenotiek aizmāršības dēļ. Bet attiecībā uz darbību, kas izdarīta dusmās, par pašu darbību nav neskaidrību, bet strīds ir par to, kurā pusē ir taisnība (tāds, kurš jau iepriekš ir izplānojis ļaunprātību, to ļoti labi apzinās). Viens domā, ka viņam ir nodarīts pāri, otrs tā nedomā.

Ja kāds izdara apzināti izvēlētu pārkāpumu, tad viņš rīkojas netaisnīgi, un šāda netaisnīga nodarījuma dēļ viņu var uzskatīt par netaisnīgu cilvēku, proti, ja viņš savā rīcībā neievēro proporcionalitāti un vienlīdzību. Līdzīgi var teikt, ka taisnīgs cilvēks ir tāds, kurš apzināti rīkojas taisnīgi, bet taisnīga rīcība ir tikai tāda, kas ir labprātīga.

Mēs dažos gadījumos pret nelabprātīgu rīcību izturamies iecietīgi, dažos gadījumos — nē. Iecietīgi izturamies tad, ja nezināšanas dēļ kāds rīkojas tik aplami, it kā viņam nebūtu atskāršanas, turpretim tas, kas tiek darīts nevis aiz nezināšanas, bet pilnīgi bez atskāršanas tādā afektā, kas nav dabisks vai cilvēkam raksturīgs, — tas nav pelnījis iecietību un līdzjūtību.

11. Var izvirzīties jautājums: vai pietiekami skaidri ir nošķirti jēdzieni ciest netaisnību un darīt netaisnību? Pirmkārt, vai ir tā, kā Euripīds dīvaini saka: «Stāsts ir īss: es nogalināju savu māti; Vai tu to darīji labprātīgi un pēc viņas gribas? Vai varbūt pret savu un viņas gribu?»49

Vai patiešām ir tā, ka kāds labprātīgi vēlētos, ka viņam tiek nodarīta netaisnība? Varbūt tas nav iespējams un vienmēr tas notiek pret kāda gribu, tāpat kā netaisnības nodarīšana vienmēr ir labprātīga darbība? Var jautāt arī tā: vai vienmēr ir viena un tā pati attieksme — vai nu labprātīga, vai nelabprātīga; vai ir iespējams, ka cilvēks dažreiz labprātīgi cieš netaisnību, dažreiz — pret savu gribu?

Tāpat tas notiek tajos gadījumos, kad cilvēks izjūt pret sevi taisnīgu rīcību. Tā kā taisnīga rīcība vienmēr ir labprātīga, tad loģiski būtu, ka pretstati — ciest netaisnību un izjust pret sevi taisnīgu rīcību — ir attiecīgi kaut kas labprātīgs vai nelabprātīgs. Ja kāds izjūt pret sevi taisnīgu rīcību, tad te vienmēr saskatīt labprātīgumu liktos dīvaini. Pret dažiem cilvēkiem mēs izturamies taisnīgi bez šo cilvēku īpašas vēlēšanās.

Var jautāt, vai netaisnība vienmēr tiek nodarīta tam, kurš cieš netaisnību? Vai varbūt ir jāspriež vienādi, runājot par netaisnības nodarīšanu un netaisnības ciešanu? Ir taču iespējams, ka abos gadījumos ir tikai nejauša saikne ar taisnību un līdzīgi arī ar netaisnību. Nav viens un tas pats — netaisnīgi rīkoties un būt apzināti netaisnīgam, tāpat arī — just netaisnu attieksmi pret sevi un būt tādam, kurš apzināti rada pret sevi netaisnīgu izturēšanos. Tas pats sakāms par taisnīgu rīcību un taisnīgas attieksmes izjūtu pret sevi. Ja neviens nerīkojas apzināti netaisnīgi, tad nav iespējams, ka kādam tiktu nodarīta netaisnība, — tāpat tas ir arī attiecībā uz taisnīgu rīcību.

Ja darīt netaisnību nozīmē kaitēt kādam labprātīgi, bet labprātīga darbība ir tāda, kad darītājs zina, gan kuram viņš kaitē, gan ko un kādā veidā, un ja nesavaldīgs un morāli nenoturīgs cilvēks labprātīgi kaitē pats sev, tad jāsecina, ka tāds cilvēks labprātīgi cieš netaisnību un līdz ar to ir iespējams būt netaisnīgam pašam pret sevi (šāds ir viens no neskaidrajiem jautājumiem, proti, vai ir iespējams būt netaisnīgam pašam pret sevi). Tālāk var secināt: ja nesavaldīgs cilvēks labprātīgi cieš savas morālās nenoturības dēļ, ka kāds cits viņam labprātīgi kaitē, tad jāpieņem par iespējamu, ka kāds labprātīgi grib, lai viņam tiktu pāridarīts. Bet varbūt šāds spriedums nav pareizs, un pie izteikuma «kaitē, zinādams, kam, ko un kādā veidā» vēl jāpiebilst «pret šādas rīcības objekta gribu»? Iespējams, ka netaisnību un pāridarījumus kāds cieš labprātīgi, bet neviens labprātīgi negrib, lai pret viņu izturas apzināti netaisnīgi. To negrib neviens, arī nesavaldīgais un morāli nenoturīgais, bet viņa rīcība ir pretēja gribai. Neviens taču nevēlas to, ko viņš pats neuzskata par krietnu un labu, bet morāli nenoturīgs dara to, ko viņš atzīst, ka nevajag darīt. Nevar uzskatīt, ka izturēšanās ir netaisnīga pret tādu cilvēku, kurš pats atdod to, kas viņam pieder, kā Homērs saka^50 par Glauku, kurš Diomēdam atdeva «zelta bruņas simt vēršu vērtībā par vara bruņām deviņu vēršu vērtībā». Atdot ir paša varā, bet netaisnīga apiešanās no otra puses nav paša varā, jo tādā gadījumā nepieciešami jābūt kādam, kurš rīkojas netaisnīgi.

12. Tātad ir skaidrs, ka izjust netaisnīgu rīcību pret sevi nav labprātīga attieksme. No iecerētajiem jautājumiem vēl jāparunā par diviem: pirmkārt, vai tas rīkojas netaisnīgi, kurš sadalē piešķir kādam vairāk nekā pienāktos atbilstoši tā cieņai un vērtībai, vai tas, kurš saņem šādu daļu, un, otrkārt, vai ir iespējams būt netaisnīgam pašam pret sevi.

Ja iespējams ir pirmais gadījums, proti, netaisnīgi rīkojas tas, kurš sadalē vairāk piešķir, nevis tas, kurš saņem, tad tāds cilvēks, kurš apzināti un labprātīgi vairāk piešķir citam nekā sev, pats pret sevi izturas netaisnīgi. Tā, šķiet, dara atturīgi un pieticīgi cilvēki, jo_ godprātīgais parasti apmierinās ar mazāko. Bet varbūt tas nav viennozīmīgi? Šāds cilvēks tādā gadījumā attiecīgi vairāk saņem citu labumu, piemēram, slavu, un vispār to visu, kas ir skaists pats par sevi. Turklāt šo jautājumu atrisina arī tas skaidrojums, kas dots jēdzienam netaisnīga rīcība. Šāds cilvēks neko necieš pret savu gribu, tātad arī netaisnību ne, vienīgi var teikt, ka viņam tiek nodarīts pāri.

Tātad skaidrs, ka netaisnīgi rīkojas tas, kurš dala, nevis tas, kuram tiek vairāk. Netaisnīgi rīkojas nevis tas, kurš saistīts ar netaisnīgas rīcības rezultātu, bet tas, kurš labprātīgi to dara, jo darbības sākums ir tā cilvēka rīcībā, kurš dala, nevis tā, kurš saņem. Jēdziens darīt ir daudznozīmīgs: arī par nedzīviem priekšmetiem var taču teikt,, ka tie nogalina, piemēram, roka; [tā var teikt] arī par vergu, ja viņš izpilda pavēli un nogalina. Šādos gadījumos nevar runāt par netaisnīgu rīcību, kaut gan darīta tiek netaisnība. Tālāk, ja kāds ir izšķīries par noteiktu tiesas lēmumu, nezinot apstākļus, viņš nerīkojas netaisnīgi pret likuma taisnību, un tāds lēmums nav netaisnīgs, bet tikai zināmā mērā netaisnīgs (likuma taisnība ir kas cits nekā iepriekšējais jēdziens taisnība^51). Turpretim, ja kāds jautājumu apzināti izšķir netaisnīgi, tad tāds to dara pašlabuma dēļ, lai iegūtu pateicību vai atriebtos. Tas ir tāpat kā piedalīties netaisnīgā darījumā, un tas, kurš, pieņēmis netaisnīgu lēmumu, gūst sev labumu: piemēram, piešķīris kādam netaisnīgi zemes gabalu, viņš saņem gan ne zemi, bet naudu.

13. Cilvēki domā, ka netaisnīgi rīkoties ir viņu varā, un tāpēc uzskata, ka taisnīga rīcība ir viegla lieta. Bet tas nav tā. Pavedināt kaimiņa sievu, piekaut kādu, kas atrodas tuvumā, vai iespiest rokā kādam naudu ir viegli un pašu varā, bet rīkoties tā atbilstoši noteiktai rakstura kvalitātei nav nedz viegli, nedz pašu varā. Tāpat cilvēki domā, ka nav nekāda gudrība zināt, kas ir taisnība un kas — netaisnība, jo nav grūti saprast tās lietas, par kurām runā likumi. Taču ne jau tā ir taisnība, ja nu vienīgi gadījuma dēļ var būt sakritība: taisnība ir tā, kas izpaužas kā noteikta darbība vai noteikta sadale. To zināt ir daudz grūtāk nekā to, kas nāk par labu veselībai. Arī ārstniecībā nav grūti zināt, ka derīgs ir medus, vīns, ziemziedis, piededzināšana vai griešana, bet, kā tas viss jālieto veselības labā, kuram un kad jādod, — to zināt nozīmē būt ārstam. Sī paša iemesla dēļ parasti domā, ka taisnīgs cilvēks tikpat labi varētu rīkoties ari netaisnīgi, proti, ne sliktāk, drīzāk vēl labāk izdarīt to, par ko bija runa iepriekš: pavedināt cita sievu vai iesist kādam; arī drosmīgais varētu pamest vairogu un skriet, kur acis rāda. Taču būt gļēvam vai netaisnīgam nenozīmē tikai vienkārši tā rīkoties, bet gan rīkoties atbilstoši noteiktai rakstura kvalitātei, — tāpat kā ārstēšana un rūpes par veselību nenozīmē tikai griezt vai negriezt, dot zāles vai nedot, bet darīt to noteiktā kvalitātē.

Taisnība parādās tur, kur labumi var būt pārmērībā vai nepietiekamībā. Dažkārt pārmērība nav iespējama, kā tas varētu būt pie dieviem, turpretim tiem, kuri ir neglābjami nekrietni, nav pieejami nekādi labumi, kas viņiem būtu derīgi, bet viss ir tāds, kas tikai kaitē. Trešā iespēja ir tāda, ka labais un derīgais ir zināmā daudzumā un pakāpē; tieši tāpēc taisnība attiecas uz cilvēkiem.

14. Tālāk jāaplūko jautājums par godprātīgumu un godprātību,52 proti, kā godprātīgums attiecas pret taisnīgumu un godprātība pret taisnību. Uzmanīgi ieskatoties, var redzēt, ka šīs parādības nav gluži viens un tas pats, tomēr tās ietilpst vienā sugas jēdzienā. Dažkārt mēs slavējam godprātīgu rīcību un godprātīgu cilvēku, attiecinot šo apzīmējumu uz krietnu cilvēku vispār, kuru slavējam par visu ko citu^53, līdz ar to parādot, ka būt godprātīgam ir labāk. Dažkārt, domājot par vārdu jēgu, liekas nesaprotami, kā godprātība, kas taču nesakrīt ar taisnību, var tikt slavēta; tādā gadījumā vai nu taisnīga rīcība nav krietna, vai godprātīga rīcība nav taisnīga, ja jau tās ir atšķirīgas. Ja abas ir krietnas, tad tās ir identas. Lūk, šādu spriedumu dēļ rodas grūtības, noskaidrojot jēdzienu godprātīga rīcība, taču visi minētie spriedumi zināmā mērā ir pareizi un nav savstarpēji pretrunīgi.

Godprātība kā taisnības daļa savā izpausmē ir augstāka taisnība, bet ietilpst tajā pašā taisnības jēdziena. Taisnība un godprātība ir identi jēdzieni, — kā viens, tā otrs ir kaut kas krietns, tomēr godprātība ir krietnāka. Neskaidrība šeit rodas tāpēc, ka godprātība gan ir taisnība, bet ne jau tāda, kas atbilst likumu prasībām. Cēlonis šai parādībai ir tas, ka jebkurš likums ir kaut kas vispārīgs, bet vispārīgā formulējumā par atsevišķo nav iespējams pateikt precīzi un pareizi. Ja nepieciešams dot vispārīgu formulējumu un ja nav iespējams izteikties pilnīgi precīzi, tādos gadījumos likumā ir ievērots tas,, kas notiek parasti un lielākoties, turklāt tiek ņemta vērā ari kļūdas iespēja. Tajā pašā laikā jāatzīst, ka likums ir pareizs, jo kļūda nav nedz pašā likumā, nedz arī likumdevējā, bet lietas dabā, — tas, kas saistīts ar cilvēku darbību un rīcību, ir tieši tāds.

Tātad, ja likumam ir vispārīgs saturs un ja gadās kaut kas tāds, kas neatbilst vispārīgajam tieši, tad par pareizu ir jāatzīst trūkstošā precizējums, kas papildina to, ko likumdevējs ir atstājis bez ievērības. Konkrētajā gadījumā bijis klāt vai iepriekš zinājis, likumdevējs pats būtu atbilstoši formulējis likumu.

Tātad godprātība ietilpst tajā pašā jēdzienā taisnība, taču tajā pašā laikā ir kaut kas labāks par taisnību, turklāt nevis šā vārda tiešajā nozīmē, bet tāpēc, ka vispārīgs formulējums pieļauj neprecizitāti. Tā ir godprātības daba — precizēt un palabot likumu. Šī nepieciešamība rodas no tā, ka likums ir vispārīgs, un tieši tāpēc ne jau viss ir atbilstošs likumam. Dažām lietām nav iespējams noteikt likumu, tāpēc tās tiek izšķirtas balsošanā.

Tam, kas pēc dabas ir nenoteikts, arī mēraukla un likums ir nenoteikts, kā, piemēram, Lesbas arhitektūrā lietotais svina lekāls, — tas piemērojas akmens formai un nav pastāvīgi nemainīgs. Tāpat arī balsošana attiecas uz atsevišķu gadījumu.

Kas ir godprātība, kādā nozīmē tā jāsaprot kā taisnība un kādā ziņā tā ir labāka par taisnību, ir skaidrs. No iepriekš teiktā ir skaidrs arī tas, kāds ir godprātīgs cilvēks, proti, tāds, kurš apzināti izvēlas šādu darbību un to realizē rīcībā. Šāds cilvēks neievēro pedantiski burtu un neizmanto likumu ļaunprātīgi, — arī tad, kad likums ir viņa pusē, viņš izvēlas sev mazāko daļu. Tāds ir godprātīgs cilvēks, un šāda rakstura kvalitāte — godprātība. Zināmā mērā tā ir tā pati, kas taisnība, un kā rakstura kvalitāte neatšķiras no taisnības.

15. Vai ir iespējams būt netaisnīgam pret sevi, — tas ir skaidrs no iepriekš teiktā. Taisnība vienā nozīmē ir saprotama kā pakļaušanās likumam, kas prasa jebkurā gadījumā rīkoties atbilstoši tikumībai. Likums, piemēram, nepavēl nogalināt sevi; ko likums nepavēl, no tā tas attur. Tas, kurš pretēji likumam kaitē kādam (ja vien šāda rīcība nav atbilde uz pāridarījumu) un dara to labprātīgi, tas rīkojas netaisnīgi. Labprātīga rīcība ir tā, ja darītājs apzinās, kam viņš kaitē un ar ko. Ja kāds dusmās sevi nogalina un tādā veidā labprātīgi rīkojas pretēji pareizam racionālam principam, viņš dara to, ko likums neatļauj, tātad viņš rīkojas netaisnīgi. Bet attiecībā pret ko? Vai pret valsti un nevis pret sevi? Viņš taču cieš labprātīgi, bet neviens necieš netaisnību labprātīgi. Tāpēc valsts par to paredz sodu, — šāds cilvēks zināmā mērā zaudē godu un apkauno sevi, jo viņš ir netaisnīgs pret valsti.

Ir skaidri redzams, ka ļaunums ir tiklab viens, kā otrs — gan ciest netaisnību, gan darīt netaisnību, jo salīdzinājumā ar vidu vienā gadījumā iegūts tiek mazāk,, otrā — vairāk; vidus ir apmēram tas pats, kas, piemēram, ārstniecības mākslā — veselība, ģimnastikā — labs ķermeņa rūdījums. Tomēr lielāks ļaunums ir darīt netaisnību, jo šāda rīcība ir saistīta ar nekrietnību un ir nosodāma, vienalga, vai nekrietnība jāsaprot šī vārda tiešajā nozīmē vai līdzīgi tai (jo ne jau viss, kas tiek darīts labprātīgi, izriet no nekrietnības). Turpretim ciest netaisnību un pāridarījumus — šāds stāvoklis neizriet no paša nekrietnības un netaisnīguma.

Netaisnību ciest gan ir mazāks ļaunums pats par sevi, taču nav neiespējams, ka konkrētā gadījumā šāds stāvoklis var būt lielāks ļaunums. Mākslu vai zinātni tas neinteresē, jo, piemēram, ārstniecības māksla plaušu iekaisumu atzīst par smagāku slimību nekā sasitumu, lai gan noteiktos apstākļos var gadīties otrādi, piemēram, ja kāds, saņēmis sitienu, pakrīt, līdz ar to nokļūst ienaidnieku rokās un tiek nogalināts.

Pārnestā nozīmē un salīdzinoši var teikt, ka taisnība attieksmē pašam pret sevi nav iespējama, toties ir iespējama noteiktai dvēseles daļai pret citu dvēseles daļu, turklāt ne jau jebkura taisnība, bet tikai tā, kas izpaužas kā kunga vara pār vergu vai kā ģimenes noteicēja vara pār pārējiem. Diskusijās par šiem jautājumiem ir nošķirta racionālā dvēseles daļa no iracionālās. Ņemot vērā šo dvēseles dalījumu, var izsecināt, ka iespējama netaisnība pašam pret sevi, jo šīm dvēseles daļām var gadīties ciest to, kas nesaskan ar viņu tieksmēm, un tad taisnība attiecībās starp tām veidojas līdzīgi kā starp valdītāju un padoto.

(VI GRĀMATA)

1. Tādā veidā ir noskaidrots par taisnību un citiem tikumiem. Mēs iepriekš izteicām apgalvojumu, ka rīcībā vajag izvēlēties pareizo samēru kā vidu starp galējībām (par daudz un par maz.) un šo samēru nosaka pareizais racionālais princips. Par to tagad runāsim sīkāk.

Katrs domājošs cilvēks vada un virza savu rīcību un izturēšanās paradumus, ievērojot noteiktu redzespunktu. Pareizo samēru, ko nosaka pareizais racionālais princips, no pārmērībām un nepietiekamības šķir noteiktas robežas. Šāds apgalvojums gan ir patiess, taču nav gluži skaidrs. Tas ir tikpat pareizs, kā tad, ja citā gadījumā, piemēram, kāda zinātne dotu šādu padomu: nevajag neko pārspīlēt, taču nevar arī vieglprātīgi nelikties ne zinis, jāievēro vidus un jāvadās no pareizā racionālā principa. Ja kāds zinātu tikai to vien, viņš zinātu tikpat daudz, kā tāds, kuram uz jautājumu — kādas zāles lietot? — pateiktu, ka jālieto tās zāles, kuras iesaka medicīna un ārsti. Tāpēc par racionālās dvēseles daļas tikumiem ir nepieciešams ne tikai pateikt šo patiesību, bet arī skaidri definēt, kas ir pareizais racionālais princips.

2. Runājot par dvēseles tikumiem, mēs iedalījām tos ētiskajos jeb rakstura tikumos un dianoētiskajos jeb prāta tikumos. Par ētiskajiem tikumiem jau pārrunāts. Pirms pārējo tikumu iztirzāšanas vispirms dažus vārdus pateiksim par dvēseli. Jau iepriekš tika teikts, ka dvēselei ir divas daļas: racionālā un iracionālā. Tagad tādā pašā veidā racionālajā daļā nodalīsim vēl divas sīkākas daļas. Mūsu pamatpieņēmums ir tāds, ka viena no šīm daļām ir tā, ar kuru mēs izzinām patiesību par nemainīgām parādībām, otrā daļa — tā, kura pievēršas mainīgajam. Katrai dvēseles daļai ir savs izziņas objekts atbilstoši tās dabai un īpatnībai. Vienu dvēseles daļu mēs sauksim par izzinošo, otru — par apsverošo. Apsvērt un pārspriest ir viens un tas pats. Neviens nepārspriež un nelemj par to, kas ir nemainīgs. Tāpēc ir īpaša dvēseles daļa, kuras funkcija ir apsvēršana. Tagad jānoskaidro, kā izpaužas abu šo daļu labākā kvalitāte, jo tieši tā būs katras daļas tikumība. Atkarībā no tās funkcijas, ko veic katra dvēseles daļa, tikumība būs atšķirīga.

Dvēselē ir trīs spējas, kuras cilvēka darbības un patiesības izziņā ir noteicošas. Tās ir sajūtas, intuitīvais prāts un tieksmes. Sajūtas neierosina nekādu apzinātu rīcību. Minētais ir skaidrs no tā, ka zvēriem sajūtas gan piemīt, bet nepiemīt apzinātas rīcības vai darbības spēja. Tieksme izpaužas gan kā vēlēšanās sasniegt vai iegūt kaut ko, gan kā izvairīšanās; tā tas ir arī domāšanā: piekrišana un noliegums. Ja par ētisko tikumību var teikt, ka tā ir apzinātā izvēlē izveidojusies noturīga rakstura kvalitāte, bet izvēle ir domāšanā izlemta tieksme, tad nepieciešami izriet šāds secinājums: ja jau izvēle ir krietna, tad skaidrs, ka arī doma ir patiesa un arī tieksme ir pareiza, un to, ko atzīst doma, to tiecas realizēt tieksme. Pēc šādas patiesības tiecas doma, kas apsver praktisko rīcību; teorētiskajā domāšanā mēraukla ir patiesība vai meli. Nonākt pie patiesības ir teorētiskās domāšanas darbs un uzdevums. Turpretim, apsverot rīcību, doma tiecas saskaņot tieksmi ar patiesību. Darbības sākums un pamats ir izvēle, jo tā ir ierosinājums kustībai, nevis mērķis. Izvēlei pamatā ir tieksme un rīcības apsvēršana. Tāpēc apzināta izvēle ir saistīta gan ar domāšanu, gan ar rakstura noturīgām kvalitātēm. Pareizā vai nepareiza rīcība parādās gan doma, gan raksturs. Domāšana pati par sevi neko neiekustina — to veic tikai tāda domāšana, kas apsver mērķa sasniegšanu un rīcību. Sāda domāšana ir noteicoša arī radošā darbībā. Katrs, kas kaut ko rada, dara to noteikta mērķa dēļ, bet pats izgatavošanas process un radīšana ir nevis mērķis pats par sevi, bet gan — noteiktam mērķim. Atšķirībā no tā rīcība mērķis ir pati pareizā rīcība, un mēs tiecamies tieši uz to. Tāpēc var teikt, ka apzināta izvēle ir uz noteiktu tieksmi ievirzīta doma vai arī, citiem vārdiem, ar domu saskaņota tieksme, un tieši te ir pamats un sākums cilvēkam. Izvēle nevar būt par notikušo, piemēram, neviens neizvēlas Trojas sagraušanu; tāpat arī neviens neapsver un nelemj par notikušo, bet gan par to, kas būs vai kas ir iespējams. Notikušo nav iespējams padarīt par nenotikušu; pareizi saka Agatons^54: «Vienīgi to nespēj dievs — padarīt par nebijušu to, kas izdarīts.» Tātad mēs redzam, ka abām racionālās dvēseles daļām uzdevums un mērķis ir patiesība. Ka vislabāk sasniegt šo mērķi, to nosaka katras daļas tikumība.

3. Atgriežoties atpakaļ,_ vēlreiz iztirzāsim šos jautājumus. Dvēseles spēja izzināt patiesību izpaužas piecos veidos; tie ir māksla, loģiski teorētiskās zināšanas, praktiskā gudrība, filozofiskā gudrība, intuitīvais prāts. Pieņēmumi un uzskati var vest pie maldīga secinājuma.

Kas ir loģiski teorētiskās zināšanas, būs skaidrs no šāda apsvēruma (to nepieciešams pateikt precīzi, nevis aptuvenos salīdzinājumos): mēs visi pieņemam, ka tas, par ko mums ir zināšanas, nevar mainīties, turpretim par to, kas ir mainīgs, nevar skaidri pateikt, vai tas pastāv ārpus mūsu zināšanām vai ne. Tātad loģiski teorētiskās zināšanas ir zināšanas par nepieciešami pastāvošo un vienmēr esošo. Tas, kas nepieciešami pastāv, ir vienmēr esošs, bet vienmēr esošais nedz rodas, nedz iet bojā. Ikvienas uz pierādījumu balstītas zināšanas ir iemācāmas, un to, kas ir izzināts, var iemācīties. Mācīšana vienmēr balstās uz to, kas ir iepriekš apgūts un izzināts. Par to runāts «Analītikās».

Indukcija ir pamats vispārīgajam, taču siloģisms balstās uz vispārīgo, tātad siloģisma pamats un sākums ir tādi principi, par kuriem nav iespējams siloģisms, bet tos iegūst indukcijas ceļā.

Teorētiskās zināšanas tātad ir loģiskās pierādīšanas spēja; te klāt vēl nāktas viss, ko definīcijā esam minējuši «Analītikās». Cilvēkam ir zināšanas, ja viņam ir pārliecība un ja viņam ir zināmi pamatprincipi; ja pamatprincipi nav labāk zināmi kā secinājums, tad zināšanām ir gadījuma raksturs.

4. Par loģiski teorētiskajām zināšanām šādā veidā ir noskaidrots. Mainīgais rodas vai nu radošajā darbībā, vai praktiskajā rīcībā. Radīšana un praktiska rīcība ir dažādas lietas (pierādījumi ir populārajās lekcijās), tā kā pastāv divas spējas: ar domāšanu saistīta noteikta praktiskās rīcības spēja un ar domāšanu saistīta noteikta radošās rīcības spēja vai prasme; tās ir atšķirīgas un nesaplūst viena ar otru. Praktiska rīcība nav radīšana, un radīšana nav praktiskā rīcība. Tā kā mājas celšana ir noteikta māksla un tā ir noteikta domas vadīta radīšanas spēja un tā kā neviena māksla nav nekas cits ka domas virzīta radīšanas spēja un šāda spēja ir tas pats, kas māksla, tad izriet secinājums, ka viens un tas pats ir māksla un pareizas domāšanas virzīta radīšanas spēja. Ikviena māksla saistīta ar topošo. Radīt un izgatavot nozīmē sasniegt to, lai rastos kaut kas tāds, kura pastāvēšana nav nepieciešamības nosacīta un kura sakums un pamats ir pašā darītājā, nevis izgatavotajā priekšmeta. Tātad māksla neattiecas uz to, kas pastāv vai rodas, nepieciešamības nosacīts, vai arī no dabas, jo tad sakums ir pašās lietās.

Tā kā radīšana un praktiskā rīcība ir atšķirīgas spējas, tad jāsecina, ka māksla saistīta ar radīšanu, nevis ar praktisku rīcību. Zināmā mērā var teikt, ka nejaušs gadījums attiecas uz to pašu jomu, uz kuru attiecas māksla;55 kā saka Agatons: «Māksla mīl nejaušību un nejaušība mākslu.»

Tātad, kā jau teikts, māksla ir ar patiesu domu saistīta radīšanas spēja, turpretim nemākulība ir no maldīgas domas izrietoša radīšanas spēja; tiklab māksla, ka nemākulība attiecas uz mainīgo.

5. Mēs gūsim skaidrāku priekšstatu par praktisko gudrību, ja noskaidrosim, kādus cilvēkus mēs saucam par praktiski gudriem. Liekas, ka praktiski gudram cilvēkam piemīt spēja pareizi lemt par to, kas viņam ir labs un derīgs, turklāt ne tikai atsevišķos jautājumos, piemēram, kas ir derīgs veselībai un ķermeņa stiprumam, bet vispār, kas vajadzīgs, lai dzīve būtu laba. Praktiskajā rīcība gudrs cilvēks spēj pieņemt pareizo lēmumu ikviena jautājumā, kur neko nespēj dot kāda zinātne vai praktiska māka. Tātad visumā par praktiskajā rīcība gudru cilvēku var teikt, ka viņš ir lemtspejīgs. Neviens nespriež un nelemj par nemainīgo un par to, ko izdarīt nav cilvēka varā. Loģiski teorētiskās zināšanas balstās uz loģiskajiem pierādījumiem, bet par tādām lietam, par kurām mēs brīžiem varam apgalvot vienu, brīžiem citu, par tādām nav iespējams [izveidot] loģiski pamatotu pierādījumu (jo tās vienmēr var mainīties). Tātad praktiska gudrība nav tas pats, kas loģiski teorētiskās zināšanas, jo rīcība ir saistīta ar mainīgo; un arī ne tā pati, kas māksla, jo rīcība un radīšana ir divas dažādas lietas. No teiktā izriet, ka praktiska gudrība ir pareizas domas vadīta rīcības spēja, izšķirot to, kas cilvēkam ir labs un kas — slikts. Radīšanai ir vēl cits mērķis ārpus paša radīšanas procesa, rīcībā nav tā, jo mērķis ir pareiza rīcība. Pe-riklu un citus viņam līdzīgus mēs tieši tāpēc uzskatām par praktiskā rīcībā gudriem, ka viņi spēj saskatīt to, kas ir labs viņiem pašiem un vispār cilvēkiem. Mēs uzskatam, ka šādi ir saimnieciski cilvēki un politiskie praktiķi. Vārds «saprātīgums» tieši to arī nozīmē: «saglabāt pratīgumu»56; un saprātīgums saglabā tieši to saprašanu kāda piemīt šiem cilvēkiem. Ne jau vienmēr bauda vai ciešanas iznīcina vai ir par traucēkli saprašanai; minētais, piemēram, neattiecas uz domu par trīsstūra iekšējo leņķu summu — vai tā ir vai nav vienāda ar divu taisnleņķu summu; bet tas attiecas uz tiem domas priekšstatiem, kas saistīti ar rīcību. Rīcības sākums un pamats ir tas, kura dēļ kaut kas tiek darīts. Tas, kuru traucē bauda vai ciešanas, nesaskata tieši šo sākumu un pamatu, proti, ka izvēlei un visai rīcībai jābūt virzītai uz šo mērķi un šī mērķa dēļ. Tas notiek tāpēc, ka nekrietnība iznīcina pašu pamatprincipu. Tātad saprātīgums rīcībā jeb praktiska gudrība ir ar patiesu domu saistīta praktiskās rīcības spēja sasniegt cilvēkam labo.

Mākslai piemīt tikumība kā izcilība, bet praktiskajai gudrībai — nē. Mākslā priekšroka dodama tam, kura kļūda ir labprātīga, praktiskajā gudrībā tādam mazāk dodama priekšroka, tāpat kā tas ir attiecībā uz tikumiem. Tātad skaidrs, ka praktisko gudrību ir jāvērtē kā tikumību, nevis kā mākslu.

Racionālās dvēseles daļas ir divas; vienas tikumība ir praktiskā gudrība, proti, tās daļas, kurā veidojas uzskati, jo gan uzskati, gan praktiskā gudrība attiecas uz mainīgo. Praktiskā gudrība nav tikai ar prātu saistīta spēja; pierādījums te ir tas, ka šādu spēju var aizmirst, bet praktisko gudrību neskar aizmiršana.

6. Loģiski teorētiskās zināšanas ir izpratne par vispārīgo un nepieciešami pastāvošo. Katrā teorētiskā zinātnē tie pamatatzinumi, uz kuriem balstās pierādījums, neizriet no šīs pašas zinātnes, tos nedod arī māksla un praktiskā gudrība, jo teorētiski izzināmais ir loģiski pierādāms, bet māksla un praktiskā gudrība ir vērstas uz mainīgo. Arī filozofiskā gudrība nedod pierādījuma pamat-atzinumus, jo filozofs daudzus jautājumus risina tieši ar loģisku pierādījumu. Patiesību gan mainīgajā, gan nemainīgajā mēs atklājam ar četrām prāta spējām — loģiski teorētiskajām zināšanām, praktisko gudrību, filozofisko gudrību un intuitīvo prātu. Tā kā trīs no tām (es domāju praktisko gudrību, loģiski teorētiskās zināšanas un filozofisko gudrību) neapcer pierādījuma sākotnējos pamat-atzinumus, tad atliek secināt, ka tas, kas dod mums pa-matatzinumus, ir intuitīvais prāts.

7. Gudrību mēs piedēvējam tiem, kuri mākslā un praktiskajās zinībās ir vislielākie meistari, piemēram, Fei-dijs — akmens skulptūrā, Polikleits — bronzas tēlniecība. Ar to mēs nepasakām neko vairāk ka tikai to, ka gudrība ir izcilība mākslā. Dažus mēs uzskatām par gudriem vispār, ne tikai kādā atsevišķā nozarē, kā Homērs saka par Margitu^57:

«Dievi nav padarījuši viņu nedz par zemes racēju, nedz par par arāju, nedz kādā citā ziņā gudru . . .»

Skaidrs, ka visprecīzākā no visām zināšanām ir gudrība,, jo gudrajam vajag zināt ne tikai secinājumus, kas izriet no pamatatzinumiem, bet arī pareizi novērtēt pamatatzi-numus. Tāpēc gudrība vienlaikus ir gan intuitīvais prāts,, gan arī loģiski teorētiskās zināšanas, kā jau tāda spēja, kas ir visu izcilāko zināšanu virsotnē.

Ja mēs politikas zinātni un praktisko gudrību pieskaitītu pie pašām nozīmīgākajām lietām, tad mums būtu jāatzīst arī tas, — lai spriedums nebūtu neloģisks — ka cilvēks ir vislabākais, kas vien ir pasaulē. Ja mēs sakām, ka veselīgais un vispār labais cilvēkiem un zivīm ir atšķirīgs, bet baltais un taisnais vienmēr vienāds, tad var teikt, ka arī teorētiskā gudrība vienmēr būs vienāda, bet praktiskā gudrība katrā gadījumā — atšķirīga. Katru, kurš spēj izšķirties par pareizo un derīgo attiecībā uz sevi, var saukt par praktiskā rīcībā gudru. Tāpēc saka, ka arī daži dzīvnieki savā rīcībā ir gudri, jo tiem piemīt spēja apjaust derīgo viņu dzīvē. Tātad filozofiska gudrība un praktiski politiskā gudrība nav viens un tas pats. Ja spēju lemt par to, kas katram derīgs, mēs sauktu par filozofisko gudrību, tad būtu daudz filozofiju. Derīgais dažādām dzīvām būtnēm ir dažāds, tāpēc nav vienas gudrības, kas derētu visiem, tāpat kā ārstēšanas māksla visam būtnēm nav vienāda. Un te nav nekādas nozīmes tam, ka cilvēks ir vislabākais no visām dzīvām būtnēm: ir vel daudz ka tāda, kas pēc savas dabas ir dievišķāks par cilvēku, ka, piemēram, redzamākie no debess ķermeņiem.

No visa teiktā ir skaidrs, ka filozofiskā gudrība vienlaikus ir gan intuitīvais prāts, gan loģiski teorētiskās zināšanas par to, kas dabā ir vislabākais un visvairāk godājamais. Tāpēc arī cilvēki dēvē Anaksagoru un Ta-lesu, un citus viņiem līdzīgus par filozofiem, nevis par prātīgiem un praktiskajā rīcībā gudriem, jo redz, ka viņi neapzinās to, kas viņiem pašiem būtu derīgs, bet izzina neparasto, brīnumaino, grūti saprotamo un dievišķo. Cilvēki uzskata tās par nelietderīgām zināšanām, jo tās nenoskaidro to, kas cilvēkam ir labs un derīgs. Turpretim praktiskā gudrība apsver cilvēkam derīgo un tos jautājumus, kur ir iespējams lemt dažādi. Praktiskajā rīcība gudra cilvēka vissvarīgākais uzdevums ir izlemt pareizi, bet neviens nelemj par lietām, kas ir nemainīgas, un par to, ko nav iespējams sasniegt praktiskajā rīcībā. Tas, kurš spēj izlemt pareizi, tas virza savu darbību saskaņa ar domāšanu tā, lai sasniegtu vislabāko, ko cilvēks var sasniegt praktiskajā darbībā. Prātīgums praktiskajā rīcība neattiecas tikai uz vispārīgām lietām, — vajag būt skaidrībai arī par atsevišķo, jo praktiskā gudrība parādās darbība, bet darbība izpaužas atsevišķajā. Tāpēc arī daži cilvēki, kuriem nav zināšanu, praktiskajā rīcībā ir veiksmīgāki par zinošiem; tie ir pieredzes cilvēki, un tādi sastopami dažādās jomās. Ja kāds, piemēram, teorētiski zina, ka viegli sagremojama gala ir veselīga, bet nezina, kāda gaļa ir viegli sagremojama, tad viņš neko neizdarīs veselības laba. Toties tāds, kurš zina, ka viegli sagremojama ir putnu gaļa, drīzāk spēs nodrošināt veselību. Prātīgums izpaužas tieši darbībā, tāpēc vajadzīgas ir abu veidu zināšanas: gan zināšanas par vispārīgo, gan par atsevišķo, it īpaši pēdējās. Šeit pastāv arī kāda virs-zinatne.

8. Polisas lietu zināšana un praktiskā gudrība gan ir viena un tā pati dvēseles noturīga spēja, tomēr šīs spējas izpausme atšķiras abos gadījumos. Valstī pati nozīmīgākā ir likumdošana; atsevišķos jautājumus risina zinātne, ko sauc kopīgā vārdā par politikas zinātni, — tā ietver gan darbošanos, gan apspriešanu, piemēram, tautas sapulce pieņemtais lēmums ir pēdējā pakāpe pirms darbības. Parasti šķiet, ka praktiskā gudrība attiecas tikai uz katru cilvēku'pašu, tas viss ietilpst kopīgā nosaukuma praktiska gudrība, bet par pārējām lietām spriež ekonomika, likumdošana un politika. Politikas daļas turpretim ir polisas lietu apspriešana un tiesa. Tātad paša lietu zināšana varētu būt īpašs zināšanu paveids, kas lielā mērā atšķiras no pārējām zināšanām.

9. Tāpēc arī šķiet, ka tāds, kas zina to, kas attiecas uz viņu pašu, ir prātīgs un praktiskā rīcība gudrs, bet tie, kas nodarbojas ar polisas lietām, pārāk nodarbojas ar visu ko citu; Euripīds saka:

«Vai gan es esmu prātīgs? Man bija iespējams, atrodoties karaspēkā, bez pūlēm saņemt līdzīgo daļu. Bet tie, kas grib par daudz un dara vairāk, nekā vajag . . .»58 Cilvēki, kas tā spriež, meklē paši sev labumu un doma, ka tā vajag darīt. Tieši no šīs iedomas ir radies uzskats, ka tikai tādi cilvēki it kā būtu prātīgi un praktiskajā rīcībā gudri. Bet nav taču iespējama katra paša labklājība bez prasmes saimniekot un bez noteiktas politiskas iekārtas.

Turklāt vēl nav skaidrs un jāizpēta, ka katram izkārtojama paša dzīve. Teiktā pierādījums ir tas, ka ģeometrijā un matemātikā gudrību var iegūt jaunība, bet praktiskajā dzīvē gan ne, jo praktiskā gudrība attiecas uz atsevišķo un tas kļūst zināms no pieredzes. Turpretim jauns cilvēks ir bez pieredzes, jo pieredzes iegūšanai vajadzīgs liels laiks. Un ja vēl papētām, kāpēc jauns cilvēks var kļūt par matemātiķi, bet par filozofu un dabas zinātnieku — nē? Vai gan ne tāpēc, ka matemātika balstās uz abstrakciju, bet minētajās zinātnēs pamatatzinumi nāk no pieredzes? Jauni cilvēki var gan vienkārši pateikt šos pamatatzinumus, bet nevar pierādīt un izprast to būtību. Kļūda ir iespējama gan attiecībā uz vispārīgo, gan attiecībā uz atsevišķo, piemēram, «jebkurš «smags» ūdens ir kaitīgs» vai arī «šis ūdens ir «smags»».

Ka praktiskā gudrība nav loģiski teorētiskās zināšanas, ir jau zināms; tās objekts, kā jau teikts, ir atsevišķais un tieši atsevišķais parādās darbībā. Praktiska gudrība ir pretstatāma arī intuitīvajam prātam, jo intuitīvais prāts attiecas uz pašiem vispārīgākajiem jēdzieniem, par kuriem vairs nav sprieduma, toties praktiskā gudrība attiecas uz konkrēti atsevišķo, kas nav loģiski teorētisko zināšanu objekts, bet uztverams ar sajūtām. Sajūtas te jāsaprot ne tādā nozīmē, kā mēs uztveram katram priekšmetam īpatnējo, specifiski raksturīgo, bet tādā nozīmē, kā, piemēram, matemātika uztveram, ka šis konkrētais priekšmets ir trīsstūris. Tas ir zināms apstāšanās punkts izziņā. Sada atsevišķa fakta zināšana ir sajūta, nevis praktiskā gudrība, bet praktiskā gudrība ir cita veida zināšanas.

10. Kāda jautājuma pētīšana un tā apsvēršana ir atšķirīgi jēdzieni, apsvēršana ir zināma pētīšana. Vajag noskaidrot ari to, kas ir spēja pareizi izlemt; vai tā ir zināšanas vai uzskats, vai veiksmīgs uzminējums, vai vēl kaut kas cits. Tā nav zināšanas (jo neviens nemēģina pētīt to, ko jau zina, bet spēja pareizi izlemt ir zināma spriešana, un tas, kurš spriež, tas pēti un apsver). Ari veiksmīgs uzminējums tā nav, jo uzminēt var bez pārdomāšanas un ātri, bet apsvērts tiek ilgu laiku. Tāpēc saka, ka apdomāt vajag ilgi, bet darīt — ātri. Ari apķērība ir kaut kas cits nekā spēja pareizi izlemt, jo apķērība zināmā mērā ir spēja veiksmīgi uzminēt. Spēja pareizi izlemt nekad nav ari uzskats. Tā kā tas, kurš spriež nepareizi, pieņem ari maldīgu lēmumu, bet tas, kurš spriež pareizi, pieņem pareizu lēmumu, tad skaidrs, ka spēja pareizi izlemt ir zināma domāšanas pareizība, taču ne gluži tāda pareizība kā loģiski teorētiskajās zināšanās vai vienkārši uzskatos. Loģiskajiem pierādījumiem nepiemīt šāda pareizība, tāpat kā tiem nepiemīt ari aplamība, toties uzskatos domāšanas pareizība parādās kā patiesība, kas saskan ar īstenību. Turklāt uzskati tiek izteikti noteiktā noformulējumā, turpretim spēja pareizi izlemt nav bez apsvēršanas, tāpēc tā izpaužas domāšanas procesā, kur vēl nav gatavu noformulētu spriedumu. Uzskats tātad nav pētīšana un meklēšana, bet noformulēta atziņa, toties tas, kurš apsver, vai nu viņš to dara pareizi, vai nepareizi, meklē un pārdomā.

Spēja pareizi izlemt ir pareizība apsvēršana. Tāpēc vispirms jāiztirzā jautājums, kas ir apsvēršana un kā tā notiek. Tā kā pareizība ir daudznozīmīgs jēdziens, tad skaidrs, ka šajā gadījumā runa nav par jebkuru pareizību. Morāli nenoturīgs un nekrietns cilvēks ar savu spriešanu panāks to, ko viņš grib sasniegt, un rezultātā, pareizi spriedis, sasniegs lielu ļaunumu. Bet pareiza spriešana un lemšana, šķiet, ir kaut kas labs. Spēja labi un pareizi izlemt ir tāda pareiza apsvēršana un spriešana, kuras rezultāts ir labais. Bet labu mērķi var izsecināt ari no sprieduma; tas notiek tad, ja ir noskaidrots, ko vajag darīt, bet nav skaidrs, ar kādiem līdzekļiem, jo sprieduma vidusloceklis ir aplams. Tātad par spēju pareizi izlemt nevar saukt to, saskaņā ar kuru ir skaidrs, ko vajag sasniegt, bet nav skaidrs, kādā veidā.

Viens apsver ilgi un tikai tad izlemj, otrs lēmumu pieņem ātri. Pirmajā gadījumā nevar runāt par spēju labi izlemt, jo tā drīzāk ir pareizība attiecībā uz derīgo, uz pašu mērķi, līdzekļiem vai piemērotu laiku. Turklāt var runāt vispārīgi par spēju pareizi lemt neatkarīgi no konkrēta mērķa, var runāt ari par šādu spēju attiecībā uz konkrētu mērķi; pirmajā gadījumā tā ir spēja vispār pieņemt pareizu lēmumu, otrajā gadījumā — spēja pieņemt pareizo lēmumu attiecībā uz kaut ko konkrētu. Spēja pareizi izlemt piemīt praktiskajā rīcībā gudriem, — tā ir pareizība lemšanā par līdzekļiem, kas ir noderīgi noteikta mērķa sasniegšanai, un praktiskā gudrība ir šo līdzekļu pareiza izpratne.

11. Saprašana un spēja pareizi saprast ir īpašības, saskaņā ar kurām mēs saucam cilvēkus par saprastspējl-giem un tādiem, kuri spēj aptvert pareizi. Sl spēja nav tas pats, kas zināšanas vai kāds uzskats vispār (tad jau visiem cilvēkiem būtu saprašana un spēja aptvert), tā nav ari kāda viena zinātne, kā, piemēram, par veselību — medicīna vai par matemātiskajiem lielumiem — ģeometrija. Saprašana neattiecas uz tādiem objektiem, kas ir mūžīgi un nemainīgi; ari ne uz tādiem, kas vienmēr ir tapšanā; tā attiecas uz tādiem jautājumiem, kas ir apsverami un par kuriem ir kādas neskaidrības. Tie ir tie paši jautājumi, uz kuriem attiecas praktiskā gudrība, bet saprašana ir kas cits nekā praktiskā gudrība. Praktiskā gudrība ir pavēloša: ko vajag darīt un ko ne, — tas ir praktiskās gudrības mērķis, toties saprašana ir tikai vērtējoša (saprašana un spēja pareizi aptvert ir viens un tas pats, tāpat ari — saprotoši cilvēki un tādi, kas spēj aptvert labi un pareizi). Ja kādam piemīt saprašana, tas nenozīmē, ka viņam piemīt ari praktiskā gudrība. Tāpat kā attiecībā uz zinātni saprast lietojams nozīmē — izprast, tāpat ari attiecībā uz uzskatiem un viedokli saprast nozīme pareizi izšķirt un novērtēt cita apgalvojumus. Pareizi izšķirt un labi izšķirt ir viens un tas pats. No izzināšanas jomas nāk pats vārds saprast un apzīmējums saprastspējigs cilvēks. Mēs bieži vien zināšanu apgūšanu un izpratni ta arī saucam — par saprašanu.

Tā apziņa, kas piemīt cilvēkiem, kurus saucam par apzinīgiem, ir godprātības vadīta pareiza izšķiršanās par noteiktu rīcību. Pierādījums: godprātīgu cilvēku mēs uzskatam par sevišķi apzinīgu, un attiecībā uz dažām lietām būt godprātīgam nozīmē — rīkoties saskaņā ar apzinīgumu. Apzinīgums ir pareiza apzināšanās un izšķiršanās par godprātīgu rīcību. Pareiza izšķiršanās nozīmē — patiesa un patiesībai atbilstoša izšķiršanās.

12. Saprotams, ka visas šīs kvalitātes — es domāju apzinīgumu, saprašanu, praktisko gudrību un intuitīvo pratu, — tiecas uz vienu un to pašu. Par tiem cilvēkiem, kam piemīt apzinīgums un intuitīvais prāts, mēs sakām, ka viņi ir arī saprastspējīgi un praktiskajā rīcībā saprātīgi. Visas minētās prāta spējas attiecas uz atsevišķo, kas esamība ir ka pēdējais un galējais. Saprašana un apzinīgums parādās ka to jautājumu vērtēšana un izšķiršana, kuri praktiskajā rīcībā skar gudru cilvēku. Godprātība, kas parādās konkrētā attieksmē pret otru cilvēku, ir kopīga iezīme visiem tikumiskiem cilvēkiem. Jebkura praktiska rīcība attiecas uz atsevišķo, un praktiskajā rīcībā gudram cilvēkam jāzina šis atsevišķais. Saprašana un apzinīgums arī attiecas uz praktisko darbošanos un rīcību, kas esībā parādās kā pēdējais un galējais.

Intuitīvais prāts attiecas uz galējām esībām abos virzienos: gan uz vispārīgām pamatatziņām, gan arī uz atsevišķo kā galējo esību; nedz vienā, nedz otrā gadījumā nav iespējams spriedums. Ar nemainīgām pamatatziņām ir darīšana pierādījumos, turpretim praktiskajā rīcībā — ar atsevišķo mainīgo un otro premisu, jo tieši šie faktori ir mērķa cēlonis un sākums. Ceļš uz vispārīgo ir no atsevišķā, tādēļ par atsevišķo ir jābūt sajūtai, un šī sajūta ir intuitīvais prāts.

Šķiet, ka minētās prāta spējas ir arī dabiskas. Neviens nav gudrs no dabas, bet apzinīgums, saprastspēja un intuitīvais prāts ir no dabas. Pierādījums: mēs taču atzīstam, ka šīs spējas rodas līdz ar gadiem. Noteiktā vecumā rodas intuitīvais prāts un apzinīgums, — tas liecina, ka šo spēju cēlonis ir daba. Tāpēc pieredzējušu un vecāku vai saprātīgu cilvēku viedokli un izteikumus, kaut arī tie nav loģiski pierādījumi, vajag ņemt vēra ne mazāk kā pierādījumus. Šādiem cilvēkiem ir pieredzes trenēta acs, un ar to viņi redz pareizi.

13. Kas ir praktiskā gudrība un kas ir filozofiska gudrība, kā arī tas, ar ko ir saistīta katra no šīm prata kvalitātēm, pateikts. Noskaidrots, ka šie tikumi pieder atšķirīgām dvēseles daļām.59 Varētu rasties jautājums: kāds labums ir no šiem tikumiem? Filozofiska gudrība nepētī neko tādu, kas cilvēku padarītu laimīgu (jo tas objekts nav mainīgais un topošais); praktiska gudrība gan ir saistīta ar topošo un mainīgo, tomēr nav skaidrs, kāpēc šāda gudrība būtu nepieciešama, ja jau taisnīga, skaista un krietna rīcība ir raksturā krietna cilvēka rīcība. Zināšanas par šiem jautājumiem nepadara mūs spejīgakus_ attiecīgi rīkoties, jo tikumi ir noturīgas rakstura kvalitātes, tāpat kā veselīgums un ķermeņa atlētiskums nerada veselību, bet ir veselības un trenētības pazīme ka noteikts stāvoklis. Medicīnas un ģimnastikas zināšanas nepadara mūs veselākus vai trenētākus. Bet, ja mēs praktisko gudrību saprotam tā, ka cilvēks ar tās palīdzību var kļūt prātīgs un praktiskajā rīcībā gudrs, tad tiem, kas jau raksturā ir krietni, tā nav vajadzīga, tāpat ka tā nav vajadzīga arī tiem, kam tās nav, jo nav nekādas atšķirības, vai cilvēks pats ir prātīgs vai paklausa citam, kurš ir prātīgs. Tāpat tas ir attiecībā uz veselību: gribēdami būt veseli, mēs tomēr nemācāmies tādēļ medicīnu. Turklāt liktos dīvaini, ka praktiskā gudrība, būdama kā tikumība zemāka par filozofisko gudrību, būtu par to stiprāka: jo praktiskā gudrība ir noteicēja un valda pār visu atsevišķo. Par šiem jautājumiem jārunā, pagaidām tiek atzīmētas tikai neskaidrības.

Pirmkārt, mēs apgalvojam, ka abi šie prāta tikumi ir vēlami paši par sevi kā attiecīgo dvēseles daļu tikumi. Tie ir vēlami arī tad, ja tie neko neradītu, taču šie tikumi rada: ne tā, kā medicīna nodrošina veselību; bet tāpat ka veselība nodrošina laimi, tāpat to nodrošina arī gudrība. Tas, kuram gudrība piemīt un izpaužas arī kā aktivitāte, ir laimīgs.

Tālāk, cilvēka darbs un mērķis tiek piepildīts atbilstoši praktiskajai gudrībai un rakstura tikumībai, jo tikumība dod pareizu mērķi, bet praktiskā gudrība izveļas pareizus līdzekļus. Ceturtajai dvēseles daļai, kuras funkcija ir barošanās un augšana, nav šādas tikumības jo šī dvēseles daļa nelemj par cilvēka rīcību vai bezdarbību.

Attiecībā uz apgalvojumu, ka praktiskā gudrība nepadara mūs spējīgākus darboties krietni un taisnīgi, mums, šo jautājumu izskaidrojot, mazliet jāatkāpjas, par pamatu pieņemot šādu prātojumu: par dažiem cilvēkiem mēs varam teikt, ka viņi rīkojas taisnīgi, nebūdami taisnīgi, piemēram, par tiem, kuri dara to, ko pavēl likums — var but ta, ka šie cilvēki rīkojas vai nu pret savu gribu, vai nezināšanas, vai kāda cita iemesla dēļ, nevis pašas taisnīgās rīcības dēļ (tomēr viņi rīkojas tā, kā vajag un kā pienākas krietnam cilvēkam). Tāpat arī, šķiet, ir iespējams, ka kāds rīkojas krietni, jo viņš no dabas ir tāds, t i., viņš rīkojas tā, it kā viņa rīcība būtu apzināti izvēlēta pašas šīs rīcības dēļ. Izvēles pareizību nodrošina tikumība, turpretim izvēles realizēšana attiecas nevis uz tikumību bet uz kādu citu spēju. Par to jāizsakās skaidrāk. Ir tāda spēja, ko sauc par izveicību. Tā ir spēja atrast un izdomāt iespējas, lai varētu sasniegt noteiktu mērķi. Ja mērķis ir skaists, tad šī spēja ir slavējama, ja mērķis ir nekrietns, tad tā ir tikai veikla izmanība. Tāpēc par izveicīgiem cilvēkiem mēs saucam gan praktiskajā rīcība gudros, gan arī izmanīgos. Praktiskā gudrība nav tā pati, kas šī spēja, bet tā nevar būt bez šīs spējas. Noturības kvalitāte praktiskajai gudrībai, kas ir it kā dvēseles acs, nav iespējama bez tikumības, kā jau teikts un pats par sevi skaidrs. Siloģismi, kuru saturs ir rīcības apsvēršana, balstās uz noteiktu pamatprincipu: tāds un tāds mērķis ir vislabākais, lai kāds tas katrā gadījumā būtu; sprieduma tas var būt jebkurš nejauši izvēlēts mērķis; bet tieši, kas ir tas, kas ir vislabākais, tas ir redzams vienīgi krietnajam. Netikumība ir samaitājoša un maldina attiecībā par darbības principiem; tātad ir skaidrs, ka nav iespējams būt prātīgam un praktiskā rīcībā gudram tam, kurš nav arī krietns.

Atkal pievērsīsimies rakstura tikumībai. Par rakstura tikumību var teikt gandrīz to pašu, ko par praktisko gudrību, proti, tāpat kā praktiskā gudrība attiecas pret izveicību (tā nav gluži tā pati, bet kaut kas līdzīgs gan), tāpat arī dabiskā tikumība attiecas pret īsto tikumību. Šķiet, ka visiem ikviens tikums zināmā mērā piemīt no dabas (jo gan taisnīgi, gan saprātīgi atturīgi, gan drošsirdīgi, gan arī citādi tikumiski mēs esam no dzimšanas).

Tomēr mēs meklējam kaut ko citu — krietnību un tikumību šā vārda īstenajā nozīmē, un vēlamies to iegūt citādā veidā. Gan bērniem, gan dzīvniekiem zināmas noturīgas kvalitātes piemīt no dabas, taču bez prata līdzdalības tās izrādās postošas. Tā, piemēram, ja ķermenis ir spēcīgs, bet nav redzesspējas, pārvietojoties var smagi krist, un tas var notikt tieši tāpēc, ka nav redzes. Tāpat arī te. Toties, ja klāt nāk prāta darbība, tad rīcība būs pavisam citāda un rakstura kvalitāte, kaut arī līdzīga dabiskajai tikumībai, būs tikumība vārda īstajā nozīmē.

Tāpat kā rīcības apsvēršana var izpausties divas spējas — izveicība un praktiskā gudrība, tāpat arī rakstura tikumība pastāv divos veidos — ir dabiska tikumība un īstā tikumība, kas ir tikumība šā vārda īstajā nozīmē, īsta tikumība nevar rasties bez praktiskas gudrības. Tāpēc daži atzīst, ka visi tikumi ir gudrība. Sokrāts daļēji sprieda pareizi, daļēji kļūdījās: uzskatīdams, ka visi tikumi ir gudrība, viņš kļūdījās, bet pareizi atzina, ka tikumi nevar būt bez gudrības. Pierādījums: tagad visi, definējot tikumību un norādot, uz kādu jomu attiecas katrs tikums, piebilst, ka tikumība ir noturīga kvalitāte, atbilstoša pareizam racionālam principam. Bet racionāla principa pareizība atbilst praktiskajai gudrībai. Tātad liekas, ka viņi visi uzskata tikumību par tādu noturīgu rakstura kvalitāti, kas ir atbilstoša praktiskajai gudrībai. Nepieciešams mazliet precizēt: tikumība ir ne tikai atbilstoša pareizam racionālam principam, bet ka noturīga rakstura kvalitāte tā ir saistīta ar šo principu un tātad praktiskā gudrība tad arī ir pareizais racionālais princips šādos jautājumos. Sokrāts uzskatīja, ka tikumi ir kaut kas racionāls (viņš domāja, ka tikumi ir zināšanas), mēs turpretī sakām — tikumi ir cieši saistīti ar prātu.

No iepriekš teiktā ir skaidrs, ka bez praktiskās gudrības nav iespējams būt īsteni krietnam, tāpat ka praktiskā rīcībā gudram nav iespējams būt bez rakstura krietnības.

Tādā veidā var atrisināt neskaidrību, kas varētu rasties no šāda iebilduma: tikumi atšķiras viens no otra, vienam un tam pašam cilvēkam nepiemīt no dabas visi tikumi, tā kā var gadīties, ka daži tikumi attiecīgajam cilvēkam ir, bet citu — vēl nav. Minētais ir iespējams tikai attiecībā uz dabiskajiem tikumiem, bet neattiecas uz tiem, kas cilvēku padara visā pilnībā krietnu, jo praktiska gudrība kā tikumība nodrošina ari visus pārējos tikumus. Ja ari šī praktiskā gudrība kā prāta tikums neizpaustos darbībā, tā būtu nepieciešama tādēļ vien, ka tā ir tās dvēseles daļas tikumība, kuras funkcija ir rīcības apsvēršana, un savukārt izvēle nevar būt pareiza bez praktiskās gudrības un rakstura krietnības. Rakstura krietnība nosaka mērķi, praktiska gudrība — līdzekļus mērķa sasniegšanai. Praktiskā gudrība nestāv pāri filozofiskajai gudrībai un nav piederīga pie pašas labākās dvēseles daļas; tāpat ari medicīnas māksla nestāv pāri veselībai, bet tikai vēro, lai veselība rastos. Medicīnas māksla dod norādījumus veselības dēļ, nevis veselībai. Līdzīgi būtu, ja kāds apgalvotu, ka politikas zinātne valda pār dieviem, jo tā vada visu, kas notiek polisā.

(VII GRĀMATA)

1. Pēc šo jautājumu apskatīšanas, izvēloties jauno izejas punktu, jāparunā par to, ka rakstura jomā jāizvairās no trim lietām: no netikumības, nesavaldības kā morālas nenoturlbas un zvēriskuma. Divām minētajām īpašībām pretstati ir skaidri (viens ir tikumība, otrs savaldība kā morāla noturība); zvēriskumam visatbilstošākais, pretstats būtu tāda tikumība, kas ir lielāka nekā cilvēkam piemītošā, varētu teikt, heroiska vai dievišķa. Tā, piemēram, Homērs liek Priamam teikt par Hektoru, ka viņš ir izcili krietns un «šķiet, ka viņš nav mirstīga vira dēls, bet gan dieva».60 Ja jau cilvēki, kā saka, izcilas tikumības dēļ kļūst par dieviem, tad ir skaidrs, ka tieši šāda rakstura kvalitāte būs pretstats zvēriskumam. Zvēram nav nedz tikumības, nedz netikumības, — līdzīgi ari dievam.. Tāpat kā dievībai piemītošā izcilība ir kaut kas vairāk godājams nekā vienkārša tikumība, tāpat ari zvēra nekrietnība ir īpaša veida netikumība. Dievišķs cilvēks ir retums; spartieši parasti saka par tādu cilvēku, ko viņi sevišķi ciena: «Viņš ir dievišķs cilvēks.» Ari zvēriskums starp cilvēkiem ir retums, visvairāk zvērisku cilvēku sastopams pie barbariem, daži kļūst tādi ari slimības vai sakropļojumu rezultātā. Dažkārt mēs tā dēvējam tos, kuri ir sevišķi nekrietni.

Par šo rakstura kvalitāti vēl būs runa, bet jautājums par netikumību ir jau iztirzāts, — tagad jāparunā par nesavaldību kā morālu nenoturlbu, par mlkstčaullbu un par izlutinātlbu, kā ari par savaldību kā morālu noturību un par pacietīgu izturību. Šis īpašības nav gluži

tās pašas, kas tikumība un netikumība, bet nav arī jādomā tā, ka tās ietilptu pavisam citā jēdzieniskā grupā,

Izklāsta metode būs tāda pati, kā apskatot citus jautājumus, proti, izejas punkts būs parastie, vispārpieņemtie uzskati, tad, pamatojoties uz tiem, tiks izvirzīti un analizēti neskaidrie jautājumi, beidzot tiks minēti ticamākie, ja arī ne visi, tad lielākā daļa un nozīmīgākie atzinumi par šo dvēseles īpašību.

2. Pieņemts uzskatīt, ka savaldība un pacietīga izturība pieder pie krietnām un slavējamām īpašībām, bet nesavaldība un mīkstčaulība — pie zemiskām un nosodāmām. Tālāk, definējot jēdzienu morāli noturīgs cilvēks, var teikt, ka tas ir cilvēks, kurš savā rīcībā nenovirzās no prāta atzinumiem, tāpat kā morāli nenoturīgs ir tāds cilvēks, kurš savu rīcību nespēj saskaņot ar prātu.

Nesavaldīgais zina, ka viņš rīkojas nekrietni, bet uz šādu rīcību viņu virza afekti; savaldīgais, zinādams, ka ir zemiskas iekāres, tām nepadodas, jo savā rīcībā paklausa prātam.

Tālāk, dažiem pastāv uzskati, ka ikviens saprātīgi mērens cilvēks ir arī savaldīgs un izturīgs, taču citi nepiekrīt šim uzskatam. Viņi domā, ka izlaidīgais un nesavaldīgais ir viens un tas pats, otri uzskata, ka tie ir atšķirīgi.

Par praktiskajā rīcībā gudru cilvēku daži domā, ka viņš nevar būt nesavaldīgs un morāli nenoturīgs, toties citi atzīst, ka daži prātīgi un izveicīgi cilvēki ir arī nesavaldīgi. Beidzot jāpiemin, ka par nesavaldīgiem sauc arī tādus, kuri ir nesavaldīgi dusmās, tieksmē pēc goda un peļņas. Tādi ir vispārīgie uzskati.

3. Varētu izvirzīt šādu jautājumu: kā var būt, ka tāds, kurš domā pareizi, tajā pašā laikā nevalda pār sevi? Zinošs cilvēks, pēc dažu atzinuma, nemaz nevar būt tāds. Būtu dīvaini, domāja Sokrāts, ja saprašanu un zināšanas kaut kāds cits spēks pieveiktu un raustītu uz dažādām pusēm kā kādu vergu. Sokrāts vispār aizstāvēja domu, ka nemaz nav nesavaldības, jo neviens zinošs cilvēks nerīkojas pretēji tam, ko viņš pats atzīst par vislabāko, — tāda rīcība iespējama vienīgi aiz nezināšanas. Šāds atzinums acīm redzami ir pretrunā ar pieredzes faktiem, tāpēc tas jāaplūko sīkāk.

Ja nesavaldīga cilvēka rīcībā novirze pamatojas uz nezināšanu, tad jāizpētī, kāda veida nezināšana tā ir:

skaidri redzams vienīgi tas, ka šāds cilvēks rīkojas nepārdomāti. Daži Sokrāta uzskatam daļēji piekrīt, daļēji — nē; ir atzīts, ka patiešām nav nekā stiprāka par zināšanām, bet nevar piekrist apgalvojumam, ka neviens nerīkojas pretēji tam, ko viņš uzskata par labāku. Tāpēc, viņi apgalvo, tās zināšanas, ko pieveic baudas tieksme, nav īstas, bet tikai šķietamas. Bet, ja tas ir tikai šķitums,, nevis zināšanas, ja prāta arguments nav spēcīgs, bet niecīgs, kā, piemēram, cilvēkiem, kad tie svārstās, tad var izturēties iecietīgi pret to, kurš nespēj nostāvēt pret ļoti spēcīgām iekārēm. Toties pret izvirtību nav iecietības, tāpat kā pret citām nosodāmām parādībām. Vai neiecietība ir tādēļ, ka šādos gadījumos tieši praktiskā gudrība, ko uzskata par vislielāko spēku, pakļaujas un padodas tieksmei? Bet šāds prātojums taču ir absurds, jo prātīgs tad vienlaikus būtu arī morāli nenoturīgs. Neviens gan neapgalvos, ka prātīgs varētu labprātīgi rīkoties zemiski. Jāatgādina arī tas, kas jau pierādīts iepriekš, proti, prātīgs cilvēks ir tikai tāds, kas tieši praktiskajā darbībā un rīcībā ir prātīgs (jo atsevišķais savā konkrētajā izpausmē ir tā joma, kur parādās praktiskā gudrība), un šādam cilvēkam piemīt visi pārējie tikumi.

Tālāk, ja savaldīgums izpaužas tikai cīņā pret spēcīgām un zemiskām iekārēm, tad saprātīgi mērens cilvēks nekad nebūs savaldīgs, un otrādi, jo viņam nemaz nepiemīt tādas iekāres. Bet tieši tādām vajadzētu būt iekārēm, jo muļķīgi būtu pretoties krietnām tieksmēm; tātad; varētu secināt, ka ne jau katra savaldība ir krietna. Ja iekāres nav zemiskas un nav arī stipras, tad savaldībā nav nekā apbrīnojama; tāpat, ja iekāres ir zemiskas, taču nav stipras, savaldībā nav nekā sevišķa.

Turklāt, ja ar savaldību saprot to, ka jebkurā gadījumā jāpaliek pie saviem atzinumiem, tad tāda noturība ir nederīga, kā, piemēram, gadījumā, ja atzinumi ir maldīgi. Tāpat, ja nesavaldība nozīmē jebkurā gadījumā atteikties no prāta slēdzieniem, tad ir iespējama arī krietna nesavaldība, kā, piemēram, to varētu teikt par gadījumu-ar Neoptolemu Sofokla «Filoktētā». Neoptolems ir cildināms tieši par to, ka viņš atteicās no Odiseja iedvestās- pārliecības, jo smagi pārdzīvoja to, ka viņu piekrāpis Odisejs.

Arī sofistisks spriedums rada neskaidrību. Sofisti pierādījumos tiecas pēc paradoksiem, lai tajā gadījumā, ja viņiem izdotos sasniegt mērķi, atstātu pārsteidzošāku iespaidu. Tāda siloģisma secinājums īstenībā ir aporija — doma ir sasaistīta, jo nevēlas paturēt nepieņemamo spriedumu, taču nevar arī doties uz priekšu, lai to atspēkotu. Tā, piemēram, rodas secinājums: «Nesaprātīgums, savienots ar morālu nenoturību, ir tikumība»; morāli nenoturīgs rīkojas pretēji tam, ko viņš domā; viņš nepareizi pieņem, ka labais ir slikts un ka to nevajag darīt, taču nesavaldības un morālas nenoturības dēļ viņa rīcība izrādīsies krietna, nevis nekrietna.

Tālāk, tāds, kurš savā rīcībā un tieksmē pēc patīkamā vadās no savas pārliecības un apzinātas izvēles, varētu šķist, ka ir labāks par morāli nenoturīgo, jo pirmajam ir iespējams laboties, mainot savu pārliecību, toties par morāli nenoturīgo mēs varētu teikt: «Ja ūdens ir mutē, ko līdz uzdzert?» Ja tāds būtu rīkojies tikai pēc savas pārliecības, tad, mainījis domas, viņš tā vairs nerīkotos, bet, būdams morāli nenoturīgs un nesavaldīgs, viņš vienalga dara citādi, nekā domā.

Tālāk, ja nesavaldība un savaldība attiecas uz visām dzīves jomām, tad kuru saukt par nesavaldīgu šī vārda tiešajā nozīmē; kā izpaužas šī jēdziena viennozīmība? Nevienam taču nepiemīt visas iespējamās nesavaldības izpausmes formas, tomēr dažus viņu rīcības dēļ saucam vienkārši un viennozīmīgi par nesavaldīgiem.

4. Tādi ir šie neskaidrie jautājumi. Dažus no tiem vajadzēs atstāt nemainīgus, dažus nepieciešams atspēkot. Atrisināt neskaidru jautājumu nozīmē atrast patiesību.

Vispirms jāaplūko jautājums, vai nesavaldīga rīcība ir apzināta vai ne; ja tā ir apzināta, tad kādā veidā izpaužas zināšanas? Tālāk jānoskaidro, kādās jomās izpaužas savaldība kā morāla noturība un kādās — nesavaldība, t. i., es gribu teikt, vai var runāt par savaldību un nesavaldību attiecībā uz jebkuru baudu un ciešanām vai tikai noteiktos atsevišķos gadījumos. Tālāk jāiztirzā jautājums, vai savaldīgs ir tas pats, kas izturīgs, vai arī tie ir atšķirīgi jēdzieni; līdzīgi jāapskata arī citi jautājumi, kas radniecīgi šai tēmai. Iztirzājuma izejas punkts ir šāds: kas nosaka atšķirību starp savaldīgu un nesavaldīgu cilvēku — vai tas, uz ko tiecas katrs no viņiem, vai tas, kā izpaužas viņu tieksme? Citiem vārdiem, vai nesavaldīgs ir morāli nenoturīgs savā rīcībā tāpēc, ka viņa tieksme ir vērsta uz noteiktiem objektiem, vai tāpēc, ka viņa rīcība izpaužas noteiktā veidā, vai arī abi šie faktori kopā ir nozīmīgi?

Nākamais jautājums ir noskaidrot, vai savaldība un nesavaldība attiecas uz visām dzīves jomām un situācijām vai ne. Liekas, ka vienkāršā un tiešā nozīmē raksturojumu nesavaldīgs mēs attiecinām tikai uz tādu cilvēku, kura nesavaldība izpaužas tādās pašās situācijās, kādās sastopamies ar izlaidību. Tomēr izlaidība un nesavaldība nav viena un tā pati — atšķirība ir attieksmē pret darbību: izlaidīgā rīcību vada apzināta izvēle, jo viņš atzīst, ka vienmēr vajag izmantot katru baudas iespēju, turpretī nesavaldīgais neuzskata, ka tā nevajadzētu darīt, tomēr dara tā.

5. Attiecībā uz to, ka nesavaldīgais rīkojas pretēji nevis zināšanām, bet šķitumam, jāsaka, ka šim atzinumam konkrētajā iztirzājumā nav būtiskas nozīmes. Daži par savu šķitumu ir tikpat pārliecināti kā par stabilām, drošām zināšanām. Ja arī viņu šķitums ir nepamatots un tāpēc viņi vairāk nekā zinošie rīkojas pretēji savam pieņēmumam, tad tomēr nebūs nekādas atšķirības starp šķitumu un zināšanām, jo šādi cilvēki nav mazāk pārliecināti kā tie, kuriem ir zināšanas. Jēdzienu zināt mēs saprotam divējādi: zinošs ir gan tāds, kuram ir zināšanas, gan arī tāds, kurš tās izmanto praksē. Tāpēc būs atšķirība starp tādu nesavaldīgu un nenoturīgu cilvēku, kuram ir zināšanas, bet kurš konkrētajā situācijā nesaskata, ko nevajag darīt, un tādu, kuram ir zināšanas un kurš tās arī liek lietā. Tieši šī pēdējā iespēja attiecībā uz nesavaldīga cilvēka rīcību liekas dīvaina un nesaprotama, nevis tā iespēja, ka morāli nenoturīgs cilvēks savas zināšanas konkrētajā gadījumā nerealizē un neliek lietā.

Pastāv divu veidu premisas, — zinot abas, tomēr ir iespēja rīkoties pretēji zināšanām. Tas notiek tad, ja aktīvi apzināta tiek tikai vispārīgā satura premisa, nevis tā, kas atspoguļo zināšanas par atsevišķo, jo darbība taču vienmēr ir vērsta uz atsevišķo. Par jēdzienu vispārīgais var runāt divējādi: vienā gadījumā tas attiecas uz pašu darbojošos cilvēku, otrā gadījumā — uz lietu. Tāds, piemēram, ir šāds spriedums: «katram cilvēkam ir derīga sausa pārtika», «es esmu cilvēks» un «noteiktā veidā sagatavota pārtika ir sausa». Minētajā situācijā var gadīties, ka atsevišķais fakts savā konkrētajā izpausmē ir nezināms, piemēram, tas, ka tieši šī konkrētā pārtika ir sausa. Šāda veida spriedumos ir iespējama ļoti liela daudzveidība. Izteikumu, ka cilvēkam ir zināšanas, var saprast vel cita nozīme. Ir iespējams tāds stāvoklis, kuru raksturojot var teikt, ka zināšanas vienlaikus ir un nav; tā, piemēram var teikt par aizmigušu vai prātā jukušu, vai ari piedzērušu cilvēku. Tādā pašā stāvokli nonāk ari afektu pārņemtie: gan dusmas, gan baudkāre, gan citi līdzīgi afekti rada redzamas izmaiņas ķermeni, — dažos vērojamas pat ārprāta pazīmes. Jāatzlst, ka nesavaldīgs cilvēks nonāk tikko aprakstītajam līdzīgā stāvokli. Tas, ka viņš spēj izteikt zinātniskus spriedumus, nav nekāds pierādījums, ka viņš tos īsteni zina. Ari tādi cilvēki, kurus pārņēmuši tikko minētie afekti, spēj pateikt loģisku spriedumu un noskandet Empedokla vārsmas; un ari tādi, kas nesen sākuši mācīties, gan spēj savirknēt vārdus, bet viņiem vēl nav zināšanu. Ir jāizaug līdz zināšanām, bet tam vajadzīgs laiks. Nesavaldīgie spriež un runā apmēram tā, ka savu tekstu norunā aktieri.

Nesavaldību var iztirzāt, ari noskaidrojot tās dabisko cēloni. Pastāv divējādi spriedumi: viens ir vispārīga satura atzinums, otrs — apgalvojums par atsevišķo. Ja no abiem izteikumiem^ rodas viens, tad, no vienas puses, dvēsele pieņem to kā loģisku secinājumu, no otras puses, tiecas to tūlīt realizēt darbībā. Tā, piemēram, ja domas gaita ir šada — «katru saldu lietu vajag nogaršot» un «šī viena konkrētā lieta ir salda», — tad tādā situācijā katrs, kuram vien tas būs iespējams un kuru nekavēs nekādi šķēršļi, tūlīt to darīs. Taču, ja ir divi vispārīga satura spriedumi, turklāt viens aizliedz baudīt saldumus, bet otrs apgalvo, ka jebkurš saldums ir patīkams, un ja vēl maza premisa atzīst, ka šī konkrētā lieta ir salda (tieši šis fakts ir reāli uztverams), un šādā bridi dvēselē rodas iekāre, tad tieši iekāre — tā spēj iekustināt jebkuru no ķermeņa daļām —, nevērojot vispārīgos atzinumus, virza darbību, saskaņojot to ar mazo premisu. Rezultātā iznāk, ka morāli nenoturīga cilvēka rīcību zināmā mērā iespaido domāšana un apsvērumi. Taču šie dažādie spriedumi paši par sevi nav nesaskanīgi un pretēji pareizam izlemumam (jo pretstatu veido iekāre). ŠI iemesla dēļ zvēri nav morāli nenoturīgi, jo viņiem ir nevis priekšstats par vispārīgo, bet tikai atsevišķo lietu uztveres un atminēšanas spēja. Kādā veidā tiek likvidēta nezināšana un kā nesavaldīgs un morāli nenoturīgs cilvēks atkal kļūst zinošs — par šiem jautājumiem skaidrojums ir tāds pats kā gadījumā ar piedzērušu vai aizmigušu. Par to lai runa tie, kas nodarbojas ar dabas pētīšanu.

Sprieduma slēdziens izsaka atzinumu par to, kas ir jutekliski uztverams, un vienlaikus tam ir ari vislielākā nozīme darbībā. Afekta pārņemtam cilvēkam nemaz nav šāda slēdziena vai ari, ja viņš var izdarīt šādu galaslē-dzienu, tad ne jau tādā nozīmē, ka viņš to saprastu un īsteni zinātu, bet gan tā, kā piedzēris_ var skandēt Empe-doklu. Tā kā gala slēdzienā nav nekā vispārīga un neka tāda, kas attiektos uz zināšanām par nemainīgo, tad jāsecina, ka mūsu atzinums ir līdzīgs Sokrāta atzinumam, proti, viņš domāja, ka afekts pieveic nevis īstenas un nemainīgās zināšanas, bet tās zināšanas, kas rodas no sajūtām.

6. Par jautājumu, vai iespējams rīkoties nesavaldīgi, ja ir zināšanas vai, gluži otrādi, ja to nav, un kādā veidā izpaužas zināšanas, ir pateikts pietiekami. Tālāk jārunā par to, vai ir tāds cilvēks, kuru var saukt vienkārši par nesavaldīgu šī vārda tiešajā nozīme, vai ari visiem nesavaldība izpaužas kaut kā daļēji; ja tāds ir, tad kādā jomā izpaužas šī nesavaldība. Skaidrs ir tas, ka savaldīgie un izturīgie, kā ari nesavaldīgie sevi apliecina tajā jomā, kas saistīta ar baudu un ciešanām. No tā visa, kas rada baudu, dažas lietas ir nepieciešamas, dažas — pašas par sevi vēlamas, bet iespējama ari pārmērība. Nepieciešamās ir tās, kas attiecas uz ķermeni (es runāju par barību, mīlas sakariem un tamlīdzīgam lietam, uz kurām mēs attiecinājām izlaidību un sapratīgu mērenību); ir vēl tādas, kas nav nepieciešamas, bet pašas par sevi vēlamas (es runāju par uzvaru, godu, bagātību un tamlīdzīgām labām un patīkamām lietām). Tos, kuri šajās lietās pretēji pareizam racionālam principam pieļauj pārmērību, mēs nesaucam vienkārši par nesavaldīgiem, bet piebilstam: nesavaldīgi naudas kāre, peļņas kāre, godkārē vai dusmās. Tātad viņi atšķiras no vienkārši nesavaldīgiem un tā tiek dēvēti tikai uz līdzības pamata; ta kā, piemēram, olimpisko spēļu uzvarētājs, kura vārds bija Anthropos: ari šajā gadījumā vispārīgais jēdziens un personas vārds atšķiras ļoti maz, tomēr pastāv taču atšķirība.62

Runājot par ķermeniskam baudām, uz kuram mes attiecinām saprātīgi mērenu un izlaidīgu, jāuzsver, ka šajos gadījumos tas, kurš tiecas pēc baudu pārmērības un izvairās no ciešanām, piemēram, no bada sajūtas, slāpēm, karstuma, aukstuma, tātad izvairās no visa, kas ciešanas saista ar tausti un garšu, un rīkojas tā, nevis apzināti izvēloties, bet pretēji izvēlei un domai, — tas tiek dēvēts par nesavaldīgu bez piebildes, un nesaka, kā dažkārt, piemēram, nesavaldīgs dusmās, bet saka vienkārši — nesavaldīgs. Pierādījums: šādās situācijās var runāt ari par mlkstčaullbu, taču nekādā gadījumā to nevar darīt attiecībā uz iepriekšminēto jomu.63 Tāpēc gan nesavaldīgo un izlaidīgo, gan ari savaldīgo un saprātīgi mēreno mēs attiecinām uz vienu un to pašu jomu; tas notiek tāpēc, ka šis īpašības izpaužas vienās un tajās pašās baudas vai ciešanu situācijās. Izpausmes joma izlaidīgajam un nesavaldīgajam ir viena, bet izpausmes veids — atšķirīgs; viens rīkojas, apzināti izvēloties, otrs — bez apzinātas izvēles.

Tāpēc mēs saucam par izlaidīgu drīzāk to, kurš bez īpašas iekāres tiecas pēc pārmērībām un izvairās no mērenām ciešanām, vai ari to, kuru iekāre rosina ļoti niecīgā mērā, nevis to, kurš to dara, spēcīgas iekāres mudināts. Ko gan tāds darītu, ja viņu pārņemtu jauneklīga iekāre vai ja viņš spēcīgi pārdzīvotu kaut kādu nepieciešamu lietu trūkumu?!

Starp iekārēm un baudām ir ari tādas, kas ir skaistas un krietnas (jo dažas baudas ir vēlamas no dabas, dažas ir tām pretējas, vēl citas ir šajā ziņā neitrālas, kā mēs nošķīrām jau iepriekš, piemēram, nauda, peļņa, uzvara, gods; ne jau visos minētajos gadījumos nosoda to, kurš cieš no šo labumu trūkuma, iekāro tos vai mīl nodoties šim lietām, — nosoda tikai to, kurš rīkojas noteiktā veidā un ir pārmērīgs). Tāpēc tos, kurus pārņēmusi tieksme pēc skaistā un krietnā, piemēram, tos, kuri vairāk nekā vajadzīgs ir norūpējušies par godu un cieņu vai par bērniem un vecākiem, — tos minēto iemeslu dēļ nekādā ziņā neuzskata par morāli samaitātiem (jo gods, bērni, vecāki, — tas viss pieder pie jēdziena labais, un cildina tos, kuri rūpējas par šādām lietām; te gan ir iespējama ari pārmērība, piemēram, ja kāds tāpat kā Niobe^64 cīnīsies pat ar dieviem, vai kā Satlrs, saukts Filopators^65, būs norūpējies par tēvu — viņš liekas pārāk aušīgs). Viss minētais no dabas ir tāds, kas vēlams pats par sevi, toties pārmērība visos šajos gadījumos ir nekrietna, un no tās jāizvairās. Līdzīgi tas vērojams ari nesavaldībā (no nesavaldības ir ne tikai jāizvairās, tā ir pat nosodāma, taču, ja nesavaldība ir uz līdzības pamata, mēs katrā atsevišķā gadījumā piebilstam, uz kuru tieši tā attiecas,, piemēram, kā mēs sakām — «slikts ārsts», «slikts aktieris», nevis vienkārši «slikts cilvēks»). Tāpat ari te: ne jau katrā gadījumā ir nekrietnība, dažkārt ir tikai līdzība.

Vienīgi tā ir nesavaldība vai savaldība, ja to attiecinām uz to pašu jomu, uz kuru attiecinām izlaidību vai saprātīgu mērenību; nesavaldība dusmās ir nesavaldība uz līdzības pamata, tāpēc piebilstam — nesavaldīgs dusmās vai tieksmē pēc goda vai peļņas.

Dažas lietas ir patīkamas no dabas, — no tām vienas ir patīkamas un sagādā baudu pašas par sevi, bet otras — atsevišķām cilvēku un dzīvnieku sugām; tālāk, ir lietas, kas nebūt nav patīkamas, bet tādas kļūst vai nu slimības, vai pieraduma, vai ari kāda dabas samaitātības dēļ.. Katram no šiem gadījumiem ir iespējamas atbilstošas noturīgas rakstura iezīmes. Tā, piemēram, es te domāju tās sievietes zvēriskumu, par kuru stāsta, ka viņa sagraizījusi grūtnieces un apēdusi vēl nedzimušos bērniņus; vai ari tos mežonīgos cilvēkus, kuri dzīvo pie Ponta, par kuriem vēsti, ka viņi ēdot jēlu gaļu un pat cilvēku miesu; vai ari par tiem, kuri pacienā viens otru ar bērnu miesu; vai ari to, ko stāsta par Falarldu^66. Šādām rakstura iezīmēm ir zvēriska daba. Citas rodas slimības rezultātā vai neprātā, kā, piemēram, stāsta par to cilvēku, kurš upurējis savu māti un apēdis to, vai ari par vergu, kurš apēdis otra verga aknas. Slimīgās iezīmes raksturā var būt vai nu no dabas, vai no pieraduma, piemēram, paradums raut matus vai grauzt nagus; te pieder ari homoseksuālisms, kas daļēji rodas no dabas, daļēji — pieraduma rezultātā, kā, piemēram, tiem, kuri jau kopš bērnības pierod pie visatļautības un augstprātības. Tajos gadījumos, kad cēlonis ir dabā, neviens tādus cilvēkus neuzskatīs par morāli nevarīgiem un nenoturīgiem, kā, piemēram, sievietēm netiek pārmests, ka nevis viņas apprec kādu, bet gan viņas tiek precētas. Tāpat tas ir attiecībā uz slimīgiem paradumiem. Šādas iezīmes raksturā stāv ārpus netikumības, tāpat kā zvēriskums. Tas, kuram ir šādas iezīmes, vai nu viņš tās tikai piesavinājis, vai ari tās ir viņu pārņēmušas un tur savā varā, nav nesavaldīgs šā vārda tiešajā un īstajā nozīmē: mēs viņu tā dēvējam uz līdzības pamata.

Tieši tāpat par nesavaldīgu dēvē to, kurš ir nevaldāms dusmās, un attiecina nesavaldību tikai uz šo afektu. Katrai pārmērīgai muļķībai, gļēvulībai, izlaidībai vai īgnumam ir vai nu zvēriska, vai slimīga daba. Ja kāds no dabas ir tik bailīgs, ka baidās no visa, arī tad, ja pele skribinās, tad tādam piemīt dzīvnieciskas bailes. Taču var būt arī tāds cilvēks, kurš slimības dēļ baidās no zebiekstēm. Kuri ir nesaprātīgi un muļķīgi no dabas un dzīvo, vadoties tikai no sajūtām, tiem piemīt kaut kas dzīvniecisks, piemēram, to var teikt par dažām tālāk dzīvojošām barbaru ciltīm; daži turpretim ir nesaprātīgi slimības dēļ, piemēram, epileptiķi un slimīga trakuma pārņemtie. Var būt gadījumi, kad šāds slimīgs stāvoklis gan pastāv, bet cilvēku nepārņem, piemēram, ja Falarīds savaldītos, pārvarētu sevi un nekārotu apēst bērnu vai arī, ja kāds savaldītos un atturētos no nedabiskas erotiskas baudas. Bet var būt arī tā, ka cilvēkam ne tikai ir šādas slimīgas tieksmes, bet tās pār viņu arī valda.

Tātad tāpat kā par samaitātību var teikt, ka tā ir gan cilvēka samaitātība šā vārda tiešajā nozīmē, gan arī piedevām dzīvnieciska un zvēriska vai slimīga samaitātība, tā acīmredzot arī nesavaldība var būt slimīga vai dzīvnieciska un zvēriska, turpretim nesavaldība šā vārda tiešajā nozīmē attiecināma tikai uz cilvēka raksturam piemītošo izlaidību.

7. Ir noskaidrots, ka nesavaldība un savaldība attiecas uz tiem pašiem gadījumiem, kad ir runa par izlaidību un saprātīgu mērenību, un ka citos gadījumos ir arī cita veida nesavaldība, kas tā tiek dēvēta pārnestā nozīmē, nevis šā vārda īstajā nozīmē. Tālāk mēs redzēsim, ka nesavaldība dusmās ir mazākā mērā nesavaldība nekā nesavaldīšanās iekāres. Ir taču tā, ka dusmās cilvēks daļēji uzklausa arī prātu, taču īsti nesadzird, kā, piemēram, tie kalpi, kuri ir strauji un ātri, — neuzklausījuši visu sakāmo, viņi jau aizsteidzas un izpilda pavēli nepareizi; tāpat arī suņi, vēl nesaskatījuši, vai nācējs nav draugs, jau rej, tiklīdz padzirdējuši troksni. Arī dusmās cilvēks, nesadzirdējis prāta pavēlēto, steidzas, lai atriebtu un sodītu, jo dusmām no dabas ir raksturīgs dedzīgums un straujums. Doma vai iztēles priekšstats paziņo par nevērīgu augstprātību vai apvainojumu, un cilvēks, apsvēris, ka jācīnās pret tādām lietām, tūlīt arī izrādasavas dusmas. Savukārt iekāre, tikko prāts pasaka: kāda lieta ir patīkama, tūlīt tiecas to nobaudīt. Tātad dusmas zināmā mērā seko prātam, bet iekāre — nē, — tāpēc tā ir nekrietnāka. Cilvēks, kurš ir nesavaldīgs dusmu afektā, daļēji var pakļauties prātam, toties iekāres pārņemts pakļaujas tikai iekārei.

Tālāk: lielāka iecietība ir pret to visu, kas ir no dabas,, arī pret tām iekārēm, kas ir kopīgas visiem, un tiktāl, ciktāl tās visiem ir kopīgas. Dusmas un smags raksturs ir tuvāk cilvēka dabai nekā pārmērīgas iekāres un tādas, kas nav nepieciešamas no dabas. Piemērs: kāds, sitis savu tēvu, aizstāvējās šādiem vārdiem: «Arī viņš sita savu tēvu un viņa tēvs savukārt savu tēvu,» un, norādījis uz savu dēlu, teica: «Un viņš sitīs mani, kad pieaugs par vīru, tas mums ir no dabas raksturīgs.» Cits piemērs: kāds, kuru dēls vilcis pa zemi, pavēlējis apstāties durvju priekšā, jo viņš savu tēvu arī esot vilcis tikai līdz durvīm. Tālāk: kuri rīkojas ar iepriekšēju ļaunu nodomu,, tie ir netaisnīgāki; dusmās cilvēks rīkojas bez iepriekšēja nodoma, un dusmas ir atklātas. Turpretim iekāre ir slepena; par Afrodīti saka «viltīgā kipriete», un par mīlas jostu Homērs saka: «Tā prātu var aptumšot pat gudrākiem vīriem».67 Tātad, būdama netaisnīgāka, iekāre ir nekrietnāka nesavaldība par nesavaldību dusmās, un var uzskatīt, ka tā ir nesavaldība šā vārda īstajā nozīmē un zināmā mērā nekrietnība. Tālāk: neviens, augstprātīgi izturēdamies, pats nepārdzīvo un necieš, bet dusmās gan to dara, turpretim augstprātīgs rīkojas ar baudu. Tātad,, ja par netaisnīgāku jāvērtē tas, pret to vajag izturēties neiecietīgi, tad tāda ir nesavaldība iekāres, jo dusmās nav augstprātības. Tātad ir skaidrs, ka nekrietnāka ir nevis nesavaldība dusmās, bet tā nesavaldība, kas saistīta ar iekārēm; noskaidrots ir arī tas, ka savaldība un nesavaldība attiecas uz iekārēm un miesīgām baudām. Vēl jānoskaidro tuvāk, kā savstarpēji atšķir dažādas iekāres un baudas.

Kā jau teikts sākumā^68, dažas iekāres un to izpausmes mērs atbilst cilvēka dabai, dažas ir zvēriskas un dzīvnieciskas, vēl citas ir kā sekas kādai slimībai vai kroplībai. Saprātīga mērenība un izlaidība var attiekties tikai uz pirmo gadījumu. Tieši tāpēc, ka zvēriem nav nedz apzinātas izvēles, nedz apsvēršanas spēju, mēs viņus nesaucam ne par saprātīgi mēreniem, ne par izlaidīgiem, vienīgi pārnestā nozīmē, ja kāda dzīvnieku suga kopumā atšķiras no citas ar negantību vai ēdelību. Viņu izturēšanās var gan būt atkāpšanās no dabas, kā tas notiek ar cilvēkiem, kas sajukuši prātā. Zvēriskums ir mazāk ļauns salīdzinājumā ar morālu samaitātību, bet bīstamāks, jo zvēriem nav samaitāta labākā dvēseles daļa — kā tas var būt cilvēkam, — tās vispār nav. Līdzīgi varētu jautāt, salīdzinot dzīvu būtni ar nedzīvu, — kura ir sliktāka? Mazāk kaitīga nekrietnība ir tam, kurā pašā nav kustības sākuma un pamata. Šāds sākums un pamats ir prāts. Tāpat var salīdzināt netaisnīgumu un netaisnīgu cilvēku, — katrs no šiem jēdzieniem savā ziņā ir lielāks ļaunums^1’. Salīdzinājumā ar zvēru nekrietns cilvēks var izdarīt tūkstoškārt lielāku ļaunumu.

8. Tajās baudās un ciešanās vai nepatikā, kā arī iekāres vai tieksmēs un izvairīšanās, kas saistītas ar taustes un garšas sajūtu, iespējama, kā jau iepriekš noskaidrots, izlaidība un saprātīga mērenība. Attieksmē pret baudu morāla noturība var būt gan vājāka nekā lielam vairumam cilvēku, gan stiprāka. Pirmajā gadījumā runa ir par nesavaldīgu, otrajā — par savaldīgu cilvēku. Tādā situācija, kad nepiepildīta bauda rada ciešanas, vājākais attieksmes noturībā ir mīkstčaulīgs, stiprākais — izturīgs cilvēks. Pa vidu ir tāda attieksmes noturība, kāda ir lielam vairumam cilvēku, — tai gan ir nosliece vairāk uz slikto pusi.

Dažas no baudām ir nepieciešamas, dažas — nē, dažas ir nepieciešamas tikai līdz zināmai robežai, taču ne pārmērīgi vai nepietiekamā mērā. Tas pats attiecas uz iekārām un ciešanām vai nepatiku. Ja kāds nododas pārmērīgam baudām un pats apzināti tiecas uz šīm pārmērībām, izvēloties baudas nevis tāpēc, lai no tām gūtu vēl kaut ko citu, bet tikai pašu baudu dēļ, tad tas ir izlaidīgs. Šāds cilvēks noteikti nenožēlo savu rīcību, tāpēc viņš ir nelabojams, jo tāds, kurš nenožēlo, nav labojams. Pretēja attieksme ir otrā galējība. Vidū starp šīm galējībām ir saprātīgi mērena cilvēka attieksme. Tieši to pašu var teikt par izvairīšanos no fiziskām ciešanām, t. i., ja kāds to izvēlas apzināti, nevis sava nespēka dēļ. No tiem, kuru rīcībā nav apzinātas izvēles, vieni padodas baudām, otri izvairās no tām ciešanām, kuras sev līdz nes baudas tieksme. Šie abi gadījumi ir savstarpēji atšķirīgi.

Katrs atzīs, ka tas, kurš zemiski rīkojas tāpat vien, nevis iekāres dēļ, ir nekrietnāks par to, kura rīcību vada spēcīgas iekāres; vai arī tas, kurš otram sit tāpat vien bez dusmām, ir nekrietnāks par to, kurš to dara dusmas. Jo kā gan viņš rīkotos, būdams afektā?! Izlaidīgs ir sliktāks par nesavaldīgu.

No iepriekš minētajām rakstura attieksmēm viena vairāk ir mīkstčaulības paveids, otra — izlaidība. Pretstats nesavaldīgajam ir savaldīgais, mīkstčaulīgajam — izturīgais. Būt izturīgam nozīmē — turēties pretim, savaldība ir — būt pārākam. Turēties pretim un būt pārākam ir divas dažādas lietas, tāpat kā — nepadoties vai uzvarēt. Tāpēc savaldībai salīdzinājumā ar izturību ir dodama priekšroka.

Kurš nevar izturēt to, ko spēj lielākā daļa cilvēku, tas ir mīkstčaulīgs un izlutināts (izlutinātība ir zināmā mēra mīkstčaulība), — tāds staigājot vazā savu mēteli pa zemi, jo viņam ir apgrūtinājums pacelt mēteli uz augšu; atdarinādams slimu un nevarīgu, viņš nedomā, ka ir nožēlojams, bet īstenībā ir tam līdzīgs. Gluži tāpat tas ir attiecībā pret savaldību un nesavaldību. Nav nekāds brīnums, ja kāds nespēj pretoties spēcīgām un pārmērīgam baudām vai ciešanām; ja kāds tām cenšas pretoties, pret to rodas līdzjūtība, kā, piemēram, pret čūskas sakosto Fi-loktētu Teodekta drāmā vai Kerkionu Karkīna «Alope», tāpat kā pret tiem, kuri, cenzdamies aizturēt smieklus, to nespēj un pēkšņi sāk skaļi smieties, kā notika ar Kseno-fantu^70. Drīzāk' brīnums ir tad, ja kāds padodas un nespēj pretoties tam, kam lielākā daļa cilvēku spēj pretoties, turklāt vēl, ja cēlonis nav viņa daba, kas ir mantota, vai slimībā, kā, piemēram, skitu valdniekiem mīkstčaulība ir mantota no paaudzes uz paaudzi, vai arī tada nozīmē kā sieviešu dzimums atšķiras no vīriešu dzimuma.

Domā, ka arī bērnišķīgs cilvēks ir izlaidīgs, taču īstenībā viņš ir mīkstčaulīgs. Bērnišķīga rotaļa ir atslābinā-jums, jo tā ir atpūta, un bērnišķīgs tai nododas pārmērīgi.

Nesavaldība viena nozīme ir neapdomīga steiga, otra nozīmē — nevarība. Vieni savā nevarībā afekta dēļ nepaliek pie tā, ko apsverot izlēmuši, otri, nemaz nepārdomājuši, pakļaujas afektam, lai gan daži, iepriekš nojautusi un paredzējuši, sagatavojuši sevi un savu pratu paturot nomodā, spēj nepadoties afektam vienalga, vai nu tas sagādātu baudu, vai ciešanas. Šādi cilvēki rīkojas tāpat ka tie, kuri sevi sagatavojuši uz kutināšanu, to nejūt.

Neapdomīgi pārsteidzīgai nesavaldībai sevišķi nododas tie, kuri ir asi un jūtelīgi, — daļēji sava straujuma, daļēji iekarslguma dēļ viņi nenogaida prāta padomus, jo pakļaujas savai iztēlei.

9. Kā jau teikts, izlaidīgais nenožēlo savu rīcību (viņš nemaina savu izvēli), turpretim ikviens nesavaldīgais nožēlo savu rīcību, tāpēc nav tā, kā šķita sākumā, kad runājam par neskaidrlbām šajos jautājumos: īstenībā ir tā, ka izlaidīgais nav labojams, bet nesavaldīgais — ir. Izlaidība ka samaitātība ir līdzīga tādām slimībām kā tūska un dilonis, nesavaldība ir līdzīga epilepsijas lēkmēm. Vienā gadījumā slimība ir ilgstoša un nepārtraukta, otrā gadījuma nav nepārtraukta. Un vispār nesavaldība ir cits jēdziens neka nekrietnība: nekrietnība nav atklāta, bet nesavaldība ir atklāta. No nesavaldīgiem labāki ir tie, kuri rīkojas neprātā, nekā tie, kuriem ir doma, bet kuri nepaliek pie tas, jo pēdējie padodas vājākam afektam un nerīkojas bez iepriekšēja nodoma kā pirmie. Nesavaldīgs līdzinās tādam, kurš ātri reibst un no neliela daudzuma vlna,_ t. i., no mazāka daudzuma vīna nekā lielākā daļa cilvēku.

Ir skaidrs, ka nesavaldība nav tieši nekrietnība, taču zināmā mērā tā laikam tomēr ir nekrietnība. Nesavaldība ir_ rīkošanas pretejj apzinātai izvēlei, nekrietnība ir apzināti izvelēta, tomēr līdzība pastāv vismaz attiecībā uz pašu rīcību; Dēmodoks^71 teicis par milētiešiem: «Milētieši gan nav nejēgas, bet rīkojas kā nejēgas.» Tāpat ari nesavaldīgie nav netaisnīgi, bet rīkojas netaisnīgi. Tāpēc, ka nesavaldīgais nevis pārliecības dēļ nododas fiziskām baudām pārmērīgi un pretēji pareizam racionālam principam, bet nekrietnais — pārliecības dēļ, jo viņš ir tāds cilvēks, kuram tas ir raksturīgs, — tieši tāpēc pirmais no viņiem ir viegli pārliecināms grozīt savus uzskatus, otrais — ne. Tikumība saglabā pamatu, samaitātība — to posta; darbība sākums un pamats ir mērķis, tāpat kā matemātikā pieņēmumi. Matemātikā pamatpieņēmumus neskaidro spriedums, tāpat ari te; pareizo uzskatu par pamatu un sakumu dod tikumība, vai nu tā būtu dabiska, vai ievingrināta. Tāds ir saprātīgi mērens cilvēks, toties izlaidīgs ir pretējs. Var būt ari tāds cilvēks, kurš afektā rīkojas pilnīgi pretēji pareizam racionālam principam, taču ne jau tādā mērā, ka viņš būtu pārliecināts par nepieciešamību brīvi nodoties kaut kādām baudām. Tieši šāds cilvēks ir nesavaldīgs, — viņš ir labāks par izlaidīgu un nav nekrietns šā vārda pilnīgajā nozīmē. Viņa saglabājas labākais — sākums un pamats. Otrs, kurš pretējs šim, stingri paliek pie pareiza racionāla principa un no tā neatkāpjas, vismaz afekta dēļ. No teiktā ir skaidrs, ka viena rakstura kvalitāte ir krietna, otra — nekrietna.

10. Iepriekš, apsverot neskaidrības, tika izvirzīti šādi jautājumi: vai savaldīgais stingri turas pie jebkuras domas un pie jebkuras izvēles vai tikai pie pareizam, ka ari, vai nesavaldīgais atmet jebkuru izvēli un jebkuru domu vai tikai to domu, kas nav nepatiesa, un to izvēli, kas ir pareiza? Vai varbūt minētais pēc būtības attiecas tikai uz patiesu domu un pareizu izvēli, proti, savaldīgais pie tās turas, nesavaldīgais — nē, bet ka blakusfaktors šāda attieksme ir iespējama attiecībā uz jebkuru domu un izvēli? Ja kāds izvēlas un tiecas sasniegt vienu mērķi otra mērķa dēļ, tad pēc būtības viņš izveļas un tiecas uz šo otro mērķi, bet pirmais ir kā blakusfaktors. «Pec būtības» mēs lietojam nozīmē «absolūti», «neatkarīgi no blakusap-stākļiem». Tātad ir iespējams, ka savaldīgais turas pie jebkuras domas un nesavaldīgais no jebkuras domas atsakās, bet absolūtā nozīmē tas attiecas tikai uz patiesu domu.

Starp tiem, kuri neatkāpjas no saviem uzskatiem, ir tādi, kurus sauc par ietiepīgiem. Viņus ir grūti par kaut ko pārliecināt, un viņi viegli nemaina savus uzskatus. Viņiem ir zināma līdzība ar savaldīgajiem, tāpat ka izšķērdīgajam — ar devīgo un pārgalvīgajam — ar drošsirdīgo, bet daudzējādā ziņā viņi ir citādi. Savaldīgais nemainīs savas domas afekta un iekāres dēļ, lai gan, ja būs atbilstošs gadījums, viņš būs viegli pārliecināms; ietiepīgais turpretim, ja viņu pārņēmušas iekāres, nepadodas prāta argumentiem, un lielākā daļa no viņiem aizraujas un pakļaujas baudām. Ietiepīgi mēdz būt pašpārliecinātie, neizglītotie un neaptēstie, turklāt pašpārliecinātie ir tādi baudas un ciešanu dēļ. Pašpārliecinātajiem prieku sagādā viņu uzvara, t. i., ja neizdodas viņus pārliecināt grozīt savus uzskatus, bet viņi cieš un pārdzīvo, ja izrādās, ka viņu uzskatiem nav nozīmes, kā tas ir ar priekšlikumiem tautas sapulcēs. Tātad viņi tomēr ir vairāk līdzīgi nesavaldīgiem nekā savaldīgiem.

Daži ir tādi, kuri ne jau tādēļ nepaliek pie saviem uzskatiem, ka būtu nesavaldīgi, piemēram, Sofokla «Filokteta» Neoptolems^72. Viņš gan atteicās no savas pārliecības baudas dēļ, bet šī bauda bija kaut kas skaists, ja runāt patiesību — Neoptolemam likās — tas ir skaisti,, bet Odisejs pirms tam bija viņu pārliecinājis, ka jāmelo. Nevis katrs, kurš rīkojas, baudas mudināts, ir ari izlaidīgs, nekrietns vai nesavaldīgs, bet tikai tāds, kuru mudina nekrietna bauda.

11. Var būt ari tāds cilvēks, kurš neturas pie prāta pareiziem atzinumiem, bet kuram fiziskās baudas sagādā prieku mazāk, nekā būtu vajadzīgs. Vidus starp šāda tipa cilvēku un nesavaldīgo ir savaldīgais. Nesavaldīgais nepaliek pie prāta atzinumiem tieksmē pēc vairāk, iepriekš minētais — tieksmē pēc mazāk. Savaldīgais turas pie prata atzinumiem un nemaina tos nedz viena, nedz otra iemesla dēļ. Ja savaldība ir krietnība, tad nepieciešami izriet, ka abas pretējās izturēšanās kvalitātes ir nekrietnas, kā tas ari ir redzams. Bet, tā kā viena no tām ir reti sastopama un vērojama tikai nedaudziem cilvēkiem^ tad, tāpat kā saprātīga mērenība liekas pretstats tikai izlaidībai, ari te pretstatu veido savaldība un nesavaldība.

Tā kā daudz kas tiek nosaukts uz līdzības pamata, tad ari saprātīgi mērenajam tiek piedēvēta savaldība, jo nedz viens, nedz otrs nerīkojas pretēji prāta atzinumiem fizisko baudu dēļ; taču savaldīgajam ir zemiskas iekāres, saprātīgi mērenajam — nav un viņam patiku nesagādā tas, kas pretējs prāta atzinumiem, turpretim savaldīgajam tas sagādā prieku, bet viņš neaizraujas un nepakļaujas. Ari nesavaldīgais un izlaidīgais ir līdzīgi, lai gan viņi ir atšķirīgi: abi tiecas pēc fiziskām baudām, bet izlaidīgais turklāt domā, ka tā vajag, toties nesavaldīgais tā nedomā.

Nav iespējams, ka viens un tas pats ir nesavaldīgs un praktiskajā rīcībā gudrs. Ir taču jau pierādīts^73, ka praktiskajā rīcībā gudrs tajā pašā laikā ir ari krietns raksturā. Turklāt tādam cilvēkam ne tikai ir zināšanas, bet viņš ari atbilstoši rīkojas, turpretim nesavaldīgs nav spējīgs uz šādu rīcību. Toties nekas nekavē izveicīgam cilvēkam būt ari nesavaldīgam. Tāpēc dažkārt par praktiskajā rīcībā gudriem domā, ka viņi ir nesavaldīgi, jo izveicība no praktiskās gudrības atšķiras tikai tā, kā iepriekš tika iztirzāts: kas attiecas uz apsvēršanu un spriešanu, šis īpašības ir savstarpēji tuvas, atšķirība ir vienīgi apzinātajā izvēlē.

Nesavaldīgais rīkojas nevis kā tāds, kurš zina un izmanto savas zināšanas, bet kā gulošs vai iereibis. Lai gan viņa rīcība ir labprātīga (viņš kaut kādā mērā zina, ko un kāpēc dara), viņš nav nelietīgs, jo apzināti izvēlas labo; tātad viņš ir pa pusei nelietīgs. Viņš nav ari netaisnīgs, jo rīkojas bez iepriekšēja ļauna nodoma: daļa nesavaldīgo nespēj turēties pie tā, ko izlēmuši, citi vispār nav spējīgi neko apsvērt un izlemt savas uzbudinā-tlbas dēļ. Nesavaldīgais atgādina valsti, kur visi nobalso par to, par ko vajag, un kur ir pareizi likumi, bet tie netiek likti lietā, kā Anaksandrlds^74 asprātīgi teicis: «To nolēma valsts, kurai maz rūp likumi. ..» Turpretim nelietīgs cilvēks ir līdzīgs valstij, kur likumus liek lieta, bet tie ir nederīgi.

Nesavaldība un savaldība attiecas uz to, kas pārsniedz vidusmēra cilvēku attieksmes kvalitāti, proti, savaldīgais ir noturīgāks, nesavaldīgais mazāk noturīgs, neka to spēj lielais vairums cilvēku.

Vieglāk ārstējama ir tā nesavaldība, kas piemīt uzbudinātiem nekā tiem, kas izlemj, bet neturas pie lēmuma; tāpat vieglāk ir labot nesavaldību, kas kļuvusi par ieradumu, nekā to, kas ir no dabas, jo ieradumu tomēr ir vieglāk mainīt nekā dabu. Tieši tādā nozīmē ieradums ir tik grūta un smaga lieta, ka tas ir līdzīgs dabai; Euēns^75 saka: «Ilgstoša nodarbošanās, draugs, es tev to saku, cilvēkiem galu galā kļūst par viņu dabu.»

Tātad ir pārrunāts par to, kas ir savaldība, kas nesavaldība, kas izturība un kas mlkstčaullba, kā ari par to, kādas ir savstarpējās attiecības starp šim izturēšanas kvalitātēm.

12. Zināšanas par baudu un ciešanām ir nepieciešamas tam, kurš filozofiski apcer polisas lietas, jo viņš kā arhitekts nosaka mērķi, ar ko samērojot mēs katru lietu saucam par krietnu Vai nekrietnu pēc būtības. Bez tam šo jautājumu iztirzāšana ir nepieciešams uzdevums ari tādēļ, ka mēs rakstura krietnumu un nekrietnību saistījām ar ciešanām un baudu, un lielākā daļa cilvēku laimi saista ar baudu; tāpēc apzīmējums «svētlaimīgs cilvēks» ir atvasināts no vārda «priecāties»76.

Daži uzskata, ka bauda nekādā ziņā nav labums, — nedz pati par sevi, nedz ari kā pārejošs blakusfaktors (jo jēdzieni labais un bauda nav identi), citi atzīst, ka dažas baudas ir labums, toties lielākā daļa baudu ir zemiskas. Vel trešais uzskats ir tāds: ja ari visas baudas ir kaut kas labs, tomēr nav iespējams, ka bauda būtu visaugstākais labums.

Uzskats, ka bauda vispār nav labums, tiek pamatots ar to, ka ikviena bauda ir jutekliski uztverama tapšana,, kas tiecas uz dabai piemītošo, bet tapšana nekad nav radnieciska piepildījumam, kā, piemēram, mājas celšana nekad nav māja. Tālāk: saprātīgi mērenais izvairās no baudām. Tālāk: praktiskajā rīcībā gudrs tiecas nevis pēc baudas, bet pēc tā, kas nesagādā ciešanas. Tālāk: baudas ir traucēklis saprātīgai domāšanai, un jo vairāk kāda bauda iepriecē, jo vairāk tā traucē, kā, piemēram, mīlas bauda — šādas baudas pārņemts, neviens nespēj kaut ko apjēgt. Tālāk: nekāda māksla neattiecas uz baudu, turpretim katrs labums ir mākslas darbības rezultāts. Tālāk: bērni un zvēri dzenas pēc baudām.

Uzskats, ka ne jau visas baudas ir krietnas, pamatots ar to, ka ir ari zemiskas un nosodāmas baudas; turklāt ir tādas baudas, kas nes postu, jo dažas lietas, kas sagādā baudu, veselībai ir kaitīgas.

Uzskats, ka bauda nav visaugstākais labums, pamatots ar to, ka bauda nav mērķis, bet tapšana. Tie aptuveni ir visi uzskati par minētajiem jautājumiem.

13. No minētajiem uzskatiem vēl neizriet atzinums, ka bauda nav nedz labums, nedz augstākais labums, — tas kļūs skaidrs no turpmākā izklāsta.

Pirmkārt, tā kā jēdziens labais ir saprotams divējādi (labais pats par sevi un labais attiecībā pret kādu noteiktu cilvēku), tad tas attiecas ari uz cilvēkiem piemītošo dabisko būtību un uz rakstura noturīgām kvalitātēm, tātad ari uz mainīgo kustību un tapšanu. Tas, kas tiek uzskatīts par ļaunumu, var būt tāds gan pats par sevi, gan ari kādam noteiktam cilvēkam, toties citam tas ne tikai nav ļaunums, bet, gluži otrādi, ir kaut kas vēlams; citas baudas var būt vēlamas tikai noteiktā reizē un neilgu laiku, ne jau vienmēr; vēl citas nebūt nav baudas, bet tikai šķiet tādas, proti, tās, kas saistītas ar ciešanām un kuru mērķis ir izārstēšana, piemēram, slimnieku izveseļošanās .

Tālāk: nav nepieciešami jāatzlst, ka ir vēl kaut kas labāks par baudu tādā nozīmē, kā daži saka, ka mērķis ir labāks par tapšanas procesu. Bauda nav tapšanas process, un visas baudas nav saistītas ar šo procesu, — taisni otrādi, tā ir piepildījums un mērķis. Bauda nav tapšanā, bet lietošanā. Ne jau vienmēr ārpus pašas baudas vēl ir kāds cits mērķis, — tā tas ir tikai tad, kad, sasniedzot mērķi, tiek piepildīts dabā trūkstošais. Tāpēc nav pareizi teikt, ka bauda ir jutekliski uztverams process, — tā drīzāk ir aktivitāte, kas atbilst noteiktai sasniegtai dabiskai kvalitātei, un šo aktivitāti vajadzētu saukt nevis par «jutekliski uztveramu», bet par «netraucētu un brīvu».

Dažiem bauda šķiet tapšana tāpēc, ka tā ir labums ša vārda visīstākajā nozīmē, jo viņi domā, ka tieši tapšana ir aktivitātes vispilnīgākā izpausme, taču īstenībā tapšana ir kaut kas cits.

Teikt, ka bauda ir kaut kas zemisks, tāpēc ka dažas baudas ir kaitīgas veselībai, ir tas pats, kas apgalvojums, ka veselība ir kaut kas slikts, jo tas, kas derīgs veselībai, dažkārt ir saistīts ar nekrietnu peļņu^77. Tā vērtējot, patiešām, tiklab bauda, kā veselība ir kaut kas slikts, taču ne jau tāpēc, ka tās ir bauda un veselība, jo ari domāšana dažkārt ir kaitīga veselībai. Tās baudas, kas ir saistītas ar prātlgumu praktiskajā rīcība vai kādu citu rakstura kvalitāti, nav traucēklis šim kvalitātēm; gluži otrādi, bauda, kas rodas no domāšanas un mācīšanās, veicina šis darbības, toties kavē svešas, šim darbībām nepiederīgas baudas.

Pamatots ir uzskats, ka bauda nepieder ne pie vienas mākslas, jo, patiešām, neviena aktivitāte kā pilnības paš-izpausme nav mākslas lieta, — māksla drīzāk attiecas uz spējām. Tomēr smaržvielu izgatavošanas un ēdienu pagatavošanas māksla, šķiet, ir saistīta ar baudu.

Tādus iebildumus kā «saprātīgi mērens cilvēks izvairās no baudas», «praktiskajā rīcībā gudrs tiecas pēc dzīves, kas būtu brīva no ciešanām», «bērni un dzīvnieki nododas baudām», — var atrisināt ar vienu un to pašu pamatojumu. Jau iepriekš^78 bija runa par to, ka dažas baudas ir krietnas pašas par sevi, dažas nav tādas, šis pēdējās baudas ir tās, pēc kurām tiecas dzīvnieki un bērni, un praktiskajā rīcībā gudrs vairās no ciešanām, kas saistītas ar šādām baudām. Minētās baudas attiecas uz iekārēm un ciešanām, — tās ir fiziskās baudas (tas ir tieši tādas), un šo baudu pārmērībā parādās izlaidīga cilvēka izlaidība. Tāpēc saprātīgi mērens cilvēks izvairās no tādām baudām, jo ir citas baudas, kas viņam raksturīgas.

14. Visi ir vienisprātis, ka ciešanas ir ļaunums un no tam jāizvairās. Viena nozīmē ciešanas ir ļaunums pats par sevi, citā nozīmē tās ir kā šķērslis un traucējums. Pretstats ļaunumam un tam, no kā vajag izvairīties, ir labums. Tātad bauda nepieciešami ir labums. Šo jautājumu nevar atrisināt tā, kā to mēģināja Speusips: bauda ir pretstats ciešanām, tāpat kā lielākais ir pretstats mazākajam un tam, kas atrodas vienādās attiecībās pret abiem. Viņš taču neapgalvotu, ka bauda ir zināms ļaunuma paveids.

Nekas nekavē par visaugstāko labumu uzskatīt zināma veida baudu, kaut ari dažas baudas ir zemiskas; gluži tāpat var teikt, ka augstākais labums ir noteiktas zināšanas, lai gan ir ari nekrietnas zinātnes.

Ja jau katrai noturīgai dvēseles kvalitātei ir iespēja aktivitāte izpausties brīvi un netraucēti un ja laime ir vai nu visu šo kvalitāšu aktivitāte, vai tikai kādas vienas kvalitātes aktivitāte, tādā gadījumā nepieciešami izriet, ka tieši šāda netraucēta aktivitāte ir vairāk vēlama; un tāda ir bauda. Tātad visaugstākais labums ir zināma bauda, kaut ari lielākā daļa baudu ir zemiskas, var teikt, zemiskas vispārīga nozīmē un pēc savas būtības. Tāpēc visi atzīst, ka laimīga dzīve ir patīkama, un pilnīgi pamatoti saista baudu ar laimi. Nevienai pilnīgai aktivitātes izpausmei nav nekādu traucējumu, un laime ir viena no tādam pilnīgas aktivitātes izpausmēm. Tāpēc laimīgajam ir nepieciešami tie labumi, kas attiecas uz ķermeni, kā ari ārējie labumi un veiksme. Tie, kas saka, ka cilvēks, kurš tiek mocīts un cieš vislielākās nelaimes, var būt laimīgs, ja vien viņš ir krietns, gribot to vai negribot, pļāpā tukšus niekus. Tā iemesla dēļ, ka tomēr ir nepieciešama zināma veiksme, dažiem šķiet, ka labklājība ir tas pats, kas — laime, lai gan tā nav, jo pārmērīga labklājība drīzāk ir traucēklis, un tad to vairs nebūtu taisnīgi saukt par labklājību. ŠI jēdziena robežas nosaka attiecība pret laimi.

Ari tas, ka visi — gan dzīvnieki, gan bērni — tiecas pēc baudas, ir zināma liecība, ka tā ir augstākais labums: «Tas, kas tiek daudzināts tautā, nekad neiet pilnīgā pazušana . . .»79 Bet, tā kā ne jau visiem viena un tā pati daba vai noturīgā kvalitāte ir vislabākā un ne jau visiem tā ari šķiet tāda, tad ari visi neizvēlas vienu un to pašu baudu, bet baudu [vispār] izvēlas visi. Varbūt tomēr cilvēki tiecas ne jau pēc tās baudas, kuru viņi doma un kuru viņi nosauktu, ja viņiem prasītu, bet pēc vienas un tās pašas, jo visam taču no dabas piemīt kaut kas dievišķs? Vārdu bauda savā īpašumā ir pārņēmušas miesīgās baudas tāpēc, ka tām nododas visbiežāk un visi ar tām ir saistīti. Tieši tāpēc, ka tās_ vienīgas ir plaši pazīstamas, domā, ka tās ir ari vienīgas.

Skaidrs ir ari tas: ja bauda un aktivitāte nebūtu labums, laimīga cilvēka dzīve nebūtu patīkama. Kāda gan vajadzība būtu pēc baudas, ja tā nebūtu labums un laimīgs cilvēks varētu laimīgi dzīvot ari ciešanas? Ja bauda nav labums, tad ari ciešanas nav nedz ļaunums, nedz labums. Tad kādēļ no tām būtu jāvairas? Krietna cilvēka dzīve nebūtu patīkamāka, ja viņa aktivitāte nebūtu saistīta ar baudu.

Tiem, kuri apgalvo, ka dažam baudām ir sevišķi dodama priekšroka, piemēram, cildenām baudām, nevis miesīgām un tām, kas saistītas ar izlaidību, — ir nepieciešami jāiztirzā sīkāk jautājums par ķermeniskam baudām. Kāpēc ciešanas kā baudu pretstats ir kaut kas slikts? Sliktajam pretstats ir labais. Vai nepieciešamas baudas kā krietnas ir tā jāsaprot, ka tas, kas nav ļaunums, jau ir labums? Jeb šis baudas ir krietnas tikai līdz zināmai robežai? Tām dvēseles noturīgām kvalitātēm vai kustībām, kurām nav iespējama pārmērība virzienā uz labo, ari baudā nav iespējama pārmērība; kur šāda pārmērība ir iespējama, tā attiecas ari uz baudu. Pārmērība iespējama tajos labumos, kas attiecas uz ķermeni, un nekrietnība izpaužas kā tieksme pēc šis pārmērības, nevis kā tieksme pēc nepieciešamām baudām. Visus zināmā mērā iepriecē ēdiens, vīns, mīlas prieki, bet nejau vienmēr tā, kā vajag. Pilnīgi pretēji tas ir attiecība uz ciešanām: nekrietns cilvēks izvairās nevis no pārmērības, bet no ciešanām vispār. Tikai tam, kurš baudas tiecas pec pārmērības, nespēja nodoties pārmērībai jau ir ciešanas.

15. Nepietiek tikai izteikt patiesu apgalvojumu, —Jānoskaidro ari maldu cēlonis (tas nāk par labu pierādījuma ticamībai: kad ir labi redzams, kāpēc patiess šķiet tas, kas nav tāds, tad vēl vairāk rodas ticība patiesajam). Tātad jānoskaidro, kāpēc ķermeniskās baudas šķiet vairāk vēlamas. Pirmkārt, tādēļ, ka tas padzen un izkliede ciešanas. Tāpēc pārmērīgu un, vispār, ķermenisku baudu cilvēki izvēlas kā zināmu ārstēšanās līdzekli pret lielam ciešanām. Šāda ārstēšana iedarbojas spēcīgi, pēc tās tiecas.

Bauda nešķiet nekas krietns, kā jau teikts^80, divu iemeslu dēļ: dažkārt bauda ir darbība, kas piemīt nekrietnai dabai (kas tāda ir no dzimšanas — kā dzīvniekiem, Tai ieraduma dēļ — kā nekrietniem cilvēkiem), dažkārt tā ir kā līdzeklis pret ciešanām, bet noteikta stāvokļa esība ir labāka par tapšanu. Sāda bauda ir krietna kā zināms piepildījums, taču tikai kā blakusfaktors. Turklāt spēcīgām baudām nododas tie, kuriem nekas cits nesagādā prieku, un slāpes pēc baudas viņi sev rada paši. Ja šādas baudas ir nekaitīgas, tās netiek nosodītas, ja kaitīgas, tad ir zemiskas; jo šiem cilvēkiem nav nekādu citu baudu, toties nenoteiktība daudziem atbilstoši viņu dabai sagādā ciešanas.

Dzīva būtne, kā saka dabaszinātnieki, vienmēr jūt kādas grūtības. Viņi apgalvo, ka redzēšana un dzirdēšana ari ir saistītas ar ciešanām, — mēs tikai esam pie tām pieraduši, viņi saka. Ari jaunībā, kad cilvēks aug, viņš jūtas kā no vīna apreibis, tāpēc jaunība ir patīkama. Jūtīgas dabas cilvēkiem vienmēr ir tāda sajūta, ka nepieciešams ārstēties, viņu ķermenis atbilstoši vielu sajaukumam vienmēr jūtas ievainots, un viņi ir nemitīgā uzbudinājumā. Bauda izkliedē ciešanas, vienalga, vai tā ir tiešs pretstats konkrētām ciešanām vai nejauša, kāda pagadās, ja vien tā ir spēcīga. ŠI iemesla dēļ rodas nekrietni un izlaidīgi cilvēki. Tām baudām, kuras nav saistītas ar ciešanām, nav pārmērības, jo tās ir dabiskas un patīkamas pašas par sevi, nevis kā blakusfaktors noteiktos apstākļos. Kā blakusfaktoru es saprotu tādu baudu, kas ir kā ārstēšanās līdzeklis, turpretim dabiskā bauda ir tā, kas liek rīkoties atbilstoši noteiktai dabai.

Nav tā, ka baudu vienmēr sagādā viens un tas pats. Tas notiek tāpēc, ka mūsu daba nav vienkārša, bet tajā iemīt vēl kaut kas cits, kas padara mūs par iznīcīgām būtnēm. Tas, ko dara viena daļa, ir pretējs otras daļas dabai; kad darbības ir līdzsvarā, tās nesagādā nedz ciešanas, nedz baudu. Ja daba ir vienkārša, tad vispatīkamākā vienmēr būs viena un tā pati darbība. Tāpēc dievam bauda ir tikai viena un tā ir vienkārša. Aktivitāte nav tikai kustībā, bet ari nekustīgā stāvokli, un bauda drīzāk ir miera stāvokli nekā kustībā. Tas, ko apgalvo dzejnieks: «Vispatīkamākais ir pārmaiņa,»81 — ir iespējams tikai cilvēka dabas samaitātības dēļ. Tāpat kā samaitāta rakstura cilvēkam ir tieksme uz mainību, ari daba, kurai nepieciešama pārmaiņa, ir nepilnīga, jo tā nav vienkārša un nav krietna.

Par savaldību un nesavaldību, ka ari par baudu un ciešanām ir pārrunāts; noskaidrots katras šis parādības jēdziens un tas, kādā nozīme tas ir vai nu krietnas, vai nekrietnas. Atliek vēl pārrunāt draudzību.

(VIII GRĀMATA)

1. Tālāk var sekot izklāsts par draudzību. Draudzība ir zināms tikums vai saistīta ar tikumību, turklāt dzīvē tā ir augstāka mērā nepieciešama. Neviens neizvēlēsies dzīvi bez draugiem, kaut viņam būtu visi pārējie labumi (tiem, kuriem pieder bagātības, kuriem ir amatpersonu un valdnieku vara, šķiet, sevišķi nepieciešami draugi, jo kāds gan būtu labums no šādas labklājības, ja tiktu atņemta iespēja darīt labu? Bet labu darīt visvairāk iespējams draugiem, un tas ir ari cildinoši. Bez tam, kā varētu nosargāt un saglabāt šo labklājību bez draugiem? Jo lielāka labklājība, jo nedrošāka). Nabadzībā un citās likstas draugus uzskata par vienīgo patvērumu. Jaunībā draugi attur no kļūdām, vecumā rūpējas par kopšanu un ir palīdzīgi tad, kad nav iespējams kaut ko paveikt nespēka dēļ, bet spēka gados viņi mudina uz skaistiem darbiem. «Diviem ejot kopā . . . »82, ir lielākas iespējas gan izdomāt, gan ari paveikt kaut ko.

Dabā draudzlguma attiecības ir vecākiem pret bērniem un bērniem pret vecākiem, un tā tas ir ne tikai cilvēkiem, bet ari putniem un lielākai daļai dzīvo būtņu; draudzl-gums savstarpējās attiecībās parādās ari tur, kur visi pieder pie vienas kopības, — tas it īpaši attiecas uz cilvēkiem, tāpēc mēs slavējam cilvēku mīlestību.83 Klejojumos svešuma var redzēt, cik tuvs un draudzīgs ir cilvēks cilvēkam. Draudzība satur ari valstis, un likumdevēji vairāk rūpējas par draudzību nekā par taisnību, jo vienprātība ir kaut kas līdzīgs draudzībai; likumdevēji visvairāk tiecas pēc vienprātības, toties visvairāk vēršas pret nevienprātību, kas ir naids pilsoņu starpā. Ja attiecības valda draudzlgums, nav nepieciešams piedevām taisnīgums, bet taisnīgiem cilvēkiem draudzība ir nepieciešama. No taisnīgiem cilvēkiem visaugstākā mērā taisnīgi ir tie, kuri ir draudzīgi. Draudzība ir ne tikai kaut kas nepieciešams, bet ari krietns un skaists. Mēs slavējam tos, kuri mīl draugus, un, ja kādam ir daudz draugu,, tas ir skaisti. Daži pat uzskata, ka krietni cilvēki un draudzīgi cilvēki ir viens un tas pats.

2. Par draudzību ir ne mazums strīdu. Daži uzskata, ka draudzība ir zināma līdzība, un tos, kas līdzīgi, sauc par draugiem; no tā radušies teicieni^84 «līdzīgo pie līdzīga»,, «kovārnis pie kovārņa» u. tml. Citi apgalvo pretējo: līdzīgiem cilvēkiem savstarpējās attiecības ir tādas pašas ka podniekiem^85. Šādai nostājai tiek meklēti ari augstāki un dabaszinātniskāki paskaidrojumi; Euriplds^86 saka: «Izkaltusi zeme mīl lietu, un augstās debesis, lietus pilnas, ilgas tiecas nolīt uz zemi»; un Herakllts [teic] «pretstati sader kopā», «no savstarpēji atšķirīgā rodas visskaistākā harmonija» un «no nesaskaņas rodas viss». Savukārt citi, ari Empedokls, domā pretēji: līdzīgais tiecas pēc līdzīgā.

Tos neskaidros jautājumus, kas attiecas uz dabaszinātnēm, atliksim (jo tie neattiecas uz šo iztirzājumu), bet sīkāk pārrunāsim to, kas attiecas uz cilvēku, viņa raksturu un afektiem, piemēram, vai draudzība iespējama starp visiem cilvēkiem. Vai ari samaitāta rakstura cilvēki var būt draudzīgi? Vai ir tikai viens draudzības veids vai vairāki? Tie, kuri uzskata, ka pastāv tikai viens veids, jo draudzībā iespējama gradācija, nebalstās uz pietiekamiem pamatojumiem. Gradācija vairāk un mazāk iespējama ari tām parādībām, kas veida ziņā ir atšķirīgas. Par to runāts jau iepriekš.87

Šie jautājumi kļūs saprotami, ja pirms tam būs noskaidrots, kas veido draudzības pamatu. Liekas, ka nevis viss rada draudzību, bet tikai tas, kas draudzībā ir pievilcīgs, — tas ir labais, patīkamais un derīgais. Ja uzskatītu, ka derīgais ir tikai tas, ar kā starpniecību tiek panākts labais un patīkamais, tad būtu jāsecina, ka draudzības pamatā paliek tikai divi mērķi — labais un patīkamais.

Var rasties jautājums: vai draudzlgums izpaužas pret labo vispār vai labo attiecībā pašiem pret sevi? Dažkārt šie jēdzieni nesaskan; tāpat tas ir arī attiecībā uz patīkamo. Liekas, ka ikviens jūt draudzīgumu pret to labo, kas ir labums viņam pašam, un lai gan draudzīgums attiecas uz labo vispār, tomēr katram tuvāks ir pašam vērtīgākais, turklāt nevis tas labais, kas ikvienam patiešām ir labums, bet tas, kas šķiet tāds. Te nav atšķirības, jo draudzības pamats tādā gadījumā būs tas, kas šķiet pievilcīgs.

Tātad ir trīs lietas, uz kurām pamatojas draudzīgas attiecības starp cilvēkiem; īpaša patika pret kaut ko nedzīvu netiek dēvēta par draudzību, jo te nav iespējamas abpusēji draudzīgas attiecības un nav iespējams vēlēt labu (būtu laikam smieklīgi vēlēt labu vīnam, ja nu vienīgi kāds grib to saglabāt sev, lai būtu pašam). Turpretim draugam vajag vēlēt labu viņa paša labā. Tos, kuri šādā veidā vēl labu, sauc par labvēlīgiem, ja tāda pati nav arī otra cilvēka attieksme, jo abpusēja labvēlība ir draudzība. Te varbūt vēl jāpiebilst: atklāti redzama labvēlība! Daudzi taču ir labvēlīgi pret tiem, kurus nemaz nav redzējuši, bet domā, ka tie ir godprātīgi un citiem noderīgi. Tāds pats iespaids var būt arī tiem. Šie cilvēki ir savstarpēji labvēlīgi, bet kā lai viņus dēvē par draugiem, ja viņiem pašiem paliek nezināms, kādas ir viņu savstarpējās attiecības? Tātad vajag būt savstarpēji labvēlīgiem un vēlēt labu atklāti. Attiecībās, kas balstās uz vienu no iepriekš minētajiem draudzības pamatiem, cilvēkiem jābūt savstarpēji labvēlīgiem, un šai labvēlībai jābūt atklātai un redzamai.

3. Gan draudzības jūtas, gan draudzības veidi ir vairāki un savstarpēji atšķirīgi. Draudzībai ir trīs veidi, t. i., tikpat daudz, cik dažādos veidos var izpausties draudzības pamats. Katrā no šiem gadījumiem tāda pati attieksme, turklāt atklāta, ir arī pretējai pusei. Tie, kuri viens pret otru izturas draudzīgi, viens otram vēl labu tāpēc, ka jūt savstarpēju draudzību.

Tie, kuru draudzība balstās uz derīgo, izturas draudzīgi nevis pret cilvēkiem pašiem par sevi, bet tikai tāpēc, ka viņiem rodas savstarpējs labums. Līdzīgi izturas tie, kuru draudzības motīvs ir patika: viņi, piemēram, mīl asprātīgus un atjautīgus cilvēkus, taču ne jau šos cilvēkus pašus par sevi, bet tāpēc, ka viņi tiem ir tīkami. Tātad cilvēkiem, kuru draudzības motīvi ir derīgums vai patika, draudzība izpaužas pret to, kas ir labs vai patīkams viņiem pašiem, nevis pret otru cilvēku, kāds viņš ir; tātad tikai tiktāl, ciktāl viņš var būt noderīgs vai patīkams. Te draudzība neparādās tīra veida, bet ir saistīta ar kādiem citiem blakusapstākļiem, un tā dibinās nevis uz to, ka otrs tiek mīlēts tieši tāds, kāds viņš ir, bet gan uz to, ka otrs var sagādāt kādu labumu vai baudu.

Sāda draudzība ātri izirst, ja izmainās attieksme; jo, tiklīdz vairs nav savstarpējas patikas vai izdevīguma, draudzība beidzas. Noderīgums nav pastāvīgs, — arvien rodas kaut kas cits. Ja zūd pamats, uz kura balstījušas draudzīgās attiecības, Izirst arī pati draudzība, jo nav vairs tā, kas to vieno. Sāda draudzība īpaši veidojas vecumdienās (jo veci cilvēki vairāk tiecas pēc derīgā, nevis pēc baudas) un starp tiem brieduma gadu un jauniem cilvēkiem, kuri vairāk meklē izdevīgumu. Šādi cilvēki nemaz nevēlas pavadīt kopā laiku, jo dažkārt viņi pat nejūt savstarpēju patiku. Viņiem nav arī nekādas vajadzības pēc kopīgas laika pavadīšanas, ja vien tā nav noderīga. Viņi izrāda savstarpēju patiku tikai cerībā, ka no tā var būt kāds labums. Te piederas arī tā draudzība, kas izpaužas kā viesmīlība.

Jauniešu draudzība, šķiet, balstās uz patiku, jo viņi dzīvo saskaņā ar jūtām un visvairāk tiecas pēc tā, kas attiecīgajā momentā viņiem ir patīkams. Līdz ar gadiem arī baudas kļūst citas. Viņi ātri kļūst draugi, taču ātri pārstāj būt draugi, jo atbilstoši tam, kā mainās viņu patika, mainās arī draudzība, bet patīkamais šādā vecumā ir strauji mainīgs. Jauniešiem piemīt arī tieksme uz mīlestību, jo mīlestība lielākoties ir saistīta ar afektu un baudu. Tāpēc viņi ātri iemīlas, bet ātri pārstāj mīlēt, un bieži vien tas notiek vienas dienas laikā. Šādā vecumā cilvēki grib pavadīt kopā dienas un dzīvot kopā. Tādas ir viņu attiecības draudzībā.

4. Pilnīga un īsta ir draudzība starp krietniem cilvēkiem un tikumiski līdzīgiem, jo viņi savstarpēji vēl viens otram labu kā jau tādi cilvēki, kas paši ir krietni. Tie ir īsti draugi, kas saviem draugiem vēl labu viņu pašu laba (šādas attiecības viņu starpā pastāv pašas par sevi, nevis tāpēc, ka tā sanāk kaut kādu blakusapstākļu dēļ). Draudzība starp krietniem cilvēkiem pastāv, kamēr paši cilvēki ir krietni, bet tikumiskā krietnība ir kaut kas noturīgs. Katrs no viņiem ir krietns gan pats par sevi, gan draugam, īsti krietni cilvēki ir arī savstarpēji noderīgi, un viņu attiecībās izpaužas savstarpēja patika. Katram sagādā baudu viņa būtībai atbilstoša rīcība vai aptuveni tada; krietnu cilvēku rīcība ir savstarpēji vienāda vai vismaz līdzīga. Pilnīgi saprotams, ka šāda draudzība ir noturīga, jo tā sevi ietver visu, kas ir nepieciešams attiecības starp draugiem: ikviena draudzība balstās vai nu uz kaut kādu labumu, vai patiku, turklāt labums un patika var būt vērtības pašas par sevi un var būt vērtības tam, kurš jut draudzību; bez tam katra draudzība balstās ari uz zināmu līdzību. Tas viss piemīt to cilvēku draudzībai, kuri ir krietni paši par sevi un ari visās citās lietas līdzīgi. Tas, kurš savā būtībā ir labs, vienlaikus ir ari patīkams pats par sevi, un tieši tas galvenokārt veido draudzības pamatu. Tā ir vislabākā draudzība, kurā draudzīgas attiecības vieno tas, kas savā būtībā ir labs un patīkams. Protams, ka šāda draudzība ir reti sastopama, jo maz ir tādu cilvēku. Turklāt vajadzīgs laiks un savstarpēja pierāšana, kā teikts sakāmvārdā: nav iespējams iepazīt vienam otru, kamēr nav kopīgi noēsts zināms sāls daudzums. Bez tam nav iespējams uzturēt savstarpēji draudzīgas attiecības un būt draugiem, pirms nav noskaidrojies tas, kas saista vienu ar otru, un pirms nav pierādīta draudzība. Tie, kas ātri nodibina draudzīgi laipnas attiecības, grib būt draugi, bet nav tādi, jo viņiem nav tās saites, kas vieno, un viņi to zina. Vēlēšanās nodibināt draudzību rodas ātri, bet draudzība — ne.

5. Tātad krietnu cilvēku draudzība gan ilguma, gan visādā citādā ziņā ir pilnīga, — tajā viss ir savstarpēji atbilstošs un abpusēji līdzvērtīgs, kā tam ari jābūt starp draugiem. Zināma līdzība ar šo draudzību ir ari tai, kura balstās uz patiku (jo krietnie viens pret otru ari jūt patiku), kā ari tai, kuras pamatā ir derīgums (ari savstarpēji noderīgi ir krietnie). Šāda tipa draudzībām ari piemīt zināma noturība, ja abi [draugi] atlīdzina viens otram ar to pašu, piemēram, ar patiku, turklāt, ja patiku abām pusēm sagādā viens un tas pats, kā, piemēram, starp asprātīgiem un atjautīgiem cilvēkiem, nevis tā, kā starp mīlētāju un mīlamo, kur prieku abiem nesagādā viens un tas pats: viens priecājas otru redzot, otrs par to, ka mīlētājs viņam pievērš uzmanību. Bet, kad jaunība aiziet, zūd ari draudzība (vienam vairs nesagādā prieku otra redzēšana, otram vairs netiek pievērsta uzmanība). Daudzi tomēr nepārtrauc draudzīgās attiecības, ja, pieraduši viens pie otra un kļuvuši līdzīgi raksturā, viņi saskata pievilcību viens otra raksturā. Tie, kas mīlas attiecībās baudu izmaina pret derīgo, ir mazākā mērā draugi, un viņu draudzība nav ilgstoša. Tie, kuru draudzība vispār balstās uz noderīgumu, pārstāj būt draugi, tiklīdz vairs nav izdevīguma, jo draudzīgās attiecības bija nevis viņu pašu starpā, bet attiecībā pret izdevīgo.

Bauda vai izdevīgums kā draudzības pamats var but ari nekrietniem cilvēkiem, tāpat kā šādi motīvi var radīt draudzību starp godprātīgo un nekrietno vai ari starp tādiem cilvēkiem, kurus nevar pieskaitīt nedz pie vieniem, nedz pie otriem. Skaidrs, ka draugi pašas draudzības dēļ var būt tikai krietni cilvēki, jo nekrietnie nejūt patiku viens pret otru, ja no tās nav nekāda ieguvuma. Turklāt vienīgi krietno cilvēku draudzību nekādi neietekme apmelojumi, jo nevienam nav viegli iegalvot kaut ko par tādu cilvēku, kurš pārbaudīts ilgā laikposma; viņu starpa valda uzticība, viņi nepieļauj netaisnīgu rīcību viens pret otru, un, vispār, viņu draudzībā ir viss, kas nepieciešams draudzībai šī vārda īstajā nozīmē. Turpretim citos draudzības veidos var notikt šādas lietas.88

Tā kā cilvēki uzskata par draugiem ari tos, kurus vieno savstarpējs izdevīgums, tāpat kā valstis (uzskata taču, ka valstu savienības rodas izdevīguma dēļ) un tos, kurus vieno savstarpēja patika, kā, piemēram, bērnus, šķiet, ari mums jāpiekrlt, ka šādi cilvēki ir draugi un ka draudzībai ir vairāki veidi. Tomēr pirmām kārtam un šī vārda īstenajā nozīmē draudzība ir tā, kas rodas starp krietniem cilvēkiem un ir balstīta uz šo cilvēku krietnumu, — pārējos gadījumos ir tikai zināma līdzība ar draudzību. Draudzīgas attiecības tātad veidojas, ja pamatā ir kāds labums un zināma savstarpēja līdzība. Tiem, kuri mīl baudu, ari bauda ir labums, bet šādā draudzība neiederas nekas cits, jo derīgais reti apvienojas ar patīkamo; tā notiek tāpēc, ka blakusfaktori reti kad ir kopa.

6. Tādi ir draudzības veidi. Nekrietnie būs draugi baudas vai izdevīguma dēļ, jo attieksme pret šim lietam viņi ir līdzīgi; krietnie cilvēki būs draugi viens otra dēļ tieši tāpēc, ka viņi ir krietni. Krietnie ir draugi pēc būtības, iepriekš minētie — blakusapstākļu dēļ un tāpēc, ka viņu draudzībai ir zināma līdzība ar īstu draudzību.

Tāpat kā tikumiskā krietnība dažkārt var parādīties ka rakstura noturīga kvalitāte, dažkārt — kā aktivitāte, ari draudzības izpausmē ir divas iespējas: dzīvodami kopā, cilvēki dara viens otram prieku un sagādā labumu, bet draudzība var ari neparādīties darbībā, piemēram, guļot vai atrodoties tālu vienam no otra, taču attieksme un noskaņojums ir draudzīgi, jo attālums nešķir draudzību vispār, vienīgi neļauj izpausties aktivitātei. Ja prombūtne ir ilgstoša, tā veicina draudzības aizmiršanu, tāpēc saka:

«Daudzkārt draudzību ir izšķīrusi klusuciešana.»89

Nedz veci, nedz drūmi cilvēki neliekas draudzīgi. Viņi maz spēj sagādāt baudu, bet neviens nevar dienām ilgi uzturēties kopā ar drūmu un nepatīkamu cilvēku. Liekas, ka pati daba jo sevišķi vairās no tā, kas var sagādāt ciešanas, un tiecas pēc patīkamā.

Cilvēki, kuru attiecības ir labas, bet kuri nedzīvo kopā, vairāk ir līdzīgi labvēlīgajiem nekā draugiem, jo nekas nav tik raksturīgs draugiem kā kopādzlvošana. Palīdzību meklē tas, kuram tā nepieciešama, bet pavadīt laiku kopā tiecas pat svētlaimīgie, jo viņiem vismazāk pieklājas būt vientuļiem. Pavadīt laiku kopā nav iespējams, ja cilvēki nav savstarpēji patīkami un ja viņiem nesagādā prieku viens un tas pats. Šie noteikumi, šķiet, ir spēkā draudzīgas sabiedrībās.

7. Tātad draudzība, kā jau vairākkārt teikts, pirmām kārtam ir krietnu cilvēku draudzība. Draudzības pamats un tas, ko draudzībā vēlamies, ir gan labais pats par sevi, gan patīkamais, taču katrs izvēlas to, kas viņam šķiet tāds. Krietnam cilvēkam draudzības un izvēles vērts ir krietns cilvēks abu motīvu dēļ^90 (mīļa attieksme ir vairāk līdzīga afektam, bet draudzlgums — rakstura noturīgai kvalitātei, jo mīļa attieksme ir ne mazāk iespējama ari pret nedzīviem priekšmetiem, toties savstarpējs draudzlgums ir saistīts ar apzinātu izvēli, ko nosaka rakstura noteikta kvalitāte). Tāpat ari labu vēlam draugiem nevis afekta iespaidā, bet vadoties no rakstura kvalitātes. Draudzīgi izturēties pret draugu nozīmē izturēties draudzīgi pret paša labumu, jo krietns cilvēks, kļuvis par draugu, klust par labumu tam, kuram viņš ir draugs. Tātad abi izturas draudzīgi pret to, kas katram ir labums, un atlīdzina līdzvērtīgi, gan vēlot labu, gan iepriecinot. Tāpēc saka, ka draudzība ir savstarpēja izlldzinātlba. Tas it īpaši sakāms par krietnu cilvēku draudzību. Jo īgnāki ir garlaicīgi un veci cilvēki un jo mazāk viņus iepriecē uzturēšanās kopā, jo mazāk starp viņiem iespējama draudzība. Draudzīgām attiecībām sevišķi raksturīga ir tieši uzturēšanās kopā, un tā veicina draudzību. Tāpēc jaunieši ātri kļūst draugi, bet veci cilvēki — ne, jo pret viņiem nejūt draudzību tie, kurus viņi neiepriecina. Līdzīgi ir ari garlaicīgi un drūmi cilvēki. Tomēr šādi cilvēki ir savstarpēji labvēlīgi (viņi vēl labu un ir pretimnākoši, ja ir kāda vajadzība), taču viņi tomēr nav draugi, jo nepavada dienas kopā un nejūt prieku viens no otra, kas, šķiet, sevišķi raksturīgs draudzīgam attiecībām.

Pilnīga un īsta draudzība nav iespējama pret daudziem, tāpat kā nav iespējams vienlaikus mīlēt daudzus. Mīlestība ir līdzīga pārmērīgai draudzībai, un no dabas ir izveidojies tā, ka mīlestība ir iespējama tikai pret vienu cilvēku. Ir ļoti grūti iedomāties, ka daudzi patiktu vienam un tam pašam un ka viņi būtu krietni. Turklāt draudzību vajag pārbaudīt, vajag savstarpēji sarast, un tas ir sevišķi grūti. Toties attiecības, kas dibinātas uzizdevl-gumu un patiku, ir iespējams patikt daudziem. Sādu cilvēku ir daudz, un pakalpojums neprasa ilgu laiku.

No minētajiem draudzības veidiem šā vārda īstajā nozīmē visvairāk draudzībai ir līdzīga tā, kas balstīta uz savstarpēju patiku, — un šajā draudzībā viens otram atlīdzina ar to pašu un viens otru iepriecē, un abiem sagādā prieku viens un tas pats. Tāda draudzība ir starp jauniem cilvēkiem, un tajā ir vairāk nesavtības. Draudzība, kas balstās uz savstarpēji izdevīgo, ir starp tirgotājiem. Pat svētlaimīgajiem, kuriem nav nekādas vajadzības pēc izdevīguma, ir nepieciešams tas, kas sagādā patiku; viņi grib nemitīgi ar kādu dzīvot kopā, bet to visu, kas sagādā ciešanas, panes neilgu laiku. Pastāvīgas ciešanas panest neviens nevarētu, ari pašu labumu nevarētu panest, ja tas būtu saistīts ar ciešanām. Lūk, tieši tāpēc viņi meklē draugus, kas būtu patīkami. Visticamāk, ka šiem draugiem jābūt ari krietniem, turklāt krietniem attiecībā pret svētlaimīgajiem, tikai tad viņiem būs viss, kas nepieciešams starp draugiem.

Cilvēki, kuriem piemīt varenība, izmanto dažāda veida draugus: daži viņiem ir noderīgi, citi — patīkami; vieniem un tiem pašiem tikpat kā nepiemīt abas īpašības. Viņi nemeklē patīkamus draugus, kuriem būtu tikumība, un noderīgus skaistiem darbiem, — tieksmē pēc patīkamā viņi izvēlas atjautīgus un asprātīgus draugus un savukārt izmanīgus un veiklus cilvēkus, kas varētu izpildīt pavēlēto. Šīs īpašības reti kad ir vienam cilvēkam. Jau iepriekš teikts, ka patīkams un vienlaikus noderīgs ir tikai krietns cilvēks, bet šāds krietns cilvēks nekļūst par draugu tādam, kurš ir par viņu pārāks varenībā, ja vien viņš nav pārāks arī tikumībā. Ja tas tā nav, tad nav arī proporcionāla izlīdzinājuma. Šādi cilvēki^91 tikpat kā nemēdz būt.

8. Tikko aplūkotie draudzības veidi balstās uz līdzvērtīgu vienlīdzīgumu: vai nu viens atlīdzina otram ar to pašu, vai arī vienu izmaina pret otru, piemēram, baudu pret izpalīdzību. Kā jau teikts, šie draudzības veidi ir mazvērtīgāki un nav tik noturīgi. Šķiet, ka tie vienlaikus gan ir draudzība, gan arī nav, jo tiem salīdzinājumā ar īstu draudzību piemīt gan līdzība, gan atšķirība: minētās attiecības var uzskatīt par draudzību, tāpēc ka tām ir zināma līdzība ar to draudzību, kas pamatojas uz tikumību (vienā gadījumā draudzība balstās uz patīkamo, otrā — uz izdevīgo; tiklab viena, kā otra lieta ir pamatā arī tikumiskai draudzībai); var uzskatīt arī tā, ka šīs attiecības nav draudzība, jo tās nav līdzīgas tikumiskai draudzībai, kuru neietekmē apmelojumi un kura ir stabila; toties minētās ātri mainās un atšķiras arī daudzās citās lietās.

Pastāv arī cits draudzības veids: tas balstās uz vienas puses pārākumu; tādas attiecības, piemēram, ir tēvam ar dēlu un vispār vecākam cilvēkam ar jaunāku, vīram — ar sievu un jebkuram valdītājam — ar padoto. Šīs attiecības ir atšķirīgas, jo vecākiem pret bērniem un valdītājiem pret padotajiem nav vienas un tās pašas attieksmes; tāpat savstarpēji atšķiras tēva attieksme pret dēlu un dēla attieksme pret tēvu, kā arī vīra attieksme pret sievu un sievas — pret vīru. Katram ir sava tikumība, savs darbs un uzdevums. Atšķirīgs ir arī tas, kura dēļ vienam pret otru ir draudzīgas attieksmes. Tas nozīmē, ka atšķiras arī draudzības jūtas un pati draudzība: viens otram neatlīdzina ar to pašu, un to arī nevajag meklēt šādās attieksmēs. Ja bērni saņem no vecākiem to, kas viņiem pienākas no vecākiem, un tāpat arī vecāki — no bērniem, tad šāda draudzība ir noturīga un tāda, kādai tai pienākas būt. Draudzības jūtām ir jābūt proporcionālām tajos visos gadījumos, kad draudzība dibinās uz vienas puses pārākumu, piemēram, krietnākam vairāk pienākas tikt mīlētam nekā mīlēt, tāpat arī palīdzīgākam, un līdzīgi citos šādos gadījumos. Ja draudzības jūtas ir atbilstošas cieņai, tad rodas līdzvērtīgs izlīdzinājums, kas draudzībai šķiet raksturīgs.

9. Līdzvērtīgs izlīdzinājums draudzībā nav tāds pats kā taisnīgās attiecībās, un izlīdzinājums pirmām kārtām izpaužas kā vienlīdzība atbilstoši cieņai, un tikai otrajā vietā ir kvantitatīvā vienlīdzība; draudzībā ir otrādi — kvantitatīvā vienlīdzība ir pirmajā vietā, vienlīdzība atbilstoši cieņai — otrajā. Minētais kļūst skaidri redzams, ja atšķirība tikumības vai netikumības, bagātības vai vēl kādā citā ziņā ir liela, jo tad šādi cilvēki vairs nav draugi un neuzskata sevi par draudzības cienīgiem. Sevišķi skaidri tas saskatāms attiecībā pret dieviem, jo dievi visaugstākā mērā ir pārāki visā, kas labs. To pašu var redzēt arī piemērā ar valdniekiem: tie, kuri stāv daudz zemāk, neuzskata sevi par cienīgiem būt par valdnieka draugiem, tāpat kā nevērtīgi cilvēki — par izcili krietniem un gudriem draugiem. Protams, šādos gadījumos nevar novilkt precīzu robežu, kas noteiktu, ciktāl draudzība ir iespējama. Draudzība var pastāvēt arī tad, ja vienai pusei ir atņemts daudz, bet, ja atšķirība ir pārāk liela, kā, piemēram, cilvēka un dieva atšķirība, draudzība vairs nav iespējama. No minētā rodas neskaidrs jautājums: vai tiešām draugi vēl saviem draugiem vislielākos labumus, piemēram, būt par dieviem? Tad taču viņi vairs nebūs draugi un tātad nebūs arī labums, jo draugi — tas ir labums. Ja ir pareizi teikts, ka draugs draugam vēl labu paša drauga labā, tad viņam vajadzētu palikt tādam, kāds jau nu viņš reiz ir, jo viņam tiek vēlēti vislielākie labumi, kādi iespējami tikai cilvēkam, un varbūt pat ne visi. Katrs visvairāk sev pašam vēlas labumus.

Šķiet, ka liela daļa cilvēku godkārības dēļ vairāk vēlas iegūt sev draugus nekā paši būt draugi (tāpēc daudziem draugi ir lišķi; attiecībā pret otru cilvēku lišķis nav pārāks vai vismaz izliekas, ka nav tāds, — viņš vairāk izrāda savu draudzību, nekā gaida to no otra). Just pret sevi draudzību nav gluži tas pats, kas — just pret sevi cieņu; to kāro lielākā daļa, jo vairums cilvēku izvēlas cieņu nevis pašu par sevi, bet kā blakusapstākli: prieks par cieņu un godu, ko viņiem izrāda varenie, ir saistīts ar cerību (viņi cer, ka vajadzības gadījumā dabūs to, kas nepieciešams, un izrādītais gods viņiem ir kā pierādījums iespējamai palīdzībai). Cieņa, ko izrāda godprātīgi un zinoši cilvēki, dažiem šķiet vēlama tādēļ, ka viņi cer gūt apstiprinājumu saviem uzskatiem par sevi. Viņi priecājas par sevi kā par krietniem cilvēkiem, noticēdami tiem, kas tā saka. Toties, jūtot pret sevi draudzību, cilvēki priecājas par pašu draudzību, tāpēc tā šķiet labāka par cieņu un ir vēlama pati par sevi. Turklāt draudzība vairāk izpaužas apliecināšanā nekā iespējā izjust pret sevi draudzību. Pierādījums teiktajam ir mātes, kuras priecājas par iespēju izrādīt savu mīlestību; dažas mātes aizdod savus bērnus prom audzināšanā, — viņas tos mīl un negaida pretmīlestību, zinot, ka abas lietas nav iespējamas. Tomēr viņām pilnīgi pietiek ar to, ja viņas redz, ka bērniem klājas labi. Ari tad, ja bērni aiz nezināšanas pret māti neizturas tā, kā pienāktos, viņas tomēr mīl tos.

10. D raudziba tatad vairak izpaužas draudzības apliecināšanā, un tos, kuri mīl draugus, mēs slavējam. Draudzība ir draugu tikums, un tie ir pastāvīgi draugi un to draudzība ir noturīga, kuru savstarpējās attiecības ir atbilstošas cieņai. Šādā veidā ari nevienlīdzīgi cilvēki var būt draugi, jo draudzība, kurā attiecības ir atbilstošas cieņai, abas puses izlīdzina. Vienlldzlgums un savstarpēja līdzība, it īpaši tikumiskā līdzība, ir draudzība. Šādi draugi, paši būdami raksturā noturīgi, noturību saglabā ari viens pret otru. Viņiem nav vajadzības pēc tā, kas ir zemisks, un viņi nekalpo nekādai nekrietnībai, bet, var teikt, liek tai šķēršļus. Krietniem cilvēkiem tas ir raksturīgi — pašiem nerīkoties aplami un neļaut to [darīti ari draugiem. Raksturā samaitātiem cilvēkiem nav noturības, viņi nesaglabā nemainīgu pastāvību un nav līdzīgi paši sev. Priecādamies viens par otra samaitātību, viņi uz īsu laiku kļūst draugi.

Ilgstošāka ir draudzība, kas dibināta uz noderīgumu vai patiku. Tā turpinās tik ilgi, kamēr draugi var sniegt viens otram palīdzību vai sagādāt baudu.

No savstarpējām attiecībām, kas dibinātas uz pretstatiem, par draudzību, liekas, visvairāk var uzskatīt tās, kuru motīvs ir noderīgums, piemēram, nabadzīga cilvēka draudzība ar bagātu, neizglītota — ar gudru. Katrs no viņiem, dodams pretī ko citu, sasniedz to, kā viņam nav. Te varbūt varētu pieskaitīt ari attieksmes starp mīlētāju un mīlas objektu, starp skaistu un neglītu. Dažreiz mīlētāji liekas smieklīgi, ja uzskata, ka viņus vajag mīlēt tāpat, kā viņi mīl. To varētu prasīt, ja viņi būtu vienādi pievilcīgi, — pretējā gadījumā tas ir smieklīgi.

Bet var būt arī tā, ka pretstati tiecas nevis tieši pāriet viens otrā, bet pastarpināti, jo tieksme īstenībā ir uz vi-dusstāvokli, kas ir labums pats par sevi, piemēram, sausam nav jākļūst slapjam, bet jāpanāk vidusstāvoklis, tāpat arī siltam [nav jākļūst aukstam] un arī citos gadījumos līdzīgi. Taču šie jautājumi lai tiek atstāti (jo tie ir nepiederīgi pie šī iztirzājuma).

11. Šķiet, jēdzieni draudzība un taisnība, kā jau teikts sākumā^92, attiecas uz vienu un to pašu un izpaužas vienā un tajā pašā jomā. Ikvienā cilvēku kopībā, liekas, pastāv kaut kādas taisnības attiecības, tātad arī draudzība. Mēdz taču kā draugus uzrunāt tos, kuri ir uz viena kuģa vai kopīgi dodas karagājienā, tāpat arī līdzīgi citos kolektīvos, jo atbilstoši noteiktai kopībai veidojas draudzīgas attiecības un tādā pašā mērā izpaužas arī taisnība. Paruna «draugiem viss ir kopīgs» ir pareiza, jo draudzība pastāv kopībā. Brāļiem un viena kolektīva locekļiem viss ir kopīgs; citos gadījumos kopīgums ir ierobežots; vieniem tas izpaužas vairāk, citiem — mazāk. Atšķirīgs ir arī taisnības jēdziens: tas nav vienāds vecāku attiecībās ar bērniem un brāļu vidū, kā arī kāda kolektīva locekļu starpā un pilsoņu savstarpējās attiecībās; minētais attiecas arī uz citām draudzīgām apvienībām. Arī netaisnība katrā gadījumā izpaužas atšķirīgi: jo ciešāka draudzība, jo lielāka iespējama netaisnība, piemēram, atņemt naudu viena un tā paša kolektīva loceklim ir briesmīgāk nekā izdarīt to attiecībā pret kādu pilsoni; briesmīgāk ir atstāt brāli bez palīdzības nekā svešinieku, un piekaut tēvu ir briesmīgāk nekā piekaut kādu citu.

Taisnības izpausme savstarpējās attiecībās pieaug atbilstoši draudzībai, jo taisnīgas un draudzīgas attieksmes vienādi parādās vienās un tajās pašās saistībās.

Visas minētās apvienības ir daļa no polisas kopības. Cilvēki apvienojas, lai gūtu kādu labumu un sagādātu to, kas nepieciešams dzīvei. Arī valsts kā kopība, šķiet, jau no paša sākuma ir veidojusies un pastāv noteikta kopīga labuma dēļ. Pēc tā tiecas arī likumdevēji, atzīdami, ka taisnīgs ir tas, kas derīgs visiem. Citas apvienības tiecas pēc labuma, kas noderīgs zināmai daļai, piemēram, kuģa apkalpe tiecas iegūt to, ko var dot jūrasbrauciens, — naudu vai kaut ko tamlīdzīgu, karavīri — to, kas saistīts ar karu, proti, vai nu naudu, vai uzvaru, vai pilsētas iekarošanu, līdzīgi ari vienas filas un viena dēma piederigie.

Atsevišķām apvienībām nolūks, šķiet, ir bauda, piemēram, tām, kas saistītas ar kultu vai dzīrēm. Sajās saiešanās mērķis ir upurēšana un kopīga laika pavadīšana. Tās visas, protams, ir pakļautas polisas . kopībai, kas tiecas nevis pēc tā labuma un izdevīguma, kas noderīgs attiecīgajā momentā, bet gan pēc tā, kas vajadzīgs visai dzīvei. Turpretim tie, kuri piedalās svinīgā upurēšanā un tādēļ pulcējas kopā, vienlaikus godina dievus un paši sev sagādā atpūtu un patīkamu izklaidēšanos. Senatnē, kā redzams, šāda upurēšana un saiešana ir notikusi pēc ražas novākšanas, proti, kad dieviem tika ziedoti pirmie augļi, jo tieši tad bija visvairāk brīva laika. Visas šis saiešanas tātad ir daļa polisas kopībā, un tajās visās atbilstoši ir ari draudzīgas attiecības.

12. Past av trīs valsts iekārtu veidi, un tikpat daudz ir novirzes variantu, kas uzlūkojami kā attiecīgo valsts iekārtu izkropļojumi. Šis valsts iekārtas ir: ķēniņa valsts, aristokrātija un trešā, kurā liela nozīme ir pilsoņu cenzam, — tai vispiemērotākais apzīmējums šķiet timokrā-tija, taču parasti to mēdz saukt par politiju. No šim iekārtām vislabākā ir ķēniņa valsts, vissliktākā — timokrātija. Ķēniņa valsts izkropļots variants ir tirānija; abas ir monarhijas, bet atšķirība ir liela: tirāns skatās tikai uz savu labumu, ķēniņš — uz pavalstnieku labumu, jo par ķēniņu var būt tikai tas, kuram pašam visa kā ir diezgan un kurš ir pārāks attiecībā uz visiem labumiem. Šādam cilvēkam vairs nekas nav nepieciešams, tāpēc viņa mērķis ir iegūt labumu nevis sev, bet pavalstniekiem, pretējā gadījumā viņš būtu tikai ievēlēts ķēniņš — arhonts .

Tirānija šajā ziņā ir pilnīgi pretēja, jo tirāns domā tikai par savu labumu. Ļoti skaidri redzams, ka tieši tirānija ir vissliktākā valsts iekārta no visām, jo vissliktākais ir tas, kas pretējs vislabākajam. Tātad no ķēniņa varas ir iespējama pāreja uz tirāniju, kas ir monarhijas izkropļojums, un nekrietns ķēniņš kļūst par tirānu.

Amatpersonu nekrietnība ir par pamatu tam, ka aristokrātija pamazām kļūst par oligarhiju, kurā valdītāji sadala to visu, kas pieder valstij, neatbilstoši katra cieņai: visu vai lielāko labumu daļu iedala sev, amatus piešķir vienmēr vieniem un tiem pašiem un par visaugstāko vērtību atzīst bagātību. Rezultātā krietnāko cilvēku vietā valda nedaudzi un nekrietni.

Timokrātija pāriet demokrātijā, — šis iekārtas ir savstarpēji tuvas. Ari timokrātija ir tendence valdīt vairākumam, un tie visi, kas pieder pie noteiktas kārtas, ir savstarpēji vienlīdzīgi. Demokrātija kā novirzes variants salīdzinājumā ar politiju ir vismazākā mērā izkropļojums.

Tādā veidā valsts iekārtas visbiežāk pāriet no vienas otrā (jo šādas pārejas ir pašas vienkāršākās un vieglākās).

Kaut kādu līdzību un it kā paraugu šim attiecībām var redzēt ģimenes saimēs. Tēva attiecībām ar dēliem ir līdzība ar ķēniņa varu (jo tēvam rūp bērni; Homērs tāpēc ari Zevu sauc par tēvu, jo ķēniņa vara tiecas līdzināties tieši tēva varai). Turpretim Persijā tēva vara ir tirānija (jo persieši apietas ar dēliem kā ar vergiem). Tirānija ir ari kunga vara pār vergiem (jo vērā tiek ņemts kunga labums; šādas attiecības ir pareizas, toties tās nav pareizas persiešiem — varai jābūt atšķirīgai atkarībā no pakļautajiem).

Vira attiecībām ar sievu ir līdzība ar aristokrātisku valsts iekārtu (jo virs valda, kā tas ir atbilstoši viņa cieņai, un valda tajās lietās, kurās vīram pienākas valdīt, sievai atstājot to, kas viņai piemērots); ja virs valda visās lietās, viņš aristokrātiju pārvērš par oligarhiju (viņš rīkojas neatbilstoši cieņai un nekādā ziņā nebūdams labāks). Dažkārt valda sievas, it īpaši tās, kas saņēmušas bagātu mantojumu. Sāda valdīšana nav atbilstoša tikumībai, bet balstās vai nu uz bagātību, vai ietekmi, gluži tāpat kā oligarhijās.

Timokrātiskai varai ir līdzīgas brāļu attiecības (viņi ir līdzīgi, vienīgā atšķirība var būt vecuma ziņā; tāpēc,, ja vecuma atšķirība ir liela, vairs nav iespējama tāda draudzība, kāda ir starp brāļiem).

Demokrātija visvairāk atgādina tās ģimenes saimes,, kurās nav kunga (jo tajās visi ir vienlīdzīgi), vai ari [pastāv tur], kur vara ir vāja un katram ir iespējams darīt to, ko viņš grib.

13. Katrai valsts iekārtai atbilstoša ir ari draudzība tādā pašā mērā kā attiecībās izpaužas taisnība. Ķēniņa draudzlgums pret tiem, kuri ir viņam pakļauti, izpaužas kā pārākums labdarībā, jo ķēniņš dara labu saviem pavalstniekiem, ja viņš, būdams krietns, par tiem rūpējas, lai viņiem klātos labi, tāpat kā gans rūpējas par ganāmpulku. Arī Homērs tāpēc dēvē Agamemnonu par tautganu. Tāds draudzīgums piemīt arī tēviem, bet atšķirība ir labdarības pakāpē: tēvs ir pamats un cēlonis bērnu esībai, tātad tam, kas tiek uzskatīts par visaugstāko, un viņš tāpat nodrošina uzturu un audzināšanu. Viss minētais attiecas uz senčiem vispār.

Tēva vara pār dēliem un vispār senču vara pār pēctečiem, kā arī valdnieka vara pār pakļautajiem ir no dabas. Šāda draudzība dibinās vienas puses pārākumā, tāpēc, piemēram, vecāki tiek cienīti. Arī jēdziens taisnība šajās attiecībās nav vienāds abām pusēm, bet katrā gadījumā ir atbilstošs cieņai, tāpat — draudzība. Draudzība starp vīru un sievu ir tāda pati kā aristokrātiskā valsts iekārta, proti, atbilstoša tikumībai, t. i., labākajam pienākas lielāks labums, katram tas ir atbilstošs; tāpat arī taisnība. Draudzība brāļu starpā ir līdzīga attiecībām starp kādas vienas apvienības locekļiem; viņi ir apmēram viena vecuma, un tādi lielākoties jūt vienādi un viņiem ir vienādi tikumi. Tādas pašas attiecības, šķiet, pastāv arī timokrātijā, kur pilsoņu attiecībās [vērojama] tendence saglabāt līdzsvarotu vienlīdzību un savstarpēju godīgumu, jo vara sadalīta pilsoņiem pēc atbilstoša principa vienādi; tāpat arī draudzībā. Valsts iekārtu novirzēs un izkropļojumos tiklab taisnības, kā draudzības ir maz, un to vismazāk ir vissliktākajā, jo tirānijā tikpat kā nav draudzības. Tur, kur valdītājam nav nekā kopīga ar pārvaldāmo, tur nav arī draudzības, jo nav taisnības. Tāda pati attiecība, kāda ir amatniekam pret darbarīku, dvēselei pret ķermeni, tāda ir arī kungam pret vergu. Lietotājs rūpējas par to, ko viņš lieto, bet draudzība nav iespējama pret nedzīvu lietu, tāpat arī taisnība. Draudzība nav iespējama arī pret zirgu vai vērsi, tāpat pret vergu kā vergu, jo nav nekā kopīga. Vergs ir dzīvs darbarīks, bet darbarīks ir nedzīvs vergs. Pret vergu kā vergu nav iespējama draudzība, bet [tā pret viņu ir] iespējama kā pret cilvēku. Liekas, ka zināma taisnīga attieksme ir katram cilvēkam pret jebkuru citu cilvēku, kurš spēj iekļauties saistībās, kas pamatojas uz likumu vai līgumu, tātad ir iespējama arī draudzība, taču tikai tiktāl, ciktāl tas ir cilvēks. Tāpēc arī tirānijā mazliet ir iespējama draudzība un taisnība, bet vislielākā mērā tā iespējama demokrātijā, jo tur visi ir vienlīdzīgi un viss ir kopīgs.

14. Tātad draudzība, kā jau teikts, vienmēr nozīme kopību. Atsevišķi var nošķirt draudzību starp radiniekiem un kādas biedrības locekļiem, toties attiecības starp pilsoņiem vai vienas filas piederīgiem, kā arī kopīga ceļojuma biedriem vai citos līdzīgos gadījumos ir tāda kopība, kas vairāk, šķiet, balstās uz vienošanos. Te varētu pieskaitīt arī viesmīlību.

Draudzība radinieku starpā arī ir daudzveidīga, bet visos gadījumos pamatnosacījums ir tēva attieksme pret bērniem. Vecāki mīl bērnus kā kaut ko savu, bērni — vecākus, jo viņi ir daļa no vecākiem. Vecāki vairāk apzinās, ka bērni nāk no viņiem, nekā bērni saprot, ka viņi nāk no vecākiem. Ciešāka ir saite starp radītāju un radīto nekā otrādi — starp radīto un radītāju. Tas, ko kāds radījis, ir daļa no radītāja un kā daļa pieder veselajam, piemēram, zobs, mati, toties atsevišķajam nav nozīmes, kā daļa tas ir, vai ļoti maza nozīme. Pastāv atšķirība arī laika ilguma ziņā: vecāki mīl bērnus, tiklīdz tie piedzimuši, bet bērnu mīlestība pret vecākiem parādās, kad aizritējis zināms laiks un kad viņiem jau ir kāda atskār-šana un sajēga. No minētā ir saprotams arī tas, kāpēc mātes mīl vairāk. Vecāki mīl bērnus kā paši sevi (jo bērni ir it kā viņi paši, tikai pastāv atdalīti), bet bērni mīl vecākus kā tādi, kuri dzimuši no viņiem; brāļi mīl savstarpēji viens otru uz tā pamata, ka dzimuši no vieniem un tiem pašiem vecākiem, un šī kopība padara viņus vienādus arī savstarpējās attiecībās. Tāpēc saka: «vienas un tās pašas asinis», «vienas saknes» un tamlīdzīgi. Tātad brāļi zināmā mērā ir kaut kas viens, lai gan viņi pastāv šķirti. Liela nozīme brāļu draudzībā ir arī kopīgai audzināšanai un tam, ka viņi ir apmēram viena vecuma, ne jau velti radusies paruna «vienaudzis pie vienaudža». Tie, kuri saraduši kopā, ir biedri, tāpēc arī brāļu draudzība ir līdzīga biedru savstarpējām attiecībām.

Attiecībā uz brālēniem un pārējiem radiniekiem jāsaka, ka viņu tuvība balstās uz to pašu: viņus vieno kopīgā izcelšanās. Atkarībā no tā, cik tuva vai tāla ir viņu radniecība ar dzimtas tēvu, viņu attieksmes ir tuvākas vai svešākas.

Bērnu mīlestība pret vecākiem un cilvēku attieksme pret dieviem ir attieksme pret kaut ko labu un kaut ko pārāku. Vecāki patiešām ir bērniem darījuši ļoti daudz laba: viņi ir pamats un cēlonis bērnu esībai, viņi bērnus ir barojuši un turklāt ari audzinājuši un izglītojuši. Ari patīkamā un lietderīgā šādā draudzībā ir vairāk nekā draudzībā starp svešiem, jo visā viņu dzīvē ir vairāk kopības .

Brāļu draudzībai ir līdzība ar draudzību biedru starpā, taču šai draudzībai raksturīgais izpaužas vairāk starp brāļiem, it īpaši, ja viņi krietni, un vispār starp līdzīgiem. Brāļi ir savstarpēji tuvāki, un viņiem ir iespēja mīlēt vienam otru jau kopš dzimšanas; turklāt tie, kuri kopā auguši un izglītojušies, ir ari raksturā līdzīgāki; ari draudzības pārbaude ir stingrāka un pārbaudes laiks viņiem ir ilgāks.

Pārējiem radiniekiem draudzības pakāpe ir atbilstoša Tadnieclbas pakāpei.

Draudzība starp viru un sievu, šķiet, ir pamatota pašā dabā, jo cilvēkam no dabas dzīvošana pāros piemīt vairāk nekā sabiedriskums, tāpēc ka ģimene laika ziņā ir pirms valsts un nepieciešamāka. Turklāt bērnu radīšana ir kopīga visām dzīvām būtnēm. Pārējām dzīvām būtnēm kopība ir tikai bērnu radīšanai, turpretim cilvēki dzīvo kopā ne tikai bērnu radīšanas dēļ, bet ari tā visa dēļ, kas nepieciešams dzīvei. Sadalīti ir ari darbi un uzdevumi: vira darbi atšķiras no sievas darbiem. Viņi papildina viens otru, ieguldīdami kopējā lietā katrs savu. Tieši tāpēc šādā draudzībā ir gan noderīgums, gan patīkamais. Ja abi ir godprātīgi, šāda draudzība balstās uz tikumību. Katram ir sava tikumība, un tas iepriecina gan vienu, gan otru. Bērni ir tas, kas viņus saista kopā, tāpēc drīzāk izšķiras tie, kuriem nav bērnu. Bērni ir kopīgs labums abiem, bet kopīgais ir pastāvīgs un noturīgs.

Jautājums par to, kādai jābūt kopīgai dzīvei starp viru un sievu un vispār starp draugiem, ir jautājums par taisnīgām attiecībām viņu starpā, jo šis attiecības nav vienādas starp draugiem un pret svešinieku, biedru vai skolas draugu.

15. Kā jau sākumā teikts^95, ir triju veidu draudzības, un katrā ir iespējamas draudzīgas attieksmes vai nu starp vienādiem draugiem, vai tad, ja viena puse ir pārāka (jo par draugiem kļūst gan vienlīdz krietni cilvēki, gan ari labāks cilvēks — sliktākam; tas pats sakāms par draudzību, kas dibināta uz patiku vai noderīgumu; pēdējā gadījumā draugi var būt gan vienādi noderīgi un izpalīdzīgi, gan atšķirīgi). Starp vienādiem draugiem nepieciešami jābūt vienlldzlgumam draudzībā un visās citās lietās, starp nevienādiem draugiem pārākums jāatlldzina proporcionāli.

Apsūdzības un pārmetumi, pats par sevi saprotams, rodas vienīgi vai katrā ziņā visvairāk tajā draudzībā, kura dibinās uz izdevīgumu. Tie, kuri ir draugi tikumības dēļ,, cenšas viens otram darīt labu (tas ir raksturīgi tikumībai un draudzībai), un šādās savstarpējās attiecībās nav iespējamas apsūdzības un strīdi (neviens taču nedusmojas uz to, kurš dara labu, — gluži otrādi, katrs, kurš ir pieklājīgs, atlīdzina, savukārt darot labu; bet ari tas, kurš pārāks labdarībā, tādā veidā sasniegdams savu mērķi, nepārmetis draugam, jo katrs no viņiem tiecas pēc labā). Tieši tāpat tas ir ari draudzībā, kas dibinās uz patiku (jo abi vienlaikus sasniedz to, pēc kā tiecas, ja. viņiem sagādā prieku kopīga laika pavadīšana; smieklīgs būtu tas, kurš žēlotos, ka otrs viņam nepatīk — viņam^1 taču ir iespēja nepavadīt laiku kopā). Toties draudzībai, kuras pamatā ir noderīgums, raksturīgi pārmetumi un savstarpējās apsūdzības. Šādi cilvēki izmanto viens otra; un nemitīgi prasa arvien vairāk. Uzskatīdami, ka saņem mazāk, nekā pienāktos, viņi pārmet viens otram, ka nav guvuši to, kas viņiem nepieciešams, un tik daudz, cik pelnījuši. Tie, kas dara labu, nav spējīgi palīdzēt tik daudz,, cik nepieciešams tiem, kas šo palīdzību pieņem.

Tāpat kā taisnībai ir divi veidi: nerakstīta taisnība un; likuma taisnība, ari draudzība, kas dibināta uz izdevīgo,, ir divējāda: vienai ir saikne ar rakstura tikumību, otrai — ar likumu. Pārmetumi visvairāk rodas tāpēc, ka, draudzību slēdzot un to pārtraucot, abas puses nepamatojas; uz vienu un to pašu. To izdevīgumā pamatoto draudzību, kurai saikne ar likumu, vieno savstarpēja noruna; šī draudzība var būt tāda kā starp tirgotājiem — no-rokas rokā, un tāda, kas termiņa ziņā ir brīvāka, taču ar vienošanos — dots pret dotu.

Attiecībās, kas šādā draudzībā pamatojas uz rakstura tikumību, nav savstarpējas norunas, bet dāvana vai kāda cita palīdzība tiek sniegta kā draugam, tomēr cerot saņemt tikpat daudz vai vairāk, it kā dāvana nebūtu iedota, bet aizdota. Ja, šādas draudzīgas attiecības nodibinot un tās pārtraucot, stāvoklis nebūs līdzvērtīgs, radīsies sūdzības un pārmetumi. Tas notiek tāpēc, ka visi vai vismaz lielākā daļa grib labo un skaisto, tomēr izvēlas derīgo. Skaisti ir darīt labu, negaidot to pašu no otra, bet derīgi ir saņemt pretim labumu no otra. Tam, kurš to var, ir jāatlīdzina atbilstošā vērtībā tas, ko viņš saņēmis, ja to vēlas devējs, jo neviens nav jāpadara par draugu pret viņa gribu. Pretējā gadījumā kļūda ir pašā sākumā, proti, pieņemts pakalpojums no tā, no kura nevajadzēja, t. i., šis cilvēks nebija draugs, kuram darīt labu ir vērtība pati par sevi. Tātad, ja iespējams, jāatlīdzina. No paša sākuma jāredz, kas tas ir par cilvēku, kurš gatavs palīdzēt, un uz kādiem noteikumiem, lai šo palīdzību varētu vai nu pieņemt, vai nepieņemt.

Nav skaidrs jautājums: ko uzskatīt par labdarības mērauklu — vai saņēmēja ieguvumu vai devēja labdarību? Tie, kuri saņēmuši kādu palīdzību, apgalvo, ka viņi no saviem labdariem guvuši maz un to bijis iespējams dabūt arī no kāda cita; viņi samazina palīdzības vērtību. Devēji, gluži otrādi, apgalvo, ka viņi atdevuši vislielāko, kas viņiem bijis, un to, ko citur nebijis iespējams dabūt, turklāt viņu palīdzība bijusi saistīta ar risku un pašiem bijusi vajadzība tieši pēc dotā.

Tātad varētu būt tā, ka draudzībā, kas balstās uz izdevīgumu, mēraukla ir saņēmēja ieguvums? Viņš taču ir tas, kuram ir kāda vajadzība, un labdaris, sniegdams viņam palīdzību, cer saņemt to pašu. Tātad palīdzība ir bijusi tik liela, cik liels ieguvums, un jāatdod tikpat daudz, cik saņemts, vai arī vairāk, jo tas ir skaisti.

Draudzībā, kas dibinās uz tikumību, nav pārmetumu, un mēraukla, acīm redzot, ir darītāja apzināta izvēle, jo tikumības un rakstura būtība parādās tieši apzinātajā izvēlē.

16. Nevienprātība ir ar tajā draudzībā, kas dibinās uz vienas puses pārākumu, jo katrs domā, ka pelnījis vairāk. Katru reizi, kad tā notiek, draudzība beidzas. Tas, kurš labāks, ir pārliecināts, ka viņam pienākas vairāk (tāpēc, ka krietnam vajag piešķirt vairāk) līdzīgi domā tas, kurš vairāk palīdz. Saka taču, ka tam, kurš nav palīdzīgs, nepienākas vienāda daļa, jo pretējā gadījumā, proti, ja izdevīgums, ko dod draudzība, nav atbilstošs darbu vērtībai, rodas obligātas pienākuma saistības, nevis draudzība. Viņi domā, ka draudzībā vajag būt tāpat kā naudas attiecībās — vairāk saņem tie, kas vairāk iemaksājuši.

Tie, kuriem ir kāda vajadzība un kuri ir sliktāki, domā pretēji: krietniem draugiem taču ir raksturīgi palīdzēt tiem, kuriem palīdzība nepieciešama; kāds gan tad labums,, viņi saka, no tā, ka draugs ir krietns cilvēks vai varens,, ja no tā nekas neatlec?

Ir ticami, ka abas puses spriež pareizi un katram vajag saņemt no draudzības vairāk, tikai ne jau vienu un to-pašu, — tam, kurš ir pārāks, pienākas gods un cieņa, tam, kurš jūt trūkumu, — peļņa. Tikumības un labdarības balva ir gods, peļņa ir palīdzība trūkumā. Liekas, ka tā tas ir arī polisas dzīvē, jo tas taču netiek godāts, kurs neko nav sagādājis kopīgam labumam. Patiesi, kopīgs labums tiek piešķirts tam, kurš to veicina, un gods ir šāds kopīgs labums. No polisas labuma nav iespējams vienlaikus saņemt naudu un godu, jo neviens nesamierināsies ar mazākumu visās lietās. Tam, kurš saņem mazāk naudas, piešķir godu, un tam, kurš kārs uz dāvanām, — naudu; kā jau teikts, atbilsme cieņai izlīdzina un saglabā draudzību.

Attiecībām tādā pašā veidā jālīdzsvarojas tajā draudzībā, kas dibinās uz vienas puses pārākumu vai nu naudas, vai tikumības ziņā, proti, jāatlīdzina iespējamais, jo draudzība prasa iespējamo, nevis pilnīgu atbilsmi cieņai un vērtībai. Tas jau visās lietās nemaz nav iespējams, kā, piemēram, attiecībās pret dieviem un vecākiem — neviens nav spējīgs atlīdzināt viņiem atbilstoši cieņai, bet tas, kurš godā dievus un vecākus, cik tas iespējams, liekas godprātīgs. Tāpēc šķiet, ka dēls nevar atteikties no tēva, bet tēvs gan var atteikties no dēla — dēlam ir jāatlīdzina parāds. Lai ko viņš darītu, viņš nevar izdarīt to, kas būtu iepriekš saņemtā cienīgs; tātad viņš ir mūžīgs parādnieks. Iespēja atteikties ir tiem, kas savā laikā devuši, tātad arī tēvam ir šāda iespēja. Tomēr šķiet, ka neviens neatsakās no dēla, ja vien dēls nav galīgi samaitāts (jo, nemaz nerunājot par tīri dabisku tieksmi pēc draudzības, cilvēciski ir arī neatteikties no palīdzības).. Samaitāts cilvēks izvairās un necenšas palīdzēt. Daudzi grib, lai viņiem palīdz, bet paši izvairās palīdzēt, uzskatīdami, ka tas nav izdevīgi.

(IX GRĀMATA)

1. Par šiem jautājumiem ir pārrunāts. Draudzību, kas dibinās uz vienas puses pārākumu, kā jau teikts, vienmēr izlīdzina un saglabā proporcionalitāte. Tāpat notiek arī polisas dzīvē: kurpnieks maiņā pret kurpi saņem atbilstošo vērtību, tāpat arī audējs un visi citi. Te ir kopīga mēraukla — nauda, ar kuru viss tiek salīdzināts un samērots.

Mīlestībā dažreiz kvēls mīlētājs, kuram turklāt nav nekā pievilcīga, žēlojas, ka viņš nesaņem atbilstošu pretmīlestību; bet, no otras puses, bieži gadās arī tā, ka žēlojas tas, kuru mīl, jo sākumā viņam solīts viss, bet vēlāk tas netiek pildīts. Tā notiek tāpēc, ka šajās attiecībās ikvienai no pusēm ir savs pamats: viens no viņiem mīl baudas dēļ, bet otram mīlētājs ir noderīgs kāda izdevīguma dēļ. Tāpēc šādas draudzīgas attiecības izirst, jo netiek sasniegts tas mērķis, kura dēļ radusies draudzība. Viņi mīlēja nevis viens otru, bet to, ko katrs uzskatīja par draudzīgo attiecību pamatu, un tas nav nekas stabils. Tieši tāpēc šādas draudzīgas attiecības nav stabilas. Kā jau teikts, noturīga ir tā raksturu draudzība, kas pastāv pašas draudzības dēļ.

Draudzība izirst arī tad, ja draugi nesasniedz tieši to, pēc kā tiekušies, jo tāds stāvoklis, kad nav panākts tas, kas gaidīts, ir līdzīgs tam [kas izveidojas], ja nekas nav panākts. Tā tas notika ar kitāristu, kuram bija apsolīts: jo labāk viņš dziedās, jo vairāk viņam maksās. Kad viņš nākamajā dienā pieprasīja apsolīto, viņam atbildēja, ka par sagādāto baudu viņš saņēmis pretī baudu. Ja to būtu gribējuši tiklab viens, kā otrs, tad atlīdzība būtu bijusi pietiekama. Taču viens no viņiem vēlējās baudu, toties otrs — peļņu; viens saņēma to, pēc kā tiecās, otrs — nē. Šāds darījums ir neglīts, jo tas, kuram kaut kas ir vajadzīgs, uz to arī cer, un tādēļ atdod to, kas viņam ir. Bet kurš no abiem drīkst noteikt vērtību: vai tas, kurš pa-priekšu piedāvā, vai tas, kurš papriekšu saņem? Izskatās, ka tas, kurš papriekšu piedāvā, uztic novērtēšanu otram; tā esot darījis Protagors: kad viņš kādam skolniekam kaut ko iemācījis, viņš pavēlējis tam noteikt cenu iegūtajām zināšanām un tieši tik daudz saņēmis. Šādos gadījumos dažiem labāk patīk rīkoties pēc parunas: «Lai tiek atlīdzināta norunātā maksa.»’1

Pamatoti apsūdz tos, kas papriekšu saņem naudu, bet vēlāk nedara to, ko apsolījuši; līdz ar to nav izpildīts tas, par ko sākumā bijusi vienošanās, jo solīts bijis pārāk daudz. Tā spiesti rīkoties, šķiet, sofisti, jo neviens nedotu naudu par viņu zināšanām. Tātad viņus apsūdz pamatoti, jo viņi neveic to, par ko saņēmuši naudu. Ja pakalpojums nav saistīts ar savstarpēju vienošanos un norunu, bet palīdzība tiek sniegta draugam kā draugam, tad, kā jau teikts, nav pārmetumu, jo šāda draudzība balstīta uz tikumību. Tādas attiecības, šķiet, ir tiem, kuri kopīgi nodarbojas ar filozofiju, jo vērtība te netiek izteikta naudā, un šķiet, ka nemaz neeksistē pilnīgi līdzvērtīgs atlīdzinājums, bet var uzskatīt, ka tas ir pietiekams, ja tiek atlīdzināts iespēju robežās, tāpat kā attiecībās pret dieviem un vecākiem. Ja devums ir tāds, par ko gaida atlīdzību, tad vajag, lai tā liktos atbilstoša abām pusēm; ja tas nav iespējams, tad ir ne tikai nepieciešami, bet arī taisnīgi, ja vērtību nosaka saņēmējs. Tas pats, liekas, notiek arī pirkšanā un pārdošanā. Dažviet ir pat tādi likumi, kas nepieļauj tiesāšanos par savstarpēju labprātīgu vienošanos, jo tas, kuram kāds uzticējies, ir jāatbrīvo no kopīgās saistības uz tā paša pamata, uz kura balstījās vienošanās.97 Likums atzīst, ka ir taisnīgāk, ja vērtību nosaka tas, kuram iedots, nevis tas, kurš iedevis. Vairumā gadījumu vērtējumu atšķirīgi nosaka tie, kuriem pieder, un tie, kuri grib iegūt, jo katrs atzīst par lielu vērtību to, kas ir viņa paša un ko viņš turklāt aizdod projām. Tomēr maiņā vērtību nosaka saņēmējs, pie tam nosaka nevis tad, kad kaut kas jau iegūts, bet pirms iegūšanas.

2. Neskaidrība ir ari šādos jautājumos: vai visu atstāt tēva ziņā un visās lietās pakļauties viņam; vai varbūt slimībā vajag paklausīt ārstam un karavadoni vajag izvēlēt tādu, kas pieredzējis kara lietās? Tāpat ari: vai drīzāk jāizpalldz draugam nekā vienkārši krietnam cilvēkam un vai jābūt drīzāk pateicīgam labdarim, nekā jātērējas biedra labā, ja attiecībā pret abiem tas nav iespējams? Visus minētos gdljumus precīzi nošķirot nav viegli (jo te ir daudz dažādu atšķirības pazīmju: gan lielums, gan niecīgums, gan cildenums, gan nepieciešamība). Skaidrs ir tas, ka visos gadījumos nav jāvadās no viena cilvēka. Lielākoties ir tā, ka drīzāk jāatlldzina labs darbs, nekā jācenšas izpatikt biedram, tāpat kā vispirms jāatdod parāds un tikai tad var dot biedram. Taču varbūt tā nav jārlkojas vienmēr, piemēram, vai tam, kas izpirkts no laupītāju gūsta, savukārt vajag izpirkt savu atbrīvotāju, kas viņš ari būtu, vai atlīdzināt kaut kā citādi, ja viņš to prasa, gadījumā, ja viņš nav nokļuvis gūstā, vai drīzāk vajadzētu izpirkt tēvu? Liekas gan, ka tēvu vajag izpirkt vēl vairāk nekā sevi pašu.

Vispār, kā jau teikts, ir jāatdod parāds, bet, ja kaut kas ir tāds, kas skaistumā un nepieciešamībā ir pārāks, tad vajag nosvērties uz to.

Dažreiz, atlīdzinot to, kas saņemts, netiek sasniegts taisnīgs izlīdzinājums; piemēram, ja kāds, zinādams, ka otrs ir krietns, izdara tam kaut ko labu, tad šim krietnajam cilvēkam ir jāatlldzina tam, par kuru viņš zina, ka tas ir nekrietns. Tātad dažkārt nav savukārt jāaizdod tam, kurš pirms tam aizdevis, jo viņš to darījis, zinādams, ka aizdod krietnam cilvēkam, no kura noteikti dabūs atpakaļ, toties krietnam cilvēkam nav cerību dabūt atpakaļ no nekrietna.

Ja tas tā ir īstenībā, tad abas puses nav vienādi vērtējamas, ja tas tikai šķiet tā, tad tomēr neliekas, ka šāda rīcība ir neattaisnojama.98 Tātad, kā jau bieži teikts, spriedumiem par afektiem un rīcību noteiktība ir tieši tikpat liela kā tam, uz ko attiecas šie spriedumi.

Ir pilnīgi skaidrs, ka visiem nav jāatlldzina vienmēr ar to pašu, — ne jau viss ir nododams ari tēva ziņā, tāpat kā ne jau visu ziedo Zevam. Tā kā saistības ar vecākiem, brāļiem, biedriem un labdariem ir atšķirīgas, tad vienmēr ir jāatlldzina tā, kā tas kuro reizi ir piederīgi vai pienācīgi. Tā, šķiet, ari tiek darīts: uz kāzām aicina radiniekus (jo viņiem ir kopīga dzimta un visi ar to saistītie notikumi), šī paša iemesla dēļ uzskata, ka ari uz bērēm vajag nākt galvenokārt radiniekiem.

Attiecībā uz uztura līdzekļiem jāsaka, ka pirmām kārtām vajag apgādāt vecākus, jo bērni ir viņu parādnieki un skaistāk ir gādāt par tiem, kuri ir cēlonis un pamats esībai, nekā pašiem par sevi.

Ari godu vecākiem vajag parādīt līdzīgi kā dieviem, taču ne jau jebkuru; tāpat ne jau vienu un to pašu tēvam un mātei, ari ne tādu godu kā gudrajam vai stratēgam, bet tēvam tādu, kāds tēvam pienākas, un mātei tādu, kāds mātei pienākas. Katram vecākam cilvēkam ir jāparāda gods vai nu pieceļoties, vai ierādot viņam labāko vietu, vai līdzīgi. Attiecībās pret biedriem un līdzīgi ari pret brāļiem nepieciešama pilnīga vaļsirdība un kopība visās lietās. Ari radiniekiem, savas filas locekļiem, pilsoņiem un visiem pārējiem vienmēr jācenšas piešķirt tas, kas ir viņiem atbilstošs, apsverot un izšķirot, kas katram pienācīgs atbilstoši radniecībai, tikumībai un noderīgumam. To ir viegli noskaidrot attiecībā uz tiem, kuriem ir kopīga izcelšanās, daudz grūtāk — attiecībā pret svešiem. Bet tādēļ nav jāatsakās no tā un, cik vien iespējams, jāmēģina novilkt precīzas robežas.

3. Nav skaidrs jautājums ari par to, vai izbeigt draudzību ar tiem, kuri izmainījušies. Nav taču neiespējams, ka pārtrūkst draudzība, kas dibinājusies uz izdevīgumu un patiku, ja vairs nav nedz izdevīguma, nedz patikas (viņi bija draugi tieši šo motīvu dēļ, ja to vairs nav, loģiski, ka nav ari draudzības). Var rasties pārmetumi, ja kāds, mīlēdams otru izdevīguma un patikas dēļ, izlicies, ka to dara rakstura dēļ. Kā mēs teicām jau sākumā, vislielākās nesaskaņas rodas starp tiem draugiem, kuriem nav vienāds uzskats par to, kādēļ viņi ir draugi.

Ja kāds maldīgi domā un pieņem, ka draudzība viņam tiek izrādīta viņa rakstura dēļ, kaut gan īstenībā otrajam nav šādas attieksmes, lai vaino pats sevi. Turpretim, ja otrs izliekas un ar savu izlikšanos ved maldināšanā, tad ir taisnīgi pārmest mānītājam un to apsūdzēt vēl vairāk nekā naudas viltotājus, jo nelietīga rīcība ir pieļauta pret kaut ko daudz cienījamāku.

Vai ir jāsaglabā draudzīgas attiecības pret cilvēku, kurš sākumā bijis krietns, bet vēlāk kļuvis nelietīgs un tāds ari šķiet? Vai varbūt tas nav iespējams, ja jau draudzība nav iespējama pret visu, bet tikai pret labo, un varbūt nekrietnais nav jāmll un to ari nevajag [darīt]? Nedrīkst taču paradīt draudzību nelietībai un kļūt līdzīgam nekrietnajam. Kā jau teikts, līdzīgs ir draugs līdzīgajam. Bet varbūt draudzību nevajag pārtraukt tūlīt? Varbūt [to vajag pārtraukt] ne ar visiem, bet tikai ar tiem, kuri sava samaitātībā ir nelabojami, toties tiem, kuriem ir iespējams laboties, jāpalldz, turklāt domājot vairāk par viņu raksturu nekā par mantas stāvokli, jo tas ir krietnāk un vairāk raksturīgs draudzībai? Ja ari kāds pārtrauc draudzību, viņš nedara neko neparastu, jo draudzība, taču nebija pret izmainījušos cilvēku; tā kā viņš nespēj glābt izmainījušos draugu, viņš to atstāj.

Vai ir jāsaglabā draudzība, ja viens no draugiem paliek tāds, kāds bijis, bet otrs kļūst daudz krietnāks un izcilāks tikumība? Vai varbūt tas nav iespējams? Minētais kļūst labi redzams, ja atšķirība ir liela, piemēram, bērnu draudzība: ja viens joprojām paliek bērns, bet otrs kļūst par viru šā vārda vislabākajā nozīmē, kā gan viņi Var būt draugi, ja viņiem vairs nepatīk viens un tas pats un vairs nav vienu un to pašu prieku un bēdu? Viņi neizturēsies vienādi ari viens pret otru, taču bez tā nav iespējams būt draugiem, — viņi nebūs spējīgi ari dzīvot kopā. Par to jau ir runāts. Vai tomēr attieksmei nevajag būt mazliet citādai, kā tad, ja viņš vispār nebūtu bijis draugs? Varbūt tomēr vajag saglabāt atmiņā bijušo kopību un, tāpat kā mēs uzskatām, ka draugam vairāk nekā svešiniekam vajag darīt prieku, ari attiecībā pret tiem, kas reiz bijuši draugi, jāņem vērā kādreizējā draudzība, ja vien tā nav beigusies pārāk lielas samaitātības dēļ.

4. Draudzīgās attiecības starp draugiem un vispār tas, kas raksturo draudzību, šķiet, izriet no attieksmes pret sevi. Par draugu taču uzskata to, kurš grib labu un ari dara drauga dēļ to, kas ir labs vai šķiet tāds, kā ari to, kurš paša drauga dēļ grib, lai viņš eksistētu un dzīvotu. Tieši to jūt mātes attieksmē pret bērniem un tie draugi, kuri kādreiz sastrīdējušies.

Citi uzskata par draugiem tos, kuri kopā pavada laiku un veļas vienu un to pašu vai ari jūt kopīgas bēdas un priekus. Ari tas visvairāk attiecas uz mātēm.

Draudzība tiek raksturota tieši pēc vienas no šim pazīmēm. Attiecībā pret sevi tas viss piemīt krietnam cilvēkam, bet pārējiem tikai tiktāl, ciktāl viņi sevi uzskata par tādiem. Kā jau teikts, katrā atsevišķā gadījuma mērs ir tikumība un priekšzīmīgi krietns cilvēks. Šāds cilvēks ir saskaņā ar sevi, un visas dvēseles daļas viņā tiecas pec viena un tā paša. Viņš grib sev to, kas ir labs un šķiet tāds, kā ari dara labu pats savā labā (tas ir raksturīgi krietnam cilvēkam — pūlēties, lai sasniegtu labo), t. i.,, racionālās dvēseles daļas labā, jo tā, šķiet, ir katra cilvēka būtība. Viņš grib dzīvot un saglabāt sevi neskartu,, it īpaši racionālo dvēseles daļu, jo krietnam cilvēkam esība — tas ir labums. [...]"

Krietns cilvēks labprāt pavada laiku pats ar sevi, un tas viņam sagādā baudu: atmiņas par padarīto ir patīkamas, nākotnes cerības labas un līdz ar to ari patīkamas. Viņam ir ari daudz vielas pārdomām. Bēdas un priekus viņš visvairāk panes sevi, jo viņu iepriecē vai apbēdina vienmēr viens un tas pats, nevis katrreiz cits. Var teikt, ka viņam nav nepieciešamības kaut ko vēlāk nožēlot. Tā kā godprātīgajam attieksmē pret sevi piemīt viss minētais un pret draugu viņš izturas kā pats pret sevi (jo draugs ir otrs pats), tad šādā gadījuma var teikt, ka draudzība ir tad, ja ir kaut kas no minētajam pazīmēm un draugi ir tie, kuriem tas piemīt.

Vai pret sevi ir iespējama draudzība vai nē — šis jautājums lai šimbrīžam tiek atlikts. Var uzskatīt, ka draudzība ir tad, ja ir divi vai vairāki no minētajiem nosacījumiem, turklāt ļoti stipru draudzību mēdz pielīdzināt draudzībai pret sevi.

Ārēji šķiet, ka viss minētais piemīt daudziem, pie tam ari nekrietniem cilvēkiem. Bet vai viņiem tiešām tas piemīt tādēļ vien, ka viņi paši ir apmierināti ar sevi un uzskata, ka ir godprātīgi? Galīgi nekrietniem un nelietīgiem cilvēkiem nekas no tā nepiemīt un pat neliekas, ka būtu; visticamāk, ka tā tas ir nekrietnajiem vispār, jo viņiem nav saskaņas ar sevi — viņi kāro vienu, bet grib citu, tāpat kā nesavaldīgie; izvēlas nevis to, ko uzskata par labumu sev, bet patīkamo, kas turklāt ir kaitīgs. Daži savukārt gļēvulības un slinkuma dēļ nedara to, ko apzinās sev par vislabāko; tie, kuri paveikuši daudz briesmu darbu un nekrietnības dēļ tiek ienīsti, bēg no dzīves un sevi nogalina. Nekrietnie cilvēki meklē sev draugus, ar kuriem pavadīt kopā dienas, un bēg no sevis, jo, būdami paši ar sevi, viņi atceras daudz nepatīkama un par tādām lietām domā ari nākotnē, bet kopā ar citiem tas piemirstas. Viņiem nav nekā pievilcīga, tāpēc viņi nejūt ari draudzlgumu pret sevi. Viņi nevar priekus un bēdas panest sevi, jo viņu dvēsele ir nemitīgā uzbudinājumā un pretrunās: viena dvēseles daļa viņus velk uz kādu pusi, otra — uz citu pusi, un tā šāds cilvēks, kuru pastāvīgi rausta uz dažādām pusēm, ir it kā sadalīts. Vienlaikus nav iespējams just ciešanas un baudu, bet mazu brītiņu pēc baudas viņš cieš par to un grib, lai nemaz nebūtu bijuši šādi prieki. Šādus cilvēkus māc novēlota nožēla. Liekas, ka nekrietnais ari pret sevi neizturas draudzīgi, jo viņam nav nekā tāda, kas ir pievilcīgs draudzībā. Tā kā šāds stāvoklis ir pārāk nožēlojams, no nekrietnības un samaitātības ir jābēg visiem spēkiem un jācenšas būt godprātīgam un krietnam, jo tikai tā ir iespējams just pret sevi draudzlgumu un kļūt par draugu citam.

5. Labvēlība ir līdzīga draudzīgām attiecībām, tomēr tā nav draudzība, — labvēlība var būt pret nepazīstamiem un var neizpausties atklāti, bet tā nav draudzība. Par to jau runāts. Labvēlība nav ari mīļa attieksme, jo labvēlībā nav sasprindzinājuma tieksmē, kas mēdz būt mīļās attieksmēs. Piedevām mīļums attiecībās ir saistīts ar savstarpēju pieradumu un sarašanu, toties labvēlība var būt pēkšņa un negaidīta, kā, piemēram, pret sporta cīnītājiem, kuriem varam gan vēlēt panākumus, taču nesniegtu palīdzību. Tātad, kā jau teicām, labvēlīgums rodas pēkšņi un savstarpējais pievilcīgums te ir vairāk virspusējs.

Taču labvēlīgums var būt draudzības sākums, — tāpat kā mīlestības sākums ir bauda, ko sagādā ārējais izskats. Neviens neiemīlas, ja viņam nav sagādājis baudu ārējais izskats, tomēr mīl nevis tāds, kuru iepriecē ārējais izskats, bet gan tāds, kurš ilgojas, ja nav klāt mīlas objekta, un tiecas būt kopā ar to.

Tāpat ari par draugiem nekļūst tie, kas nav bijuši savstarpēji labvēlīgi, taču tas vēl nenozīmē, ka labvēlīgie jūt viens pret otru ari draudzību. Viņi tikai grib viens otram labu, bet neko tieši nedara un nepalīdz, un negribētu ciest nepatikšanas viens otra labā. Pārnestā nozīmē varētu teikt, ka labvēlība ir neaktīva draudzība, kas ar laiku un abām pusēm savstarpēji sarodot var kļūt par draudzību, turklāt par draudzību nevis izdevīguma vai baudas dēļ, jo šo motīvu dēļ nerodas savstarpēja labvēlība: ja kāds atlīdzina otram par pakalpojumu ar labvēlību, tas ir vienkārši taisnīgi; tas, kurš grib otram darīt labu cerībā par to kaut ko iegūt, nav labvēlīgs pret otru, bet drīzāk gan pret sevi; viņš nav ari draugs, ja pakalpo otram izdevīguma dēļ. Visumā tātad labvēlība rodas tikumības un krietnības dēļ, ja kādam, piemēram, otrs šķiet skaists, drosmīgs vai tamlīdzīgi, kā mēs jau teicām attiecībā par sporta cīnītājiem.

6. Ari vienprātība liekas draudzība; tieši tāpēc vienprātība atšķiras no vienādas domāšanas, jo pēdējā var būt ari tiem, kuri nepazīst viens otru. Tāpat par vienprātību nerunā tad, ja vairākiem par kaut ko ir vienādi uzskati, piemēram, par debess parādībām (vienādi uzskati par šiem jautājumiem nenozīmē draudzību), bet par polisām mēdz teikt, ka tās ir vienprātīgas, ja pilsoņi vienādi spriež par to, kas derīgs, ja dod priekšroku vienam un tam pašam, ja rīcība ir atbilstoša tam, ko visi atzīst. Tātad vienprātība attiecas uz praktisko rīcību un to, kas nozīmīgs un abām pusēm vai visiem iespējams. Tā, piemēram, tas notiek polisās, ja visi uzskata, ka amatiem jābūt vēlētiem, ka ar spartiešiem jāslēdz savienība, ka polisas priekšgalā jābūt Pitakam^100, pieņemot, ka to grib ari viņš_ pats. Bet, ja katrs grib savu, kā to redzam «Feniķietēs»101, valsti [valda] nesaskaņas un nemieri, jo ne jau tā ir vienprātība, kad abiem padomā viens un tas pats, kas tas ari būtu, bet tā, kad abi domā par vienu un to pašu personu; piemēram, ja tauta un izcilākie pilsoņi vienlīdz atzīst, ka jāvalda krietnākajiem. Tādā veidā tiek sasniegts tas, pēc kā visi tiecas. Tātad vienprātība ir draudzība pilsoņu vidū, kā tas ari tiek atzīts, jo tā attiecas uz derīgo un to, kas pienākas dzīvei.

Sāda vienprātība valda starp morāli krietniem, jo viņi ir saskanīgi katrs pats ar sevi un savstarpēji, — viņi, var teikt,_ balstās uz vienu un to pašu. Viņu vēlēšanās ir pastāvīgas un noturīgas, nevis mainīgas kā straumes Euripā^102; tas, ko viņi vēlas, ir taisnīgais un derīgais,, un pēc tā viņi kopīgi ari tiecas. Nekrietnie nespēj būt vienprātīgi, ja nu vienīgi uz īsu laiku; viņi nespēj būt ari draugi, jo katrs tiecas pēc lielāka labuma, bet izvairās no grūtībām un pienākuma saistībām valsts labā. Visu labāko gribēdams tikai sev, katrs vēro tuvāko un kavē to. Ja kopīgais netiek sargāts, tas iet bojā. Starp viņiem gadas naidīgas nesaskaņas un nemieri, — viņi paši negrib rīkoties taisnīgi, bet piespiež viens otru.

7. Labdari vairāk jūt draudzību pret tiem, kuriem dara labu, nekā tie pret saviem labdariem. Sāda attieksme ir nesaprotama, un kā tāda tā tiek iztirzāta. Lielākajai daļai šķiet, ka vieni ir parādnieki, otri — aizdevēji, un, tāpat kā ar naudas aizdevumiem, parādnieki vēlas, lai nebūtu to, kuriem viņi ir parādā, bet aizdevēji ir norūpējušies par parādnieku labklājību, ari labdari cer uz to [cilvēku] pateicību, kuriem darījuši labu, bet tiem savukārt nerūp atlīdzināšana. Epiharms^103 teiktu, ka šādi apgalvo tie, kuri uz visu skatās no sliktās puses, taču īstenībā tas ir cilvēka dabā: lielākā daļa cilvēku ātri aizmirst un tiecas vairāk pēc tā, lai viņiem darītu labu, nekā paši [vēlas] darīt labu. Šķiet, ka cēlonis ir vairāk dabā, un te nav līdzības ar naudas aizdošanu. Patiesi, naudas •aizdevējam nav draudzības jūtu, bet tikai vēlēšanās, lai parādnieks būtu sveiks un vesels un varētu atlīdzināt parādu. Toties labdari jūt draudzību un mīlestību pret tiem, kuriem viņi dara labu, ari tad, ja no tiem attiecīgajā bridi nav nekāda labuma un tā nebūs ari nākotnē. Tas pats notiek ar māksliniekiem: ikviens mīl savu [mākslas] darbu vairāk nekā to spētu pats darbs, ja tas kļūtu dzīvs. To it īpaši var vērot pie dzejniekiem: viņi mīl paši savus sacerējumus gandrīz kā bērnus. Kaut kas līdzīgs ir vērojams ari pie labdariem: palīdzība savā ziņā ir viņu veikums, un to viņi mīl vairāk nekā veikums darītāju. Cēlonis ir tas, ka visiem esība ir kaut kas vēlams un pievilcīgs, bet mūsu esība ir aktivitātē, t. i., dzīvošanā un darbībā. Darba darītāja esība izpaužas aktivitātē, tāpēc katrs mīl savu veikumu, jo tas nozīmē — esību. Tas ir ari dabiski: tas, kas pastāv potenciāli, tas aktivitātē parādās kā veikums. Tam, kurš dara labu, skaistais ir pašā darbībā, un tā viņam sagādā prieku, turpretim tas, kurš saņem palīdzību, darītāja rīcībā uztver nevis skaisto, bet derīgo; tas ir mazāk patīkams un mazāk pievilcīgs. Toties aktivitāte ir patīkama gan attiecīgajā bridi, gan nākotnē kā cerība, gan pagātnē kā atmiņas. Tātad tas, kas ir saistīts ar aktivitāti, ir sevišķi patīkams un vienlīdz ari pievilcīgs. Darītājam viņa veikums ir paliekošs (jo skaistais ir ilglaicīgs), bet palīdzība, ko kāds ir saņēmis, ar laiku pagaist. Atmiņas par skaisto ir patīkamas, par derīgo — tikpat kā nemaz vai ļoti maz. Attiecībā uz nākotnes cerībām jāsaka, ka te viss ir otrādi.

Darbībai un radīšanai ir līdzīgas ari draudzības jūtas, taču just draudzību pret sevi — tas ir kaut kas pasīvs. Tātad tie, kuri ir aktīvi darbībā, ir ari draudzīgi, un viņiem piemīt viss, kas rada draudzību.

Turklāt visi vairāk mīl to, kas radies grūtībās, kā, piemēram, ja kāds ir pats naudu sagādājis, nevis mantojis to. Šķiet, ka palīdzības saņemšana neprasa nekādas pūles, bet darīt labu ir grūti. Tāpēc ari bērnus vairāk mīl mātes, jo bērnu radīšana ir saistīta ar grūtībām un viņas vairāk apzinās bērnus kā savus. Liekas, ka minētais raksturīgs ari labdariem.

8. Nav skaidrs ari jautājums par to, vai pret sevi vajag vairāk just draudzību vai pret kādu citu. Parasti pārmet tiem, kuri sevi pārāk mīl, un tādus dēvē apkaunojoši par patmīļiem. Pastāv uzskats, ka nekrietns cilvēks visu dara savā labā, un jo nekrietnāks, jo — vairāk (piemēram, tādam pārmet, ka viņš pats no sevis negrib darīt neko); turpretim morāli krietns dara visu skaista mērķa dēļ, un jo krietnāks, jo — vairāk; tāpat viņš dara ari drauga dēļ, bet to, kas attiecas uz pašu, atstāj novārtā.

Šādi apgalvojumi nesaskan ar to, kas notiek īstenībā, un tas ir ari saprotami. Saka taču ari tā, ka pirmām kārtām vajag mīlēt to, kurš ir vislielākā mērā draugs; šāds draugs vēl labu otram šī otra cilvēka dēļ, turklāt ari tad, ja neviens neuzzinās par to. Pašam pret sevi it īpaši izpaužas šāda attieksme un ari viss pārējais, kas raksturo kādu cilvēku kā draugu. Jau iepriekš ir runāts par to, ka viss, kas apliecina draudzību, izriet no attieksmes pašam pret sevi un pāriet uz citiem. Šajā ziņā vienprātīgas ir ari visas parunas, piemēram, «viena dvēsele», «draugiem viss ir kopīgs», «izlīdzināta vienlīdzība ir draudzība», «ceļgals ir tuvāk nekā pēda». Viss minētais ir sevišķi raksturīgs paša attieksmē pret sevi, jo katrs vislielākā mērā ir draugs pats sev un ari draudzība pret sevi jājūt vislielākajā mērā. Protams, ka ir grūti izšķirt, kuram no šiem abiem uzskatiem sekot, jo abos ir kaut kas pārliecinošs.

Šos spriedumus vajag izanalizēt un noskaidrot, ciktāl un kādā veidā tie atbilst patiesībai. Tas kļūs skaidrs, ja sapratīsim, kādu saturu katrs no viņiem ieliek jēdzienā sevis mīlestība. Tie, kuri ar šo jēdzienu saprot kaut ko nosodāmu, atzīst, ka šāda īpašība piemīt cilvēkiem, kas karo pēc iespējas vairāk naudas, goda vai fizisko baudu. Pēc visa minētā tiecas daudzi, uzskatīdami, ka tas ir vislabākais, — viņi nopūlas, lai to sasniegtu, un cīnās par to. Tie, kuri šajās lietās ir negausīgi, ar prieku nododas baudām un vispār padodas afektiem, t. i., tam visam, kas saistīts ar iracionālo dvēseles daļu. Vairums cilvēku ir tādi. Tātad šāds apzīmējums ir radies tāpēc, ka vairums cilvēku ir nekrietni, un tieši tāpēc sevis mīlestība ir kaut kas nosodāms. Tātad ir pilnīgi skaidrs, ka vairums cilvēku ir paraduši piedēvēt sevis mīlestību tiem, kuri atļaujas šādas lietas, turpretim nekad nepiedēvēs sevis mīlestību un nenosodīs nevienu tādu, kurš vienmēr vairāk par citiem centīsies rīkoties taisnīgi, saprātīgi, mēreni vai ari kaut kā citādi atbilstoši tikumībai, vai vispār centīsies saglabāt skaisto.

Bet liekas, ka drīzāk gan tieši tādam piemīt sevis mīlestība, jo viņš sev kāro pašu skaistāko un augstākā mērā labo un kalpo tam, kas cilvēkā ir valdošais un noteicošais, un paklausa tam visās lietās. Tāpat kā valsts un jebkura salikta veseluma būtība, tāpat ari -cilvēka būtība izpaužas tajā, kas ir valdošais un noteicošais. Sevis mīlestība visvairāk piemīt tam, kurš šo galveno tura dārgu un kalpo tam. Cilvēku sauc par savaldīgu vai nesavaldīgu atkarībā no tā, vai prāts valda vai nē; tā notiek tāpēc, ka prāts ir katra cilvēka būtība, un var teikt, ka cilvēks veic kādu darbību pats, t. i., labprātīgi, ja šajā darbībā līdzdalību ņem prāts. Tātad ir skaidrs, ka tieši tā ir katra cilvēka būtība un to sevišķi augstu vērtē morāli krietnais, kuram sevis mīlestība, atšķirīga no tās, kura nosodāma, piemīt, var teikt, vislielākajā mērā. Šāda sevis mīlestība atšķiras no iepriekšējās tikpat lielā mērā kā saprātīga dzīve no tādas dzīves, kas pakļauta afektiem, vai ari kā tieksme pēc skaistā no tieksmes pēc tā, kas šķiet noderīgs. Tos, kuri sevišķi izceļas ar krietnu un skaistu rīcību, atzīst un slavē visi. Ja visi sacenstos tieksmē pēc skaistā un sasprindzinātu spēkus, lai darītu skaistus darbus, tad visiem kopā būtu viss nepieciešamais un katram atsevišķi tas, kas ir visaugstākais labums» ja jau patiešām tikumība ir visaugstākais labums.

Tātad [no minētā] nepieciešami izriet, ka krietnam cilvēkam piemīt sevis mīlestība (jo viņš ar krietnu rīcību darīs labu sev un palīdzēs ari citiem), turpretim morāli samaitātam tā nepiemīt (jo viņš kaitēs gan sev, gan tuvākajiem, nododamies zemiskiem afektiem). Morāli samaitātam cilvēkam nav saskaņas starp to, ko vajag darīt, un to, ko viņš dara, toties morāli krietns dara to, ko vajag darīt. Jebkurā gadījumā prāts izvēlas to, kas ir vislabākais pašam, un morāli krietnais pakļaujas prātam. Patiesība ir ari tā, ka krietns cilvēks daudz dara savu draugu dēļ, kā ari dzimtenes labā, un, ja vajadzīgs, ir gatavs ari mirt. Viņš ziedos naudu, godu un vispār tos visus labumus, par kuriem cīnās cilvēki, sev atstādams tikai to, kas ir skaists. Viņš labāk izvēlēsies spēcīgu baudu īsam laikam nekā nenozīmīgu — ilgam laikam un labāk dzīvos vienu gadu skaisti, nekā daudzus gadus kaut kā, tāpat ari labāk paveiks vienu lielu darbu skaisti, neka darīs daudzus maznozīmīgus. Tā tas, acīm redzot, mēdz notikt ar cilvēkiem, kuri ziedo savu dzīvību: viņi sev izvēlas to, kas ir liels un skaists. Viņš atdos ari naudu, ja draugi var gūt lielāku labumu: naudu iegūs draugs, bet viņš pats būs izdarījis kaut ko skaistu; tādējādi viņš piešķir lielāko labumu pats sev. Tādā pašā veidā viņš rīkosies attiecībā uz godu un amatiem, proti, viņš atteiksies no visa drauga labā, un tas ir skaisti un cildinoši attiecībā pret sevi. Šāds cilvēks pilnīgi pamatoti šķiet krietns, jo visa cita vietā viņš izvēlas skaisto. Var pat atteikties no kādas rīcības drauga labā, ja skaistāk ir ierosināt, lai draugs veic kādu darbību nekā darīt pašam. Krietns cilvēks, izrādās, visās cildināmās lietās piesavina sev vairāk skaistā. Tātad, kā jau teikts, sevis mīlestība ir nepieciešama šādā nozīmē, nevis tādā nozīmē, kā domā lielais vairums.

9. Dažādas domas ir izteiktas ari par to, vai laimīgajiem nepieciešami draugi vai ne. Saka taču, ka svētlaimīgajiem un tiem, kuri ir pilnīgi patstāvīgi, draugi nav vajadzīgi, jo viņiem jau ir visi labumi; tam, kurš ir pilnīgi patstāvīgs, vairs nekā nevajag, bet draugs, būdams otrais pats, sagādā to, ko pirmais pats nespētu. No minētā radies ari teiciens: «Ja dēmons ir labvēlīgs, kāda vēl vajadzība pēc draugiem?»104 Tomēr liekas nejēdzīgi piešķirt laimīgajam visus labumus, bet nepiešķirt draugus, — tieši to, kas šķiet pats lielākais no ārējiem labumiem. Ja draugam vairāk raksturīgi darīt labu nekā saņemt palīdzību un ja krietnumam un tikumībai ir raksturīga labdarība, kā ari ja skaistāk ir darīt labu draugiem nekā svešiem, tad jāsecina, ka krietnam cilvēkam būs nepieciešami tie» kuriem varēs darīt labu. Tāpēc izvirzās šāds jautājums: vai draugi vairāk ir vajadzīgi laimē vai nelaimē? Tam, kuram neveicas, vajag palīgus, bet tam, kuram veicas un kurš dzīvo labklājībā, vajag tādus, kuriem viņš palīdzētu.

Liekas, ka nejēdzība ir ari svētlaimīgu padarīt par vientuli, jo neviens negribētu paturēt visus labumus tikai pats sev: cilvēks taču ir sabiedriska būtne un no dabas radīts, lai dzīvotu kopā. Tātad tāds ir ari laimīgais, jo viņam no dabas ir visi labumi. Skaidrs, ka kopā ar draugiem un turklāt ar krietniem [draugiem] ir labāk pavadīt dienas neka ar svešiem vai gadījuma cilvēkiem. Tātad draugi nepieciešami ari laimīgajam.

Tādā gadījumā, kā izprast to, ko apgalvo pirmie^105, un kadā nozīmē viņu apgalvojums ir patiess? Vai tas nav jāsaprot tā, ka daudzi uzskata par draugiem tos, kuri ir noderīgi? Pēc tādiem draugiem, protams, svētlaimīgajam nebūs nekādas vajadzības, jo viņam pašam ir visi labumi; tāpat viņam nebūs vajadzības vai ari būs ļoti niecīga vajadzība pēc tādiem draugiem, kuri varētu sagādāt baudu (jo viņa dzīve ir patīkama pati par sevi un tai nav vajadzīga vēl kāda klātnākoša bauda). Tā kā viņam nav vajadzīgi šādi draugi, tad parasti secina, ka viņam vispār nav vajadzīgi draugi. Šāds apgalvojums laikam tomēr nav patiess. Jau sākumā^106 tika teikts, ka laime ir zināma aktivitāte, taču aktivitāte, skaidrs, ka rodas, nevis ir pastāvīgi īpašumā kā kaut kāda manta. Ja laime izpaužas dzīves aktivitātē un krietna cilvēka aktivitāte ir krietna un patīkama pati par sevi, kā jau sākumā teikts^107, un ja tas, kas ir pašam piemītošs, ir ari patīkams, bet vērot varam vairāk citus nekā sevi un citu rīcību vairāk nekā paši savu, tad tiem, kuri paši ir krietni, patiku sagādā krietnu draugu rīcība (jo abiem piemīt tas, kas no dabas ir patīkams). Tātad svētlaimīgajam būs nepieciešami šādi draugi, ja jau viņš dod priekšroku iespējai vērot krietnu rīcību un tādu [rīcību], kas pašam ir raksturīga. Tieši tāda ir krietna drauga rīcība.

Tālāk: tiek uzskatīts, ka laimīga cilvēka dzīvei nepieciešami jābūt patīkamai. Taču dzīve vientulībā ir grūta» jo nav viegli, dzīvojot pašam ar sevi, būt nemitīgā aktivitāte, bet tas ir viegli, dzīvojot kopā ar citiem un citiem. Tāda aktivitāte būs pastāvīgāka, — tā būs patl-kama pati par sevi, kā tam ari jābūt, ja runa ir par svētlaimīgo (jo krietns cilvēks tieši tāpēc, ka viņš ir krietns, priecājas par tiem veikumiem, kas ir atbilstoši tikumībai, un jūt nepatiku pret tiem, kas rodas no netikumības, — gluži tāpat kā mūziķim skaistas melodijas sagādā baudu, bet neskanīgas — rada ciešanas). Kā apgalvo Teognlds,108 krietnu cilvēku kopīgā dzīve savā ziņa ir vingrināšanās tikumībā.

Ja aplūkojam šo jautājumu no dabas viedokļa, liekas pamatoti, ka krietns cilvēks ir no dabas vēlams par draugu krietnajam. Kā jau teikts, tas, kurš ir no dabas labs, tas ir ari krietnajam labs un patīkams pats par sevi. Dzīvnieku dzīve raksturojama ar sajūtas spēju, cilvēka dzīve — ar sajūtas un domāšanas spēju. Spēja pārvēršas aktivitātē, un noteicošais ir tieši aktivitāte. Tātad dzīvot būtībā nozīmē just vai domāt. Taču dzīvot ir labums un vienlaikus ari patīkamais pats par sevi, jo tas ir kaut kas noteikts, bet noteiktība labajam ir piemītoša no dabas. Tas, kas ir labs no dabas, tas ir tāds ari morāli krietnajam. Tāpēc šāda dzīve visiem šķiet patīkama. Nevajag ņemt par piemēru nekrietnu un sagandētu dzīvi, tāpat ari ciešanu pilnu dzīvi, jo šādai dzīvei nav noteiktības tāpat, kā [nav noteiktības] tam, kas ir pamatā šādai dzīvei un kas veido to. Par ciešanām turpmāk tiks paskaidrots sīkāk.

Ja dzīve pati par sevi ir labums un patīkamais (minētais redzams no tā, ka visi tiecas pēc dzīves — it īpaši morāli krietnie un svētlaimīgie, jo tieši viņiem dzīve ir visvairāk vēlama un tajā ir visvairāk svētlaimes), ja, tālāk, tas, kurš redz, tas ari jūt, ka viņš redz, un dzirdošais jūt, ka viņš dzird, tāpat kā staigājošais jūt, ka viņš staigā, ari citos gadījumos līdzīgi, tātad, ja ir kaut kas tāds, kas jūt mūsu aktivitāti, tā ka mēs varam sajust, ka mēs sajūtam, un domāt, ka mēs domājam, bet tas, ka mēs sajūtam un domājam, nozīmē, ka mēs esam (jo būt taču nozīmē just vai domāt), tālāk, ja sajust, ka dzīvojam, ir kaut kas patīkams pats par sevi (jo dzīve no dabas ir labums, bet sajust sevi šādu labumu ir patīkami), tālāk, ja dzīve ir kaut kas vēlams un jo sevišķi krietnajiem, tāpēc ka esība viņiem ir kaut kas labs un patīkams (jo, sajūtot sevi to, kas ir labs pats par sevi, viņi jūt ari baudu), beidzot, ja krietns cilvēks izturas pret draugu tāpat kā pret sevi (jo draugs ir otrais pats), tātad, — ja tas viss ir tā, tad katram ir vienādi vai vismaz apmēram vienādi vēlama paša esība un drauga esība. Bet esība, kā mēs redzējām, padarīja vēlamu paša krietnības sajūtu, un šāda sajūta ir patīkama pati par sevi. Tāpēc ir nepieciešami just līdzās drauga tikumību, un tas ir iespējams, dzīvojot kopā, [risinot] kopīgās sarunas un daloties domām. Jēdzienu kopā dzīvot lieto šādā nozīmē attiecībā uz cilvēkiem, bet attiecībā uz ganāmpulku tas nozīmē — kopā ganīties vienā un tajā pašā vietā.

Tātad, ja svētlaimīgajam esība ir vēlamais pats par sevi kā tāds labums, kas ir labs no dabas un vienlaikus ari patīkams, un ja viņš izturas līdzīgi pret drauga esību, tad jāsecina, ka ari draugs pieder pie tā visa, kas vēlams. Ja svētlaimīgajam kaut kas ir vēlams, tam ari vajag būt, — pretējā gadījumā viņa svētlaimlbai būs kaut kāda nepilnība. Tātad laimīgajam būs nepieciešami krietni draugi.

10. Tādā gadījumā [jājautā:] vai nepieciešams iegūt pēc iespējas vairāk draugu vai ari, kā trāpīgi, šķiet, teikts par viesmīlību, pareizs ir atzinums: «Ne pārāk daudz viesu un ne bez viesiem» un tas noder ari draudzībā, proti, nebūt bez draugiem, bet lai nav pārāk daudz draugu? Teiktais, šķiet, sevišķi vietā attiecībā uz draudzību, kas dibinās uz izdevīgumu (jo atlīdzināt daudziem ar pakalpojumu pret pakalpojumu ir grūti, un, lai to izdarītu, mūžs būtu par īsu; ja draugu ir vairāk, nekā nepieciešams paša dzīvei, viņi ir lieki un traucē skaistu dzīvi, tātad pēc viņiem nav vajadzības). Baudai pietiekami nedaudzi draugi, tāpat kā garšvielas — pārtikai. Bet vai vajag pēc iespējas vairāk krietnu draugu, vai ari šādu draugu skaitam ir kāds mērs, tāpat kā polisā pilsoņu skaitam? No desmit cilvēkiem vēl nebūs polisas, bet desmit reiz desmit tūkstoši cilvēku — tā vairs nebūs polisa. «Cik daudz» nenozīmē konkrētu skaitli, bet kaut kādu daudzumu noteiktās robežās. Ari draugu skaits ir ierobežots, — robežu nosaka tas, cik daudziem cilvēkiem ir iespējams dzīvot kopā (jo kopā dzīvošana ir sevišķi raksturīga draudzīgām attiecībām). Ir pilnīgi skaidrs, ka nav iespējams dzīvot kopā ar daudziem un sadalīt sevi. Turklāt ari šiem daudzajiem vajag būt savstarpēji draugiem, ja jau visi grib kopīgi pavadīt laiku. Daudziem to izdarīt ir grūti, jo nav iespējams ar daudziem dalīt priekus un bēdas kā savas; tā var gadīties, ka vienlaikus vajadzēs gan priecāties, gan bēdāties. Tāpēc varbūt labāk ir meklēt nevis pēc iespējas vairāk draugu, bet tikai tik daudz, cik ir pietiekami, lai dzīvotu kopā, jo patiešām, šķiet, būt tuvam draugam [vienlaikus] daudziem nav iespējams. Tāpēc jau ari neiemīlas vairākos, jo mīlestība ir kaut kas līdzīgs pārmērīgai draudzībai, turklāt attieksmē pret vienu cilvēku. Tātad tuva draudzība ir iespējama ar nedaudziem. Minētais atbilst tam, kas notiek īstenībā: draudzībā starp biedriem nav liels skaits draugu, un tikai divus apdzied ari himnās.109 Turpretim tie, kuriem ir daudz draugu un ar visiem ir vienādi tuvas attiecības, tie, liekas, nevienam nav draugi, — viņu draudzība ir saprotama vienīgi tādā nozīmē kā draudzība starp pilsoņiem. Šādā draudzībā ir iespējams būt draudzīgam pret daudziem, turklāt neizdabājot, bet saglabājot īstenu morālu krietnumu. Turpretim draudzība tikumības vārdā un pašu draugu dēļ nav iespējama ar daudziem; ir patīkami, ja var atrast dažus tādus.

Vai draugi vairāk vajadzīgi labklājībā vai nelaimē? Draugus meklē tiklab vienā, kā otrā gadījumā. Tiem, kuri nonākuši nelaimē, vajadzīga palīdzība, tiem, kuriem veicas, nepieciešami cilvēki, ar kuriem viņi varētu dzīvot kopā un palīdzēt, jo viņi grib darīt labu. Nelaimē draugi ir nepieciešamāki, tāpēc te vajadzīgi tādi, kuri var būt noderīgi, taču ir skaistāk, ja draugi ir laimē, tāpēc ka tad meklē draugus, kuri ir godprātīgi un krietni, jo darīt labu tādiem un pavadīt laiku ar tādiem ir vairāk vēlams.

Pati draugu klātbūtne ir patīkama gan laimē, gan nelaimē; tiem, kuri cieš, kļūst vieglāk, ja līdzi jūt draugi. Tāpēc varētu jautāt, vai draugi mūs atbrīvo it kā no kāda smaguma vai ari, ja tas nav tā, draugu klātbūtne, kas pati par sevi ir patīkama, un apziņa, ka kāds jūt līdzi, padara ciešanas mazākas? Vai tas ir vienādi vai otrādi,— šis jautājums lai tiek atstāts, — skaidrs ir tas, ka notiek tā, kā teikts.

11. Draugu klātbūtne, liekas, nav kaut kas pilnīgi viendabīgs. Patīkama ir jau pati iespēja redzēt draugus, it īpaši nelaimē, tāpēc ka tā ir zināma palīdzība pret ciešanām (drauga izskats un vārds spēj nomierināt, jo sevišķi, ja viņš ir laipns: viņš pazīst drauga raksturu un zina, kas var iepriecināt, kas — apbēdināt). No otras puses, sajust to, ka draugam jācieš mūsu likstās, ir nepatīkami. Ikviens izvairās būt par ciešanu cēloni draugiem.

Tāpēc tie, kuri pēc savas dabas ir īsti vīrišķīgi, izvairās no draugu līdzjūtības un, ja vien attiecībā pret ciešanām nav galīgi bezjūtīgi, nepanes ciešanas, kas radušās draugiem viņu dēļ, un vispār raudulīgus nelaiž sev tuvumā» jo paši nav raudulīgi. Turpretim sievietes un viņām līdzīgus vīrus iepriecina tie, kuri raud līdzi, un viņi uzskata tos par draugiem un līdzjutējiem. Skaidrs, ka ikvienā gadījumā vajag atdarināt krietnāko.

Draugu klātbūtne laimē dod iespēju patīkami pavadīt laiku un sniedz apziņu, ka draugiem sagādā patiku tas pats, kas pašam šķiet krietns un labs. Tāpēc uzskata, ka laimē vajag aicināt draugus ar prieku (jo būt labdarim ir skaisti), bet nelaimē — vilcināties (savu nelaimi pēc iespējas mazāk vajag uzvelt citiem; no minētā radies teiciens: «pietiek ar to, ka es esmu nelaimīgs»110). Draugus it īpaši vajag aicināt tad, ja viņi var daudz palīdzēt ar niecīgām pūlēm. Turpretim iet vajadzētu tieši pie tā, kurš ir nelaimē, turklāt neaicinātam un labprātīgi (jo draugam ir raksturīgi darīt labu tiem, kuriem vajadzīga palīdzība, ja arī neviens to nav prasījis, jo abiem tas ir gan skaistāk, gan patīkamāk). Arī laimē labprāt vajag dalīties (jo draugi ir vajadzīgi arī tādā gadījumā), bet nevajag mudināt draugus palīdzēt mums, — jo tiekties pēc tā, lai kāds mums palīdz, nav skaisti). Taču ar palīdzības atvairīšanu var iegūt nepatīkama cilvēka slavu, — no tā vajag izvairīties, jo dažkārt tā notiek.

12. Tātad draugu klātbūtne ir vēlama jebkurā gadījumā.

Ir taču tā, ka draudzībā visvairāk vēlama ir kopā dzīvošana, tāpat kā mīlētājiem vispatīkamāk liekas redzēt vienam otru, un viņi izvēlas šo sajūtu vairāk nekā visu citu, jo pati mīlestība un tās rašanās saistīta tieši ar to. Draudzība ir zināma kopība, un tā, kā katrs izturas pret sevi, viņš izturas arī pret draugu. Sajūta par paša esību ikvienam ir patīkama un vēlama, — tāda pati ir attieksme pret draugu. Sī sajūta kā aktivitāte izpaužas kopā dzīvošanā, tāpēc saprotams, ka pēc tās tiecas. Kas arī būtu katra [cilvēka] esība un kas arī būtu tas, kura dēļ katrs izvēlas dzīvot, visi vēlas pavadīt dzīvi ar draugiem: daži kopā dzer, daži nododas kauliņu spēlei, citi kopā trenējas vai dodas medībās, vēl citi kopā nododas filozofijai. Katrs pavada laiku kopā tajā nodarbībā, ko dzīvē mīl vairāk par visu, tāpēc ka, gribēdami dzīvot kopā ar draugiem, cilvēki nododas tam, kas, pēc viņu domam, nodrošina iespēju dzīvot kopā.

Nekrietnu cilvēku draudzība arī ir nekrietna (rakstura būdami nenoturīgi, viņi apvienojas tieksme pēc zemiska un, pielīdzinādamies viens otram, kļūst morāli samaitāti), toties krietnu cilvēku draudzība ir krietna un pilnveidojas savstarpējā kopībā. Šķiet, ka viņi,_ viens otru pilnveidojot un labojot, kļūst arvien krietnāki, — viņi iemācās viens no otra to, kas viņiem liekas patīkams; no minētā radies teiciens: «No krietnajiem — krietno.»111

(X GRAMATA)

1. Tagad var iztirzāt jautājumu par baudu. Tā, liekas, cilvēka dabai ir sevišķi raksturīga. Jauniešu audzināšanā bauda un ciešanas ir kā virziena rādītāji. Liekas, ka rakstura krietnībā ļoti liela nozīme ir tam, vai kāds prot priecāties par to, par ko vajag priecāties, un ienīst to, ko vajag ienīst. Tā tas ir visā dzīvē, un tam ir liels svars un nozīme attiecībā gan uz tikumību, gan uz laimi mūžā, jo izvēlas taču patīkamo, bet bēg no nepatīkamā.

Šim jautājumam nekādi nedrīkst paiet garām, vēl jo vairāk tāpēc, ka par to ir daudz pretrunīgu domu. Daži atzīst, ka bauda ir labums, citi domā gluži otrādi — vistīrākais ļaunums. Dažiem tā ir viņu pārliecība; citi domā, ka mūsu dzīvei nākšot tikai par labu, ja baudu pieskaitīšot ļaunumiem, kaut arī tā nebūtu: daudzi taču tiecoties pēc baudas un vergojot baudām, tāpēc vajagot virzīt pretējā virzienā un tādā veidā sasniegšot vidu. Ka tikai šāds spriedums nav nepareizs!

Spriedumi attiecībā par afektiem un rīcību ir mazāk pārliecinoši nekā darbi; it īpaši tad, ja spriedumi nesaskan ar to, ko var redzēt, tie rada pret sevi neuzticīgu naidu, un līdz ar to tiek atmesta arī tajos esošā patiesība. Patiešām, ja kāds nicina baudu, taču tajā pašā laikā var redzēt, ka viņš tai nododas, var izdarīt secinājumu, ka viņam ir nosliece uz baudu un jebkura bauda ir tieksmes vērta: lielākā daļa cilvēku nespēj nošķirt jēdzienus vienu no otra. Patiesi spriedumi ir derīgi ne tikai zināšanai, bet arī dzīvei. Būdami saskanīgi ar darbiem, tie pārlie-ciņa un rosina saprastspejigus cilvēkus dzīvot saskaņa ar tiem.

Par šiem jautājumiem pietiek runāt; tagad pāriesim pie to uzskatu iztirzāšanas, kādi ir izteikti par baudu.

2. Eudokss^112 domāja, ka bauda ir labums, tapec ka visi, kā redzams, pēc tās tiecas, — gan saprātīgas būtnes, gan nesaprātīgas, un visiem krietns un augstākā mērā labums ir tas, kas ir vēlams. Tas, ka visi nododas baudai,, pēc Eudoksa domām, apliecinot, ka tā visiem ir augstākais labums (katrs meklē sev to, kas viņam ir labs, tāpat kā pārtiku), un tas, kas visiem ir labs, uz ko visi tiecas, tas ir labums pats par sevi.

Šādi spriedumi vairāk varēja pārliecināt Eudoksa rakstura krietnības dēļ nekā paši par sevi, jo likās, ka viņš sevišķi izcēlās ar saprātīgu mērenību. Rezultāta radās iespaids, ka viņš tā spriež nevis tāpēc, ka būtu mīlējis baudu, bet tāpēc, ka tā ir ari patiesībā.

Turklāt viņš domāja, ka tas ne mazāk redzams, skatoties no pretējā, proti, visi izvairās no ciešanām, tātad pretējais ir vēlams, un it īpaši vēlams ir tas, ko vēlamies pašu par sevi, nevis kā cita dēļ. Par tādu vienprātīgi tiek uzskatīta bauda, jo neviens taču nejautā, kādēļ viņš jūt baudu vai prieku, — tātad bauda ir vēlama pati par sevi.

Papildinādama ikvienu labumu, bauda padara šo labumu vēl vairāk vēlamu, kā, piemēram, taisnīgu un saprātīgi mērenu rīcību. Labuma vērtība pieaug tikai tad, ja tas tiek papildināts ar labumu. Tātad ari šāds spriedums atzīst baudu par vienu no labumiem, taču nepadara to lielāku par jebkuru citu labumu. Katrs labums, papildināts ar citu labumu, ir vairāk vēlams nekā viens pats. Tieši balstoties uz šādu spriedumu, Platons savukārt noraida baudu kā labumu: patīkama dzīve, papildināta ar gudrību, ir vairāk vēlama nekā bez gudrības; ja šāds savienojums ir uzskatāms par labāku, tad jāsecina, ka bauda nav labums, jo labums ir vēlams pats par sevi,, ari tad, ja nekas to nepapildina. Tātad skaidrs, ka par labumu nav uzlūkojams ari nekas tāds, kas kļūst vairāk vēlams tad, ja to papildina vēl kāds labums.

Kas tādā gadījumā ir tas visaugstākais labums no visa, kas mums ir pieejams? Tieši to mēs meklējam!

Tie, kas turas pie uzskata, ka tas nav labums, pēc kā visi tiecas, liekas, neko nepasaka: kas šķiet visiem, tas, kā mēs sakām, ari ir. Tas, kurš noraida šo argumentu, vēl nepasaka neko ticamāku. Ja nesaprātīgie vien dzītos pēc baudām, tad šādam atzinumam būtu kāda vērtība, bet, ja pēc tam tiecas ari saprātīgie, kā gan var atzīt šādu domu? Varbūt pat nesaprātīgās būtnēs ir kaut kas krietns no dabas, kas pārāks par šim būtnēm un tiecas pēc sava labuma.

Tas, kas tiek apgalvots par baudas pretstatu, acīm redzot, nav labi izteikts. Ja ciešanas ir ļaunums, tad tas, ka tiek apgalvots, vel nenozīmējot, ka bauda ir labums, jo pretstats ļaunumam varot būt cits ļaunums un abi varot būt pretstati tam, kas nav nedz ļauns, nedz labs. Šāds spriedums varbūt nav gluži maldīgs, taču tas nav patiess attiecībā uz minēto. Ja abi pretstati būtu ļaunums, no abiem vienādi vajadzētu izvairīties; ja nedz viens, nedz otrs nav ļaunums, tad nevajadzētu izvairīties ne no viena, ne ari no otra. Bet īstenībā ir redzams, ka cilvēki izvairās no viena kā no ļaunuma, toties otru izvēlas ka labumu; tā veidojas pretstats.

Tālāk: nevar apgalvot, ka bauda nepieder pie labumiem, pamatojoties tikai uz to, ka bauda nav noteikta kvalitāte. Kvalitāte taču nav ari tikumības izpausme aktivitātē, tāpat — laime.

Tālāk: labumu uzskata par kaut ko tādu, kam ir noteiktas robežas, bet bauda esot nenoteikta, jo tā varot būt gan lielāka, gan mazāka. Ja par to spriež, izejot no baudas izpausmes, tad to pašu var teikt ari par taisnību un citiem tikumiem, kur var skaidri redzēt, ka var būt vairāk vai mazāk tikuma; tāpat ari rīcība var būt vairāk vai mazāk atbilstoša tikumiem (ir taču taisnīgāki un drosmīgāki cilvēki; ari rīcībā taisnība vai saprātīga mērenība var izpausties vairāk un mazāk). Bet, runājot par baudu, šādu uzskatu aizstāvji, liekas, nenosauc īsto cēloni, proti, nepasaka, vai baudai līdzi nāk ari ciešanas vai ne. Kas gan kavē uzskatīt baudu par kaut ko noteiktu, tāpat ka veselību, par kuru ari var teikt, ka ir vai nu vairāk, vai mazāk veselības? Samērs nav vienāds visos gadījumos, ari vienā un tajā pašā tas nav vienmēr vienāds, bet, veselībai samazinoties, tā tomēr saglabājas līdz zināmai pakāpei. Tātad atšķirība ir tikai pakāpē — vairāk vai mazāk. Tas pats iespējams ari attiecībā uz baudu.

Tie, kas labumu vērtē kā kaut ko pilnīgu, bet kustību un tapšanu atzīst par kaut ko nepilnīgu, ari baudu cenšas parādīt kā kustību un tapšanu. Šāds spriedums, acīm redzot, nav pareizs tāpēc, ka bauda nav kustība, jo ikvienai kustībai piemīt ātrums vai lēnums, — ja ari ne pašai par sevi, kā, piemēram, Kosmosa kustībai, tad attiecība pret kaut ko citu. Baudai nepiemīt nekas tamlīdzīgs. Bauda gan var ātri uzliesmot, tāpat ka ātri var sadusmoties, taču priecāties nevar ātri; ari attiecība pret kaut ko citu šeit neizpaužas ātrums, ka tas ir iešana, augšanā vai citās tamlīdzīgās kustības. Baudas rašanas kā pārmaiņa var notikt ātri vai lēni, bet, ja bauda ir aktivitāte, tad tajā neizpaužas ātrums.

Kā gan bauda var būt tapšana? (Uzskata taču, ka viss kas nevar rasties no visa kā, bet gan ir tā: no ka kaut kas rodas, par to ari sadaloties izirst.) Tādā gadījumā būtu jāsecina, ka tam, kam bauda būtu piemītoša kā tapšana, tam bojāeja būtu ciešanas.

Tālāk: saka, ka ciešanas esot dabiska stāvokļa kaut kāda nepietiekamība, toties bauda esot nepietiekamības piepildījums. Minētais attiecas uz ķermeņa dažādiem stāvokļiem. Tādā gadījumā, ja bauda ir piepildījums, tad baudu jūt tas, kurā notiek šis dabas nepietiekamības piepildījums, — tātad to jūt ķermenis. Tomēr tiek uzskatīts, ka tas nav tā; tātad bauda nav piepildījums, bet cilvēks jūt baudu pašā piepildījuma procesa un ciešanas jūt tad, kad viņam, piemēram, griež. Šāds uzskats, liekas, radies no tām ciešanām un baudām, kas saistītas ar pārtiku: sākotnēji, jūtot barības trūkumu un līdz ar to ari ciešanas, cilvēki jūt baudu apmierinājuma. Taču minētais neattiecas uz visām baudām. Tās baudas, kas saistītas ar zināšanām, vai tās, kas atkarīgas no tādam sajūtām kā oža, dzirde vai redze, tāpat ari atmiņas vai cerības, — tās visas nav savienotas ar ciešanām. Kā gan šajos gadījumos var runāt par tapšanu, ja nav bijis nekāda trūkuma vai nepietiekamības, kas tapšanas rezultāta sasniegtu piepildījumu?

Tiem, kuri savos pamatojumos ka pierādījumu izvirza nosodāmas baudas, var iebilst, ka tās nemaz navbaudas, jo tas, kas ir tīkams morāli samaitātam, nav jāuzskata par tīkamu vēl kādam citam, izņemot šo cilvēku. Tāpat vēl nebūt nav veselīgs, salds vai rūgts tas, kas tāds šķiet slimniekam, vai ari nav jāuzskata par baltu tas, kas tāds šķiet cilvēkam ar slimām acīm. Var atbildēt ari citādi: baudas ir vēlamas, taču ne jau tās, kas rodas no tādam lietām, piemēram, būt bagātam ir vēlami, bet tādēļ nav jākļūst nodevējam; tāpat arī — labi ir būt veselam, bet tāpēc jau nav jāēd tas, kas pagadās. Vēl var teikt tā: ir dažāda veida baudas; baudas, kas rodas no kaut kā skaista, atšķiras no tām baudām, kas rodas no zemiskā; nav iespējams just prieku par taisnību, ja cilvēks pats nav taisnīgs; tāpat arī mūzika nesagādās prieku tam, kurš nav mūziķis; līdzīgi notiek citos gadījumos.

Tas, ka draugs ir kaut kas cits nekā lišķis, liekas, skaidri parāda arī to, ka bauda nav labums, vai to, ka baudai ir vairāki veidi. Draugs meklē kopību tieksmē pēc labā, lišķis — tieksmē pēc baudas; viens gadījums ir cildinošs, otrs — nosodāms, jo katrā gadījumā ir atšķirīga tieksme.

Neviens nevēlēsies dzīvot, saglabādams visu mūžu bērna domāšanu, priecādamies par to, par ko sevišķi priecājas bērni, vai arī gūdams prieku no nekrietnas rīcības, kaut arī ne reizi nebūtu jācieš par to. Taču mēs ar visu centību tiecamies pēc daudz kā, kaut gan var būt tā, ka no tā visa nerodas nekāda bauda, piemēram, skatīšanās, atcerēšanās, zināšanas, tikumi. Nav nekādas nozīmes tam, ka šīs lietas ir nepieciešami saistītas arī ar baudu: mēs vēlētos to visu arī tad, ja no tā nerastos bauda.

Tātad tas, ka bauda nav labums un ka ne jau katra bauda ir vēlama, liekas, ir skaidrs. Tāpat ir skaidrs, ka pastāv dažas baudas, kas ir vēlamas pašas par sevi un ir atšķirīgas no citām baudām gan veidā, gan tajā cēlonī, kas tās rada.

Ir pietiekami pateikts par to, kādi ir uzskati par baudu un ciešanām.

3. Kas īsti ir bauda un kāda tā ir, kļūs skaidrāks, ja vēlreiz sāksim no sākuma.

Liekas, ka skatīšanās jebkurā laika momentā ir kaut kas pilnīgs (jo nav taču nekādas nepietiekamības, kas, vēlāk piepildoties, padarītu skatīšanos par kaut ko pilnīgu un pabeigtu). Tāda šķiet arī bauda. Tā ir veselums, un nevienā laika momentā tā nav tāda, kas, aizritot ilgākam laikam, kļūtu pilnīgāka. Tieši tāpēc bauda nav arī kustība, jo ikviena kustība notiek laikā un noteikta mērķa dēļ, kā, piemēram, mājas celšana; kustība ir pabeigta, ja tā sasniedz to, uz ko tiecas, tātad tad, kad ir aizritējis viss laiks vai iestājies rezultāts. Atsevišķos laika sprīžos jebkura kustība ir nepabeigta; šādas nepabeigtas kustības atšķiras gan savā starpā, gan no visas kustības kopumā. Tā, piemēram, akmeņu salikšana atšķiras no kolonnas gropēšanas, un tā savukārt atšķiras no tempļa celšanas. Tempļa uzcelšana ir kaut kas pabeigts (jo nekas vairs netrūkst no tā, kas bija paredzēts sākumā), turpretim pamatu likšana vai triglifu uzstādīšana ir kaut kas nepabeigts (jo šīs darbības ir tikai daļa). Tātad šīs kustības ir atšķirīgas, un jebkurā laika momentā nav iespējams uztvert kustību kā kaut ko pabeigtu; tas ir iespējams vienīgi visā kustības laikā. Līdzīgi tas [vērojams] arī iešanā un citos gadījumos. Ja pārvietošanās ir kustība kā virzība no—uz, tad te iespējamas atšķirības kustības veidos: lidošana, iešana, lekšana un tamlīdzīgi. Atšķirība ir ne tikai šāda, bet arī pašā iešanā: virzīšanās no—uz nav vienāda, ja tiek noiets stadijs vai tikai daļa no stadija; salīdzinājumā ar citu atšķiras arī noteiktais ceļa posms. Tāpat ir atšķirība — šķērsot vienu līniju vai kādu citu, jo līnija ne tikai tiek pārieta, — tā tiek pārieta noteiktā vietā, un viena līnija ir vienā vietā, cita — citā.

Par kustību precīzāk un sīkāk ir runāts citur; skaidrs ir tas, ka atsevišķā laika momentā tā nav pabeigta un pilnīga, bet daudzās atsevišķās kustības ir nepabeigtas un atšķiras pēc veida, ja jau virzībā no—uz ir iespējami veidi.

Turpretim bauda jebkurā laika momentā ir kaut kas pabeigts un pilnīgs. Tātad kustība un bauda ir atšķirīgi jēdzieni, un bauda ir kaut kāds veselums un kaut kas pabeigts. To var secināt arī no tā, ka kustība nav iespējama citādi kā vienīgi laikā, bet bauda gan [ir iespējama], jo tā noteiktā tagadnes momentā ir kaut kas vesels.

No šī iztirzājuma ir skaidrs, ka tie nespriež pareizi, kuri uzskata baudu par kustību vai tapšanu. Kustību un tapšanu var attiecināt nevis uz visām lietām, bet tikai uz tām, kas ir dalāmas un kas nav veselums. Tapšanas process nav iespējams nedz redzēšanai, nedz punktam, nedz arī atsevišķai vienībai. Šīm parādībām nav kustības un nav arī tapšanas, jo tās ir veselums.

4. Sajūtas aktivitāte ir vērsta uz to, kas ir uztverams ar sajūtu. Sajūtas aktivitātē izpaužas pilnība, ja sajūta ir krietna un objekts ir kaut kas skaists; tādā gadījumā aktivitāte ir kaut kas pilnīgs (nav nekādas atšķirības, vai mēs sakām, ka pati sajūta ir aktivitāte, vai arī aktivitāte ir tur, kur sajūta lokalizējas). Katrā atsevišķā gadījumā vislabākā aktivitāte ir tam, kas pats ir vislabākajā kvalitātē, un attiecībā pret vislabāko objektu. Šāda aktivitāte būs vienlaikus vispilnīgākā un vispatīkamākā. Jebkura sajūta ir saistīta ar baudu, — tāpat kā jebkura prāta darbība un domāšana; vispatīkamākā sajūta ir tā, kas ir vispilnīgākā, bet vispilnīgākā piemīt tam, kas pats ir labā kvalitātē un kas ir vērsts uz viskrietnāko. Ar šādu baudu aktivitāte sasniedz pilnību. Taču bauda nepiešķir pilnību aktivitātei tādā pašā veidā kā attiecībā uz sajūtas uztveres objektu un pašu sajūtu, pieņemot, ka gan viens, gan otrs ir izcilība. Gluži tāpat arī veselīgums un ārsts nav vienlīdz cēlonis veselībai.

Tātad ir skaidrs, ka ikviena sajūta ir saistīta ar baudu. Mēs taču sakām, ka tas, ko redzam vai dzirdam, ir patīkams. Vislielākā bauda ir tad, ja pašai sajūtai ir laba kvalitāte un tās aktivitāte izpaužas pret kaut ko augstākā mērā labu. Ja izcilība piemīt gan sajūtas objektam, gan pašai sajūtai, tad vienmēr būs arī bauda, pieņemot, ka ir tas, kas izraisa sajūtu, un tas, kurš to uztver.

Bauda tātad piešķir pilnību aktivitātei, taču sasniedz to, nevis būdama noturīga kvalitatīva iezīme, bet drīzāk gan būdama papildrezultāts, kā, piemēram, skaistums pieaugušam cilvēkam. Tātad aktivitāti pavadīs bauda vienmēr, kad domas vai sajūtas objekts būs tāds, kādam tam jābūt, un tāda būs arī sajūta un domāšanas spēja.

Kā var būt tā, ka neviens nevar nemitīgi just baudu? Vai ne tāpēc, ka [visi] nogurst? Viss, kas saistīts ar cilvēku, nevar būt pastāvīgā aktivitātē, tātad tāda nevar būt arī bauda, jo tā pavada aktivitāti. Ir lietas, kas sagādā prieku, kamēr tās jaunas, bet vēlāk šī paša iemesla dēļ tās vairs nesagādā prieku. Tā notiek tāpēc, ka sākumā doma ir ierosināta un sasprindzināti nodarbināta ar šo jauno, tāpat kā tas ir ar skatīšanos, ieraugot kaut ko jaunu; vēlāk nav tādas aktivitātes un tā ir atslābināta, tāpēc arī baudai vairs nav sākotnējā spilgtuma.

Var uzskatīt, ka visi tiecas pēc baudas tā paša iemesla dēļ, kura dēļ tiecas dzīvot. Dzīve ir zināma aktivitāte, un katra cilvēka aktivitāte visvairāk izpaužas tajā jomā un tādā darbībā, ko viņš visvairāk mīl, piemēram, mūziķis, klausoties melodijas; tas, kurš mīl zināšanas, domājot par teorētiskām lietām; tas pats sakāms arī par citiem.

Bauda piešķir pilnību jebkurai aktivitātei, tātad arī dzīvei, pēc kuras visi tiecas; tāpēc ir pats par sevi saprotams, ka [visi] tiecas arī pēc baudas, jo tā ikvienai dzīvei piešķir pilnību.

5. Šobrīd nav svarīgi noskaidrot, vai mēs veļamies dzīvi baudas dēļ vai baudu — dzīves dēļ. Kā redzams, šīs lietas ir cieši saistītas un atdalīšana nav iespējama, jo, tāpat kā bez aktivitātes nav baudas, tā arī katrai aktivitātei pilnību piešķir bauda.

Pamatojoties uz to, uzskata, ka baudas ir atšķirīgas pēc sava veida, jo atšķirīgām lietām pilnība izpaužas atšķirīgi. Minētais līdzīgi parādās dabā un mākslā, piemēram, dzīvniekos, kokos, zīmējumā un statujā, mājā un sadzīves priekšmetos^113. Gluži tāpat atšķirīgas darbības līdz pilnībai noved atšķirīgas baudas. Domāšana atšķiras no sajūtu aktivitātes; te darbības atšķiras savstarpēji, — tātad atšķiras arī baudas, kas aktivitāti noved līdz pilnībai.

To var redzēt arī tādējādi, ka katrai baudai ir cieša vienojoša saikne ar noteiktu aktivitāti, jo katra bauda palielina un veicina tieši noteiktu aktivitāti. Tie, kuru darbošanos pavada bauda, spēj labāk vērtēt un vairāk iedziļināties, kā, piemēram, par ģeometrijas zinātajiem kļūst tie, kuriem prieku sagādā ģeometrija, un viņi arī spēj to visu labāk saprast; tāpat arī tie, kuri mīl muziķu, vai tie, kuriem prieku sagādā celtniecība, un visi citi gūst panākumus savā darbā, ja viņi jūt prieku par savu darbu. Tātad bauda veicina aktivitāti, un tas, kas veicina, tas ir cieši piederīgs.

To vēl vairāk var redzēt tādējādi, ka bauda, kas rodas vienā darbībā, kavē un traucē citu darbību. Tie, kuri mīl flautas spēli, nespēj uzmanīgi sekot sarunām, ja viņi kaut kur dzird spēlējam flautu, jo viņi vairāk priecājas par mūziku nekā par to, ar ko paši nodarbojas attiecīgajā momentā. Tātad bauda, kas rodas no flautas spēles, iznīcina to darbību, kas saistīta ar piedalīšanos sarunas. Līdzīgi tas notiek citos gadījumos, kad aktivitāte vienlaikus ir vērsta uz divām pusēm. Tā darbība, kas ir patīkamāka, izspiež otru un, jo lielāka atšķirība ir sagādātās baudas ziņā, jo vairāk, — pat tiktāl, ka nav iespējams veikt otru darbību. Ja mums kaut kas sagādā ļoti lielu prieku, mēs nespējam darīt neko citu; gluži tāpat mēs ķeramies vienlaikus pie kaut kā cita, ja mūs kaut kas maz valdzina, piemēram, teātros var redzēt tādus, kuri ed saldumus, it īpaši tad, ja tie, kas uzstājas, ir slikti.

Tātad, ja noteikta bauda padara noteiktas aktivitātes izpausmi spilgtāku, ilglaicīgāku un labāku, bet svešas baudas kavē un traucē darbību, tad ir skaidrs, ka šis baudas stāv tālu viena no otras. Var pat teikt, ka svešas baudas sasniedz to pašu, ko ciešanas, kas saistītas ar kādu darbību, proti, ciešanas iznicina darbību; piemēram, ja kādam nepatīk rakstīt jeb tas ir saistīts ar ciešanām vai ari ja kādam nepatīk rēķināt, tad rezultātā viens no viņiem neraksta, otrs nerēķina, jo šis darbības sagādā viņiem nepatiku un ciešanas. Turpretim tā bauda, kas ir cieši saistīta ar kādu darbību, rodas tieši sakarā ar attiecīgo konkrēto darbību.

Par svešām un noteiktai darbībai nepiederīgām baudām tātad ir pateikts, ka tās darbojas līdzīgi ciešanām, proti, iznicina darbību, tomēr ne gluži tādā pašā veidā.

Tā ka darbības atšķiras ar krietnību vai nekrietnību un vienas ir veļamas, no otrām jāizvairās, citas ir neitrālas, tad līdzīgi ir ari ar baudām. Katra darbība ir saistīta ar savu baudu: krietna darbība ar krietnu baudu, nekrietna — ar zemisku. Gluži tāpat tieksme pēc skaistā ir cildena, pēc nekrietna — nosodāma. Taču darbībai tuvākas ir baudas neka tieksmes; tieksmes gan laika ziņā, gan pēc savas dabas ir atdalāmas no pašas darbības, turpretim bauda ir daudz tuvāka darbībai un pat tik neatdalāma, ka rodas jautājums, vai darbība kā noteikta aktivitāte nav tas pats, kas bauda. Neliekas gan, ka bauda būtu vai nu domāšana, vai sajūta (tas nebūtu saprotami), bet dažiem tieši tāpēc, ka tās nav atdalāmas viena no otras, šķiet, ka tas ir viens un tas pats.

Tāpat kā darbības ir atšķirīgas, atšķiras ari baudas. Redze no taustes atšķiras ar skaidrību, un dzirde un oža atšķiras no garšas. Līdzīgi atšķiras ari tās baudas, kas piemīt katrai sajūtai; no šim baudām atšķirīgas ir tās, kas saistītas ar domāšanu, un katra no minētajām baudām atšķiras ari savstarpēji.

Liekas, ka ikvienai dzīvai būtnei ir sava raksturīga bauda, tāpat kā tai ir savs darbs un uzdevums. To var redzēt, aplūkojot katru atsevišķi, — piemēram, zirgam, sunim un cilvēkam ir atšķirīgas baudas; Herakllts saka: «Ēzelis izvelē dos priekšroku salmiem, nevis zeltam,» — jo ēzeļiem tīkamāka par zeltu ir barība. Tātad tam, kas ir savstarpēji atšķirīgs, ari baudas būs atšķirīgas, turpretim vienveidīgajiem, protams, ari baudas ir vienādas. Taču cilvēkiem tās ir atšķirīgas, turklāt ne jau mazā mērā. Viens un tas pats vieniem sagādā baudu, citiem — ciešanas; vieniem tas ir nepatīkams unienlstams, citiem — tīkams un mīļš. Tā tas ir attieksmē pret saldumiem: drudža slimniekam un veselajam viens un tas pats nešķiet salds; vājš organisms un veselīgs vienādi neuztver ari siltumu. Līdzīgi tas ir ari ar citam lietam. Liekas, ka visos minētajos gadījumos par īstenība esošu jāuzlūko tas, kas šķiet tāds priekšzīmīgi krietnam cilvēkam. Ja šāds spriedums ir pareizs, kā tas šķiet, un ja mērs katra gadījumā ir tikumība un krietns cilvēks,, tad ari par baudu var saukt to, kas ir tāda šādam cilvēkam, un patīkamais ir tas, kas iepriecē šādu cilvēku. Ja kādam patīkams šķiet tas, kas krietnam cilvēkam izraisa nepatiku, tas nav nekāds brīnums, jo cilvēku novirzēm un samaitātībai ir daudz veidu. Tādā gadījumā tas ir nevis patīkams pats par sevi, bet gan patīkams tikai tādiem cilvēkiem, kuriem ir šādas tieksmes. Skaidrs, ka baudas, kas vienprātīgi tiek atzītas par zemiskām, nav jāsauc par baudām, — tas var saukt vienīgi par samaitātu cilvēku baudām.

Bet kuru no krietnām baudām var saukt par cilvēkam raksturīgu un piemītošu baudu? Vai tas nekļūst skaidrs no darbībām? Bauda taču pavada tieši darbību. Vai nu pilnvērtīgam un svētlaimīgam cilvēkam ir viena kāda raksturīga darbība kā aktivitāte, vai vairākas darbības — tieši tās baudas, kas piešķir pilnību šim darbībām, ir cilvēkam piemītošās baudas šā vārda pilnīgajā un galvenajā nozīmē, turpretim pārējās ir otrajā vieta un vel tālāk, tāpat kā darbības.

6. Ir pārrunāts par tikumiem, par draudzību un par baudām, atliek vēl vispārīgos vilcienos iztirzāt jautājumu par laimi, jo tieši laimi mēs uzskatam par mērķi tam visam, kas saistīts ar cilvēku.

Mūsu izklāsts būs koncentrētāks, ja mēs īsumā atkārtosim to, kas jau iztirzāts. Mēs tātad apgalvojam, ka laime nav ievingrināta rakstura kvalitāte, jo tādā gadījumā varētu runāt par laimi ari attiecībā uz guļošu cilvēku, kura dzīve ir līdzīga augu dzīvei, vai attiecība uz tādu, kurš cieš vislielākās neveiksmes. Tā ka šāds uzskats neapmierina, tad drīzāk gan laime uzskatama par aktivitāti, kā tas jau teikts. Darbības var būt vai nu nepieciešamas un vēlamas kaut kā cita dēļ, vai ari vēlamas pašas par sevi. Skaidrs, ka laime ir tāda aktivitāte, kas ir vēlama pati par sevi un nevis kaut kā cita dēļ, jo laimei nekā netrūkst, — tai pietiek pašai ar sevi. Darbība ir vēlama pati par sevi, jātajā netiek meklēts nekas cits ka tikai šī pati darbība. Tādas ir darbības, kas izriet no tikumiem, jo rīkoties skaisti un krietni ir kaut kas pats par sevi vēlams. Tādas ir ari izklaidēšanās, kas sagādā prieku, jo tās neviens neizvēlas kaut kā cita dēļ. Tiem, kuri nerūpējas nedz par savu ķermeni, nedz par īpašumu, tās biežāk nes sev līdzi ļaunumu nekā labumu. Daudzi no tiem, kurus uzskata par laimīgiem, nododas šādai laika pavadīšanai, tāpēc ari pie tirāniem labā slavā ir tie, kuri ir atjautīgi šādās lietās. Viņi ir patīkami tādā laika pavadīšanā, pēc kādas tiecas tirāni, tātad viņi ir vajadzīgi tirāniem. Tas viss šķiet kaut kādā mērā saistīts ar laimi tikai tādēļ, ka tie, kuriem ir vara, šādi pavada savu brīvo laiku, taču tādi cilvēki, liekas gan, nav pierādījums. Iespēja būt valdniekam nav saistīta nedz ar tikumību, nedz ar prātu, kas abi ir cēlonis krietnai darbībai. Tādēļ vien, ka šādi cilvēki, kuri nepazīst tīras un nesamaitātas baudas un brīva cilvēka cienīgas baudas, nododas ķermeniskām baudām, tās vēl nav jāuzskata par vēlamam; ari bērni uzskata par vislabāko to, ko viņi paši augstu vērtē. Ir taču dabiski, ka tāpat kā bērniem un pieaugušiem šķiet augstu vērtējamas atšķirīgas lietas, tas ir tā ari nekrietniem un krietniem. Kā jau vairākkārt teikts, gan vērtīgs, gan patīkams ir tieši tas, kas tāds šķiet priekšzīmīgi krietnam cilvēkam. Ikvienam visvēlamākā ir tā aktivitāte, kas atbilst viņa paša rakstura kvalitātei; krietnam cilvēkam tā ir aktivitāte, kas izriet no tikumības. Tātad laime nav izklaidēšanās darbības; un būtu nejēdzīgi, ja mērķis būtu izklaidēšanās un cilvēks visu mūžu pūlētos un ciestu grūtības izklaidēšanās dēļ; var teikt, ka mēs izvēlamies visu kaut kā cita dēļ, izņemot laimi, Jo tā ir galamērķis. Censties un nopūlēties izklaidēšanās dēļ liekas muļķīgi un pārāk bērnišķīgi. Pareizi, šķiet, ir tā, kā saka Anaharsiss^114 — izklaidēties, lai pēc tam ar visu centību varētu nodoties, kaut kam nopietnam. Izklaidēšanās ir līdzīga atpūtai; cilvēkiem ir nepieciešama atpūta, jo viņi nespēj smagi strādāt pastāvīgi un bez pārtraukuma, taču atpūta nav mērķis, — tā rodas tikai dar-blbas dēļ. Tātad šķiet, ka laimīga dzīve ir tā, kas izriet no tikumības, un tāda dzīve ir saistīta ar nopietnu nodarbošanos, nevis ar izklaidēšanos. Mēs apgalvojam, ka nopietnais un krietnais ir labāks par smieklīgo un to, kas saistīts ar izklaidēšanos, un krietnāka ir ari tā aktivitāte, kas saistīta ar labāko dvēseles daļu un piemīt krietnākam cilvēkam, — tā ir ari laimīgāka. Ķermeniskām baudām var nodoties jebkurš gadījuma cilvēks vai vergs ne sliktāk par viskrietnāko, bet neviens neuzskatīs vergu par laimīgu, jo viņam nav pilnvērtīgas dzīves. Laime ir nevis šādā laika pavadīšanā, bet darbībās, kas izriet no tikumības, kā jau iepriekš teikts.

7. Ja laime ir tāda aktivitāte, kurā izpaužas tikumība, tad saprotams, ka šai tikumībai jābūt vislabākajai un tā ari piemīt vislabākajam, vai nu tas būtu prāts, vai kas cits, kas atbilstoši savai dabai valda un vada, un apjauš skaisto un dievišķo; tas ir vai nu kaut kas dievišķs pats par sevi, vai dievišķākais no visa, kas ir mūsos. Tieši šis vislabākās daļas aktivitāte atbilstoši tikumībai būs pilnīga laime. Ka šlaktivitāte ir filozofiska apcere, par to runāts jau agrāk. Šāds atzinums pilnīgi saskan ar to, kas teikts iepriekš, un ar patiesību: šāda aktivitāte ir visnozīmīgākā, tāpat kā visnozīmīgākais mūsos ir prāts un no tā visa, kas izzināms, visnozīmīgākais ir tas, ko mēs izzinām ar prātu; bez tam šādā aktivitātē ir visvairāk pa-stāvlguma un nepārtrauktības, jo nodoties filozofiskai apcerei mēs varam ilgstošāk nekā jebkurai citai darbībai.

Mēs atzīstam, ka laimei vajag būt savienotai ar baudu un patīkamo, bet vispatīkamākā no visām tikumiskajām darbībām, kā vienprātīgi tiek atzīts, ir tā, kas saistīta ar gudrību. Uzskata taču, ka filozofija sniedz tādu baudu, kurai piemīt apbrīnojama skaidrība un noturība, tāpēc saprotams, ka tiem, kuriem jau ir zināšanas, šāda laika pavadīšana ir patīkamāka nekā tiem, kuri vēl tikai tiecas pēc zināšanām.

Tā saucamā autarķija sevišķi raksturīga filozofiskai apcerei, jo dzīvei nepieciešamais vajadzīgs gan gudrajam, gan taisnīgajam, gan citiem, taču, ja dzīvei nepieciešamais ir pietiekamā daudzumā, tad taisnīgajam tomēr vēl vajadzīgi cilvēki, attiecībā pret kuriem viņš varētu rīkoties taisnīgi; līdzīga [vajadzība] ir ari saprātīgi mēreniem, drosmīgiem un citiem, turpretim gudrais var nodoties filozofiskai apcerei viens pats un jo viņš gudrāks, jo — vairāk. Var jau būt, ka ir labāk, ja ir kāds līdzdalībnieks, tomēr gudrais ir vislielākā mērā patstāvīgs un neatkarīgs. Šāda aktivitāte ir patīkama pati par sevi, jo no tās nerodas nekāds cits blakus labums, turpretim no praktiskās rīcības mēs vairāk vai mazāk iegūstam vēl kaut ko klāt bez pašas darbības.

Liekas, ka laimes priekšnosacījums ir brīvs laiks. Mēs darbojamies tādēļ, lai mums būtu brīvs laiks, un karojam, lai dzīvotu mierā. Praktiskās rīcības tikumība izpaužas darbībās, kas saistītas ar polisas dzīvi vai karu. Šādas darbības atņem brīvu laiku, it īpaši tās, kas saistītas ar karu. Neviens taču neizvēlas karu pašas karošanas dēļ un tādēļ negatavo karu. Tas liktos pavisam noziedzīgs, kurš gribētu draugus padarīt par ienaidniekiem, lai būtu cīņas un slepkavības. Darbošanās polisas dzīvē arī atņem brīvo laiku. Šāda aktivitāte līdztekus pašai politiskajai darbībai dod arī varu, godu un laimi pašam un pilsoņiem; tā laime, kuru mēs šobrīd meklējam, ir cita, atšķirīga no tās, kas sasniedzama ar darbošanos polisas dzīvē. Tikumiskā rīcība, kas saistīta ar polisas dzīvi un karu, izceļas ar skaistiem darbiem un lieliskumu, bet tā atņem brīvu laiku; turklāt tā tiecas uz kādu ārēju mērķi un līdz ar to nav tāda, ko vēlētos pašu par sevi. Turpretim prāta aktivitāte izceļas ar garīgu nopietnību, netiecas ne uz kādu citu mērķi un tai piemīt sava īpaša bauda (kura palielina šo aktivitāti). Sāda aktivitāte saistīta ar autarķiju, brīvu laiku un nepazīst pagurumu (cik jau cilvēkam tas vispār iespējams); šajā aktivitātē parādās arī viss cits, kas raksturīgs svētlaimīgajam. Tieši tā tad būs cilvēka pilnīga laime, jo nekas nav nepilnīgs, kas ir saistīts ar laimi.

Sāda dzīve, iespējams, būs augstāka nekā cilvēka dzīve, jo viņš dzīvos tā nevis tāpēc, ka ir cilvēks, bet tāpēc, ka viņā ir kaut kas dievišķs; ciktāl šis dievišķais atšķiras no cilvēka kā salikta veseluma, tiktāl arī šī aktivitāte atšķirsies no jebkuras citas tikumiskas aktivitātes. Ja prāts salīdzinājumā ar cilvēku ir kaut kas dievišķs, tad arī dzīve, kas izriet no prāta aktivitātes, ir dievišķa salīdzinājumā ar cilvēka dzīvi. Vajag nevis sekot tiem, kuri dod padomus «cilvēkam jādomā par to, kas attiecas uz cilvēku» un «mirstīgajam — mirstīgais», bet gan, gluži otrādi, vajag tiekties, cik iespējams, uz nemirstīgo un darīt visu, lai dzīvotu saskaņā ar to, kas cilvēkā ir augstākais. Pat ja pēc apjoma tas ir kaut kas niecīgs, pēc spēka un vērtīguma tas tālu pārspēj visu. Var pat teikt, ka tas ir ikviena cilvēka būtība, jo tas ir cilvēkā kaut kas valdošs un krietns, — tāpēc nebūtu saprotami, ja cilvēks izvēlētos kādu citu dzīvi, nevis to, kas ir viņa paša. Iepriekš teiktais saskan ar to, kas tiek apgalvots tagad: katram cilvēkam gan pats labākais, gan patīkamākais ir no dabas piemītošais; cilvēkam tā ir dzīve, kas pakļauta prātam, jo tieši prāts pirmām kārtām liecina par cilvēku. Tieši šāda dzīve ir vislaimīgākā.

8. Otrajā vietā ir dzīve saskaņā ar jebkuru citu tikumu, jo tā ir aktivitāte, kas piemītoša tieši cilvēkam. Jo, patiešām, mēs rīkojamies taisnīgi, drosmīgi un atbilstoši citiem tikumiem savstarpējās attiecībās gan maiņā, gan dažādās vajadzībās un darbībās, jebkurā gadījumā ievērojot katram pienācīgo. Tas viss liekas piederīgs cilvēku dzīvei. Turklāt dažas lietas, šķiet, attiecas uz ķermeni, un rakstura tikumība daudzējādā ziņā ir saistīta ar afektiem. Savstarpēji saistīta ir arī praktiskā gudrība un rakstura tikumība, jo praktiskās gudrības principi pamatojas uz rakstura tikumiem, bet praktiskā gudrība nosaka pareizību visā, kas saistīts ar raksturu. Tā kā rakstura tikumiem ir saskarsme ar afektiem, tad tie ir tikumi, kas attiecas uz saliktu veselumu; un šādi tikumi, kas piemīt saliktam veselumam, ir īsti cilvēkam raksturīgi, — tāda ir arī šiem tikumiem atbilstoša dzīve un laime. Turpretim prāta aktivitāte ir atdalīta [no ķermeniskās].

Bet par to jau pietiekami runāts — pārāk sīka iedziļināšanās šajā jautājumā pārsniegtu paredzēto. Turklāt liekas, ka šādai aktivitātei būs ļoti niecīga vai katrā ziņā mazāka vajadzība pēc ārējiem labumiem nekā tai, kas saistīta ar rakstura tikumību. Tiklab vienā, kā otrā gadījumā dzīvei nepieciešamais ir vajadzīgs, pieņemsim, vienādā mērā, kaut gan tāds, kurš nododas praktiskai un politiskai dzīvei, vairāk rūpējas par ķermeni un tamlīdzīgām lietām (bet tā ir niecīga atšķirība), turpretim attiecībā uz pašu darbošanos ir liela atšķirība: devīgajam būs vajadzīga nauda, lai viņš varētu būt devīgs; taisnīgajam, — lai viņš varētu atlīdzināt; drosmīgajam nepieciešams spēks, ja viņš patiešām rīkosies atbilstoši tikumībai; arī saprātīgi mērenajam būs nepieciešama atbilstoša iespēja. Kā gan citādi katrs no viņiem varēs parādīt sevi?

Pastāv arī tāda neskaidrība: vai tikumībā svarīgāka ir izvelē vai pati rīcība, jo tikumība parādās tiklab vienā, ka otrā? Pilnīgā tikumības izpausmē, protams, svarīgi ir abi faktori, bet, lai varētu notikt pati darbība, ir nepieciešams ļoti daudz kā cita, un jo nozīmīgāka un krietnāka ir rīcība, jo — vairāk.

Prata aktivitātei nevajag nekā tāda, — drīzāk gan tas viss, var teikt, pat kavē un traucē, vismaz šādu nodarbošanos, bet, tā kā arī tas, kurš nododas apcerei, ir cilvēks un dzīvo kopā ar citiem, tad viņš izvēlas rīcību atbilstoši rakstura tikumībai, un līdz ar to viņam būs nepieciešami šādi labumi, lai viņš varētu būt cilvēks.

Ka pilnīgas laimes aktivitāte ir apcere, to var redzēt arī no [šāda prātojuma]. Mēs taču iedomājamies, ka vissvētlaimīgākie ir dievi. Kādas tad darbības viņiem nepieciešamas? Taisnīgas? Vai viņi neliksies smieklīgi savstarpējās maiņas attiecībās un noguldījuma atlīdzināšanā, un tamlīdzīgi? Vai varbūt viņi ir drošsirdīgi, izturot briesmas un riskējot skaista mērķa dēļ? Varbūt ir devīgi? Bet kam gan viņi dos? Būtu galīgi neiedomājami, ka viņiem būtu nauda vai kaut kas tamlīdzīgs. Kāpēc lai viņi būtu saprātīgi mēreni? Vai tā nav nejēdzīga uzslava, ka viņiem nav zemisku iekāru? Uzskaitot visu, būtu redzams, ka tas, kas attiecas uz darbībām, dieviem ir maznozīmīgs vai gluži nevērtīgs. Taču to, ka dievi dzīvo, pieņem visi, un viņiem tātad piemīt arī aktivitāte, — viņi taču neguļ kā Endimions^115. Kas gan cits kā vērojoša apcere atliek tam, kurš dzīvo, bet nav saistīts ar darbību un, vēl jo vairāk, ar kaut kā radīšanu? Tātad aktivitāte, kas piemīt dieviem un ir izcila ar savu svētlaimīgumu, ir vērojoša apcere, un tā, kas no visām cilvēkam piemītošām aktivitātēm ir tai visradnieciskākā, ir arī visvairāk atbilstoša laimei. Minētā pierādījums ir tas, ka pārējās dzīvās būtnes nespēj būt laimīgas, jo viņām nav pieejama šāda aktivitāte. Dieviem svētlaimīga ir visa viņu dzīve, bet cilvēkiem — tikai tiktāl, ciktāl cilvēku dzīvei ir līdzība ar šo aktivitāti. Neviena no citām dzīvajām būtnēm nav laimīga, jo nespēj nodoties šādai apcerei. Cik lielā mērā izvēršas ar prāta darbību saistītā aktivitāte, tik liela ir arī laime; kuri to spēj vairāk, tie ir laimīgāki. Šādiem cilvēkiem laime nav blakusfaktors, — tā ir pašā prāta aktivitātē un vērtīga pati par sevi. Tātad var teikt, ka laime zināmā mērā ir vērojoša apcere.

9. Taču cilvēkiem ir vajadzīga ari ārēja labklājība, jo cilvēka dabai nav tādas pašpietiekamības, lai tā varētu nodoties tikai apcerei, — vajag arī veselīgu ķermeni, pārtiku un citas ērtības. Tomēr nav jādomā tā, ka laimīgajam būs nepieciešams ļoti daudz kas un lielā mērā, lai gan nav iespējams būt svētlaimīgam bez ārējiem labumiem.

Autarķija nav pārmērībā, tāpat kā darbība, — ir taču iespējams rīkoties skaisti, nevaldot pār zemi un jūru. Iespēju rīkoties tikumiski dod arī mēreni līdzekļi, to var redzēt skaidri: ne velti uzskata, ka vienkāršie cilvēki ir tikpat vai pat vairāk spējīgi [izvēlēties] krietnu rīcību kā tie, kuriem pieder vara; tātad pilnīgi pietiek ar to, cik daudz ir vienkāršam cilvēkam, jo dzīve bus laimīga tam, kurš rīkosies atbilstoši tikumībai. Solons, liekas, ir pareizi raksturojis laimīgus cilvēkus, sacīdams, ka tie ir cilvēki, kuru ārējā labklājība ir mērena un kuri, kā viņš iedomājās, vienmēr ir rīkojušies skaisti un ievērojuši saprātīgu mērenību. Patiešām, ir taču iespējams cilvēkam, kura ienākumi ir mēreni, rīkoties tā, kā vajadzīgs. Liekas, ka ari Anaksagors neuzskatīja par laimīgu bagātnieku un to, kuram ir vara, teikdams, ka viņš nebrīnītos, ja lielākajai daļai cilvēku šāds laimīgais šķistu dīvains, jo viņi spriež pēc ārējā, uztverdami tikai to. Tādēļ filozofu uzskati saskan ar šo mūsu spriedumu. Sāda uzskatu saskaņa vieš pārliecību, tomēr patiesību attiecībā uz visu, kas saistīts ar darbībām, redzam tikai no veikumiem un visas dzīves, jo tieši tur ir galvenais. Tātad iepriekš teikto vajag salīdzināt ar to, kas notiek dzīvē, un, ja teiktais saskan ar darbiem, tad tas jāpieņem, bet, ja ir pretruna, tad pareizi jānovērtē spriedumi.

Par tādu cilvēku, kas nododas ar prata aktivitāti saistītai darbībai un izkopj to, liekas, var teikt, ka viņa dzīve ir vislabāk izkārtota un viņš ir visvairāk mīlams ari dieviem. Ja jau dieviem vispār ir kādas rūpes par cilvēku lietām, un šķiet, ka tā ir, tad ir pats par sevi saprotams, ka viņi priecājas par to, kas ir vislabākais un viņiem visradnieciskākais (tāds varētu būt prāts). Tiem, kuri visvairāk cienī un vērtē prātu, dievi atlīdzina ar labu gan tāpēc, ka viņi rūpējas par to, kas pašiem ir mīļš, gan arī tāpēc, ka tie rīkojas krietni. Ir skaidri redzams, ka viss minētais piemīt gudrajam, — tātad viņš ir vismīļākais arī dieviem un viņu kā tādu ir dabiski uzskatīt arī par vislaimīgāko. Tādēļ ari no minētā ir redzams, ka vislielākā mērā laimīgs ir gudrais.

10. Pēc tam kad mēs vispārīgos vilcienos esam pārrunājuši šos jautājumus, kā ari tikumus, draudzību un baudu, vai esam sasnieguši izvirzīto mērķi?116 Vai varbūt lietas, kas_ saistītas ar rīcību, mērķis nav apcerēt katru no šiem jautājumiem un izzināt tos, bet gan, kā saka, mērķis ir pati rīcība? Nepietiek taču, ja zinām par tikumību, bet vajag iegūt tikumību un censties likt to lietā vai ari rīkoties krietni kaut kā citādi. Ja jau pietiktu ar iztirzājumiem, lai cilvēkus padarītu krietnus, tad pilnīgi pamatoti saskaņā ar Teognldu^117 cilvēki maksātu par tiem lielu naudu un to vajadzētu darīt. Taču īstenībā ir redzams, ka pamudinājumiem un skubinājumiem ir kaut kāds spēks tikai attiecībā pret cildeniem jauniešiem un ar tikumību var iedvesmot tikai cildenu raksturu, kas tik tiešam mīl skaisto. Lielāko daļu cilvēku nav iespējams pamudināt uz krietniem un skaistiem darbiem, jo viņi no dabas ir tādi, kurus vada nevis godbijība, bet bailes; viņus neattur no sliktiem darbiem negods, bet tikai bailes no soda. Dzīvē pakļaudamies afektiem, viņi tiecas pēc savam baudām un pēc tā visa, kas var sniegt šis baudas, toties izvairās no tā, kas sagādā ciešanas; viņiem nav ne jausmas par skaisto un īsteni patīkamo, jo viņi nav baudījuši neko tādu. Kādi gan vārdi šādus cilvēkus varētu padarīt citādus? Nav taču iespējams vai, katrā ziņā, nav viegli ar vārdiem izmainīt to, kas raksturā ir pārņemts no paša sākuma. Varbūt ir jāapmierinās ar to, ja varam nodrošināt kādu daļu tikumības, pieņemot, ka ir viss, kas ir priekšnosacījums tam, lai cilvēks kļūtu godprātīgs.

Daži uzskata, ka cilvēki krietni ir vai nu no dabas, vai ari kļūst tādi vingrinoties vai mācoties. Tas, kas attiecas uz dabu, nav mūsu varā, bet īsti veiksmīgajiem krietnība piemīt kāda dievišķa cēloņa dēļ. Spriedumi un mācīšanās nekādā ziņā neietekmē visus, taču ir nepieciešams, lai klausītāja dvēsele jau iepriekšējos vingrinājumos būtu sagatavota un prastu pareizi priecāties un ienīst, — tāpat, kā jāsastrādā zeme, kurā audzēs sēklu. Tāds, kurš dzīvo, pakļaudamies afektiem, neklausīsies vārdos, kas viņu gribēs atturēt, un nesapratis tos. Kā gan ir iespējams pārliecināt šādu cilvēku? Jūtas pakļaujas nevis vārdam, bet spēkam. Tātad vajadzīgs raksturs, kas ir piemērots tikumībai, mīl skaisto un ienīst nekrietno.

Ja nav atbilstošu likumu, ir grūti jau kopš jaunības pareizi audzināt tikumībai, jo daudziem nepatīk dzīvot saprātīgi mēreni un atturīgi; it īpaši [tas sakāms par] jauniem. Tāpēc likumiem vajag noteikt audzināšanu un visas nodarbības. Tas, kas kļuvis par paradumu, vairs nebūs nepatīkams un grūts. Tomēr laikam nepietiek tikai ar to, ka jauniešus audzina pareizi un par viņiem rūpējas pareizi, — vajag rūpēties ari par pieaugušajiem un radināt viņus pie noteiktiem paradumiem, un, vispār, to vajag darīt visu mūžu. Tādā gadījumā mums vajag atbilstošus likumus. Lielākā daļa cilvēku vairāk klausa nepieciešamībai nekā spriedumiem un sodus [ievēro] vairāk nekā skaisto. Ne jau velti dažiem šķiet, ka likumdevējiem vajag mudināt uz tikumību un rosināt tieksmi pēc skaista. Tie, kuri radināti pie skaistiem paradumiem, paklausa likumdevējiem, bet tos, kuri nepaklausa un ir nekrietnāki no dabas, vajag sodīt un tiesāt; savukārt tos, kuri nav labojami, vispār jāizraida no polisas. Krietnais un tas, kurš dzīvo skaistajam, paklausīs vārdiem, toties nekrietnais, kurš tiecas pēc baudām, ir savaldāms tāpat kā jūg-lops, sagādājot viņam ciešanas ar sodu. Tāpēc saka, ka ciešanām vajag būt tieši pretējām tām baudām, kas kādam sevišķi mīļas. Tāpat, kā jau teikts, vajag, lai krietnais tiktu pareizi audzināts un radināts; tas nozīmē, ka viņam vajag pavadīt mūžu krietnās nodarbībās un nerīkoties zemiski nedz labprātīgi, nedz pret gribu. Minētais iespējams tādam, kurš dzīvo, pakļaudamies prātam un pareizai kārtībai, kam ir ari noteikts spēks. Tādas varas un nepieciešamības spēka nav tēva varai, un tas vispār nav viena cilvēka varā, ja vien šis cilvēks nav ķēniņš vai kaut kas līdzīgs, bet likumam ir nepieciešamības spēks, jo likums ir zināmas praktiskas gudrības un prāta spriedums. Pret cilvēkiem, kas rīkojas pretēji mūsu tieksmēm, mēs jūtam naidu, kaut ari viņi rīkotos pareizi, bet nav iespējams, ka, nosakot kārtību, būtu ienīstams likums, likumdevējs ir parūpējies par audzināšanu un nodarbībām, liekas, vienīgi spartiešu valsti un vēl dažās. Lielākajā daļa polišu par tādām lietām nerūpējas un katrs dzīvo, kā grib, pēc kiklopu parauga «tiesājot savus bērnus un sievu»118. Ir ļoti labi, ja var panākt, ka šis rūpes ir kopīgas un pareizi ievirzītas, taču, ja par to nerūpējas kopīgi, tad, šķiet, ikvienam pienāktos palīdzēt saviem bērniem un draugiem kļūt krietniem vai vismaz sasniegt to, ka viņi vēlētos kļūt tādi. Tas vislabāk būs iespējams, kā redzams no teiktā, tādam, kuram būs zināšanas likumdošanā. Rūpēšanās par visu minēto polisas mērogā notiek ar likumu starpniecību, ja likumi ir krietni un rūpēšanās pareiza. Vai likumi ir rakstīti vai nerakstīti, tam nav nozīmes, tāpat kā nav nozīmes tam, vai šie likumi audzinās vienu cilvēku vai daudzus; tā tas ir ari mūzikā, ģimnas-tikā un citās nodarbībās.

Tāpat kā polisās spēks ir likumiskajam un sabiedrības tikumiem, tā ģimenē spēks ir tēva spriedumiem un viņa paradumiem. Ģimenē tas izpaužas vēl vairāk tuvās radniecības un labdarības dēļ, jo bērni mīl tēvu un ir tam paklausīgi no dabas. Tomēr audzināšana atsevišķā ģimenē atšķiras no kopīgās audzināšanas polisā; tāpat notiek medicīnā: drudža slimniekam vispār nāk par labu miers un badošanās, bet kādam atsevišķam slimniekam tas varbūt nav tā; ari dūru cīnītājs laikam gan ne jau visiem māca vienu un to pašu paņēmienu.

Liekas, ka ir sasniedzama lielāka precizitāte, ja katrā atsevišķā gadījumā tiek ņemts vērā atsevišķais, jo tad ikviens saņem vairāk to, kas viņam pienākas. Bet katrs ārsts, sporta skolotājs vai jebkurš cits varēs labāk rūpēties par katru atsevišķi, ja viņš zinās ari vispārīgo, tātad zinās gan to, kas der visiem, gan ari to, kas — atsevišķiem. Zinātne, kā jau teikts, attiecas uz vispārīgo, un tā tiešām ir. Protams, nekas nekavē pareizi rūpēties par kaut ko vienu ari tad, ja nav vispārīgo zināšanu; to var [veikt] tad, ja no pieredzes var skaidri saskatīt, kas notiek katrā atsevišķā gadījumā. Tā, piemēram, dažus uzskata par lieliskiem ārstiem attiecībā pret sevi, lai gan viņi nespēj nodrošināt veselību citam. Tomēr tam, kurš grib kļūt par labu savas lietas pratēju un pārzinātāju, jāpievēršas vispārīgajam un tas jāizzina, ciktāl iespējams. Jau iepriekš teikts, ka zinātne spriež par vispārīgajiem jautājumiem. Tāpēc visticamāk, ka tam, kurš gribēs cilvēkus — vai nu daudzus, vai nedaudzus — padarīt krietnākus, jāmēģina apgūt likumdošana, ja jau mēs varam kļūt labāki ar likumu palīdzību. Protams, ne jau katrs ir spējīgs pareizi mācīt jebkuru; ja kāds to spēj, tad tas ir zinātājs. Tāpat tas notiek medicīnā un visur tur, kur ir rūpes par kaut ko un kur ir nepieciešama praktiska gudrība.

Vai tieši tāpēc tagad nebūtu jāaplūko jautājums, kā var kļūt par likumdošanas zinātāju? Vai to, tāpat kā citos gadījumos, nevar iemācīties no tiem, kuri darbojas polisas dzīvē? Likumdošanas māksla, kā mēs uzskatām, taču ir daļa no polisas lietu pārzināšanas. Bet varbūt valsts lietu pārzināšana atšķiras no citām zinātnēm un praktiskajām spējām? Citos gadījumos mēs redzam, ka tie, kuri paši darbojas noteiktā nozarē, nodod savas zināšanas ari citiem, kā, piemēram, ārsti un mākslinieki.

Polisas lietu pārzināšanu uzņemas iemācīt sofisti, taču neviens no viņiem pats nenodarbojas [ar polisas lietu kārtošanu]; tie, kuri darbojas valsts dzīvē, to dara, vairāk vadoties no kaut kādām spējām un pieredzes nekā no prāta apsvērumiem. Viņi neraksta un nerunā par to (lai gan tas būtu skaistāk nekā teikt runas tiesās un tautas sapulcēs); viņi nav izaudzinājuši par polisas darbiniekiem ari savus dēlus vai kādus no saviem draugiem. Ja vien viņi to varētu, tas būtu saprātīgi: neko labāku viņi nevarētu atstāt valstij mantojumā, un nav nekā labāka, ko viņi varētu vēlēties sev vai saviem draugiem.

Lielu labumu, liekas, dod pieredze, — citādi nebūtu iespējams ar nemitīgu darbošanos valsts lietās kļūt par politiķi; tāpēc tam, kurš grib būt zinātājs polisas lietās, vajadzīga ari pieredze. Tie sofisti, kuri apsola iemācīt polisas lietu zinātni, liekas, ir pārāk tālu no solītā veikšanas, jo nezina, kas tā ir un uz kādu jomu tā attiecas, citādi nepielīdzinātu to retorikai vai nenostādītu to vēl zemāk un nedomātu, ka ir viegli sastādīt likumus, — vajag tikai savākt kopā tos visus likumus, kurus pieņemts uzskatīt par labiem un izlasīt labākos. Viņi spriež tā, it kā šāda izlase neprasītu saprašanu un spēja izšķirt pareizi nebūtu nekas liels, kā, piemēram, ari mūzikā. Jo, tiešām, tie, kuri pieredzējuši, katrā atsevišķā lietā spēj izšķirt pareizi un saprot, ar ko un kādā veidā var izdarīt kādu lietu, un kas ar ko sader kopā. Bet attiecībā uz nepieredzējušiem [jāsaka, ka] ir labi, ja viņi var saskatīt, vai darbs ir visumā labi vai slikti veikts, kā, piemēram, glezniecībā. Likumi ir kaut kas līdzīgs darbiem tajā mākslā, kas attiecas uz polisas lietām. Kā gan paši šie darbi spētu padarīt kādu par zinātāju likumdošanā vai spējīgu spriest, kuri likumi ir vislabākie? Šķiet, ka nevar kļūt ari par ārstu, zinot tikai to, kas sarakstīts par medicīnu, lai gan tur ir pateikts ne tikai par vispārējo kopšanu, bet ari par to, kā jāārstē un kā jākopj katrā gadījumā, sīkāk iztirzājot raksturīgās iezīmes. Pieredzējušiem to zināt ir noderīgi, bet nepieredzējušiem — nevajadzīgi.

Iespējams gan, ka likumu un polišu satversmju apraksti^119 būs ļoti noderīgi tiem, kuri spēj saprast un izšķirt, kas ir labs un kas, gluži pretēji, slikts, un kas ar ko saskan. Tie, kuri iepazīs materiālu bez iepriekšējas sagatavotības, nespēs izšķirt pareizi, ja vien tas nenotiks pats no sevis un nejauši; tomēr viņi iegūs kaut kādu saprašanu.

Tā kā mūsu priekšteči nav pievērsuši uzmanību likumdošanai, tad tagad, liekas, būtu labāk jāaplūko likumi un vispār jautājumi par polisas iekārtu, lai tā filozofija, kas attiecas uz cilvēku lietām, iegūtu iespējami pilnīgāku pabeigtību. Vispirms mēģināsim noskaidrot, vai musu priekšgājēji nav izteikuši kādu pareizu atzinumu par atsevišķu jautājumu, pēc tam mēģināsim izzināt, balstoties uz sakopotajiem polišu satversmju aprakstiem, kas saglabā noteiktu valsts iekārtu un kas to iznicina, un kādu iemeslu dēļ dažas valsts iekārtas ir pareizas, bet dažas — tieši pretējas. Kad to būsim aplūkojuši, varbūt labāk saskatīsim, kāda ir vislabākā polisas iekārta, kāda ir katras iekārtas struktūra un kādi ir katrai polisai likumi un paradumi.120

«NIKOMAHA ĒTIKĀ» LIETOTO TERMINU ATVEIDOJUMS LATVIEŠU VALODĀ

agaihon — labais, labums, krietnība

agnoia — nezināšana aisthēsis — sajūta

anaisthēsia — nejūtīgums akolasiā — izlaidība akrasiā — (morāla) nesavaldība vai nenoturība akribeia — precizitāte alazoneiā — lielība axiā — vērtība, cieņa al'ētheia — patiesība analogia — proporcija andreiā — drošsirdība, drosme ap6deixis — pierādījums arch'ē — sākums, pamats

archai — pamatprincipi, pamat-pieņēmumi; sprieduma premisas

aret'ē — tikumība, izcilība, izcilības mēraukla

aretai — tikumi; dianoētikai aretai — prāta, domāšanas tikumi

ēthikai aretai — rakstura tikumi asotiā — izšķērdība autarkeia — pašpietiekamība, au-tarķija

aristčn — vislabākais; augstākais labums

bdbaios — noturīgs, pastāvīgs biaion — piespiedu rīcība bios — dzīve; bioi — dzīves veidi

b'ūlēsis — griba b'ūleusis — apsvēršana chr'ēsis — lietošana, izmantošana

chr'ēmata — bagātība, manta,, nauda deiliā — gļēvulība deinotēs — izveicība dianoia — domāšana dikaioma — taisnīga pretdarbība

adik'ēma — netaisnīgs nodarījums, pāridarījums dikaion — taisnīgais, taisnība; dikaia — taisnīgas attiecības adikon — netaisnīgais, netaisnība

dikaiosyne — taisnīgums [kā rakstura kvalitāte]

adikiā — netaisnīgums [kā rakstura kvalitāte ]

dioxis — nodošanās, tieksme d6xa — uzskats eidē — idejas eironeiā — pašironija dleos — līdzjūtība eleutheriotēs — devīgums

aneleutheriā — skopulība ē Īle ipsis — nepietiekamība empeiriā — pieredze endrgeia — aktivitāte, darbība enkrāteia — (morāla) savaldība vai noturība; savaldīgums epagoge — indukcija dpainos — cildinājums, slava epichairekakiā — ļauns prieks epieikeia — godprātība epist'ēmē — zinātne, loģiski teorētiskās zināšanas drgon — darbs, uzdevums, mērķis; darba produkts, darbības rezultāts dthos — paradums 'ēthos — raksturs eubuliā — spēja pareizi izlemt eudaimoniā — laime eutrapelia — asprātība eutychia — veiksme, labklājība epithymia — iekāre gdnesis — tapšana gn'omē — apziņa

eugn'omon — apzinīgs svngn'omē — apzinīgums gnosis — zināšana, izziņa, izpēte

hamartēma, hamartiā — kļūda hapl'os — vienkārši, viennozīmīgi, tiešajā nozīmē hēdon'ē — bauda, prieks hdkaston — atsevišķais hek'ūsion — labprātīgs, labprātīga rīcība, darbība ak'ūsion — nelabprātīgs, nelabprātīga darbība, rīcība hdxis — rakstura noturīga kvalitāte vai iezīme; arī spēja homilia — savstarpējās attiecības homoiotēs — savstarpēja līdzība horm'ē — tiekšanās hčros — robeža; jēdziens

pr'otoi hčroi — vispārīgās pa-matatziņas

dschatos hčros — atsevišķais kā galējā esība hyperbol'e — pārmērība hypokeimenon — pamatpieņē-mums

hyp61epsis — priekšstats, pieņēmums

hypothesis — pamatpieņēmums, pieņēmums ideā — ideja

ison — līdzsvars, vienlīdzība ānison — nevienlīdzība isotēs — līdzvērtīgs izlīdzinājums

kakiā, kakčn — nekrietnība, ļaunums

kalčn — skaistais, cildenais, krietnība karteriā — izturība katholū — vispārīgais koinoniā — kopība k61ax — lišķis

logismčs — prāta apsvērums, atzinums; doma logos — spriedums, iztirzājums; doma; prāts

orthčs logos — pareizais racionālais princips lypē — ciešanas, sarūgtinājums makārios — svētlaimīgs malakiā — mīkstčaulība m egalopr epe 1 a — cēlsirdība mikroprdpeia — ♦ sīkmanība megalopsychia — pašapzinīgums

mikropsychiā — pašcieņas noniecināšana mēson, mesotēs — vidus, pareizais samērs, samērība metamēleia — nožēla mēthodos — zinātnisks izklāsts [iztirzājums]; iztirzājuma metode, zinātne mētron — mērs, mēraukla mochthēriā — nelietība, nekrietnība

nēmesis — pamatots, taisnīgs sašutums

nomisma — nauda (kā maiņas vērtība)

nomos — vienošanās; likums nomothesiā — likumdošana nūs — intuitīvais prāts; prāts orexis — tieksme ♦org'ē — dusmas

orgilotēs — ātrsirdība, nesavaldība dusmās aorgēsiā — lēnprātība orthotēs — pareizība, domāšanas pareizība paideiā — audzināšana parēkbasis — novirze pāthos — afekts

phaūlon — zemiskais, nekrietnais, nekrietnība philautiā — sevis mīlestība philēsis — draudzības jūtas, patika, mīļa attieksme philēton — draudzības pamats philiā — draudzība, draudzī-gums

philotimiā — godkārība

aphilotimiā — galīgs godkāres trūkums phobos — bailes

aphobfā — bezbailība, galīgs baiļu trūkums phronēsis — praktiskā gudrība phthonos — nenovīdība pleonexfā — tieksme iegūt vairāk, ieraušana, piesavināšanās poiēsis — radīšana pollteiā — valsts iekārta, polisas satversme pragmateiā — izklāsts, iztirzājums

prāotēs — savaldīga laipnība pr'āxis — darbība, rīcība prēpon — pienācīgais proairesis — apzināta izvēle psekton — nosodāms pseūdos — meli psych'ē — dvēsele

ālogon mēros psych'ēs — iracionālā dvēseles daļa logon ēchon mēros psych'ēs — racionālā dvēseles daļa sophiā — gudrība; filozofiskā gudrība

sophrosynē — saprātīga mērenība, atturība spūdaios — priekšzīmīgs, krietns svmpērasma — sprieduma slēdziens synesis — saprašana

eusynesiā — saprastspēja tēchnē — māksla, prasme; zinātne

atechniā — nemākulība tēleios — pilnīgs, piepildīts

atelēs — nepilnīgs, nepiepildīts

tēlos — mērķis, rezultāts

tēleion tēlos — galamērķis theoriā — vērošana, apcere; teorētiskā izziņa thrasytēs — pārdrošība thvmos — niknums, dusmas tīnrē — cieņa, gods

t'īmion — cienījams, godā jams; vērtīgs tychē — gadījums, nejaušība eutvchiā — veiksme, labklā jība ūsiā — esamība; [materiālās] iespējas, manta zo'ē — dzīve, dzīvošana [kā aktivitāte ]

PIEZĪMES

1. Oriģinālā te lietots vārds politika, kas tulkojumā citur ir saglabāts. Šis jēdziens Aristoteļa darbā traktēts plašāk par mūsdienās lietoto jēdzienu.

2. Aristotelis pats uzskata, ka ētika kā zinātne ir daļa no politikas. .Šis traktāts faktiski ir ļoti cieši saistīts ar nākamo darbu, kura tēma ir tieši politika. Tradicionāli abi darbi tiek uzskatīti par atsevišķiem sacerējumiem.

3. Hēsiods, Darbi un dienas, 293; 295.-297.

4. Leģendārs asīriešu valdnieks, slavens ar savu izlutinātību un grezno dzīvesveidu.

5. Aristoteļa uzskatus par dvēseli lielā mērā ir ietekmējis Platons; atšķirībā no Platona Aristotelis dvēselē nodala četras daļas. Vislabākā un augstākā, tā saucamā racionālā dvēseles daļa ir saistīta ar teorētisko izzinošo domāšanu. Zemāka par šo daļu, taču arī racionāla, ir tā daļa, kurā iemīt viss, kas saistīts ar rīcības apsvēršanu un rakstura noturīgām kvalitātēm, — tā, pēc Aristoteļa domām, ir spējīga pakļauties prātam. Pārējās divas daļas veido tā saucamo iracionālo dvēseles daļu, kas arī iedalāma divās atsevišķās daļās: vienā no tām iemīt tieksmes un vispār visi afekti, otra, pati zemākā daļa, regulē cilvēka augšanas un barošanās procesus. Aristoteļa ētikā īpaša loma ir, ja tā varam teikt, «vidējām» dvēseles daļām, t. i., tai, kura spēj pakļauties prātam un uzklausīt prāta spriedumus, un tai, kurā iemīt tieksmes, jo viena no galvenajām ētikas problēmām ir tieksmju un prāta saskaņošana.

6. T. i., tāds stāvoklis, kad nav ciešanu.

7. Milons krotonietis (VI gs. p. m. ē.), ar savu spēku un Olimpiskajās spēlēs gūtajām uzvarām slavens sportists.

8. Nezināma autora dzejas rinda.

9. Aristoteļa skolā, acīm redzot, ir bijuši uzskates līdzekļi, kurus viņš izmantojis lekciju laikā. Tabulu, kurā sagrupēti tikumi un netikumi, Aristotelis minējis arī citos darbos.

10. Homērs, Odiseja, XII, 219. Homēra tekstā šos vārdus saka pats Odisejs.

11. «Nedrīkstam dusmoties velti uz trojiešu vīriem un grieķiem, Tāpēc ka cietuši mokas par skaistuli tādu tik ilgi:

Viņa pēc skata un balss ir līdzīga mūžīgai dievei;

Tomēr kaut arī tā skaista, lai kuģos uz dzimteni dodas, Iekams nav kļuvusi mums un bērniem par postu un lāstu.»

(Homērs, Iliāda, III, 156.160.)

12. Piemērs ņemts no Euripīda traģēdijas, kas nav saglabājusies. Alkmeona tēvs Amfiarajs licis, lai dēls nogalina māti Erifīli, ja viņš neatgriezīsies no kara, jo Erifīle pierunājusi Amfiaraju doties karā.

13. Viena darbība ir nelabprātīga, otra — nav labprātīga. Aristoteļa tendence dot precīzus terminus te izpaužas sevišķi spilgti.

14. Euripīda traģēdijā «Kresfonts», kura nav saglabājusies.

15. Šī teiciena autors nav zināms.

16. Homērs, Iliāda, XXII, 99.

17. Homērs, Iliāda, VIII, 149. —150.

18. Homērs, Iliāda, II, 39 1. —393.

19. Runa ir par kauju pie Hermeja tempļa Haironejā (Boiotijā) 354. — 353. gadā p. m. ē., kad haironejiešu palīgi pēc karavadoņa nāves bēga, bet haironejieši, kas neatstāja savu vietu, tika nogalināti.

20. Kauja notika pie Korintas 392. gadā p. m. ē.; spartiešiem bija tādi paši vairogi kā sikioniešiem.

21. T. i., tieksmēm un prātam.

22. T. i., nav iespējams, ka viens un tas pats cilvēks varētu kaut ko iegūt negodprātīgi, bet pēc tam dot to atbilstoši tikumībai.

23. Simonīds — ievērojams grieķu kora lirikas dzejnieks VI—V gs. p. m. ē. Te domāts Simonīda teiciens, kas citēts Aristoteļa «Retorikā» (II, 16.), kur dzejnieks apgalvo, ka viņš gribētu labāk būt bagāts nekā gudrs.

24. Triērarhs — tas, kura uzdevums bija sagādāt un uzturēt triēru — nelielu kara kuģi. Viņa izdevumi šajā gadījumā bija ļoti lieli.

25. Homērs, Odiseja, XVII, 420.

26. II, 1.—2.

27. Parods sengrieķu teātri bija sāneja starp skatītāju vietām un aktieru uzturēšanās telti vai namu, pa kuru pirms izrādes savas vietas amfiteatri ieņema daļa skatitaju, bet izrādes laika to izmantoja koris un atsevišķi aktieri, lai dotos uz izrādes laukumu.

28. Homērs, Iliāda, I, 394. —408. un 503 — 504.

29. Te domāta kāda vieta grieķu vēsturnieka, Aristoteļa skolnieka un drauga Kallistēna darbā, kas nav saglabājies. Kallistēns piedalījās Aleksandra karagājienos, 327. gadā p. m. ē. Aleksandrs viņu sodīja ar nāvi.

30. II, 7.

31. T. i., gan tad, ja kāds kaut ko pietēlo klāt, gan arī tad, ja noliedz īstenībā piemītošo.

32. T. i., viegli slēpt, ka nemaz nav šādu īpašību vai spēju.

33. Teognīds, Elēģijas, I, 147.

34. Biants priēnietis (Mazāzijā), VII—VI gs. p. m. ē.; viens no tā saucamajiem «septiņiem gudrajiem».

35. T. i., kā tieksme pēc pašlabuma.

36. Jēdzieni taisnīgums, netaisnīgums ir attiecināti uz cilvēkam piemītošām rakstura kvalitātēm, turpretim taisnība, netaisnība ir plašāki jēdzieni, kas ietver sevī gan rīcības izpausmi, gan arī tās novērtēj umu.

37. Proti, par taisnību plašākā nozīmē, t. i., kā rīkošanos atbilstoši likumiem jebkurā atsevišķā gadījumā.

38. T. i., atbilsmes neveidojas: A:B tāpat kā B:C, jo tādā gadījumā B būtu gan cilvēks, gan lieta.

39. T. i., attiecībā pret to, kuru sit.

40. Aristotelis vārdu dlkalon (taisnība, taisnīgais) pēc tautas etimoloģijas parauga saista ar vārdu dikha (uz pusēm).

■I-la'

h

b\-

ch

-1 b'

41.

42. Radamants — mītisks personāžs, Zeva un Europcs dēls, pazīstams ar savu taisnīgumu, tēlots kā tiesas spriedējs pazemes valstī. Citētā rinda saglabājusies starp Hēsioda darbu fragmentiem.

43. Haritas — sengrieķu mitoloģijā daiļuma, pievilcības dievietes; kā sugas vārds kharls (ģen. kharltos) nozīmē arī pateicība.

44. Aristotelis te pievērš uzmanību tam, ka vārdam nomlsma (nauda) ir viena sakne ar vārdu nomos (vienošanās, likums).

45. Kā taisnības un netaisnības izpausmes rezultāts.

46. Netaisnību var nodarīt arī tāds, kuram nepiemīt netaisnīgums kā rakstura kvalitāte attieksmē pret otru. Par to runāts jau 10. iedaļas sākumā.

47. Brasīds — Spartas karavadonis Peloponēsas kara laikā, krita kaujā pie Amfipoles 422. gadā p. m. ē. Šīs pilsētas iedzīvotāji viņu vēlāk godāja kā heroju.

48. III, !.—3 .

49. No Euripīda traģēdijas «Alkmeons Psofīdā»; pirmos vārdus saka Alkmeons, tālākos — kāda cita persona; šis sacerējums saglabājies niecīgos fragmentos.

50. Homērs, Iliāda, VI, 236.

51. T. i., taisnība, kas pastāv no dabas.

52. Godprātīgums jāsaprot kā rakstura kvalitāte; godprātība — godprātīguma izpausme darbībā.

53. Izņemot taisnīgumu.

54. Agatons — traģēdiju dzejnieks V gs. p. m. ē. otrajā pusē.

55. T. i., uz to, kas var būt un var nebūt.

56. Aristotelis grieķu vārdu sophrosynē (saprātīga mērenība, saprātīgums) etimoloģizē, sadalot to sastāvdaļās: pirmā daļa so saistāma ar vārdu sdzein (saglabāt), otrā daļā — ar vārdu phro-nesis (prāts, praktiskā gudrība, prātīgums).

57. Homēram piedēvēta eposa galvenais varonis, komiska persona, neveikls, neizdarīgs un pamuļķis. Eposs saglabājies niecīgos fr agme nto s.

58. Odiseja vārdi no Euripīda traģēdijas «Filoktēts». Šis darbs saglabājies fragmentos.

59. Filozofiskā gudrība piemīt pašai augstākajai dvēseles racionālajai daļai, praktiskā gudrība — tai racionālajai dvēseles daļai, kas pakļaujas prātam.

60. Homērs, Iliāda, XXIV, 258.

61. Neoptolems, Odiseja pierunāts, iestāsta slimajam Filoktētam, ka nolēmis aizvest viņu atpakaļ uz Grieķiju, bet īstenībā grib viņu aizvest uz Troju. Vēlāk viņš atzīstas Filoktētam un pastāsta patiesību.

62. Anthropos — latviešu valodā Cilvēks. īpašvārds un sugas vārds ir pilnīgi vienādi. Aristotelis uzskata, ka, runājot par konkrēto cilvēku, vēl jāpiebilst — olimpisko spēļu uzvarētājs.

63. Domāti visi pārējie labumi, kas nav saistīti ar ķermeniskām baudām; šādās situācijās nerunā par mīkstčaulību.

64. Niobe — sengrieķu mitoloģijā Tantala meita; viņa lepojās ar saviem 7 dēliem un 7 meitām, izsmejot dievieti Lēto, kurai bija tikai 2 bērni — Apollons un Artemīda.

65. Filopators — burtiskā tulpojumā «tāds, kurš mīl tēvu».

66. Falarīds, ārkārtīgi nežēlīgs tirāns Akragantā VI gs. p. m. ē.; savus pretiniekus Falarīds esot sadedzinājis izdobtā vara vērsī.

67. Homērs, Iliada, XIV, 217.

68. VII, 6.

69. No vienas puses, netaisnība ir lielāks ļaunums tāpēc, ka tā ir nekrietnība vispār; no otras puses, netaisnīgs cilvēks ir lielāks ļaunums tādā nozīmē, ka šādā cilvēkā labākā daļa, — tā, kas ir rīcības pamats un sākums, ir morāli samaitāta.

70. Teodekts, Karkīns un Ksenofants — Aristoteļa laikabiedri. Teodekta traģēdijā Filoktēts aiz sāpēm iesaucies: «Nocērtiet man roku!»; Karkīna traģēdijā Kerkions, nespēdams pārdzīvot meitas negodu, padarījis sev galu.

71. Dēmodoks ir dzejnieks VI gs. p. m. ē.

72. Sk. 61. piezīmi.

73. VI, 13.

74. Anaksandrīds — komēdiju dzejnieks, Aristoteļa laikabiedrs.

75. Euēns — sofists un elēģiju dzejnieks V gs. p. m. ē.

76. Grieķu valodā «svētlaimīgs» ir makarios, «priecāties» — khairein. Aristotelis uzskata, ka tie ir vienas cilmes vārdi, saskatīdams līdzību vārdu skaniskajā sastāvā: ma-kar-ios, khair-ein.

77. Iespējams, ka te domāta samaksa, ko ārsti prasa par saviem pakalpojumiem.

78. VII, 6.

79. Hēsiods, Darbi un dienas, 763.

80. VII, 6; 13.

81. Euripīds, Orests, 234.

82. Homērs, Iliāda, X, 224.

83. Oriģinālā lietots vārds filantropija. Šī salikteņa pirmā daļa «ļil-» apzīmē gan «mīlestību», gan arī «draudzību», otrā daļa saistāma ar vārdu anthropos — «cilvēks».

84. Homērs, Odiseja, XVII, 218.

85. Pēc Hēsioda sacerējuma «Darbi un dienas», 25; podnieku savstarpējās attiecības balstās uz savstarpēju skaudību, kas rada sacensību.

86. Piemērs ņemts no traģēdijas, kas nav saglabājusies.

87. Šajā darbā minētie jautājumi nav iztirzāti, — iespējams, domāti citi darbi.

88. Apmelojumi, savstarpēji apvainojumi u. tml.

89. Autors nav zināms.

90. Viens motīvs ir labais pats par sevi, otrs — patika vai bauda.

91. T. i., kas izceltos ar savu varenību un vienlaikus arī ar tikumību.

92. VIII, 1.

93. Fīla un dēms — Aristoteļa laikā Atēnu polisas teritoriālā dalījuma vienības.

94. Atēnas viena no 9 amatpersonam, kuras tika ieveletas uz

1 gadu; arhonta — ķēniņa pārziņā bija kulta lietas.

95. VIII, 3.

96. Hēsiods, Darbi un dienas, 370.

97. Tātad labprātīgi.

98. T. i., ja krietnais nav īsti pārliecināts par to, ka otrs ir nekrietns, tomēr neaizdod viņam naudu.

99. Šajā vietā teksts bojāts un grūti saprotams.

100. Pitaks (VII—VI p. m. ē.) — mitilēniešu izvēlēts valdnieks.

101. Euripīda traģēdijā «Feniķietes» (588.-637.) Eteokla un Po-lineika dialogā parādās viņu nesaskaņas un naids.

102. Eurips kā sugas vārds apzīmē jūras šaurumu ar mainīgu straumi. Pazīstamākais ir Eurips pie Halkīdas.

103. Komēdiju autors, dzīvojis Sicīlijā apm. VI gs. p. m. ē.

104. Euripīds, Orests, 607.

105. T. i., tie, kuri apgalvo, ka laimīgajam draugi nav nepieciešami.

106. I, 6; 9.

107. I, 9.

108. Aristotelis te, iespējams, domājis šādu Teognīda dzejas rindu: «Krietno tu iemācīsies no krietniem.» (Elēģijas, I, 35).

109. Piemēram, Ahillejs un Patrokls, Orests un Pilāds u. c.

110. No kādas nezināmas traģēdijas.

111. Teognīds, Elēģijas, I, 35.

112. Eudokss minēts arī I, 12.

113. Dabā pilnība ir saistīta ar briedumu, mākslā un amatniecībā pilnība ir sasniegta tad, ja ir sasniegts darba mērķis un uzdevums.

114. Anaharsiss (VI gs. p. m. ē.) — skitu ķēniņu dzimtas atvase, kādu laiku uzturējies Grieķijā, interesējies par grieķu filozofiju, kultūru un dzīves veidu; viņa mēģinājums ieviest pie skitiem grieķu reliģiskos kultus cieta neveiksmi un viņš tika nogalināts.

115. Endimions — mitoloģisks personāžs; kāds no mīta variantiem vēstī, ka mēness dieviete Selēne iemidzinājusi Endimionu mūžīgā miegā, tādējādi saglabājot viņam jaunību.

116. Izvirzītais mērķis bija noskaidrot, kas ir cilvēka laime.

117. Teognīds, Elēģijas I, 429 — 438.

118. Homērs, Odiseja, IX, 114.

119. Domāti Aristoteļa un viņa skolnieku sakopotie 158 polišu satversmju apraksti; no tiem līdz mūsdienām saglabājusies tikai tā saucamā «Atēnu politija».

120. Šos jautājumus Aristotelis iztirzājis traktātā «Politika».

Content

Aristotelis Nikomaha ētika

ARISTOTELIS UN VINA «NIKOMAHA ĒTIKA»

(I GRĀMATA)

(II GRĀMATA)

(III GRĀMATA)

(IV GRAMATA)

(V GRAMATA)

(VI GRĀMATA)

(VII GRĀMATA)

(VIII GRĀMATA)

(IX GRĀMATA)

(X GRAMATA)

«NIKOMAHA ĒTIKĀ» LIETOTO TERMINU ATVEIDOJUMS LATVIEŠU VALODĀ

PIEZĪMES